Jørn Lier Horst

ZLO

Z nórčiny preložila Zuzana Demjánová

Elektronická kniha

Detektívna séria prípadov Williama Wistinga

1. Nøkkelvitnet (Kľúčový svedok)

2. Felicia forsvant (Zmiznutie Felicie)

3. Når havet stilner (Keď sa more upokojí)

4. Den eneste ene (Jediný)**

5. Nattmannen (Šarha)

6. Bunnfall (Až na samé dno)

7. Vinterstengt (Na zimu zatvorené)

8. Jakthundene (Poľovné psy)

9. Hulemannen (Jaskynný muž)

10. Blindgang (Zaslepenosť)

11. Når det mørkner (Súmrak)

Séria Odložený prípad:

1. Katharina-koden (Katharinin kód)

2. Det innerste rommet (Zadná izba)

3. Illvilje (Zlo)

Séria Blix & Rammová:

1. Nullpunkt (Bod nula)

2. Røykteppe (Dymová clona)*

Séria prípadov Detektívnej kancelárie č. 2:

1. Operácia Búrkové mračno

2. Operácia Muž v čiernom

3. Operácia Západ slnka

4. Operácia Narcis

* vychádza v novembri 2020, ** vychádza vo februári 2021

Edícia LABYRINT, 41. zväzok

Jørn Lier Horst

ZLO

Prvé vydanie, www.premedia.sk

Copyright © Jørn Lier Horst, 2019

Published by agreement with Salomonsson Agency

All rights reserved

Translation © Zuzana Demjánová, 2020

Slovak edition © Vydavateľstvo Premedia

ISBN 978-80-8159-827-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

1

Line zodvihla hlavu. Cez okno s drôteným sklom dovidela na opačný koniec chodby. Tom Kerr. Kráčal k nej v sprievode dvoch dozorcov, jeden šiel pred ním, druhý za ním.

Zmenil sa.

Keď ho pred štyrmi rokmi zatkli a súdili, bola jeho tvár vo všetkých médiách. Nahladko vyholený muž s tmavými očami a hustými, nakrátko ostrihanými vlasmi. Staral sa o seba, aby robil dobrý dojem. Teraz sa viac podobal na človeka, ktorým skutočne bol. Človeka schopného spraviť to, za čo sedel. Mal širšie plecia, vypnutejší hrudník. Vlasy mu viseli na čelo. Tvár mal bledú, pokožku nečistú. Hľadel pred seba a s otvorenými ústami prežúval žuvačku. V jednom kútiku úst sa mu nazbierali sliny.

Zastal pri dverách. Za nimi naňho čakali policajti. Zaštrngotali kľúče. Tom Kerr pokýval hlavou z boka na bok, zodvihol plecia a zakrúžil nimi, akoby si chcel uvoľniť stuhnuté svaly.

Line sa pozrela na Adriana Stillera. Kývol jej.

Zodvihla kameru a pripravila sa, ukročila dozadu.

Dozorca otvoril dvere, ovanul ich chladný vzduch. Tom Kerr sa usmial, akoby práve počul alebo videl niečo, čo ho potešilo. Prekročil prah. Line začala nahrávať. Mal oblečené modré džínsy, sivé tričko a tmavú teplákovú bundu.

Adrian Stiller pristúpil k nemu, aj on sa dostal do záberu. Bol od Kerra o pol hlavy nižší. V jednej ruke držal zakladač, v druhej vysielačku – tak, aby mu nemohol podať ruku.

„Tom Kerr,“ povedal Stiller strojeným formálnym tónom. „Súhlasili ste, že budete spolupracovať pri previerke výpovede na mieste činu.“

Pozrel sa na kameru.

„Všetko, čo poviete, sa bude nahrávať a považovať za súčasť vašej formálnej výpovede. Máte právo poradiť sa s vaším obhajcom, tieto rozhovory sa nebudú nahrávať.“

Line zazoomovala na Claesa Thanckeho. Právnik mal na sebe tmavý oblek a čierne topánky, ktoré sa vôbec nehodili do terénu, kam sa chystali.

Mal na konte množstvo kontroverzných prípadov. Jeho klienti boli spodinou ľudstva. Ľudia, pred ktorými treba spoločnosť chrániť. Považovali ho za skúseného a šikovného obhajcu, ale Line sa nepáčil spôsob, akým svoje prípady bagatelizoval v médiách.

„Previerku budem viesť ja,“ pokračoval Stiller. „Obaja budeme mať mikrofón a vysielačku, aby sa všetko, čo povieme, nahrávalo.“

Mávol rukou, v ktorej držal vysielačku.

„Teraz dostanete mikrofón.“

Tom Kerr prikývol. Stiller mu podal malý mikrofón, aby si ho mohol prevliecť popod tričko a pripnúť na lem pri krku. Potom sa postavil zaňho. Chvíľu mu trvalo, kým pripevnil vysielačku na opasok.

„Mohli by ste niečo povedať, aby sme skontrolovali, či všetko funguje?“

„Test, test,“ povedal Kerr. Jeho chrapľavý hlas znel, ako keď zaškrípe štrk pod topánkami.

Line sa presvedčila, či sa hlas zaznamenáva a kývla Stillerovi. Batéria v kamere mala kapacitu dvanásť hodín. Ona až toľko času nemala. Amalie nemohla u Sofie ostať tak dlho.

„Máte niečo pri sebe?“ spýtal sa Stiller.

„Ako to myslíte?“ nechápal Kerr.

„Máte niečo pri sebe? Vo vreckách?“

„Nie.“

Stiller vytiahol zo zadného vrecka pár latexových rukavíc.

„Musím vás prehľadať,“ povedal.

Kerr zodvihol nacvičeným pohybom ruky. Stiller mu prešiel dlaňami po vreckách na nohaviciach.

„Vyplazte jazyk!“

Tom Kerr spravil, o čo ho požiadal, vyplazil jazyk a potom ho zodvihol k podnebiu, aby ukázal, že v ústach nič neskrýva.

„Vyzujte si topánky,“ pokračoval Stiller.

Kerr sa oprel špičkou jednej topánky o pätu druhej a vyzul si tenisku.

„Sedím už štyri roky,“ poznamenal a skopol si z nohy aj druhú tenisku. „Myslíte si, že som tu našiel niečo, čo by stálo za pašovanie... von?“

Stiller jeho otázku ignoroval, zobral do ruky tenisku, odvrátil sa od kamery a prezrel ju.

Line zodvihla zrak, zahľadela sa na jeho chrbát a svaly, ktoré sa mu napínali pod tenkou košeľou.

„V poriadku,“ vyhlásil a položil tenisky pred väzňa. „Okrem šoféra a kameramanky nás bude v aute šesť, a vy.“

Stiahol si rukavice a poobzeral sa po odpadkovom koši, ale nikde žiaden nevidel.

„Mimo objektu väznice bude za bezpečnosť zodpovedať kapitán Gram,“ povedal a ukázal na muža v policajnej kombinéze.

Line ho zabrala kamerou.

Gram stál obďaleč, držal v ruke putá určené na transport. Podišiel k väzňovi a naznačil mu, aby vystrel ruky.

Kerr sa otočil k Stillerovi.

Musím mať putá aj na nohách?“ spýtal sa namrzene.

„On rozhoduje,“ odpovedal Stiller a kývol na Grama.

Vyzeralo to, akoby si rozdelili úlohy a dopredu si ich nacvičili. Policajt v uniforme sa ujal konfrontačnej časti predstavenia.

„Ste väzeň, pri ktorom hrozí nebezpečenstvo úteku,“ skonštatoval stroho.

Právnik rozhodil rukami.

„Osem na jedného, a to len v aute,“ namietol. „A na mieste nás určite čakajú ďalší policajti. Je to skutočne nutné?“

„O tom nebudeme diskutovať,“ odpovedal Gram. „Policajné prezídium vyhovelo vašej písomnej sťažnosti – podarilo sa vám presadiť, aby neboli pri previerke prítomní ozbrojení policajti.“

„Viete dobre, prečo sme o to žiadali,“ bránil sa advokát. „Počas zadržania môjho klienta naňho dvaja policajti vystrelili – celkom neoprávnene. Nezastrelili ho len náhodou.“

Gram ho ignoroval a zahľadel sa Kerrovi do očí.

„Rozopnite si opasok,“ požiadal ho.

Kerr ho poslúchol. Line zazoomovala a zdokumentovala, ako Gram prevliekol reťaz s putami na nohy cez nohavicu väzňa a založil mu ich na členky. Koniec reťaze pripevnil k želiezkam, ktorými mu spútal ruky.

Skutočne hrozilo, že by sa Tom Kerr pokúsil o útek. Odsúdili ho na dvadsaťjeden rokov, mal si odsedieť minimálne pätnásť. Podľa rozsudku mohol súd po odpykaní trestu predĺžiť odňatie slobody až o päť rokov – ak by nechcel riskovať, že prepustený väzeň spácha ďalšie trestné činy. V podstate sa dalo takýmto postupným predlžovaním trestu docieliť doživotie – ktoré v nórskom právnom systéme ako také neexistuje. Pokusom o útek nemal čo stratiť.

„Sme pripravení?“ spýtal sa Stiller.

Gram prikývol a zahlásil niečo do policajnej vysielačky. Dozorca odomkol ďalšie dvere, vonku už na nich čakal minibus.

Line doteraz postávala obďaleč, k Tomovi Kerrovi sa priblížila len prostredníctvom objektívu. Teraz však prešiel okolo nej. Putá mu skrátili krok, šúchal nohy po zemi. Keď ju míňal, otočil sa a pozrel priamo do kamery. Bol tak blízko, že ho cítila. Páchol kyslo a stuchnuto, ako dom, v ktorom dlho nikto nebýval.

2

„Tam vpredu,“ povedal Hammer a ukázal prstom.

Štrkom vysypanú bočnú cestu zatarasilo označené policajné auto. William Wisting spomalil, dal smerovku a zastal pri krajnici.

Druhé auto zacúvalo, aby mu uvoľnilo miesto. Mladá policajtka stiahla bočné okienko a vystrčila hlavu. Bola na oddelení nová, nevedel si v rýchlosti spomenúť, ako sa volá.

Wisting zastal vedľa nej a tiež stiahol okienko. Marlene, volá sa Marlene, Marlene Kohtová, napadlo mu.

„Ešte nedorazili,“ oznámila mu.

„Prišli sme priskoro,“ povedal. „Videli ste tu niekoho?“

Kohtová pokrútila hlavou.

„Stojíme tu tri hodiny,“ odpovedala a podvihla podložku na písanie, ktorú mala na kolenách. Pripla si k nej krátky zoznam osôb, ktoré prešli jedným či druhým smerom.

„Miestni ľudia,“ vysvetlila mu.

Hammer, ktorý sedel na sedadle spolujazdca, sa naklonil trochu dopredu a pozrel sa na ňu.

„Žiadni novinári?“ zaujímal sa.

„Žiadni novinári,“ ubezpečila ho Kohtová.

Wisting jej kývol. Keď naštartoval, aby sa pohol ďalej, zaškrípal mu pod kolesami štrk.

Na jednej i na druhej strane sa černeli poorané polia. Po hrboľatej ceste sa postupne dostali do hustého listnatého lesa. September sa chýlil ku koncu. Niektoré stromy už začali žltnúť a opadávať.

Popri ceste sa hadil nízky kamenný múrik. Tu i tam z nej viedli odbočky k chatám. Po pár minútach zazreli otvorené priestranstvo, uprostred lúky stálo to, čo zostalo zo starej píly.

Wisting sa otočil a zaparkoval tak, aby nezavadzal ostatným.

Bolo o desať minút jedenásť.

Otvoril dvere, pridržal sa rukami auta, a vystúpil. Bol príjemný jesenný deň, slnko bolo vysoko na oblohe. Chvíľu len počúval, ako kdesi obďaleč spievajú vtáky, potom dvere zabuchol, spravil pár krokov a oprel sa o kapotu auta.

Hammer pristúpil k nemu a vopchal si ruky do vreciek.

„Čo myslíš?“ spýtal sa.

„Môže byť,“ odpovedal Wisting a zahľadel sa na les na opačnom konci lúky.

S Hammerom sem zašli pred štyrmi dňami a mnohé chodníčky už prečesali. Vyznali sa tu. Eftang. Polostrov, takmer štyristodeväťdesiattri hektárov lesa a polí. Na východe boli kedysi len močariny, prirodzenú hranicu tvorila Ulaská cesta. Kamkoľvek inam sa človek pohol, vždy napokon prišiel k pobrežiu, tvorenému plochými skalami a zelenými zátokami s piesočnými plážami.

Možno tam naozaj niekde je.

Taran Norumová.

Zmizla, keď mala devätnásť rokov, práve sa vracala domov z večierka v Bekkelagete. So spolužiačkami sa rozlúčila vo štvrti, kde bývala, sama mala prejsť ani nie šesťsto metrov. Pátrať po nej začali ďalší deň o druhej. Našiel sa len jej telefón a jedna topánka.

Kerra s jej zmiznutím nič nespájalo, ale zo Stovneru zmizlo pred dvoma mesiacmi rovnakým spôsobom iné dievča – Thea Poldenová. Už vtedy si niekto všimol, že oba prípady majú spoločné rysy, no vážne začali o tom uvažovať, až keď sa stratila Salwa Haddadová. Zmizla cestou z Hellerudu, vracala sa od svojho priateľa. Tri dievčatá, rovesníčky, zmizli rovnakým spôsobom. Theu Poldenovú a Salwu Haddadovú našli brutálne znásilnené a zavraždené pri jazere Nøklevann. Taran Norumová zmizla ako druhá, ale počas vyšetrovania a súdneho pojednávania, ktoré nasledovalo, ju označovali za tretiu obeť. Za tú, ktorá sa nikdy nenašla.

„Psy by ju predsa našli,“ zapochyboval Wisting.

Hammer si vybral spod vrchnej pery rozžutý kus tabaku a zahodil ho na kôpku pilín.

„Odvtedy uplynulo päť rokov,“ upozornil ho. „Navyše, určite neleží celá na jednom mieste. Tie druhé boli predsa rozkúskované.“

Wisting vŕtal špičkou topánky v zemi a uvažoval. Pred piatimi dňami ho informovali, že pozostatky tretej Kerrovej obete by sa mohli nachádzať v ich policajnom okrsku. Kerrov spoluväzeň kontaktoval vedenie väznice a povedal, že hovoril v jeho prítomnosti o vražde Taran Norumovej. Konfrontovali ho a on sa – prekvapujúco – nebránil, pred vyšetrovateľmi z oddelenia, ktoré sa zaoberalo staršími a nevyriešenými prípadmi, vraždu priznal a bol ochotný ukázať, kde telo zakopal.

„Neviem, čo si od toho Kerr sľubuje,“ poznamenal Hammer, „ale nechce sa mi veriť, že náhle zahorel túžbou spolupracovať s políciou.“

„Má plán, špekuluje,“ zamrmlal Wisting.

Kerr požiadal o preloženie z detenčného ústavu, kde si momentálne odpykával trest, do Haldenského väzenia. Tam bol trochu voľnejší režim. Na výmenu ponúkol priznanie k vražde. Takto by sa vyhol kontaktu s psychicky chorými väzňami a navyše by sa mohol zúčastňovať na rôznych kurzoch a aktivitách. Úprimné priznanie by súd vnímal ako pokus o vyrovnanie sa s minulosťou, bol to ten typ zmeny správania a postoja, aký budú považovať neskôr, keď sa bude rozhodovať o jeho podmienečnom prepustení, za nutný predpoklad.

Wisting neveril, že by mu to pomohlo dostať sa z väzenia. Kerrove činy boli brutálne a absolútne zlé, potreboval niečo oveľa väčšie než bolo toto.

S Kerrom vyjednával aj generálny prokurátor a prezídium policajného zboru. Dohadovali sa niekoľko týždňov. On s ním nemal nikdy nič do činenia. Vraždy vyšetrovalo osloské policajné oddelenie. Kerr, ani jeho zločiny, nespadali pod Wistingovo oddelenie – až doteraz. Súhlasil, že im ukáže miesto, kde leží jeho tretia obeť a s policajtmi sa chcel stretnúť na starej Reftholtskej píle.

Očividne tam už v minulosti bol. Detailne im totiž opísal okolie píly a zvyšky strojov, ktoré hrdzaveli na lúke. Nevysvetlil, prečo si vybral práve toto miesto.

Hammerova vysielačka zachrapčala. Kerr s eskortou odbočili z hlavnej cesty. Keď Kerr udal lúku ako miesto stretnutia, prehľadali okolie píly so psami. Dúfali, že ho predbehnú a nájdu telo obete, ale bezvýsledne. Aj preto sa domnievali, že celú akciu naplánoval iba preto, aby mohol utiecť. Ráno postavili k ceste vedúcej k píle hliadku a na okolitých cestách rozostavili niekoľko ďalších. Pripravili sa, spravili všetky preventívne opatrenia.

3

Najprv sa objavili dve hliadky v služobných vozidlách, za nimi šiel čierny minibus a sprievod uzatváral mercedes s tmavými sklami, v ktorom sedel Kerrov právnik.

Keď policajné autá zastavili, z batožinového priestoru jedného z nich sa ozval brechot psa.

Adrian Stiller vystúpil ako prvý. Štyri roky sa prípadu Taran Norumovej nikto aktívne nevenoval. Pri vyšetrovaní poprevracali všetky kamene. Stopy vychladli a prípad odovzdali oddeleniu, ktoré pracovalo na odložených prípadoch. Za nové vyšetrovanie teda zodpovedal Stiller.

Podali si s Wistingom ruky. Aj s Hammerom.

„Vrtuľník?“ spýtal sa Stiller a zodvihol pohľad k jesennej oblohe.

„Nový vrtuľník presmerovali ku Kongsvingeru, prebieha tam pátracia akcia, má prioritu,“ vysvetlil mu Hammer. „Zmizlo deväťročné dieťa. Môžu tu byť do tridsiatich piatich minút. Starý vrtuľník je na generálke. Grama sme o tom informovali.“

Hammer kývol na vysokého policajta, ktorý stál vo dverách minibusu a s niekým telefonoval. Kittil Gram sa zúčastnil na prípravných poradách, na ktorých si rozdelili úlohy. Wisting s Hammerom sa mali zúčastniť na previerke výpovede len ako pozorovatelia.

„Chcel by som prelet s termokamerou, aby sme zistili, či sa v okolí niekto nenachádza,“ povedal Stiller.

Podišiel ku Gramovi. Po krátkom rozhovore sa podľa všetkého dohodli, čo spravia. Gram vydal niekoľko stručných rozkazov. Z áut vypustili policajné psy a minibus sa začal vyprázdňovať. Wisting kývol na pozdrav mladej policajtke. Maren Dokkenová chvíľu slúžila aj na ich oddelení, bola šikovná. Nechýbal jej analytický prístup, vedela rozlíšiť, ktoré detaily sú dôležité a ktoré nie. Bude z nej dobrá vyšetrovateľka, ale zatiaľ pracovala na odbore poriadkovej polície.

Vystúpila aj Line s kamerou. Wisting si prekrížil ruky na hrudi a zvraštil čelo. Nebol tým veľmi nadšený. Nepáčilo sa mu, že ju Stiller angažoval. Že ju do toho zatiahol.

Ich cesty sa v minulosti niekoľkokrát skrížili. Ona bola novinárka, on vyšetrovateľ. Obaja boli profesionáli, nespúšťali zo svojich zásad, ale Wisting si neprial, aby sa dostala do blízkosti človeka ako bol Tom Kerr, tak blízko k zlu.

Line myslela trochu viac dopredu. Mala väčšie plány. Pracovala na vlastnom projekte – na dokumentárnom filme. S úradom kriminálnej polície sa dohodla, že bude mať prednostné právo využiť v ňom svoje nahrávky a bola v kontakte s produkčnou spoločnosťou, ktorá prejavila o jej nápad záujem. Bolo to napokon pochopiteľné. Kerrove zločiny boli výnimočne beštiálne a policajti stále nemali odpovede na všetky otázky, ktoré si kládli. Ani zďaleka nie. Kerrovi niekto pomáhal. Totožnosť tejto osoby však nepoznali. Médiá mu hovorili Ten druhý.

Wisting namietol, že takto sa to riadne domieša. Nemohla predsa pracovať na dokumentárnom filme a súčasne aj pre políciu. Line napokon súhlasila, že pre kriminálku prestane robiť vo chvíli, keď sa začne venovať svojmu projektu. Myslela si, že takto – keďže bude pri previerke výpovede – uchopí celý príbeh unikátnym spôsobom. Navyše bude mať dosť času. Najprv budú vyšetrovať vraždu Taran Norumovej a Kerr pôjde znovu pred súd – to môže zabrať roky. Line chcela celý ten proces sledovať.

Wisting zašiel za ostatnými. Zastali v polkruhu pred minibusom. Vo dverách sa objavil Tom Kerr. Keď zostúpil z posledného schodíka na zem, reťaz zaštrngala.

Zodvihol pohľad a pozrel sa na oblohu, až potom na všetkých ľudí, ktorí sa tu kvôli nemu zišli. Obrátil sa na svojho obhajcu.

„Musíme sa porozprávať,“ povedal.

Claes Thancke spravil krok vpred a pozrel sa na Stillera.

„Kde by sme sa mohli nerušene porozprávať?“ spýtal sa.

„Môžete nastúpiť do minibusu,“ navrhol mu Stiller.

Thancke sa zatváril skepticky, akoby ho upodozrieval z odpočúvania.

„A čo moje auto?“ spýtal sa.

Stiller sa obrátil na Grama.

„Ak mi dáte kľúče...“ povedal.

Thancke ich vylovil z vrecka a hodil ich policajtovi v kombinéze.

„Odpojte mi zvuk,“ požiadal ich Kerr.

Adrian Stiller k nemu podišiel, odpojil kábel vedúci do vysielačky a vytiahol ju spoza Kerrovho opasku, zatiaľ čo Gram prehľadával právnikovo auto.

„Na zadnom sedadle,“ usmernil ich a pridržal dvere.

Právnik a Kerr nasadli do auta, ku ktorému okamžite pristúpili dvaja policajti v uniforme.

Thanckeho otec bol obhajca, rovnako ako aj jeho starý otec. Patril k najkontroverznejším advokátom Nórska. Toto nebol prvý prípad, pri ktorom sa s ním Wisting stretol, trochu ho poznal. Bol to kontroverzný muž, provokoval tým, že rozprával o legalizácii drog a prostitúcie, zavedení eutanázie a zrušení vekového obmedzenia spôsobilosti k pohlavnému styku. Mnohých rozčuľovali jeho vyzývavé komentáre. Považovali ho za sexistu a mizogýna, ale Wisting rešpektoval, že jeho názor sa nezhoduje s názorom väčšiny Nórov, pokladal ho za dôležitú súčasť právneho systému krajiny. Thancke mal imidž nebojácneho advokáta, ktorý zastupuje najslabších členov spoločnosti, vyvrheľov, a ktorý sa ujíma aj nepopulárnych prípadov. Nebol predpojatý a na klientoch mu naozaj záležalo. Na mnohých pozerali ľudia zhora, pohŕdali nimi. Boli medzi nimi pedofili, násilníci, takí, čo bili a zneužívali ženy, vrahovia a rasisti.

Tom Kerr bol jedným z nich. Teraz mal štyridsaťtri rokov. Thancke ho prvý raz zastupoval pred dvadsiatimi piatimi rokmi. Okrem iného ho vtedy súdili za „nazeranie do okien“ a za to, že zabil niekoľko domácich zvierat zo susedstva. Wisting si to zistil. Pred súdom vypovedal, že týraním a zabíjaním zvierat si ventiloval vlastný hnev.

Wisting tušil za tmavými sklami auta obrysy právnika a zločinca. Občas si všimol pohyb, akoby jeden z nich gestikuloval.

„O čom sa rozprávajú?“ spýtal sa Hammer namrzene. „Veď spolu hovorili pred odchodom z väzenia celú hodinu.“

Wisting uvažoval, či nezájde za Line, ale vtom sa dvere auta otvorili. Claes Thancke si prihladil oblek. Kerr stál a čakal. Stiller k nemu podišiel, zastrčil mu za opasok vysielačku a pripojil ju k mikrofónu. Line si dala na uši slúchadlá.

„Pripravený?“ spýtal sa ho Stiller.

Kerr prikývol a odpľul si. Potom zodvihol ruky tak vysoko, ako mu to putá umožňovali a ukázal na cestičku na opačnom konci lúky.

„Tadiaľ,“ povedal.

4

Chodník sa zrejme často nepoužíval. Line išla ako piata v poradí, hneď za Stillerom. Musela sa neustále uhýbať pred vetvami stromov, ktoré lemovali cestičku a ktoré rozrážali telom muži kráčajúci pred ňou.

Adriana Stillera poznala z dvoch prípadov. Prvý vyšetroval, ešte keď bola zamestnaná vo VG a pracovala na podcaste o nevyjasnenom únose z osemdesiatych rokov. Druhýkrát sa s ním stretla minulý rok – ako členka špeciálnej vyšetrovacej skupiny. Mali vtedy zistiť, odkiaľ pochádzajú peniaze, ktoré našli v chate istého zosnulého politika. V obidvoch prípadoch prispela k objasneniu.

Stiller bol dôkladný vyšetrovateľ, tým si bola istá, ale zistila aj, že vždy má niečo za lubom.

Toto bol už tretí projekt, na ktorom s ním a s jeho oddelením spolupracovala. Pri prvom šlo o ilustračné fotky do internej publikácie. Druhýkrát dokumentovala rekonštrukciu trestného činu – vraždy, ku ktorej sa páchateľ priznal po dvanástich rokoch.

Toto bolo iné.

Keď jej pred týždňom zavolal, napadlo jej, že ju chce pozvať na rande. Viselo to vo vzduchu a ona sa pripravovala, ako mu poďakuje a odmietne. Bol atraktívny a vekový rozdiel medzi nimi bol zanedbateľný. Bol od nej len o šesť rokov starší, ale ona považovala za dôležité, aby ich vzťah ostal na profesionálnej úrovni.

Dlhý zástup postupoval mlčky čoraz hlbšie do lesa.

Line nevedela, ako Kerr vypovedal o vražde Taran Norumovej, ale vedela, čo spravil s druhými obeťami.

Bolo to neľudské a sadistické. Obe dievčatá boli vystavené sexuálnemu mučeniu a doslova ich utrápil na smrť. Opakovane ich znásilňoval, pričom používal rôzne pomôcky. Niektoré predmety predtým, ako ich do nich vsunul, rozpálil. Mali dotrhaný konečník, hrubé črevo aj močové cesty. Pri pitve navyše vysvitlo, že obom obetiam odtrhol kliešťami bradavky – keď boli ešte nažive. Zavraždil ich a ich telá rozsekal na kusy. Hlavu, ruky a nohy oddelil od trupu, zrejme preto, aby sa ľahšie zbavil mŕtvol.

Otočila sa, pričom si dávala pozor, aby nepohla s kamerou, a vyhľadala zrakom otca. Kráčal medzi poslednými. Náhle si uvedomila, ako zostarol, zdalo sa jej, že sa mu ťažko kráča. Keby nemal Kerr putá na nohách a postupovali by svižnejšie, možno by otec ani nestíhal za ostatnými.

Krížom cez cestu ležal zvalený strom. Kerrovi museli pomôcť, aby sa cezeň dostal.

„Stiller!“

To zakričal jej otec.

„Áno?“

„Na slovíčko... predtým, ako pôjdeme ďalej... mohli by ste?“

Adrian Stiller požiadal ostatných, aby zastali. Wisting k nemu pristúpil. Line počula, ako sa potichu rozprávajú – cez Stillerov mikrofón.

„Nepáči sa mi to,“ povedal jej otec. „Sme vyše sto metrov od píly. Nedáva to zmysel.“

„Ako to myslíte?“ spýtal sa Stiller.

„Telá zvyšných dvoch obetí sa našli ani nie dvadsať metrov od miesta, kde odstavil auto. Prečo by práve túto nosil tak ďaleko?“

Stiller sa obzrel a potom sa zahľadel pred seba.

„Je to ešte ďaleko?“ spýtal sa.

Line zazoomovala na Kerra a počula cez mikrofón, ako zamľaskal a znovu si odpľul.

„Nie,“ odpovedal.

„Ako ďaleko teda?“

Kerr mykol plecami a chvíľu trvalo, kým odpovedal:

„Sto, dvesto metrov, viac nie. Napravo je stará ohrada pre ovce. Dá sa cez ňu prejsť. Je to pri nej.“

Stiller k nemu pristúpil.

„Prečo ste ju odniesli tak ďaleko od cesty?“ spýtal sa.

„Aby ste ju nenašli,“ odpovedal Kerr. „A ani ste ju nenašli, však?“

„Viem, o ktorej ohrade hovorí,“ počula Line otca. „Je to ešte minimálne tristo metrov odtiaľto.“

Gram podišiel bližšie a obrátil sa k Stillerovi.

„Čo spravíme?“

Nestihol mu odpovedať, keď sa do toho zamiešal Claes Thancke:

„Je mi ľúto, že sa vám to zdá ďaleko, ale musí vám predsa ukázať miesto, kde sa naozaj nachádza,“ poznamenal uštipačne.

„Malo to byť vyjasnené vopred,“ vyhlásil Gram.

„Nechcel nám to povedať skôr, než sem prídeme,“ vysvetlil mu Stiller. „... akým smerom treba ísť, ani ako ďaleko.“

Z chodníka sa ozvalo zaštrnganie reťaze. Pre putá na nohách nemohol Kerr zodvihnúť ruky, musel skloniť hlavu, keď sa chcel poškrabať na čele.

„Pokračujeme,“ rozhodol Stiller.

Kittil Gram poslal napred psovoda, povedal mu, aby zašiel až k ohrade pre ovce. Ostatní pokračovali Kerrovým tempom. Po pár metroch sa potkol na koreni stromu, ktorý vytŕčal zo zeme. Pokúsil sa zabrániť pádu, ale so spútanými nohami to nešlo. Otočil sa tak, aby dopadol na zem pravým plecom.

Dvaja muži mu pomohli vstať.

„V poriadku?“ spýtal sa ho Stiller.

Kerr mu neodpovedal, len sa párkrát mykol, aby zo seba striasol hlinu.

„Po lese sa so spútanými nohami prechádzať nedá,“ namietol Claes Thancke. „Určite nie je nutné vystavovať môjho klienta zbytočnému riziku. Spolupracuje s vami a na tejto previerke výpovede sa zúčastňuje preto, aby pomohol polícii.

„Jeho spolupráca zahŕňa aj to, že je spútaný,“ poznamenal Kittil Gram a preveril, či sú želiezka na Kerrových zápästiach poriadne založené. „Pokračujme.“

Znovu vykročili. Kerr aj naďalej určoval tempo. Pod nohami im šuchotalo minuloročné lístie. Line si preložila kameru do druhej ruky a niesla ju vo výške bedier. Nevážila viac než pár kilogramov, ale keď ju držala pred sebou, oťažievala jej v ruke.

Chodníček sa rozšíril a stočil sa na sever. Les okolo nich sa zmenil. Hustý listnatý les nahradili vysoké stromy s krivými drsnými kmeňmi a pokrútenými hrčovitými vetvami.

Kerr sa otočil a obzrel sa. Line počula v slúchadlách jeho dych. Prerývane sa nadychoval a vydychoval.

Keď sa znovu otočil, stratil rovnováhu. Policajt, ktorý stál pri ňom najbližšie, sa ho pokúsil zachytiť, ale aj tak padol.

Line naňho zazoomovala. Keď vstal, krvácal z malej ranky na líci.

„Máte na tvári škrabanec,“ poznamenal Gram. „Chcete, aby sme vás ošetrili, alebo ideme ďalej?“

Claes Thancke znova zaprotestoval proti putám na nohách, ignorovali ho.

„Poďme,“ odpovedal Kerr.

Po dvoch minútach sa objavila po ich pravom boku stará ohrada pre ovce. Pasienok už zarástol. Niektoré stĺpiky, na ktorých bolo pripevnené pletivo, zhnili, kde-tu sa oplotenie zosunulo do vysokej trávy.

Psovod ich čakal pri vrátkach. Odtiaľ sa stráň zvažovala k potoku.

Sprievod zastal.

„Tamto nadol,“ kývol Kerr hlavou.

„Je to oveľa neschodnejší terén, než v akom sme sa pohybovali doteraz,“ upozornil ich Thancke. „So spútanými nohami ho nezvládne. Riskujete, že môj klient sa vážnejšie zraní.“

Gram a Stiller pristúpili k Wistingovi. Line si popravila slúchadlá na ušiach. Potila sa pod nimi, ale chcela počuť, o čom sa rozprávajú.

„Má pravdu,“ ozval sa jej otec.

Stiller s ním súhlasil.

Wisting sa pozrel na väzňa a potom na Grama.

„Súhlasíte, aby sme mu sňali putá z nôh?“

Gram prikývol.

„Ak bude mať naďalej spútané ruky...“

„Nech je teda po vašom,“ kývol Stiller hlavou.

Povedali Kerrovi, aby si rozopol opasok. Gram odomkol obruče, ktoré mal pripevnené k členkom a vytiahol reťaz cez nohavicu. Potom odopol reťaz z pút na rukách a podal ju policajtovi s ruksakom na pleciach.

Kerr zodvihol ruky a prešiel si po zranenom líci. Na prstoch mu zostalo trochu krvi, chvíľu sa na ňu pozeral a potom ju oblizol.

Pes netrpezlivo štekol.

„Pokračujeme,“ zakričal Gram.

Kerr kráčal voľnejšie, rýchlejšie sa pohyboval. Zišiel dole po stráni k miestu, kde vytekal potok z lesa. V ohrade bola diera a na druhej strane bola poľná cesta.

Policajti v uniformách kráčali za ním a trochu sa rozostúpili, akoby nechcel byť nikto blízko pri ňom. Line sa obzrela, chcela vedieť, kde je jej otec. Spolu s Hammerom vytvárali zadný voj. Thancke v topánkach s hladkými podrážkami spomalil a tiež kráčal pozadu.

Náhle Kerr zmenil tempo. Poklesol v kolenách a naklonil sa trochu dopredu. Line počula, ako sa zhlboka nadýchol. A potom sa rozbehol.

5

Wisting najprv začul výkriky. Šiel celkom vzadu, ako posledný zo štrnásťčlenného sprievodu, a v myšlienkach sa zaoberal ďalšou fázou operácie. Ak im Kerr naozaj ukáže miesto, kde zahrabal telo Taran Norumovej, bude za vykopanie pozostatkov a kriminalistické vyšetrovanie zodpovedať on. Budú musieť vyčistiť cestu, aby sa sem dostali s autom s potrebným vybavením.

Zodvihol hlavu a videl, ako Kerr mieri k poľnej ceste, ktorá mizla v lese. Akosi sa mu podarilo zbaviť pút na jednej ruke. Viseli mu teraz na druhej ruke a poletovali okolo neho, keď bežal. Keď sa prešmykol cez dieru v ohrade, mal náskok už takmer desať metrov.

Vtom sa ozvalo ohlušujúce zadunenie. Wistinga oslepilo intenzívne svetlo a pritlačilo ho k zemi. Pred očami mu vírili pestrofarebné kotúče. Počul výkriky. Do vzduchu vytryskla zem a piesok a zosypali sa naňho.

V ušiach mu zvonilo. Vzduch bol ťažký, nedýchateľný, tlačil ho v pľúcach.

Zodvihol sa na lakte, potom na všetky štyri a snažil sa spamätať. Zistiť, čo sa stalo. Pred sebou zbadal mladého policajta, plazil sa v panike po zemi a vydával nezrozumiteľné zvuky. Pozviechal sa, potkol sa, zviezol sa do trávy a plazil sa ďalej. Objavil sa ďalší, kráčal ako námesačný, ruky mu meravo odstávali od tela. Oblečenie na ňom viselo v zdrapoch, tvár mal zaprášenú a krvavú. Zodvihol hlavu, uprel zrak nahor, padol na kolená a rozvzlykal sa.

Wistingovi sa konečne podarilo postaviť a otvoril ústa dokorán, aby mu odľahlo v ušiach. Niekto kričal, prenikavo. Obzrel sa. Maren Dokkenová sa ponáhľala k rovnako starému kolegovi, ktorý sa zvíjal od bolesti. Mala roztrhanú uniformu. Krvácala z niekoľkých rán na tvári a z ľavej ruky, ktorá jej bezvládne ovísala popri boku.

Vykročil, otočil sa a zazrel Line. Ležala na zemi. Rozbehol sa k nej a videl, ako sa načahuje za kamerou a chystá sa postaviť.

„Zostaň, kde si!“ povedal a položil jej ruku na plece. „Nikam nechoď.“

Držal ju za plece a pokúšal sa získať prehľad. Všetky svaly v tele mal napäté. Do krvi sa mu vyplavoval adrenalín. V spánkoch mu búšil tep a v nose ho štípal pach výbušniny.

Na mieste, kde sa začínal les, zíval v zemi kráter a okolo neho sa váľali zvyšky ohrady. Ležali tam dvaja policajti. Boli očividne v šoku a kričali od bolesti.

„Zostaň tu!“ zopakoval Wisting s rukou na Lininom pleci. Vstal.

Psovod vykríkol nejaký povel, vyslal nemeckého ovčiaka za Kerrom a tiež sa chcel rozbehnúť k lesu.

„Chodník môže byť podmínovaný!“ zakričal za ním Gram.

Vtom sa ozvali spoza stromov dva výstrely a psí brechot náhle stíchol.

Wisting sa sústredil na dvoch zranených policajtov. Jeden si sadol a vykašliaval krv. Druhému takmer odtrhlo nohu. Už nekričal, len ležal vo vysokej tráve, bledý a v bezvedomí. Hammer k nemu pristúpil a skontroloval mu pulz. Wisting mu zodvihol zranenú nohu do výšky, aby stlmil krvácanie. Rozviazal mu topánku. Z otvorenej rany viseli šľachy a potrhané svaly.

Hammer si vyzliekol bundu a košeľu. Natrhal ju na pruhy a podal mu ich. Wisting priložil zopár z nich na ranu a zvyšnými nohu obviazal.

„Potrebujeme sanitku,“ počul Grama hovoriť do vysielačky. „Vybuchol tu granát. Traja kolegovia sú vážne zranení, prinajmenšom štyria ľahšie.“

Na operačnej centrále vedeli, akej akcii velí. Žena, s ktorou sa rozprával, mu nekládla žiadne dodatočné otázky.

Niekoľko policajtov malo len menšie rezné rany a krvácali z nosa a uší. Gram rozkázal dvom strážnikom, aby sa vrátili do auta po lekárničku a zbrane, ktoré tam nechali. Wistinga vystriedal ďalší policajt.

Z vysielačky sa opäť ozvalo zaškrípanie. Akýsi hlas – znel autoritatívnejšie než policajtka na operačnej centrále – požadoval hlásenie o aktuálnej situácii.

Gram sa pozrel na poľnú cestu, po ktorej im Kerr ušiel.

„Objekt nemáme pod kontrolou,“ hlásil Gram. „Je ozbrojený a pohybuje sa pešo smerom na juhovýchod.“

„Treba rozostaviť zátarasy,“ povedal Wisting. „A potrebujeme vrtuľník.“

Gram zodvihol vysielačku a požiadal o umiestnenie kontrolných hliadok na križovatkách a strategických miestach – vyznal sa v okolí, vedel, kam ich treba poslať.

„Žiadam aj o podporu Heli 3-0 a Uniformy 3-0,“ pokračoval.

Uniforma 3-0 bol kód pre policajný čln. Zvyčajne bol o takomto čase už zazimovaný.

„Rozumiem,“ ozvalo sa z druhého konca linky.

Stiller telefonoval. Keď hovor ukončil, podišiel k nim. Tvár mal pokrytú hlinou a prachom.

„Operatívci v civile sa postarajú o najbližšie cesty,“ vysvetlil. „Štyri jednotky.“

Vysielačka zachrapčala.

„Vrtuľník záchrannej zdravotnej služby je už na ceste,“ ohlásila operačná centrála. „Smeruje k vám päť sanitiek s lekárom.“

Gram prepol a správu prijal.

Z vysielačky sa ozvali ďalšie hlásenia. Jednotky, ktoré k nim mierili, hlásili svoje pozície a približný čas príchodu. Gram im odpovedal a usmerňoval ich.

Situácia bola teraz o čosi prehľadnejšia. O zranených sa postarali, ako vedeli, v podstate im neostávalo nič iné, len čakať na lekársku pomoc.

Wisting sa pozrel na policajta v bezvedomí. Provizórny obväz z Hammerovej košele presiakol krvou, ale krvácanie sa im podľa všetkého podarilo zastaviť. Bol to mladý chlapec, mohol mať niečo cez dvadsať rokov. Uniformu mal roztrhanú na franforce a tvár zalepenú špinou a krvou.

„Dostane sa z toho,“ ubezpečil ho Hammer. „Okrem tej nohy nemá žiadne vážne vonkajšie zranenia.“

„Viac sa obávam vnútorných zranení, ktoré mohla spôsobiť tlaková vlna,“ povedal Stiller a pozrel sa na policajta, ktorý stále vykašliaval krv. „O jeho pľúca.“

Hammer zodvihol zo zeme bundu a obliekol si ju.

„Čo sa vlastne stalo?“ spýtal sa a obzrel sa.

Wisting obišiel kráter, preštudoval pozorne zem navôkol a našiel, čo hľadal. V tráve ležal rybársky vlasec.

„Toto sa stalo,“ poznamenal Hammer.

Chytil do ruky lanko a potiahol ho k sebe. Na druhom konci visela poistka ručného granátu.

„Vytiahol ju, keď prebehol dierou v ohrade,“ povedal a ukázal im ju.

Wisting sa pozrel na cestu, po ktorej utiekol Kerr. Kráčal po nej psovod. Ruky a uniformu mal od krvi psa, ktorý ostal ležať niekde v lese.

Z diaľky hučali sirény zásahových vozidiel.

Psovod stíšil zvuk na vysielačke, ktorú mal pripevnenú k náprsnému vrecku a podráždene sa pozrel na Thanckeho, akoby to bola všetko jeho vina.

„Kurva... mal pištoľ,“ precedil pomedzi zuby a natiahol pred seba krvavé ruky. „Niekto mu podstrčil zbraň.“

Muži, ktorých Gram poslal po lekárničku prvej pomoci a zbrane, sa vrátili. Jeden priniesol aj mapu a rozložil ju. Wisting stál na okraji kruhu, ktorý sa okolo neho vytvoril, ale aj tak sa rýchlo zorientoval. Videl na mape potok a prerušovanú čiaru, ktorá znázorňovala cestu, po ktorej im utiekol Kerr. Vyúsťovala na súkromnú cestu vedúcu k chatovej oblasti.

„Dobre,“ povedal Gram a vzpriamil sa. „Traja muži.“

Ukázal na psovoda a dvoch najstarších a najskúsenejších policajtov, ktorí boli ešte stále schopní služby.

„Choďte popri ceste až k pobrežiu.“

Muži sa vyzbrojili samopalmi a Gram poveril velením skupiny psovoda.

Chystal sa povedať ešte niečo, ale vtom sa ozvala jeho vysielačka.

„Riaditeľka policajného oddelenia zvolala štáb,“ informovali ho. „Vydala predbežné rozkazy: Kerr nesmie opustiť danú oblasť. Na jeho zastavenie využite všetky dostupné prostriedky.“

„Rozumiem,“ odpovedal Gram a obzrel sa, chcel sa ubezpečiť, či rozkazy všetci počuli.

Claes Thancke dosiaľ mlčky prestupoval v pozadí. Teraz sa však ujal slova.

„Všetky dostupné prostriedky,“ zopakoval. Hlas mal tenší než zvyčajne. „Čo tým myslí?“

Nedostalo sa mu odpovede.

Keď psovod obtiahol zbraň, ozvalo sa kovové cvaknutie. Jeho dvaja kolegovia spravili to isté. A potom vyrazili.

6

Kamera celý čas bežala.

Na chodníku sa zjavili prví zdravotníci, bežali, výstroj mali v ruksakoch na chrbtoch. Jeden niesol nosidlá. Line ich sledovala s kamerou až k miestu nešťastia.

Zapôsobilo na ňu, ako rýchlo a efektívne dostali policajti situáciu pod kontrolu. Prvé minúty po výbuchu zavládol na stráni absolútny chaos. Výkriky policajta, ktorému takmer odtrhlo nohu, doslova zachádzali pod kožu. Ďalší – muž s poranenou rukou – pôsobil celkom apaticky.

Za velenie zodpovedal Kittil Gram. V neprehľadnej situácii sa rýchlo zorientoval a odhadol rozsah škôd. Rozdelil úlohy a postaral sa o prvú pomoc. Potom sa sústredil na väzňa na úteku.

Oblasť, kde sa ukrýval, bola pomerne rozsiahla. Keď Line pred desiatimi rokmi pracovala ako novinárka v miestnych novinách, zúčastnila sa tu na pátracej akcii – hľadali stratené šesťročné dieťa. Dobrovoľníci a ľudia z Červeného kríža vtedy v rojnici prečesávali celý polostrov. Do pátrania zapojili aj psovodov a na pomoc im vyrazili aj záchranári vo vrtuľníku. Aj tak im však trvalo vyše dvadsaťštyri hodín, kým ho našli. Chlapček bol podchladený, ale bol na tom pomerne dobre. Schoval sa pod jednu chatu a keď začul hlasy, vyliezol spod nej.

Zazoomovala na svojho otca. Stál asi pätnásť metrov od nej. Mal napätú tvár. Videla, že je to vážne – vrásky okolo tmavých očí a nad koreňom nosa sa mu prehĺbili. Počula cez Stillerov mikrofón, ako mu rozpráva o oblasti, kde sa nachádzajú.V okolí bývalo celoročne asi tristo ľudí. V lete sa ich počet znásobil, pribudli dovolenkári, ale teraz, v septembri, ich už toľko nebolo. Vyprázdnili sa stovky chát, Kerr by sa mal kde ukryť, ale zrejme sa bude pokúšať zohnať nejaké auto alebo čln, aby sa dostal odtiaľto preč. Vlákal policajtov do pasce. Bol na úteku, ozbrojený pištoľou. Ak po ňom pôjdu, mohli by vyprovokovať rukojemnícku situáciu.

Otec sa k nej otočil a pozrel sa do kamery, akoby si všimol, že ho natáča. Stiller spravil to isté. Potom sa na seba pozreli a spolu k nej vykročili.

Line sklonila kameru, ale nevypla nahrávanie.

„Nahrala si všetko, čo sa stalo?“ spýtal sa otec.

„Áno,“ odpovedala Line. „Stále som sa snažila mať Kerra v zábere, ale neviem, čo sa vlastne stalo. Musela by som sa na to pozrieť.“

„Kedy mi môžete ten záznam poslať?“ spýtal sa Stiller.

„Keď prídem domov,“ odpovedala Line.

Stiller pokýval hlavou.

„Teraz ju už môžete odložiť,“ požiadal ju.

„Prekážalo by vám, keby som pokračovala v natáčaní?“ spýtala sa Line.

Stiller uvažoval. Potom ukázal prstom na kameru.

„Dobre, ale majte na pamäti, že ide o majetok polície,“ povedal. „Nemôžete tie zábery použiť bez nášho súhlasu.“

„V poriadku,“ povedala Line a zodvihla kameru.

7

Od východu sa ozvalo hučanie vrtuľníka. Wisting sa pozrel na hodinky. Na policajnú helikoptéru bolo ešte privčas, navyše tá by nepriletela z toho smeru. Muselo ísť o vrtuľník záchrannej služby. Zahľadel sa na vrcholky stromov, ale nevidel ho.

Stillerovi zazvonil telefón. Počúval, potom si odpojil malý mikrofón od vysielačky a vytiahol si káblik spod košele.

„Poďte,“ povedal Wistingovi.

„Kam?“

Stiller mu neodpovedal. Odopol si vysielačku z opasku a spolu s mikrofónom ju podal Line.

„Nechoďte za nami,“ požiadal ju.

„Kam idete?“ spýtala sa Line.

Stiller jej neodpovedal a obrátil sa znovu na Wistinga.

„Vyznáte sa v okolí, potrebujem vás,“ vysvetlil mu a kývol hlavou smerom k lúke, kde nechali autá.

Nad hlavami sa im objavil vrtuľník záchrannej služby. Preletel nízko ponad stromy a ostal visieť vo vzduchu nad pasienkom. Vysoká tráva poľahla a on opatrne pristál na neveľkej rovinke pri potoku. Vyskočili z neho dvaja muži v červených kombinézach a zhrbení sa popod vrtule rozbehli k zraneným.

Wisting sa pozrel na Hammera a naznačil mu, že odchádza so Stillerom.

„Kam idete?“ chcel vedieť.

„Je niekde tu,“ povedal Stiller. Hovoril tlmeným hlasom, sotva ho bolo počuť cez hučanie vrtuľníka. „Možno ho nájdeme.“

Wisting sa poobzeral. Nehovoril o Kerrovi. Hovoril o Tom druhom.

Cestou k autám stretli ešte niekoľko záchranárov. Zaparkovali pri starej píle.

Za minibusom, ktorým priviezli Kerra, stála sivá dodávka. Wisting vedel, čo je to za vozidlo. Používali ho na špeciálne operácie. Keď v ňom sedel naposledy, malo litovskú ešpézetku a reklamné nálepky fiktívnej inštalatérskej firmy. Teraz pôsobilo celkom anonymne.

Stiller odsunul dvere a pokynul Wistingovi, aby nastúpil ako prvý. Vnútri sedel muž a sústredene sledoval niekoľko obrazoviek. Natiahol ruku k Wistingovi.

„Ove Hidle,“ predstavil sa. Neuviedol svoje pracovné zaradenie ani hodnosť.

Stiller zabuchol za sebou dvere.

Hidle prešiel rovno k veci.

„Sledoval som ho cez les, vyšiel na túto štrkovú cestu,“ povedal a ukázal na mapu na najväčšej obrazovke.

Wisting sa rýchlo zorientoval. Všimol si na mape pasienok, aj miesto, kde explodoval granát.

Hidle sa pozrel na hodinky.

„Doteraz bol v pohybe, zastal až pred štrnástimi minútami,“ informoval ich.

„Kde je teraz?“

„Tu.“

Hidle ukázal na skupinku domov na konci cesty, takmer pri brehu. Nad jedným z nich bola malá ikonka – červený pripináčik.

„Keď sme odchádzali z väznice, dal som mu do topánky sledovacie zariadenie,“ vysvetlil Stiller. „Pre istotu.“

„Takže Kerr je tu,“ povedal Wisting a ukázal na obrazovku.

Ove Hidle mu podal balíček vlhčených vreckoviek.

„Máme ho pod kontrolou,“ ubezpečil ho, prepol z mapy na satelitný obraz oblasti a zazoomoval.

Wisting sledoval obrazovku, zatiaľ čo si stieral z dlaní krv. Bolo na nej šesť chát a nejaké kôlne alebo stodoly. Spolu šestnásť budov. Červená bodka, ktorá označovala polohu Toma Kerra, bola nad prístavbou starého bieleho domu postaveného v tradičnom štýle. Asi o päťdesiat metrov ďalej bolo mólo, kde kotvila plachetnica.

„Už je tam štvrťhodinu,“ dodal Hidle.

Wisting si sadol na voľné sedadlo. Od výbuchu uplynulo tridsaťtri minút, uvažoval. Kerrovi trvala cesta k najbližšej chatovej osade osemnásť minút. Dorazil tam a ukryl sa.

„Myslíte si, že na niekoho čaká...“ zauvažoval nahlas Wisting a otočil sa k Stillerovi. „Myslíte si, že čaká na Toho druhého.“

„Ostane tam, kým sa to tu neupokojí,“ povedal Stiller. „Kým sa polícia nestiahne. Potom príde poňho Ten druhý a pomôže mu ujsť.“

„Polícia sa nestiahne, kým neprehľadajú všetky chaty,“ namietol Wisting.

„Viem,“ pokýval hlavou Stiller. „Potrebujem vašu pomoc, chcem prehovoriť policajnú riaditeľku a štáb, aby akciu ukončili.“

Wisting si zahryzol do pery a zatváril sa skepticky. Zo Stillerovej vysielačky sa ozývali ďalšie hlásenia. Akýsi zadychčaný hlas oznámil, že našli putá – na mieste, kde ústila poľná cesta na cestu vedúcu k chatovej osade. Patril k nej aj biely dom, kde sa Kerr momentálne nachádzal.

„Môžeme ho zobrať hneď. Alebo môžeme počkať na Toho druhého a zobrať ich oboch,“ pokračoval Stiller. „Rozhodnutie musí padnúť skôr, než ho policajti nájdu.“

„Zavolám Kiilovej,“ povedal Wisting a zobral do ruky mobil.

Policajnou riaditeľkou nového policajného okrsku, ktorý po reorganizácii pojal bývalé telemarské, vestfoldské a buskerudské oddelenie, sa stala Agnes Kiilová. Wisting bol so svojou nadriadenou spokojný. Bola to rozhľadená žena a chápala, v čom spočíva práca vyšetrovateľa.

„Wisting,“ skonštatovala, keď zodvihla telefón. „Sedím so štábom. Máte pre nás niečo nové?“

Wisting si predstavil všetkých riaditeľov odborov, ktorí jej vo výnimočných situáciách radili.

„Útek bol dôkladne naplánovaný,“ začal Wisting. „Podľa všetkého Kerrovi niekto pomáhal. Domnievame sa, že mu pomáhal Ten druhý.“

„Prepnem vás na reproduktor,“ informovala ho Kiilová.

Wisting sa jej chystal navrhnúť niečo veľmi háklivé.

„Kto tam je?“ spýtal sa, aby sa ubezpečil, že sa to nedostane do uší nepovolaným osobám.

Agnes Kiilová mu vymenovala všetkých stálych členov štábu. Wisting sa nadýchol a pokračoval.

„Pomocou sledovacieho zariadenia sme určili Kerrovu polohu,“ povedal a zhrnul jej, ako k tomu došlo.

Nikto na druhom konci linky nekomentoval skutočnosť, že v podstate ide o nelegálne sledovanie osoby.

„Domnievame sa, že čaká na pomoc,“ pokračoval Wisting.

„Akú?“

„Podľa všetkého čaká, kým sa polícia stiahne, aby mohol ten, kto mu pomohol pripraviť útek, poňho prísť.“

„Čo teda navrhujete?“ spýtala sa ho Kiilová.

Wisting sa znovu zhlboka nadýchol: „Navrhujem, aby sme pátraciu akciu zmenili na sledovaciu. Vieme, kde Kerr je. Mohli by sme počkať, kým poňho dotyčný príde.“

Zamiešal sa do toho policajt, ktorý zodpovedal za operatívnu činnosť.

„Kde presne sa Kerr nachádza?“ spýtal sa.

„V jednej chate,“ informoval ho Wisting. „Je na otvorenom priestranstve, okolitý terén a vegetácia neumožňujú pozorovanie z úkrytu. Vedie k nej cesta, ale pre Toho druhého by bolo najvýhodnejšie prísť na člne. K mólu je to z chaty asi päťdesiat metrov. Pošlem vám súradnice.“

Nad autom preletel vrtuľník. Najťažšie zranený policajt smeroval do nemocnice.

„Vyžadovalo by to kryciu operáciu,“ pokračoval operatívec. „Nemôžeme sa len tak stiahnuť. Počas nasledujúcich hodín po ňom musíme aktívne pátrať.“

„To by znamenalo, že musíme vedome zavádzať médiá,“ zamiešal sa do toho ďalší hlas. Wisting predpokladal, že patrí riaditeľovi oddelenia pre komunikáciu s verejnosťou.

Policajná riaditeľka sa znovu ujala slova.

„Dajte nám čas, aby sme to zvážili,“ požiadala ho. „Zavolám vám.“

8

Wisting civel na červený pripináčik na monitore, akoby očakával, že sa každú chvíľku pohne.

„Budú to vyšetrovať,“ poznamenal. „Interne.“

„Za previerku výpovede na mieste činu ste zodpovedali vy,“ povedal Stiller.

Wisting sa naňho pozrel. Nemal záujem dohadovať sa o vine a nevine, ale vedel, že Stiller má pravdu. Zodpovednosť za bezpečnosť celej operácie zverili jeho oddeleniu. Jej priebeh mal na starosti Kittil Gram. Vypracoval obsiahly plán, ale nepodarilo sa mu presadiť ozbrojenie policajtov.

„Nikoho neobviňujem,“ dodal rýchlo Stiller. „Len vravím, na koho sa úrad inšpekčnej služby zameria.“

„Tým sa budeme zaoberať, keď to bude nutné,“ povedal Wisting. „Stalo sa niečo, čo bolo teoreticky nemožné. Od okamihu, keď sa rozhodlo, že Kerr opustí ústav, ste mali kontrolovať jeho komunikáciu. Nemal sa dozvedieť, v ktorý deň ho sem zamýšľate vyviezť. Nemal mať možnosť niečo naplánovať.“

„Bolo to komplikované,“ vysvetlil mu Stiller. „Museli sme sa dohodnúť na termíne, ktorý by vyhovoval aj jeho právnikovi.“

„Mali ste sledovať jeho telefonáty a listy. Ak komunikoval s niekým z vonku, tak ste to mali zachytiť.“

„To sme aj spravili,“ ubezpečil ho Stiller, „ale nemohli sme sledovať jeho návštevy.“

„Kto ho navštívil?“

„Žena, s ktorou si dopisuje, jeho brat a dobrovoľník z Červeného kríža.“

„Žena?“ zopakoval Wisting. „Nejaká obdivovateľka?“

„Z listov to tak vyzeralo,“ prikývol Stiller. „Možno prepašovala z väzenia a do väzenia nejaké informácie a inštrukcie.

„Kto to je?“

Hidle zobral do ruky hnedý fascikel.

„Lone Mellbergová,“ povedal bez toho, aby ho otvoril. „Štyridsaťtri rokov. Býva v Hokksunde, v činžiaku. Rozvedená, má osemnásťročnú dcéru, je zverená do otcovej starostlivosti. Pracuje v potravinách. Čistý register.

„Ako dlho si dopisujú?“ spýtal sa Wisting.

„Už takmer tri roky.“

„Poznali sa už aj predtým?“

„Nie.“

„Kedy ho naposledy navštívila?“

„Včera.“

Wisting si prešiel rukou cez vlasy. Mal ich plné piesku a hliny.

„Prečo mu až do previerky výpovede nezakázali návštevy?“ poznamenal.

Stiller mykol plecami na znak toho, že teraz je už neskoro na múdre rady.

„Nemusí to mať nič spoločné s Tým druhým,“ pokračoval Wisting. „Mohol presvedčiť Mellbergovú, aby mu pomohla. Požiadať ju, aby mu zohnala zbraň a ručný granát a nastražila rybársky vlasec tak, aby sa pri potiahnutí zaň odistil.“

„Možno,“ pripustil Stiller a mávol Hidlemu.

Hidle preklikol na ďalšiu mapu.

„Sledujeme ju,“ povedal.

Na satelitnej fotke boli obytné a priemyselné budovy pri rieke Drammen. Uprostred veľkého parkoviska svietila červená bodka.

„Je v práci,“ vysvetlil Hidle a zazoomoval. „To je supermarket Kiwi. Na aute má sledovacie zariadenie. Parkuje na parkovisku pre zákazníkov.“

„Navyše sme na ňu nasadili aj dvoch ľudí,“ dodal Stiller. „V civile.“

„Odkedy ju máte takto pod kontrolou?“ zaujímalo Wistinga.

„Od rána.“

„Takže sem v noci mohla pokojne zájsť a všetko pripraviť.“

„Teoreticky je to možné,“ pripustil Stiller. „Čakáme na záznamy z mýtnych brán.“

„Sledujete aj jeho brata a toho dobrovoľníka z Červeného kríža?“ spýtal sa Wisting.

Stiller pokrútil hlavou a vysvetlil mu, že im chýbajú zdroje.

„Rozhodli sme sa sledovať Lone Mellbergovú. Pôsobí ako najľahšie ovplyvniteľný cieľ, ako niekto, kto by sa dal na také niečo nahovoriť. Kerr však mohol celkom pokojne komunikovať s niekým zvonku – listy mohla pašovať z ústavu a do ústavu návšteva nejakého spoluväzňa, ba dokonca aj nejaký zamestnanec. Nestalo by sa to prvý raz a on mal dosť času na plánovanie.“

Zvonku sa ozval hukot motora. Podľa toho, čo počuli, šlo o veľké auto. Buchli dvere. Doľahli k nim rozkazy. Vzadu v dodávke, kde sedeli, okná neboli, ale na monitore sledovali, čo sa deje. Na lúke sa práve pripravovali vyraziť do terénu ôsmi policajti z výjazdovej skupiny.

Wistingovi zazvonil mobil. Chvíľu ho len držal v ruke.

„Čakali ste, že sa niečo stane,“ povedal a pozrel sa na Stillera. „Tušili ste, že sa pokúsi naplánovať útek a že mu bude pomáhať niekto zvonku. Nešlo vám o pozostatky Taran Norumovej. Chceli ste vylákať Toho druhého.“

Stiller mlčal a pozrel sa na Wistingov mobil, ktorý neprestával zvoniť.

Na displeji svietilo meno policajnej riaditeľky.

Wisting zodvihol, nespúšťal však pohľad zo Stillera.

„Spravíme, čo navrhujete,“ ozvala sa Kiilová. „Zoberieme ich oboch.“

9

Policajný vrtuľník dorazil. Zakrúžil nad lúkou a pilot pomaly pristával na priestranstve južne od píly.

Wisting stál a čakal. Hučanie vrtule mu rozvibrovalo celé telo. Neďaleké stromy sa ohýbali a tlak pritisol trávu k zemi.

Dvere na kokpite sa otvorili. Veliteľ osloskej zásahovky si stiahol z hlavy slúchadlá, položil ich na sedadlo a pobral sa k Wistingovi. Za ním povyskakovali z vrtuľníka jeho muži a začali sa pripravovať.

„Stenberg,“ predstavil sa a podal mu ruku. „Povedali mi, že ma nabrífujete.“

„Poďte so mnou,“ kývol mu Wisting.

Odviedol veliteľa zásahovej jednotky do dodávky, kde sedel Stiller a sledoval Kerra. Čakal tam aj veliteľ miestnej výjazdovej skupiny. Robert Vinje prevzal po Gramovi velenie, zverili mu operatívnu zodpovednosť. Wisting ich stručne predstavil a prešiel rovno k veci.

„Predtým, ako Kerr opustil väznicu, vložili mu do topánky elektronické sledovacie zariadenie,“ vysvetlil. „Vďaka nemu teraz vieme, že sa nachádza v chate, ktorá je odtiaľto asi jeden a pol kilometra.“

Na chvíľu sa odmlčal a nechal Vinjeho a Stenberga, aby si preštudovali satelitný záber na monitore.

„Niekto mu pomohol utiecť,“ pokračoval Wisting. „Možno to bol ten istý človek, ktorý mu pomáhal vraždiť.“

„Ten druhý,“ poznamenal Vinje.

Wisting prikývol.

„Podľa nás sa Kerr schováva a čaká na pomoc,“ pokračoval Wisting. „Na to, že ho ten, kto mu pomohol s útekom, vyzdvihne. Policajná riaditeľka a jej štáb chce, aby sme uskutočnili krycí manéver – v priebehu popoludnia by sme sa mali dostať z tejto oblasti. Musíme vyvolať zdanie nevydarenej pátracej akcie.“

Veliteľ zásahovky pristúpil bližšie k monitoru so satelitným záberom. Prikývol, akoby chcel dať najavo, že ich plánu rozumie a schvaľuje ho.

„Do chatovej oblasti sme vyslali troch príslušníkov,“ dodal Wisting. „Majú rozkaz udržiavať odstup od budov.“

„Mohol Kerr to sledovacie zariadenie nájsť?“ spýtal sa Stenberg, zatiaľ čo upieral pohľad na obrazovku. „Je možné, že nás zavádza?“

Wisting sa obrátil k Stillerovi.

„Má ich na sebe dve,“ vysvetlil mu Stiller. Pre Wistinga to bola nová informácia. „Jedno je v jeho pravej topánke, druhé v leme nohavíc.“

„Ako sa vám ich podarilo umiestniť tak, aby si to nevšimol?“

„Spravil som to počas bezpečnostnej prehliadky pred odchodom z väzenia,“ povedal Stiller. „Previerky výpovede vždy dokumentujeme, preto som mu pripol mikrofón a za opasok zastrčil vysielačku. Vtedy som umiestnil druhé zariadenie. Je asi také veľké ako hlavička pripináčika.“

Hidle preklikol na iný záber, bol rovnaký ako ten prvý. Vysielačka pripevnená ku Kerrovým nohaviciam a vysielačka v jeho topánke sa nachádzali na tom istom mieste.

„Musíme objekt zaistiť,“ poznamenal Vinje.

Hidle sa posunul trochu nabok, aby mohli muži, ktorí zodpovedali za uskutočnenie operácie, pristúpiť bližšie k monitorom. Začali sa rozprávať o teréne, strategických prístupových alternatívach, o tom, kam umiestniť pozorovateľov a o tom, ako Kerrovi odrezať únikové trasy, aby sa mu nepodarilo znovu ujsť – či už autom, alebo na člne.

Stenberg vydal niekoľko rozkazov cez vysielačku a vypočul si odpovede. Z jeho pohybov sršala autorita, bolo ju cítiť z každého slova, ktoré vyslovil.

Ani nie o päť minút sa zhodli na pláne.

„Dobre,“ vyhlásil Stenberg a zamieril k dverám. „Pri píle zriadime veliteľský post. Vinje zostane tu.“ Pozrel sa na kolegu a vzápätí sa otočil k Stillerovi. „Musíte byť v dosahu.“

Stiller prikývol.

„Vrtuľník sa o polhodinu otočí, aby doplnil palivo,“ pokračoval Stenberg. „Vráti sa a bude nad polostrovom lietať ďalšie dve hodiny. Najdôležitejšie je, aby bol policajný čln v pohotovosti, keď dolieta. Aby boli všetky jednotky plne informované – celú operáciu budeme udržovať na need to know úrovni, nech každý vie len to, čo je nevyhnutné.“

„Dobre,“ súhlasil s ním Wisting.

„Tak sa do toho pustíme,“ uzavrel rozhovor Stenberg a otvoril dvere.

Vyšli s Vinjem von. Ich jednotky už boli pripravené. Dorazili aj dvaja psovodi. Wisting sa obzeral, či niekde neuvidí Nilsa Hammera, ale zrejme bol ešte stále na pasienku spolu s Line. Hammer bol číslo dva odboru kriminálnej polície, bol Wistingovým zástupcom. Aj on by mal byť plne informovaný o tom, čo sa deje. Vytiahol z vrecka mobil, ale zarazil sa. Stiller sa správal... správal sa ako Stiller. Tušil, že mu nepovedal všetko.

„Mal by som ešte o niečom vedieť?“ spýtal sa.

Stiller zaváhal.

„Netýka sa to tejto operácie,“ odpovedal napokon.

„Dovoľte, aby som to posúdil sám,“ požiadal ho Wisting.

Stiller zavrel dvere na dodávke a po chvíli povedal: „Myslíme si, že Ten druhý začal operovať na vlastnú päsť.“

Wisting si znova sadol.

„Nanna Thomleová,“ povedal Stiller.

Wisting poznal to meno z médií. Šlo o prípad policajného oddelenia Východ. Zmizla uprostred júla, v sobotu večer, zašla do Osla a vracala sa domov do Lillestrømu vlakom. Naposledy ju videli na stanici – mali záber z bezpečnostnej kamery. Bývala asi päťsto metrov od nej. Na tom úseku sa stratila. O tri týždne sa našla jej pravá ruka. V Svartskogu, južne od Osla, ju objavil jeden turista. Prehľadali okolie. Ostatné pozostatky ležali v plytkom hrobe. Rozhrabalo ho akési zviera.

Šlo o rovnaký modus operandi ako mal Kerr a jeho pomocník. Mladá žena, ktorú niekto uniesol neskoro večer alebo v noci. Predtým, ako sa zbavil tela, ho rozkúskoval.

„Pozostatky ležali v chlórovom roztoku,“ povedal Stiller.

Tak postupoval aj Kerr. Rozštvrtil telá obetí, aby sa zmestili do kade s chlórovým roztokom. Črevá a močové cesty niesli známky poškodenia, ktoré vzniklo pôsobením chemikálie. Používal ho aj na vnútornú očistu svojich obetí. Tú vykonával pred rozštvrtením, kým boli nažive.

„Je to efektívna metóda, ako sa zbaviť biologických stôp,“ poznamenal Wisting. „Možno ju použil aj iný páchateľ.“

„Bola zneužitá rovnakým spôsobom,“ pokračoval Stiller. „Bradavky odtrhnuté kliešťami. Zviazal jej ruky a nohy – použil rovnaký typ uzla.“

Kerr mučil svoje obete u seba doma, priväzoval ich k posteli, tam ich aj zneužíval. Podľa všetkého ich odviazal, až keď umreli.

„Dračí uzol s dvojitou slučkou,“ dodal Stiller.

Na tento detail si Wisting nespomínal, nepočul o ňom.

„Chápem,“ zamrmlal.

„Ten druhý sa rozhodol konať na vlastnú päsť,“ pokračoval Stiller. „Domnievame sa, že je len otázkou času, keď sa to stane znova. Norumová zmizla dva mesiace po Poldenovej, ale Haddadová len štyri týždne po Norumovej.“

„Takže ste to narafičili tak, aby sa Kerr pokúsil utiecť?“ chcel Wisting vedieť. „Chceli ste vylákať Toho druhého?“

„Považovali sme to za príležitosť...“ pripustil Stiller.

„Takmer pri tom prišli o život traja policajti.“

„Nepredpokladali sme, že by sa také niečo mohlo stať,“ povedal Stiller. „Nazdávali sme sa, že sem príde autom. Preto sme mali na všetkých okolitých cestách hliadky v civile. S tým, čo sa stalo, sme vôbec nepočítali.“

Wisting si nebol istý, ako ďaleko by bol Stiller ochotný zájsť. Zatiaľ to vyzeralo, že všetko ide podľa jeho plánu.

„Investovali sme do toho veľa,“ pokračoval Stiller. „Dúfajme, že sa dopracujeme k nejakým výsledkom.“

Wisting sa pozrel na červenú bodku na monitore. Kým na ňu hľadel, trochu sa posunula, akoby sa Kerr pohyboval po dome.

Pošúchal si oči a zavolal Hammerovi.

„Musím s tebou hovoriť,“ povedal.

10

S Hammerom sa vrátila k starej píle aj Line. Na lúke sa sústreďovali záchranári aj policajné jednotky. Cestou stretli špeciálne vycvičené jednotky zo zásahovky a hliadky so štekajúcimi psami. Nad nimi krúžila v čoraz väčších kruhoch policajná helikoptéra.

Zranených policajtov už odviezli, na lúke boli pripravené ďalšie tri sanitky spolu s ostatnými pohotovostnými vozidlami. Zovšadiaľ sa ozývalo chrapčanie vysielačiek, rozhovory a zvonenie telefónov. Zodvihla kameru, aby zachytila na film tú pochmúrnu atmosféru, ten nepokoj a zmätok.

Od výbuchu uplynula hodina a sedemnásť minút. Objavili sa prví novinári. Postávali v hlúčiku za zátarasami. Tí najhorlivejší zrejme zvažovali alternatívne riešenie: pustiť sa na vlastnú päsť cez les. Line mnohých poznala. Prišli zástupcovia miestnych novín zo Sandefjordu a Larviku, ktorým cesta sem nezabrala veľa času. Všimla si aj reportéra s kameramanom z tønberskej pobočky verejnoprávnej televízie a dvoch fotografov, ktorí pracovali na voľnej nohe.

Vybrala z vrecka telefón, aby zistila, koľko už toho vedia. Na webovej stránke denníka VG, novín, pre ktoré kedysi pracovala, to bola top správa. Písali, že boli zranení minimálne traja policajti. Jeden policajný veliteľ potvrdil, že nastala explózia, ale odmietol sa vyjadriť, čo sa stalo a o akú operáciu šlo. Na výreze z mapy bolo približne zaznačené miesto výbuchu. Novinári z VG zistili aj to, že v danej oblasti je zvýšený pohyb policajtov a zátarasy na cestách. Všetkých, čo ju opúšťali, kontrolovali, dovnútra nikoho nevpúšťali.

Medzi novinármi zazrela aj Mortena Pludowského s novinárskym preukazom VG okolo krku. Od neho sa naučila najviac – na väčšine článkov spolupracovala práve s ním, ale s ním sa aj najviac hádala a neuveriteľne jej liezol na nervy.

Nechcela, aby si ju všimol. Dostala by sa tak do nepríjemnej situácie. Vyzvedal by, čo sa stalo a ona mu nič povedať nemohla, lebo podpísala dohodu o mlčanlivosti.

Nezareagovala však dostatočne rýchlo. Zamával jej. Bolo by hlúpe ignorovať ho, keď ju už zbadal.

Podišla teda k nemu, priateľsky ho objala a kývla na pozdrav ostatným novinárom.

„Dorazil si nejako rýchlo,“ poznamenala.

„Mal som šťastie,“ usmial sa Morten. „Bol som práve pracovne v Tønsbergu, keď som sa dozvedel, čo sa tu deje.“

Odstúpil od ostatných. Line ho nasledovala.

„Čo tu robíš?“ zaujímalo Mortena.

„Veď vieš... som na voľnej nohe,“ odpovedala Line. „Pracujem ako dokumentaristka pre políciu.“

„A čo dokumentuješ?“ spýtal sa Morten. „Čo sa tu vlastne stalo?“

„Nemôžem o tom hovoriť,“ povedala Line. „Potom by ma už nikdy viac neangažovali.“

Morten pokýval chápavo hlavou. Bol to chudý, nemotorne pôsobiaci muž s bystrými a zvedavými očami. Tiahlo mu na päťdesiat.

„Dobre,“ povedal. „Sľúbili, že nám o jednej poskytnú krátke vyhlásenie.“

Line sa pozrela na hodinky. Do jednej ostávala takmer štvrťhodina.

„No ale ten výbuch...“ pokračoval Morten a odstúpil o krok dozadu, aby si ju obzrel. „Bola si pri tom?“

Line skĺzla pohľadom na svoje oblečenie. Bolo od hliny a trávy. Na ľavom rukáve mala niekoľko krvavých fľakov – otec ju chytil za rameno po tom, ako pomáhal jednému zo zranených policajtov.

„Bola som tam ako dokumentaristka,“ odpovedala a pohla kamerou. „Nahrávka patrí polícii,“ dodala, ale vzápätí si uvedomila, že mu povedala priveľa. Teraz už vie, že existuje nejaká nahrávka. Pustia sa do toho, každá redakcia zamestnávala aj právnikov. Budú tvrdo argumentovať a bojovať za to, aby ju mohli publikovať.

Line chvíľu postála s novinármi, ale zdržiavala sa za policajnou páskou. Ak by ju podišla, pravdepodobne by sa naspäť už nedostala.

Otca ani Stillera nikde nevidela. Zrejme boli v sivej dodávke, do ktorej nastúpil aj Nils Hammer.

Reportér z NRK vysielal naživo. Opísal policajné zátarasy, ktoré minuli, kým sa dostali na miesto, kde teraz stál, ale o samotnej udalosti nič nové nepovedal. Netrvalo dlho a na lúku pri starej píle dorazili aj ľudia z TV2 a Dagbladetu. A hneď za nimi reportér z rádia P4.

Policajný vrtuľník, ktorý nad nimi krúžil, zamieril na sever. Bola takmer jedna hodina. Postupne sa objavovali ďalší novinári. Line uvažovala, koho asi poverili vyhlásením pre tlač, ale predpokladala, že sa o to postará Stiller. Celá táto akcia vychádzala z jeho iniciatívy.

Pred novinárov sa však postavil jej otec.

Pristúpil k nim ťažkým krokom. Odkiaľsi zohnal čistú košeľu a bundu. Nesedeli mu. Boli mu priúzke. Vyzeral, akoby sa mu nepáčilo, že táto úloha prischla jemu, Line však vedela, že považuje informácie poskytnuté tlači za informácie poskytnuté verejnosti. A verejnosť mala vždy právo vedieť, čo sa deje. Aspoň v prípadoch, ako bol tento.

Odstúpila od novinárov a začala natáčať ich, nie otca. Jemu sa mohla venovať neskôr. Teraz chcela mať na zábere ich reakcie, keď začne hovoriť o Tomovi Kerrovi.

Čelil im sám. Nebolo to ako v americkom filme, keď sa všetky zodpovedné osoby zhŕknu za hovorcom, aby existoval dôkaz, aby bolo zdokumentované, že boli súčasťou dôležitej novinky alebo dramatickej udalosti.

„Budem stručný,“ začal otec. Nepripravil si žiadne poznámky, ktorými by si mohol vypomôcť. „Policajná akcia stále prebieha.“

Novinári zaujali takmer automaticky svoje pozície. Bolo to ako dobre nacvičená choreografia. Kameramanom a tým, ktorí vysielali naživo, sa ušli najlepšie miesta, ostatní novinári ich obkolesili s rôznymi typmi nahrávacích zariadení. Fotografi s najdlhšími objektívmi sa držali v pozadí.

Line sa pozrela, koľko baterky jej ešte ostáva. Ešte mala polhodinu, potom ju musela vymeniť.

„Volám sa William Wisting,“ pokračoval jej otec. „Som vedúci odboru kriminálnej polície larvického policajného oddelenia.“

Na chvíľu sa odmlčal.

„Oddelenie úradu kriminálnej polície zaoberajúce sa odloženými prípadmi tu dnes vyšetrovalo starý prípad zmiznutia spred piatich rokov. Tom Kerr, ktorý bol v minulosti odsúdený za niekoľkonásobnú vraždu, súhlasil, že polícii ukáže miesto, kde pochoval Taran Norumovú.“

Spúšte fotoaparátov neprestávali šťukať.

„Napriek všetkým bezpečnostným opatreniam sa Tomovi Kerrovi podarilo ujsť. Je ozbrojený a nebezpečný.“

Jeden z novinárov mu skočil do reči.

„Tom Kerr utiekol?“

„Stalo sa to o 11.23,“ potvrdil jej otec. „Má na sebe sivé tričko, tmavú teplákovú bundu značky Adidas, modré džínsy a sivé tenisky. Rozdáme vám jeho fotku, ide o záber z minulého týždňa.“

Morten P. mal najprenikavejší hlas zo všetkých zhromaždených:

„Počuli sme, že pri výbuchu sa zranilo niekoľko policajtov.“

Otec prikývol.

„Pri úteku použil výbušninu,“ potvrdil. „Troch policajtov už odviezli do nemocnice. Ľahšie zranených ošetrujú na mieste.“

Ignoroval otázky, ktoré sa naňho zosypali.

„Ak dovolíte, nebudem teraz zachádzať do detailov. Na záver by som rád zopakoval, že Tom Kerr je ozbrojený a nebezpečný. Miestni nech sa zamknú doma a nevychádzajú von. Ak by niekto Kerra spozoroval, nech nezasahuje, ale upovedomí políciu. Ďakujem.“

Otočil sa a zašiel za zaparkované policajné autá.

11

Line zložila kameru. Som naozaj taká cynická? preblesklo jej hlavou. Ako novinárke jej také veci často napádali, lebo jej jedinou úlohou pri nejakom nešťastí alebo tragédii bolo získavať informácie o tom, čo sa stalo. Úlohu, ktorou ju poveril Stiller, dokončila, teraz sa mohla venovať svojmu projektu – dokumentárnemu filmu o Tomovi Kerrovi a Tom druhom. V už aj tak dosť bizarnom prípade nastal dramatický zvrat a mala k dispozícii jedinečný materiál.

Pomaly nakrúcala priestranstvo okolo seba.

Advokát Claes Thancke sa rozprával so Stillerom a otcom – novinári naňho nedovideli. Práve potriasol demonštratívne hlavou a zamieril k svojmu autu. Až vtedy ho niektorí zazreli a zakričali naňho. Thancke mávol odmietavo rukou, nasadol do auta a naštartoval. Jeho odchod sledovali všetky kamery.

Line pristúpila k Stillerovi a otcovi.

„Kde máš auto?“ spýtal sa.

„Na parkovisku pred kriminálkou,“ odpovedala Line a kývla na Stillera. „Pôvodne som sa tam mala poň vrátiť, keď odveziete Kerra naspäť do väzenia.“

„Zober si moje,“ povedal otec a podal jej kľúče. „Potrebujeme si pozrieť nahrávku.“

Line to nebolo po chuti, nikam sa jej ísť nechcelo.

„Môžem vám to prehrať na kamere,“ ponúkla sa. „Teraz, hneď.“

Stiller pokrútil hlavou.

„Nejde len o nás,“ povedal. „Musíte tie zábery stiahnuť na server, aby si ich mohla prezrieť policajná riaditeľka a vedenie kriminálky.“

Line si vzdychla. Keby mala so sebou počítač, mohla by to spraviť aj tu.

„Rada by som zostala, kým sa všetko neskončí,“ povedala.

„Najbližších pár hodín sa nič nebude diať,“ ubezpečil ju Stiller.

„Ako to môžete vedieť?“ spýtala sa Line. „Už ste ho chytili?“

Stiller jej neodpovedal.

„Dáte mi vedieť hneď, keď budete mať link na kamerový záznam?“ spýtal sa.

Line prikývla.

„Neposielajte ho nikomu inému, len mne,“ spresnil. „Ja ho potom pošlem ďalej.“

Otočil sa a zamieril k dodávke. Otec jej podal kľúč od auta, ktorý zvliekol zo svojho zväzku.

„Má pravdu,“ povedal. „Nemá zmysel zostávať tu. Teraz sa tu nebude niekoľko hodín nič diať.“

Line si zobrala kľúč a podľa toho, ako sa tvárila, mu bolo jasné, že sa jej to vôbec nepáči.

„Dobre,“ povedala a trochu vzdorovito dodala: „Keď utiekol, mal pri sebe moju vysielačku a mikrofón. Ak ich nájdete, daj mi vedieť. Boli drahé.“

Zamierila k autu, vypla kameru a nasadla doň.

Keď vychádzala na cestu, o bok auta sa obtrel konár. Rádio bolo nastavené na stanici P2. Vypla ho a zahľadela sa do zrkadielka. Za autom sa víril prach.

Cez háj vlastne ani neviedla cesta. Len dve hrboľaté vyjazdené koľaje, po ktorých auto poskakovalo a kolísalo sa. Z jednej aj z druhej strany rástli nahusto stromy. Keď minula zhrdzavené torzo akéhosi poľnohospodárskeho stroja, spomalila a zastala. Zobrala zo sedadla pre spolujazdca kameru a zapla ju, aby nafilmovala policajné zátarasy na hlavnej ceste.

V spätnom zrkadielku zaregistrovala akýsi tieň, akoby sa čosi za autom pohlo. Otočila sa, ale videla len vtáka, ktorého zrejme čosi vydesilo a odletel.

Zaplavil ju nepríjemný pocit. Pri aute určite nikto nebol, ale pod vplyvom náhleho iracionálneho strachu rýchlo zamkla všetky dvere. Kolesá sa párkrát naprázdno pretočili v blate a auto sa znovu pohlo.

Čoskoro sa krajina pred ňou otvorila. Les vystriedali poorané polia. Pri hlavnej ceste stáli dve policajné autá, maják jedného modro blikal. Zastavili starú fordku. Policajt otvoril batožinový priestor.

Line znovu zastala a zodvihla kameru. Policajt batožinový priestor zabuchol a mávol šoférovi, že môže pokračovať v ceste. Prišlo ďalšie auto, malá toyota. Cez hľadáčik videla, že v nej sedia dve ženy. Auto zastalo. Polícia si prezrela ich doklady, otvorili zadné dvere a skontrolovali batožinový priestor.

Vtom si Line všimla mladá policajtka a upozornila na ňu kolegu. Žena zovrela pevnejšie zbraň, ktorá jej visela na hrudnom popruhu. Line odložila kameru a zamierila k nim. Na znamenie zastala, stiahla bočné okienko a vybrala si vodičský preukaz. Policajtka k nej pristúpila.

„Hľadáme tohto muža,“ povedala a ukázala jej na displeji mobilu fotku Toma Kerra. „Videli ste ho?“

Line necítila potrebu povedať jej, odkiaľ sa práve vracia a čo tam robila.

„To je Tom Kerr,“ skonštatovala len. „Nie.“

„Otvoríte nám, prosím, váš batožinový priestor?“

Jej kolega doň nazrel, zistil, že je prázdny a pribuchol ho.

Policajtka jej vrátila doklady.

„Ak ho zazriete, nezastavujte,“ upozornila ju. „Šťastnú cestu!“

Šoférovala a pohľadom prečesávala okolie. Šla pomaly. Keď prechádzala okolo domu pri ceste, rozštekal sa na ňu pes. Na poli pri ňom zazrela niekoľko koní. Z dvora mierila do domu staršia žena s košom suchej bielizne.

Na obecnej ceste stála ďalšia hliadka. Line položila zapnutú kameru na prístrojovú dosku.

Niekoľko áut pustili, iné zadržali. Zrejme šlo o zvedavcov a takých, ktorí v tejto oblasti nebývali a ani tu nemuseli nič naliehavé vybaviť.

Auto, ktoré šlo pred ňou, skontrolovali presne tak ako predošlá hliadka. Keď prišiel rad na Line, stiahla bočné okienko.

Znovu jej ukázali fotku Toma Kerra, požiadali ju, aby otvorila batožinový priestor a prehľadali jej auto.

O dvadsaťpäť minút už odomykala svoj dom v Staverne. Bežala rovno do suterénu, kde si zriadila domácu pracovňu. Zapla televízor. Naskočil posledný kanál, ktorý sledovala – CNN. Prepla na nórske spravodajstvo. Reklama.

Vybrala z kamery pamäťovú kartu a stiahla z nej zábery. Kamera v podstate celý čas bežala. Niekoľkokrát ju síce vypla, ale hneď ju aj znovu zapla, robila to len preto, aby súbory neboli priveľké a ľahšie sa s nimi pracovalo.

Chvíľu jej trvalo, kým ich všetky uložila na šifrovaný server. Stiller od nej dostane surový materiál. Nebolo nutné ho spracovať. Poslala mu mejl s linkom na súbory a automaticky vygenerovaným heslom. Jeden zo súborov obsahoval nahrávku, ktorá sa začínala zaparkovaním minibusu pri starej píle a končila sa asi polhodinu po výbuchu a Kerrovom úteku. Napísala Stillerovi, ako sa súbor volá a sadla si, aby si ho pozrela.

Zástupu trvalo nejaký čas, kým sa pohol od píly. Počula, ako sa Stiller mimo obrazu rozpráva s Hammerom o vrtuľníku, ktorý nedorazil. Čakali na psovoda a Kerr s Thanckem si sadli do právnikovho auta, aby sa porozprávali.

Pozrela sa na televízor na stene. Vysielali priamo z Eftangu. Nezdalo sa, že by sa situácia nejako vyvíjala. Stíšila zvuk a sústredila sa na monitor. Kerr so sprievodom kráčal po lese. Zachytila na kameru, ako sa potkol a spadol. Line zastavila nahrávku a znovu si ten úsek prehrala. Keď dopadol na zem, ticho zastonal. Zodvihli ho a povedali mu, aby pokračoval, jeho advokát protestoval. Putá z nôh mu sňali až po druhom páde, ale k zámienke patril aj ten prvý.

Prehrala si tú sekvenciu ešte raz, tentoraz pomalšie. Nemal prečo padnúť. Síce zakopol o koreň stromu, ale samotný pád vyzeral strojene. Akoby šlo o súčasť plánu.

Nahrávka pokračovala ďalej. Druhý pád bol dramatickejší. Nohy nemal v zábere, takže nevidela, o čo sa potkol, ale keď teraz vedela, že to bola súčasť jeho plánu ako prinútiť policajtov, aby mu sňali putá z nôh, pôsobil aj tento pád umelo.

Mal spútané ruky aj nohy, nemohol si teda kryť tvár. Keď ho zodvihli, mal ranu na líci.

Sprievod pokračoval. Keď prišli k stráni, na ktorej bol pasienok, začal Thancke protestovať. Naliehal na policajtov a tí napokon súhlasili s tým, že Kerrovi nechajú len želiezka na rukách.

Keď mu uvoľňovali puto z nohy, pozeral sa Kerr priamo do kamery. Zodvihol ruky a otrel si krv z rany na líci. Potom čosi zamrmlal a vopchal si krvavé prsty do rúk, aby si ich oblízal.

Line pretočila nahrávku nazad a sústredila sa na to, čo povedal. Vlastne to len zašepkal. Prehrala tú sekvenciu ešte raz a tentoraz hlasnejšie.

Znelo to ako: „Uvidíme.“

Znova si to prehrala. Kerr civel priamo do kamery a zašepkal čosi ako odkaz. Tentoraz to znelo ešte viac ako „uvidíme“. Znelo to ako hrozivý pozdrav na rozlúčku.

12

Pre monitory a ostatnú techniku bolo v dodávke dusno. Wisting mal na sebe stále Hidleho košeľu. Tenká látka sa mu prilepila k chrbtu.

Na najväčšom monitore prehrávali Linine zábery. Kerr kráčal dole stráňou. Náhle sa rozbehol. Policajti začali kričať.

Wisting sa nadýchol, čakal na to, čo bude nasledovať. Výbuch zaplnil obrazovku bielym prenikavým svetlom. Reproduktory zahučali. Kamera ležala vo vysokej tráve, ale videli a počuli spŕšku zeme a drobných kamienkov, čo dopadali na pasienok.

Všetci mlčali.

Line zodvihla kameru. Nakrúcala okolie, zranených a krvácajúcich policajtov. Wisting sa ubezpečoval, či dcéra nie je zranená. Sústredila sa na chodník, po ktorom utiekol Tom Kerr do lesa. Psovod za ním poslal psa a nasledoval ho spolu s mladým príslušníkom. Kamera sa otočila. Ošetrovali zranených policajtov a poskytovali im prvú pomoc. Zazneli dva prenikavé výstrely. Kamera sa rýchlo zvrtla naspäť k chodníku.

Nils Hammer sa odvrátil od monitora, nahlas zastonal a utrel si z čela spakruky pot.

„Doboha, taká lotéria,“ povedal a ani sa nesnažil skrývať rozčúlenie a hnev.

„Toto v pláne nebolo,“ bránil sa Stiller.

„Riskovali ste a posralo sa to,“ odsekol Hammer.

Stillerovi dopadlo na tvár niekoľko kvapôčok jeho slín.

„Plán bol, že nám ukáže miesto, kde schoval telo Taran Norumovej,“ povedal Stiller pokojne. „Prirodzene – mali sme záložný plán. Zvažovali sme všetky eventuality.“

Hammer potriasol zlostne hlavou.

„Nikdy ste neverili, že sa Norumovej tela zbavil tu niekde,“ zamrmlal a spravil neurčitý pohyb rukou.

„Museli sme to preveriť,“ namietol Stiller.

„Jeden mladý policajt prišiel o nohu,“ pripomenul mu Hammer.

„Za zaistenie oblasti sme nezodpovedali my,“ poznamenal Stiller a otočil sa k Wistingovi.

Hammer vstal tak prudko, až sa buchol hlavou do strechy auta.

„Ani sa len nepokúšajte dávať to do tejto roviny... boha,“ precedil pomedzi zuby a namieril naňho ukazovák. „Nehádžte to na nás. Celú túto previerku výpovede ste pripravili tak, aby ste ho vyprovokovali k úteku. Vy za to zodpovedáte.“

„S kým by som sa mal porozprávať o Tom druhom?“ spýtal sa Wisting a prerušil ich. „Kto vie o ňom najviac?“

„Idar Semmelmann,“ odpovedal Stiller. „Viedol vyšetrovanie.“

Wisting si nespomínal, že by to meno počul v súvislosti s Kerrovým prípadom.

„Ujal sa ho, až keď Kerra zadržali,“ vysvetlil Stiller. „Viedol tím, ktorý mal vypátrať Toho druhého. Teraz sa tomu venuje len on.“

„Hovorili ste s ním?“

„Nie o tom, čo sa stalo dnes, ale informoval som ho, že sa chystáme preveriť Kerrovu výpoveď.“

„Máte jeho číslo?“

Stiller prikývol, zobral do ruky telefón a nadiktoval mu ho. Wisting ho vyťukal do svojho mobilu, naklonil sa dopredu a zatiaľ čo čakal, kým mu vyšetrovateľ zodvihne, upieral zrak do zeme.

„Semmelmann.“

„William Wisting, Larvik. Zachytili ste, čo sa tu u nás stalo?“

„Počul som to v správach,“ potvrdil mu muž, ktorý viedol vyšetrovanie Toho druhého. „Našli ste ho?“

„Máme v teréne množstvo ľudí,“ odpovedal Wisting. „Je takmer nemožné, aby nám unikol.“

„Nesmiete mu dovoliť ujsť,“ vystríhal ho Semmelmann. „Spraví to znovu. Znovu bude vraždiť.“

Wisting sa trochu vystrel.

„Ako ďaleko ste v pátraní po Tom druhom?“ spýtal sa.

Na druhom konci linky sa rozhostilo ticho.

„Viete o Thomleovej?“

„Nanna Thomleová,“ prikývol Wisting. „Dievča, ktoré zmizlo v lete. Stiller mi o tom hovoril.“

„Vyrukoval som s tým, čo naňho mám, keď objavili jej pozostatky,“ pokračoval Semmelmann, „ale vieme o ňom rovnako málo ako predtým.“

„Žiadni kandidáti?“

Semmelmann sa opäť odmlčal.

„Najjednoduchšie by bolo, keby som so všetkými materiálmi prišiel za vami.“

„Kedy tu môžete byť?“

„Povedzme o siedmej.“

„Dobre,“ súhlasil Wisting. „Príďte do mojej kancelárie.“

Niekto pomykal dverami. Boli zamknuté. Wisting, ktorý pri nich sedel najbližšie, ich trochu odsunul, aby sa pozrel, kto to je. Vonku stál Stenberg zo zásahovky. Držal v ruke plastové vrecko na dôkazy. Boli v ňom želiezka.

Wisting otvoril dvere dokorán a uhol, aby mohol vojsť.

„Našiel ich jeden psovod, ležali asi päťdesiat metrov od miesta, kde zastrelil psa.“

Podal vrecko Wistingovi, ktorý si všimol, že zo zámky trčí kľúč, a posunul ho ďalej Hammerovi.

„Ako sa dostal ku kľúču?“ spýtal sa.

„Je to univerzálny kľúč,“ zamrmlal Stiller. „Všetky putá, ktoré používa nórsky policajný zbor, sa dajú odomknúť jedným kľúčom. Určite ich dodávajú aj do mnohých ďalších krajín. Neexistujú žiadne obmedzenia čo do kúpy a predaja. Zrejme sa dajú objednať aj cez internet.“

„No to je výborné,“ zavrčal Hammer. „No kde Kerr ten kľúč vzal? Veď ste ho prehľadali predtým, ako opustil väzenie, nie?“

„Bol na tom istom mieste, kde aj zbraň?“ nadhodil Stenberg. „Niekto mu ho tam pripravil.“

Wisting pokrútil hlavou.

„Odomkol si putá ešte predtým, ako sa rozbehol,“ povedal a ukázal na monitor, kde stále bežala nahrávka z miesta výbuchu. „Keď utekal, poletovali mu okolo ruky.“

„Potkol sa a spadol,“ spomenul si náhle Stiller. „Dvakrát. Bola to súčasť plánu, chcel, aby sme mu sňali putá z nôh. Kľúč mohol ležať niekde na chodníku. Mohol ho zodvihnúť, keď padal.“

Hammer si vzdychol a znova začal preklínať celú situáciu, do ktorej sa dostali.

„Máme pohyb,“ ohlásil náhle Ove Hidle, ktorý sedel pred monitormi.

Wisting sa pozrel na obrazovku. Šlo o červenú bodku na parkovisku pred supermarketom, ktorá znázorňovala auto Lone Mellbergovej. Mierila z Hokksundu na východ, k Drammenu.

„Je päť minút po tretej,“ poznamenal Stiller. „Padla jej.“

Stenbergovi zazvonil mobil. Odpovedal stručne, prijal nejaké hlásenie a položil.

„Zavesili sa na ňu,“ oznámil im.

Všetci piati sledovali pohybujúcu sa bodku. Po šiestich minútach auto odbočilo z hlavnej cesty a zamierilo do obytnej štvrte.

„Ide domov,“ skonštatoval Stiller a ukázal na mape, kde Mellbergová býva.

Bodka zastala.

„Aj tak je ešte privčas,“ poznamenal Stenberg. „Zotmie sa až o päť hodín.“

13

Line si trikrát prehrala sekvenciu predchádzajúcu výbuchu, to, ako sa Kerr náhle rozbehol a získal náskok dobrých desať metrov. Putá na jednej ruke mal odopnuté. Pri behu používal ruky – ako šprintér.

Keď bola Line malá, hrala sa s otcovými putami. Keď neboli natesno, dali sa z nich ruky vyvliecť, stačilo, keď trochu skrčila ruku a pomykala ňou.

Pretočila nahrávku naspäť, aby sa pozrela, ako tesno mu želiezka obopínajú zápästia. Zastavila obraz, keď si dvíhal ruky pred tvár, aby si oblízal krv z prstov. Mal veľké a hrubé ruky. Putá mal natesno, medzi zápästím a želiezkom bolo maximálne niekoľko milimetrov. Priliehali mu k pokožke – ako hodinky.

„Uvidíme,“ povedala Line a zopakovala Kerrove slová.

Zábery vytiahnuté z filmu boli zriedkakedy dobré, ale tento bol kvalitný a spájal v sebe elementy ikonického portrétu zločinca. Krv, putá, úškrn, temné oči.

Uložila si ho, preklikla o pár rámčekov ďalej a uložila si ešte jednu verziu. Na tejto mal medzi perami slinové vlákna, vďaka tomu bol ešte výrečnejší.

Zdalo sa jej, akoby mal niečo v ústach. Niečo, čo odrážalo svetlo.

Preklikla o ďalších pár rámčekov dopredu a našla ten, na ktorom mal Kerr ústa najviac otvorené. Zmrazila obraz, zazoomovala, dala hlavu nabok a pridusene vykríkla.

Bol to kľúčik. Kľúčik od pút.

Odkiaľ ho mal?

Stiahla si fotku na svoj telefón, napísala do správy, čo zistila a poslala ju aj so záberom Stillerovi a otcovi.

Útek vyzeral presne naplánovaný, takže ju neprekvapilo, že Kerr sa dostal aj ku kľúčiku od pút. Kde ho zobral?

Samozrejme, mohol si ho priniesť ešte z väzenia. Mohol mu ho doň prepašovať niekto, kto ho navštívil, ale Stiller ho pred odchodom prehliadol a dokonca mu prezrel ústa, musel pred ním vyplaziť jazyk.

Pustila nahrávku a snažila sa nájsť miesto, kde si Kerr odomkol putá, ale bol otočený chrbtom ku kamere, mohla len hádať.

Pípla jej správa. Stiller jej napísal, že fotku dostal.

Nahrávka pokračovala. Zvuk výbuchu zadunel aj v jej malých reproduktoroch. Nasledovali výkriky od bolesti a vreskot. Kamera spadla na zem. Keď ju dvíhala, prešla okolo nej krvácajúca policajtka, ktorá sa ponáhľala k zranenému kolegovi.

Bolo jasné, čo sa stalo. Niekto im nastražil pascu. Priviazal rybársky vlasec k poistke granátu a natiahol ho cez cestičku tak, aby zaň mohol Kerr potiahnuť a utekajúc granát odistiť. Pozrela sa na televízor. Moderátor v štúdiu stručne zhrnul zločiny, za ktoré bol Tom Kerr odsúdený. Premietli zábery súvisiace s jeho dramatickým zadržaním.

Freja Bengtsonová sa takmer stala Kerrovou štvrtou obeťou. Šesť týždňov po tom, čo zmizla Salwa Haddadová, sa ju muž s motocyklistickou helmou usiloval zatiahnuť do dodávky.

Freja pochádzala z Gøteborgu, kde sa aktívne venovala kickboxu. Na švédskych majstrovstvách získala striebornú medailu, ale športovej kariéry sa musela pre zranenie vzdať. Presťahovala sa do Osla, kde pracovala ako barmanka. Prepadol ju, keď sa vracala domov – bývala v Lambertseteri. Bránila sa a podarilo sa jej vyšklbnúť, ale dohonil ju a vliekol do dodávky.

Všimol si ich taxikár. Začal trúbiť a blikať svetlami. To však páchateľovi neprekážalo. Pokračoval v tom, čo začal. Keď chcel Freju Bengtsonovú hodiť do batožinového priestoru, dupol taxikár na plyn a narazil zozadu do dodávky. Freja ostala ležať na zemi. Muž s helmou sa pokúšal dostať za volant, ale z taxíka vyskočili pasažieri a snažili sa ho zadržať. Jeden pasažier zostal v aute, ten to celé filmoval na mobil. Spravodajský kanál teraz premietal staré zábery. Muž s motocyklistickou helmou na hlave bol Tom Kerr.

Utiekol do neďalekej záhrady, preskočil cez plot a rozbehol sa. Dodávka rýchlo zmizla. Za volantom sedel Ten druhý. Neznámy pomocník, ktorého nikdy nenašli.

Na ďalších záberoch boli policajné hliadky, ktoré dorazili na miesto činu. Na chodníku ležala biela šatka. Pri vyšetrovaní sa zistilo, že bola namočená do podomácky vyrobenej zmesi z acetónu a chlóru. Mala omamný účinok, ale Freja Bengtsonová mu nestihla podľahnúť.

Archívne zábery boli dobré. Nešlo o taký starý prípad, boli v HD kvalite. Produkčná spoločnosť, s ktorou spolupracovala, sa ich rozhodla tiež použiť. Nielen ona mala záujem o zdokumentovanie prípadu Toma Kerra a Toho druhého. Ak chcela, aby bol jej projekt úspešný, potrebovala – prirodzene – dobré zábery. Ak bude mať príležitosť využiť dnešnú nahrávku, získa výnimočnú štartovaciu pozíciu. No najdôležitejšie bolo získať súhlas od pozostalých a tých, ktorých sa týkal. A ona ho mala. Freja Bengtsonová podpísala s ňou a s produkčnou spoločnosťou dohodu o spolupráci, dúfala, že sa im podarí odhaliť Toho druhého. Jediný, kto sa odmietal zúčastniť na projekte, bol Johannes Norum. Taranin otec.

Na obrazovke sa objavili ďalšie zábery. Reportér hovoril o tom, ako sa Kerr vlámal do jedného domu, našiel v ňom kľúče od auta a ukradol ho, zbadali to však vo chvíli, keď doň nasadol. Boli to zábery z dramatickej naháňačky. Kerra vytlačili z cesty a skončil v priekope. Pokúsil sa utiecť a jeden policajt vypálil varovný výstrel. To však Kerrovi nebránilo pokračovať. Bežal ďalej a policajti začali naňho strieľať – netrafili ho. Napokon ho na zem zvalil policajný pes. Polícia sa následne sústredila na pátranie po Tom druhom. Bezvýsledne. Tom Kerr mlčal a technické stopy sa nikdy nenašli.

Premietli zábery dvoch horiacich budov. Dom a stodola. Kerrov statok na východ od Osla.

Zdedil ho po strýkovi, dlhšie stál opustený, Kerr ho prevzal, keď si odsedel trest za znásilnenie.

Požiar nahlásili ani nie hodinu po Kerrovom zadržaní. V tom čase im Kerr neprezradil ani len svoje meno. Jeho totožnosť zistili až na základe odtlačkov prstov.

V zhorenej stodole našli vyšetrovatelia kostru dodávky, ktorou sa podarilo Tomu druhému uniknúť. Očividne ju podpálil, aby sa zbavil stôp, pomocou ktorých by zistili, že v nej väznili a zabili Theu Poldenovú, Salwu Haddadovú a Taran Norumovú. A stôp, ktoré by im umožnili identifikovať Toho druhého.

O týždeň neskôr našla polícia prvé hroby. V lese, takmer šesťsto metrov na východ od statku, označil policajný pes miesto v močaristom teréne, kde vrchná vrstva rašeliny vyzerala, akoby ju niekto odhrabal a potom znovu nahádzal naspäť. Rozkúskované telo v zemi patrilo Salwe Haddadovej. Na druhý deň našli pozostatky They Poldenovej.

V ďalšom vstupe ukázali zábery z firmy, kde Kerr pracoval. Vyrábala a dodávala veci potrebné na prevádzku a údržbu bazénov. Vďaka tomu mal prístup k tekutému chlóru. Ten použil na dezinfekciu a odstránenie všetkých biologických stôp z pozostatkov obetí.

Na obrazovke sa opäť objavil reportér a odovzdal slovo kolegovi na Eftang. Spýtal sa, či má nejaké novinky.

„Ešte stále prebieha rozsiahla pátracia akcia, polícia hľadá Toma Kerra,“ poznamenal na úvod a informoval divákov o vyhlásení pre tlač, ktoré majú novinárom poskytnúť o sedemnástej hodine.

Line sa pozrela na hodinky. Ešte mala polhodinu. Mala by zájsť k otcovi, nájsť mu nejakú čistú košeľu a zaniesť mu ju.

14

Na cestičke stál čierny vták s prenikavo žltým zobákom a do niečoho ďobal. Keď sa k nemu Wisting priblížil, odletel.

Zožieral ho nepokoj. Takmer ho to fyzicky bolelo. Zaplavoval ho vo vlnách, bol podráždený a cítil nutkanie vybehnúť von z dusnej dodávky.

Kriminalistickí technici pracovali na mieste explózie už pár hodín. Čoskoro im budú vedieť povedať, či našli niečo, čo by sa dalo použiť. Či zistili, o aký typ granátu išlo a odkiaľ by mohol pochádzať. Alebo či objavili nejakú stopu týkajúcu sa toho, kto pomohol Kerrovi utiecť.

V priebehu uplynulých hodín cestičku vychodili. Našiel miesto, kde sa Kerr potkol prvý raz. Z udupanej zeme vytŕčal pokrútený koreň. Wisting doň štuchol špičkou topánky. Nebolo ťažké zakopnúť oň, ale zároveň bol taký očividný, že ak by si mal vybrať, kde sa akože potkne, tak by to bolo práve tu.

Pokračoval ďalej až k miestu, kde Kerr padol na zem. Aj tam trčal zo zeme koreň.

Obzrel sa. Navôkol bol hustý les. Wisting zaklonil hlavu a nad košatými korunami stromov objavil fliačik modrej oblohy. Celkom hore sedelo niekoľko vtákov, počul ich spev, zvuky prebiehajúcej policajnej akcie k nemu doliehali len tlmene.

Z kmeňa stromu, ktorý bol pri cestičke najbližšie, bol zlúpnutý kus kôry. Vyzeralo to, akoby ju niekto náročky odstránil, asi tak, ako keď lesníci značia stromy, ktoré majú drevorubači vyťať.

Wisting podišiel bližšie. Z kôry chýbal kus v tvare štvoruholníka, asi tri centimetre široký a desať centimetrov dlhý. Na hladkom povrchu sa ligotalo niekoľko kvapiek čerstvej miazgy. Skĺzol pohľadom na zem. V tráve ležal zošúverený kus kôry. Vyzeral ako malá guľôčka.

Vybral z vrecka mobil, odfotil výrez aj sivú kôru na zemi a znovu vykročil po cestičke. Približne o dva metre ďalej ležal plochý kameň veľký asi ako telefón, ktorý držal v ruke. Bol obrastený svetlozeleným machom.

Wisting ho prevrátil špičkou topánky. Nič pod ním nebolo. Žiadne chrobáky alebo pleseň, nič, čo by svedčilo o tom, že tu leží už dlho.

Cestička bola súčasťou prepracovaného plánu úteku. Kerr musel len vyzerať označený strom. Tam sa mal potknúť a nájsť kľúč od pút pod plochým kameňom. Bolo jednoduché zodvihnúť ho a schovať v hrsti bez toho, aby si to niekto všimol.

Odfotil si kameň – musí požiadať nejakého technika, aby ho zaistil spolu s kôrou.

Na mieste výbuchu pracovali traja muži v bielych kombinézach. Wisting pristúpil k tomu, ktorého poznal najlepšie. K Espenovi Mortensenovi. Ešte nedávno mal vlastnú kanceláriu a malé laboratórium na miestnej policajnej stanici. V rámci reorganizácie policajného okrsku presunuli všetkých kriminalistických technikov na jedno pracovisko na severe okresu. Neprichádzali dennodenne do kontaktu s vyšetrovateľmi, ale po odbornej stránke to bolo takto lepšie a zvýšilo to ich kompetenciu.

Mortensen si stiahol rúško a kývol Wistingovi.

„Čo máš?“ spýtal sa ho Wisting.

Mortensen mu mávol, aby prešli k prenosnému pracovnému stolu, ktorý stál obďaleč. Boli na ňom poukladané rôzne predmety v priesvitných vreckách na dôkazy.

„Našli sme fragmenty granátu,“ povedal Mortensen.

Zobral do ruky vrecko s čiernymi hrudkami veľkosti nechtu na malíčku.

„Vyzerá to na šokový granát,“ pokračoval a podal vrecko Wistingovi. „Toto sú asfaltom impregnované kúsky tela granátu.“

Na stole ležalo ešte niekoľko vreciek s podobným obsahom. Na niektorých úlomkoch svietili útržky žltých písmen.

„Šokový granát?“ zopakoval Wisting.

„Je v ňom len výbušnina, žiadne črepiny,“ vysvetlil mu Mortensen. „Protivníka zrania iné poletujúce predmety, ktoré rozhodí do okolia tlaková vlna. V tomto prípade konáre a kamene. Navyše môže tlaková vlna poškodiť vnútorné orgány. Používa sa predovšetkým na paralyzovanie protivníka.“

Wisting položil vrecko na stôl.

„Odkiaľ ho mal?“

„To zatiaľ nevieme povedať. Nevieme ešte ani, o aký typ granátu šlo, ale bolo hlásených niekoľko krádeží vo vojenských skladoch.“

„Ešte niečo?“ spýtal sa Wisting a zahľadel sa na stôl.

„Našli sme dve nábojnice,“ povedal Mortensen a ukázal na príslušné vrecko. „Deväť milimetrov.“

„Najpoužívanejší kaliber na svete,“ zašomral Wisting.

Mortensen sa otočil k lesu za nimi.

„Ležali na chodníku,“ povedal. „Našli tam aj putá na ruky, ale tie vám už priniesli, však?“

Wisting prikývol.

„A čo odtlačky topánok?“ spýtal sa.

„Zatiaľ sme žiadne nenašli,“ odpovedal Mortensen. „Ten, kto tu bol, zrejme zaparkoval pri píle a prišiel sem tou istou cestou ako vy. Zrejme odvtedy neuplynul ani deň, ale teraz je už neskoro hľadať či už stopy po aute, alebo odtlačky jeho topánok. Na chodníku navyše nie je dostatočne mäkký terén na to, aby v ňom topánky zanechali odtlačky.“

„Chápem,“ pokýval hlavou Wisting a zamieril k cestičke, po ktorej utekal Kerr. „Pôjdeš kúsok so mnou?“

„O čom uvažuješ?“ spýtal sa Mortensen a stiahol si latexové rukavice.

„Niekto mu tu musel niekde nechať pištoľ,“ odpovedal Wisting. „Zistili ste, kde?“

Mortensen pokrútil hlavou.

Kráčali bok po boku. Mortensen mu ukázal miesto, kde bol natiahnutý rybársky vlasec, ktorý bol priviazaný k poistke granátu.

„Granát je robený tak, aby vybuchol dve-tri sekundy po odistení,“ vysvetlil mu. „Kerr mal dosť času na to, aby sa dostal do bezpečnej vzdialenosti, zasiahlo to tých, ktorí bežali za ním.“

Wisting sa pozrel, kam mu ukazoval. Asi po päťdesiatich metroch našiel, čo hľadal. Strom so sivastým kmeňom, na ktorom chýbal kus kôry.

Povedal Mortensenovi o strome na opačnom konci pasienka, ktorý bol označený rovnakým spôsobom.

„Môže byť,“ skonštatoval Mortensen. „Prázdne nábojnice našli približne sto metrov odtiaľto.“

Wisting pristúpil k stromu. Na zemi ležali dve vetve odlomené z hustého kríku. Neboli veľké, ale stačili na prikrytie zbrane.

„Idem po fotoaparát,“ povedal Mortensen a otočil sa.

Wisting kráčal za ním. Znova ho začal zaplavovať nepokoj. Ešte niekoľko hodín nebude robiť nič, len čakať na vhodný okamih, keď budú môcť zadržať Kerra a toho, kto mu pomáha. Celé jeho vnútro sa búrilo proti tejto vyčkávacej metóde. A stopy začínali medzičasom chladnúť.

15

Line vybrala otcovi modrú košeľu, ktorú od nej dostal na Vianoce. K tmavému svetru s vaflovým vzorom sa mu bude hodiť.

Košeľa bola vypratá, ale pokrčená. Zapla žehličku aj televízor, aby mohla popri tom sledovať správy. Kým sa žehlička zohriala, zavolala Sofie – chcela vedieť, ako sa má jej dcérka.

Na Sofie sa obracala vždy, keď potrebovala Amelie postrážiť. Mala len o niekoľko mesiacov staršiu dcéru, vedeli sa spolu pekne zahrať a chodili do tej istej škôlky. Dohodli sa, že Sofie dnes vyzdvihne obe dievčatá a zoberie ich k sebe domov. Line ju zastihla v obchode.

„Dnes budú mať na obed rybu,“ oznámila jej Sofie. „Cestoviny s lososom a hráškom. Podľa jedného receptu z časopisu.“

„To znie dobre,“ povedala Line.

Žehlička už bola dosť horúca. Pustila sa do otcovej košele.

„Neviem, kedy po ňu prídem,“ začala opatrne Line. „Zachytila si, že Tom Kerr ušiel?“

„Áno.“

„Kvôli nemu som ťa poprosila, či by si nepostrážila Amelie. Moja práca súvisí s jeho prípadom,“ vysvetlila jej Line.

„No teda... a čo sa vlastne stalo?“

„Porozprávam ti o tom, keď prídem po Amelie, len ešte neviem, kedy to bude. Som práve doma, sťahujem nejaké nahrávky, ale o chvíľu odchádzam. A najmä – auto som nechala v Osle.“

„Nahrávala si to?“ zaujímalo Sofie.

„Potom ti všetko porozprávam,“ sľúbila jej Line.

„Ak sa to natiahne, môže u mňa Amelie pokojne prespať,“ ponúkla jej Sofie.

„Ďakujem. Si zlatá.“

Zavesila otcovu košeľu na vešiak a rýchlo prežehlila aj nejaké svoje veci – keď už mala vytiahnutú žehličku. V televízii sa rozprávali s Johannesom Norumom, otcom obete, ktorej telo mal Kerr polícii ukázať.

Line odložila žehličku nabok a zahľadela sa naňho. Prišiel do Larviku a stál pred zátarasami s rukami prekríženými na hrudi. Stretla sa s ním pred štrnástimi dňami. Rozprávali sa o chystanom dokumentárnom filme. Bol presvedčený, že Kerr zabil jeho dcéru a k policajnému vyšetrovaniu sa staval veľmi kriticky, no na jej projekte sa nechcel podieľať. Line tušila, že to má čosi do činenia s jeho minulosťou. Odsedel si trest za znásilnenie. Dcéra sa od neho dištancovala. Teraz sa však napriek tomu ukázal v televízii.

„Vedeli ste o tom, že sa Tom Kerr priznal k vražde vašej dcéry?“ spýtal sa ho reportér.

„Zavolali mi z kriminálky a informovali ma o tom,“ potvrdil Johannes Norum. „Chcel som byť pri tom, keď pôjdu... po ňu, ale nebolo mi to umožnené.“

Kývol na zátarasy za sebou.

„Keby som tu dnes bol, tak by sa to nestalo,“ vyhlásil. „Neutiekol by.“

Nasledovalo niekoľko nešikovne formulovaných viet, ktoré by bežne do vysielania nepustili. Rozhovor pôsobil, akoby ho vôbec nezredigovali.

„Čo si myslíte o tom, čo sa tu stalo?“ spýtal sa reportér.

„Je to škandál,“ odpovedal Norum. „Celá táto záležitosť je jeden veľký škandál.“

„Ako to myslíte?“

Johannes Norum zablúdil pohľadom kamsi bokom a neisto prestúpil z nohy na nohu, keď ho reportér vyzval, aby to vysvetlil.

„Veď ani minule ho nedostali,“ odpovedal. „Nikdy ho neodsúdili za to, čo spravil Taran. A teraz im zase utiekol. Teraz, keď sme mali z neho dostať nejaké odpovede.“

Reportér mu položil ešte zopár otázok o živote po zavraždení jeho dcéry. Norum hovoril o tom, aké to bolo ťažké. Jeho slová budili dojem, akoby bol s Taraninou mamou stále spolu. V skutočnosti sa však rozviedli, keď malo dievča dva roky a on dcéru takmer vôbec nevídal.

Vstup sa skončil. Line vypla televízor, zobrala otcovo oblečenie a odniesla ho do auta. Ak mala byť k sebe úprimná, bola to len zámienka, aby sa mohla vrátiť na Eftang.

Keď prišla k hliadke, musela sa zaradiť do zástupu áut čakajúcich na kontrolu. Dve práve poslali preč. Line si pripravila doklady od auta a vodičský preukaz a čakala, kým na ňu príde rad.

„Som dcéra Williama Wistinga,“ povedala a ukázala im vodičský preukaz. „Je to jeho auto. Nesiem mu čisté oblečenie na ďalšiu tlačovku.“

Zafungovalo to. Policajt jej kývol a pustil ju.

„Zamknite si dvere,“ požiadal ju a mávol, aby prešla. „Zbytočne nezastavujte.“

Line zamkla dvere na aute a vyrazila.

Stretla ešte jednu motorizovanú hliadku, inak boli cesty celkom prázdne.

Kým bola v meste, policajti na druhom kontrolnom stanovisku sa prestriedali. Line sa legitimovala a znovu vysvetlila, kam ide.

Pred hájom zazrela v protismere policajný minibus a musela zacúvať dozadu, aby im uvoľnila cestu.

Otec si auto kupoval len pred pár rokmi. Malo parkovacie senzory, ktoré reagovali na kríky pri ceste. Pípali v čoraz kratších intervaloch, ale ignorovala ich, musela ísť čo najviac k okraju cesty, inak by veľké vozidlo neprešlo. Šuchot vysokej trávy obtierajúcej sa o boky auta náhle prerušilo prenikavé zaškrípanie kovu.

Line zabrzdila. Keď sa minibus prešmykol okolo nej, zašla trochu dopredu, vystúpila a šla sa pozrieť, do čoho narazila.

Na zadnom blatníku bola preliačenina. Spomedzi kríkov trčala železná rúra. Vyzeralo to ako staré vodovodné potrubie.

Zanadávala, kopla do nej a posunula ho nohou trochu ďalej. Potom si čupla a pozorne si prezrela škodu. Prešla palcom po blatníku. Jamka bola prihlboká, nebude sa dať vyklepať. Oprava bude stáť niekoľko tisícok.

Vstala, dala si ruky vbok a otočená chrbtom k lesu sa zachmúrene zahľadela na blatník. Nemôže to povedať otcovi. Dnes nie.

Vietor sa oprel do stromov a ony sa rozšuchotali. Line sa poobzerala. Podráždenie vystriedal nepríjemný pocit. Auto šlo na voľnobeh. Poponáhľala sa nasadnúť. Zamkla dvere a zamierila k píle.

16

Počasie sa začalo meniť. Zamračilo sa a rozfúkal sa vietor.

Wisting zabúchal na sivú dodávku. Stiller odsunul dvere a vpustil ho dnu.

„Niečo nové?“ spýtal sa a pozrel sa na monitor. Zdalo sa však, že sa nič nezmenilo.

„Sledujeme dom zo štyroch uhlov,“ informoval ho Stenberg a ukázal mu mobil so zábermi, ktoré spravili hliadky na sledovacích pozíciách.

„Nejaký pohyb?“

„Nie. Všetky závesy sú zatiahnuté.“

„Vieme, ako sa dostal dovnútra? Nejaké známky násilného vniknutia?“

Stenberg prikývol, zalistoval vo fotkách a ukázal mu záber zadnej steny chaty.

„Čerstvé stopy vlámania na vchodových dverách vedúcich do kuchyne,“ vysvetlil.

Škrabance na zárubni a dverách boli sotva viditeľné.

„Je to stará chata,“ pokračoval Stenberg. „Nemusel sa ani veľmi namáhať, ak sa chcel dostať dnu.“

Stenberg ukázal iný záber: lopata opretá pri schodoch. Ňou by sa dali vypáčiť dvere.

„Dvere zamkol,“ dodal Stenberg. „Nespôsobil veľké škody, zámka normálne funguje.“

„Bol niekto z vašich ľudí až pri chate?“

„Jedna hliadka chodí od dverí k dverám. Bolo by nápadné, ak by sme túto chatu vynechali.“

„Komu patrí?“

„Obchodníkovi s autami z Drammenu,“ povedal Stenberg. „Hliadky na cestách o ňom vedia, nepustia ho, ak by si zmyslel, že sa sem zájde pozrieť.“

Wisting si sadol a povedal im o značkách na stromoch a kľúčiku, ktorý ležal pod kameňom.

„Možno má k dispozícii aj telefón,“ napadlo Hammerovi a obrátil sa na Stillera. „Môžete nejako sledovať telekomunikáciu v okolí?“

„Hidle na tom pracuje,“ odpovedal Stiller a kývol na kolegu pri monitoroch.

„Pošlú nám údaje za uplynulých sedemdesiatdva hodín,“ oznámil im Hidle. „Bude zaujímavé, kto sa pohyboval po okolí včera večer alebo v noci. Trochu náročnejšie to bude s dátami v reálnom čase – nemáme totiž konkrétne číslo, ktoré chceme vystopovať.“

Wistingovi pípla správa. Line mu písala, že sa vrátila a má preňho oblečenie. V tej chvíli mobil zazvonil. Volala mu Torunn Borgová. Bola na oddelení, ľudia sa na nich obracali s tipmi a otázkami, ujala sa toho. Nevedela, ako sa veci vyvinuli.

„Máš niečo?“ spýtal sa Wisting.

„Nič, čoho by sa dalo chytiť. Preverili sme niekoľko adries a práve sme zastavili autobus na E18, lebo sa niekto domnieval, že sa v ňom vezie aj Tom Kerr, ale nebol to on.“

Wisting si prešiel rukou cez vlasy. Zdržiavacia stratégia mala svoje konzekvencie. Predstavovala dodatočnú záťaž pre políciu aj verejnosť.

„Na jednu vec by ste sa možno mali pozrieť,“ pokračovala Torunn. „Zatelefonovali nám dvaja nezávislí pozorovatelia, ktorí nás informovali o člne pohybujúcom sa vysokou rýchlosťou. Videli ho pri vás, na severe. Prirodzene, na mori je istá premávka, ale čas a miesto by sedeli.“

„Kedy to bolo?“

„Medzi 12.15 a 12.45. Nemám jeho presný opis, len že šlo o čln so stredovou konzolou, približne šestnásťstopový.“

„Rozumiem,“ pokýval hlavou Wisting.

Položil a zopakoval ostatným, čo sa dozvedel.

„Môžeme to použiť,“ navrhol Stiller. „Môžeme to zahrnúť do vyhlásenia pre tlač a povedať, že Kerr pravdepodobne opustil túto oblasť. To trochu veci urýchli.“

„Nemali by sme zobrať do úvahy aj to, že Tom Kerr nám mohol naozaj uniknúť?“ namietol Hammer. „Celý útek mal dôkladne naplánovaný. Možno predvídal, čo máte za lubom, a zahodil sledovacie zariadenie.“

Wisting preglgol. To pomyslenie sa mu ani trochu nepáčilo.

„Máme zachytené nepatrné pohyby, ktoré naznačujú, že chodí z jednej miestnosti do druhej,“ upokojil ho Hidle. „Je tam. Máme ho pod kontrolou.“

Niekto zabúchal na dvere.

„Musím ísť,“ povedal Wisting a chytil kľučku. „To je Line. Priniesla mi čisté oblečenie.“

17

„Prezleč sa,“ povedala mu Line, keď sa zavreli v minibuse a a prehodila čistú košeľu cez jedno sedadlo.

„To si nemusela,“ zaprotestoval Wisting. „Mohol som ostať v tejto.“

Očividne nebol veľmi nadšený tým, že sa vrátila.

„Už som ju doniesla,“ povedala.

Otec sa pozrel rýchlo z okna a začal sa prezliekať.

„Niečo nové?“ spýtala sa Line.

„Vlastne ani nie,“ odpovedal otec a nemotorne si vyzliekal bundu stojac v uličke medzi sedadlami. „Mortensen našiel nábojnice a zvyšky granátu, ale s tým zatiaľ nevyrukujeme.“

„Prečo ste mi povedali, že sa nasledujúcich pár hodín určite nič nestane?“ spýtala sa. „Ako to môžete vedieť?“

Usmial sa na ňu a okolo očí a na čele sa mu objavili vrásky.

„To ti vysvetlím neskôr,“ povedal. „Keď bude po všetkom.“

Line sa nedala odbiť.

„Ide o Toho druhého?“ zaujímalo ju.

Otec stál pred ňou do pol pása nahý. Všimla si, ako zostarel. Pokožka mu ochabnuto ovísala.

„Teraz ide o Toma Kerra,“ odpovedal a načiahol sa za čistou košeľou.

Keď si ju naťahoval, mal stisnuté pery a ona si uvedomila, že nemá zmysel z neho niečo páčiť.

„Môžem sa vrátiť na miesto explózie?“ spýtala sa preto.

Otec pokrútil hlavou.

„Tvoja práca sa skončila,“ povedal. „Nemôžem ti dovoliť, aby si sa tu potulovala.“

Zamieril k dverám.

„Je mi ľúto,“ dodal. „Najlepšie bude, ak pôjdeš domov.“

Trochu mu popravila golier na košeli a pozorovala ho, ako odchádza. Tá sivá dodávka v nej vzbudzovala zvedavosť. Keď sem dorazili s Kerrom, nebola tu.

Vyhľadala si jej ešpézetku, nevedela sa však dostať k údajom o majiteľovi auta.

Zobrala so sebou kameru, podišla k ruinám píly a sadla si na staré valce. Pred sanitkami sa rozprávali nejakí zdravotníci. O kúsok ďalej stáli traja policajti. Ani jeden si nevšimol, že zamierila kamerou na dvere na dodávke a zazoomovala. Do vyhlásenia pre médiá ostávalo pätnásť minút. Čoskoro musia dvere otvoriť. Aspoň nazrie dnu, keď už nič iné. Na prvý pohľad to vyzeralo tak, akoby tam len sedela a prezerala si nahrávku na kamere.

Po desiatich minútach sa dvere odsunuli. Z dodávky vystúpil jej otec, Hammer a Stiller. V podstate jej zablokovali výhľad do auta. Navyše, displej kamery bol aj tak primalý na to, aby rozoznala detaily, ale to, čo videla, jej pripomínalo interiér vozidla, s ktorým vyrážali do terénu televízne stanice.

Dvere sa zatvorili. Traja muži sa spolu ešte chvíľu tlmenými hlasmi rozprávali, po chvíli sa od nich jej otec odpojil a zamieril za novinármi.

18

Počas druhého brífingu pre novinárov začalo pršať. Drobné mäkké kvapky dopadali na hárok papiera s heslovitými poznámkami, ktoré si Wisting pripravil.

Začal tým, že pátranie po Tomovi Kerrovi stále pokračuje. Uviedol niekoľko faktov o policajnom nasadení a jednotkách, ktoré im prišli na pomoc, informoval ich o stave zranených policajtov.

„Je viac než zrejmé, že Tomovi Kerrovi niekto s útekom pomáhal,“ pokračoval. „Bol vopred naplánovaný, okrem iného mu táto osoba pripravila v teréne zbraň. Vyzývame všetkých, ktorí si v priebehu uplynulých štyridsiatich ôsmich hodín v tejto oblasti niečo všimli, aby sa nám ohlásili.“

„Pátrate teda po Tom druhom?“ prerušil ho jeden z novinárov.

„Táto otázka je, prirodzene, na mieste,“ prikývol Wisting, „ale momentálne nemáme žiadne konkrétne informácie o osobe, ktorá Kerrovi pomáhala.“

Uviedol telefónne číslo, na ktorom sa s nimi môžu ľudia skontaktovať, a poponáhľal sa s ďalšou vetou, aby sa vyhol otázkam, ktoré by vyžadovali podrobnejšiu odpoveď.

„Pátranie bude prebiehať ešte niekoľko hodín a postupne budeme rozširovať náš rádius. Nie je vylúčené, že Kerrovi sa medzičasom podarilo z tejto oblasti uniknúť. Informovali nás o niekoľkých člnoch, ktoré sa tu pohybovali. Prosíme teda všetkých, ktorí sa nachádzali pri eftanskom pobreží, aby sa s nami skontaktovali.“

Ešte raz zopakoval, aby ľudia nezasahovali, ak by spozorovali Toma Kerra, ale aby zavolali na núdzovú linku polície.

Novinári začali dvíhať ruky. Pýtali sa ho na Toho druhého a ako je možné, že sa Kerrovi vôbec podarilo naplánovať útek a utiecť. Wisting ich upozornil, že sa nezúčastnil na pôvodnom vyšetrovaní Toma Kerra a Toho druhého a vyhlásil, že bude odpovedať len na otázky týkajúce sa prebiehajúcej akcie.

Pršalo čoraz hustejšie. Wisting sa poďakoval novinárom a vrátil sa k Stillerovi a ostatným kolegom. Line sa usadila na sedadle pre spolujazdca v jeho aute. Okná sa začali rosiť. Prešiel okolo nej, ani sa jej neprihovoril.

„Dobre,“ povedal Stiller, keď už boli v dodávke.

Na jednom z monitorov bežal záber zo spravodajskej stanice, ktorá vysielala jeho vyhlásenie pre novinárov naživo.

„Nemali ste do toho ťahať Line,“ povedal Wisting a sadol si.

„Je šikovná,“ namietol Stiller. „Pracovala pre nás už aj predtým.“

„Vedeli ste, čo by sa mohlo stať,“ povedal Wisting a pozrel sa mu do očí. „Vystavili ste ju riziku. Mohla to byť ona, komu odtrhlo nohu.“

Stiller mlčal. Dážď bubnoval na strechu auta.

„Mali ste so sebou zobrať niekoho z vašich ľudí,“ pokračoval Wisting. „Nie civilistku. Nie je také ťažké nafilmovať chlapa, ktorý ukazuje, kde je hrob.“

„Line o to prejavila záujem,“ pripomenul mu Stiller. „Potrebuje zábery do svojho dokumentárneho filmu.“

Wisting si vzdychol.

„Pošlite ju domov,“ povedal Wisting a mávol smerom ku dverám. „Sedí v mojom aute a čaká, že sa niečo stane. Povedzte jej, že jej práca sa skončila.“

Stiller sa netváril veľmi ochotne.

„Len som sa jej snažil pomôcť,“ vyhlásil a vstal.

Wisting sa zahľadel kamsi zaňho. Červená bodka na mape Hokksundu zmizla. Bola preč ani nie sekundu a znovu sa objavila na ceste.

„Pohla sa, ide niekam autom,“ povedal a ukázal na monitor.

Bodka sa kĺzala po hlavnej ceste smerom na Drammen. Kerrova priateľka mierila k nim.

Hidlemu zazvonil telefón.

„Zaregistrovali sme to,“ potvrdil po krátkom rozhovore.

Položil a zapol monitor, ktorý sa doteraz nepoužíval.

„IP prenos beží,“ oznámil im a napísal do dialógových okien meno používateľa a heslo.

Na monitore sa objavila cesta plná áut.

„Priamy prenos z kamery upevnenej na prístrojovej doske vozidla operatívcov, ktorí sú na ňu nasadení,“ vysvetlil Stenberg.

„Nahrávame to?“ zaujímalo Stillera.

„Kým zaberá kamera pohyb, tak sa nahrávka ukladá,“ potvrdil Stenberg.

Wisting sa vystrel. Nikdy nebol pri zásahu, kde by takto naživo sledoval, čo sa deje. Bol zvyknutý, že operatívci hlásili pozície vysielačkou a on ich sledoval na mape. Policajné metódy sa za posledných pár rokov vďaka technologickému pokroku viditeľne zmodernizovali. V mnohých ohľadoch policajnú prácu zlepšili, ale v oblasti otvorenosti, transparentnosti a verejného dohľadu a kontroly sa toho dialo málo.

„Je dve autá pred nimi,“ objasnil im Stenberg a ukázal na staršiu sivú fordku.

Zábery boli ostré. Wisting mohol dokonca prečítať ešpézetku auta, ktoré šlo pred nimi.

Stenberg si pritiahol klávesnicu a pustil aj zvuk. Z reproduktorov sa ozvala hudba z autorádia a monotónne šumenie dopravy.

„Počujeme sa?“ spýtal sa.

Rádio stíchlo.

„Áno,“ potvrdil ženský hlas.

„Máte niečo?“

„Dostali sme hlásenie z Diaľničnej spoločnosti,“ odpovedala žena z operatívneho odboru. „Za posledný týždeň auto neprešlo okolo žiadnej mýtnej brány vo vašej oblasti.“

Stenberg sa otočil k Wistingovi.

„Nemá auto,“ vysvetlil mu. „To, na ktorom teraz jazdí, patrí jej otcovi. Nevieme, či nedisponuje aj inými autami.“

„Nič teda nenaznačuje, že tu v noci bola a všetko pripravila?“ zhrnul to Wisting.

Stiller to pripustil.

„Je to však posledná osoba, ktorá Kerra navštívila vo väzení,“ pripomenul. „Mohla by byť spojkou medzi Kerrom a Tým druhým. Možno pašovala z väzenia a do väzenia informácie. Dokonca ani nemusí vedieť, pri čom im pomáhala.“

Auto, v ktorom sedeli operatívci, prešlo cez kruhový objazd a prekročilo hranicu obce Nedre Eiker.

„Ak sa chystá naozaj sem, tak tu bude o poldruha hodiny,“ odhadol Wisting. „To už bude tma.“

Sledovali priamy prenos z cesty. Nebolo na tom nič produktívne. Wistinga opäť zachvátil nepokoj. Potreboval zájsť na oddelenie. Sadnúť si za stôl, získať prehľad a pustiť sa do taktickej práce.

Na monitore sa zablysla rieka Drammen, autá prechádzali cez údolie Mjøndalen a Strømsåsenský tunel. Približne o štvrťhodinu sa presunuli na E18 a pokračovali smerom na juh.

„Ide sem,“ poznamenal Stiller.

Wisting sa pozrel na hodinky. Zanedlho dorazí bývalý hlavný vyšetrovateľ prípadu Toma Kerra, navyše musel vybaviť ešte jednu vec.

„Idem na policajné oddelenie,“ povedal a pozrel sa na Stillera. „Mám sa tam stretnúť so Semmelmannom. Potrebujem všetko, čo máte o ľuďoch, ktorí navštevovali Kerra vo väzení.“

Stiller mu podal zakladač. Wisting vstal a otvoril dvere.

„Ďalšie vyhlásenie pre tlač spravíme v policajnej budove,“ povedal. „Aspoň ich dostaneme odtiaľto preč.“

„Idem s tebou,“ ozval sa Hammer.

Stiller prikývol.

„A čo Line?“

Wisting už bol vonku. Na tvár mu dopadli dažďové kvapky.

„To nech vás netrápi,“ povedal, „odveziem ju domov.“

19

Dážď bubnoval na predné sklo a Line videla všetko rozmazane. Načiahla sa, naštartovala auto a pustila stierače a kúrenie. Rádio sa automaticky zaplo.

Okolo nej sa toho veľa nedialo. Pasivita ju rozčuľovala.

Pred štvrťhodinou dorazilo auto s jedlom a termoskami s teplými nápojmi. To bolo všetko.

Čas využila aspoň na čítanie internetových novín, ale ani tam sa nedozvedela nič nové.

Netrpezlivo podupkávala nohami. O necelú hodinu sa zotmie. Uvažovala, či sa neodvezie trochu ďalej, nepohľadá nejakú hliadku a nenafilmuje ju pri pátraní po Kerrovi. VG práve uverejnilo fotku dvoch policajtov v lodenici pri Viksfjorde. Trafila by tam.

Práve sa chystala presadnúť za volant, keď sa dvere na sivej dodávke otvorili. Vystúpil z nej jej otec a Nils Hammer. Zamierili k autu, v ktorom sedela, a nasadli.

„Niečo nové?“

Otec pokrútil hlavou.

„Ideme na oddelenie,“ povedal. „Najprv ťa však odveziem domov.“

Naštartoval, auto sa pohlo vpred, trochu poskakovalo na drnoch trávy.

„Zajtra môžeme vyzdvihnúť tvoje auto na kriminálke,“ pokračoval. „Aj tak musím zájsť do Ily, aby som prehľadal Kerrovu celu a porozprával sa s dozorcami.“

Line si zapla bezpečnostný pás.

„Dobre,“ pritakala.

Cestou z hája nikto nič nepovedal. Zastavili pri cestných hliadkach, pri oboch im policajti mávli, aby pokračovali, keď videli, kto sedí v aute.

„Myslíte si, že sa mu podarilo odtiaľto dostať?“ spýtala sa Line, keď sa blížili k mestu.

Otec sa pozrel do spätného zrkadielka na Hammera.

„Všetko ostatné mal tak dobre naplánované...“ dodala. „Neprekvapilo by ma, keby mu niekto pripravil aj auto alebo čln.“

„To sú len špekulácie,“ zamrmlal jej otec.

Line sa trochu pomrvila na sedadle.

„A ak by sa mu to podarilo, kam by podľa teba šiel?“ dobiedzala ďalej. „Kde by sa mohol ukryť?“

„Neviem,“ priznal sa Wisting. „To zatiaľ neviem.“

„Polícia predsa pátrala po Tom druhom... nemali nejakého podozrivého?“

Wisting prudko vydýchol.

„O chvíľu sa stretnem s inšpektorom, ktorý vtedy viedol vyšetrovanie,“ odpovedal, „ale pochybujem, že mi dá nejaké konkrétne meno.“

Line pípol mobil. Písal jej Adrian Stiller.

Je mi ľúto, že sa vaša práca takto náhle skončila a že sme sa ani nestihli porozprávať o vašom projekte, napísal. Môžeme to spraviť neskôr. Zistím, či by som vám nemohol pomôcť ešte s nejakým dodatočným materiálom pre váš dokumentárny film.

Zdalo sa jej, že za tými vetami sa skrýva čosi viac. Akási pozvánka.

Čo sa vlastne deje? napísala mu. No neodpovedal jej.

Otec zastal pred jej domom.

„A čo Amalie?“ spýtal sa jej.

„To nejako zariadim,“ odpovedala Line. „Vďaka za zvezenie.“

Hammer si presadol dopredu. Line sa otočila a zamierila k domu. Mala by ísť po Amalie. Nebolo ešte tak neskoro, mohla by zájsť k Sofie na bicykli, ale najprv si potrebovala utriediť myšlienky. Musela si v pracovni sadnúť k svojim rešeršiam a pouvažovať nad novou štruktúrou svojho projektu.

20

Na nemocničnej chodbe bolo prekvapujúco ticho. Ostré svetlo žiariviek sa odrážalo od čerstvo umytej linoleovej podlahy. Oproti nim opatrne kráčal starší muž v belasej nočnej košeli, opieral sa o chodúľku. Na stoličke pred dverami ošetrovne sedel muž v uniforme. Frank Kvastmo. Bol riaditeľom odboru poriadkovej polície a veliteľom zranených policajtov.

Keď zazrel Wistinga a Hammera, vstal.

„Ako to s nimi vyzerá?“ spýtal sa Wisting.

„Toreho Bergstrånda odviezli do Ullevålu,“ povedal mu Kvastmo. „Práve ho operujú. Nohu mu podľa všetkého zachránia. Chystám sa tam zajtra.“

„A čo ostatní?“

„Jensen, Ranvik, Otnesová a Ramsland vyviazli s ľahšími zraneniami. Večer bude debríf, zajtra by už mohli byť naspäť v službe. Emila Soffera a Maren Dokkenovú hospitalizovali. Soffera prišla navštíviť jeho žena. Čakám, kým vyjde. Má vnútorné zranenia, niekoľko dní si ho tu nechajú.

„A čo Maren Dokkenová?“

„Roztrhlo sa jej niekoľko šliach na pleci,“ vysvetlil mu Kvastmo. „Už ju operovali a znova ich zošili, ale bude potrebovať dlhšiu rehabilitáciu.“

„Kde je?“ spýtal sa Wisting a pozrel sa na chodbu.

„Na pooperačnom. Vraj ju už zajtra pustia domov.“

„Poznal som sa s jej dedom,“ vysvetlil mu Wisting. „S Ovem Dokkem. Bol šéfom poriadkového odboru, keď som začínal na polícii.“

„Počul som o ňom,“ prikývol Kvastmo.

„Prišla ju navštíviť rodina?“

Ako najbližších príbuzných má uvedených rodičov. Upovedomili sme ich, ale sú na dovolenke v Singapure. Vrátia sa až o dva dni.“

Z dverí vyšla ošetrovateľka a rýchlo prešla popri nich.

„Niečo nové o Kerrovi?“ spýtal sa Kvastmo. „Alebo o Tom druhom?“

Wisting pokrútil hlavou.

Kvastmo sa pozrel na dvere do izby, kde ležal zranený policajt.

„Nič, čo by som mohol podať ďalej?“

„Zatiaľ nie,“ odpovedal Wisting.

21

Pred budovou policajného oddelenia stál päťdesiatnik s hustými sivými vlasmi a bradou. V ústach mal cigaretu.

Wisting zaparkoval vedľa civilného policajného auta, starého ošarpaného passata, na ktorom sa priviezol.

Muž si vybral z úst cigaretu a zahasil ju medzi palcom a ukazovákom.

„Máte zatvorené?“ spýtal sa.

„Vchod pre verejnosť sa zatvára o tretej,“ povedal Wisting a natiahol k nemu ruku, aby sa s ním pozdravil. „Inšpektor Semmelmann?“

Muž prikývol

„Poďte,“ vyzval ho Wisting a ukázal na bočný služobný vchod.

Idar Semmelmann otvoril batožinový priestor na passate, vybral lepenkovú škatuľu a aktovku, ktorú si prehodil cez plece. Zo škatule vytŕčal dlhý stočený hárok papiera. Všetko niesol do zasadačky.

Wisting zapol prekvapkávač a stručne mu zhrnul, ako Kerr utiekol. Keď začala káva cvrčať do kanvice, vyzrel na chodbu a zatvoril dvere.

„Kým Kerra vyviedli z väzenia, pripli mu dve sledovacie zariadenia,“ dodal. „Jedno do topánky a jedno na opasok. Vieme, kde je.“

Semmelmann zodvihol obočie.

„V chate na opačnej strane polostrova,“ vysvetlil mu Wisting. „Niekto mu pomohol s útekom a my sa domnievame, že mu pomôže aj s tým, aby sa odtiaľ dostal. Čaká naňho.“

„Vy si myslíte, že čaká na Toho druhého,“ skonštatoval Semmelmann.

Wisting zobral šálku, nalial do nej kávu a podal mu ju.

„Nepáči sa mi to – toto vyčkávanie,“ poznamenal Wisting.

Pozrel sa na škatuľu s dokumentmi, ktorú položil Semmelmann na stôl.

„Chcem vedieť, kto je Ten druhý,“ dodal. „Chcem to vedieť hneď teraz.“

Nils Hammer sa prihlásil do počítača, ktorý bol pripojený k veľkej obrazovke. Poslali mu IP adresu kamery v aute operatívcov a on práve vpisoval do dialógového okna heslo, ktoré im umožní prístup k šifrovanému vysielaniu.

„Stretli ste sa v rámci vyšetrovania s menom Lone Mellbergová?“ spýtal sa.

Semmelmann pokrútil hlavou a pozrel sa na veľkú obrazovku.

„Kto to je?“

„Posledná osoba, ktorá navštívila Kerra vo väzení,“ vysvetlil mu Wisting.

Pozrel sa na zábery na obrazovke. Hliadka práve prechádzala cez Tønsberg.

„Smeruje sem,“ povedal Hammer a ukázal na sivú fordku Lony Mellbergovej. „Sledujeme ju.“

„To meno mi nič nehovorí,“ poznamenal Semmelmann.

Vytiahol zo škatule veľký stočený hárok papiera, vystrel ho na stole a rohy zaťažil šálkami kávy, aby sa nestáčali naspäť.

Uprostred bola fotka Toma Kerra. Okolo neho boli menšie fotografie a pod nimi mená. Bola to mapa vzťahov, boli na nej uvedené všetky osoby, ktoré boli nejako previazané s Tomom Kerrom, Wistingovi pripomínali asteroidy krúžiace okolo planéty. Tí, ktorí boli k planéte – ku Kerrovi – najbližšie, tí s ním prichádzali najviac do kontaktu. Tí, ktorí boli na periférii jeho kontaktov, boli na mape vyznačení len menom napísaným malými písmenami.

„Spravil som ju približne pred tromi rokmi,“ vysvetlil im Semmelmann. „Je na nej takmer sedemsto mien, ľudia, s ktorými sa Kerr stýkal. Rodinní príslušníci, všetci jeho bývalí kolegovia, susedia, bývalí spolužiaci, kamaráti z detstva, zločinci, s ktorými sedel v base. Tu sú všetci, ktorých sme našli.“

Vytiahol z aktovky laptop.

„Usporiadal som ich do databázy,“ pokračoval. „Pozriem sa, či v nej nie je.“

Wisting si prezeral mapu vzťahov a napadlo mu, koľkým ľuďom skrížil cestu on a či by bolo vôbec možné zostaviť podobnú mapu aj preňho. Zrejme nie.

Najbližšie ku Kerrovi bol jeho brat. Jon Kerr. Vedľa neho bola fotka holohlavého muža, ktorý sa volal Stig Skarven.

„Kto to je?“ spýtal sa Wisting a ukázal na fotku.

„Jeho kolega z firmy Pool Partner,“ odpovedal Semmelmann. „Aj on sa zaoberal údržbou a servisom bazénov. Dlho sme ho považovali za zaujímavého. Predtým pracoval ako vedúci prevádzky troch plavární v Bærume, prepustili ho pre nevhodné správanie. Stále si hľadal nejakú prácu v ženských šatniach, keď boli práve obsadené. Má alibi na noc, keď Kerra zatkli a zhorel jeho statok. Záznamy z jeho routera ukazujú, že bol doma v Askeri.

„Takže všetkých týchto ste preverili?“ spýtal sa Wisting a mávol rukou na vzťahovú mapu.

„To sa nedalo, ale so všetkými sme hovorili,“ odpovedal Semmelmann. „K Tomu druhému sme sa však bližšie nedostali.“

Zahľadel sa na monitor svojho laptopu.

„Lone Mellbergovú tu nemám,“ informoval ho.

„Začali si písať približne pred tromi rokmi,“ nadhodil Hammer. „To bolo po tom, ako ste zmapovali Kerrových známych.“

„Máte tam niekoho iného s priezviskom Mellberg alebo Mellbergová?“ spýtal sa Wisting.

Nikoho takého v databáze nenašiel.

„Máme jednu osobu, ktorá býva v tej istej obci ako ona,“ pokračoval Semmelmann. „Rune Ness z Hokksundu. S Kerrom boli spolužiaci, chodili spolu na základnú školu. Je celkom na okraji mapy.“

Wisting otvoril zložku, ktorú mu dal Stiller.

„Mám tu ešte jedno meno,“ povedal a zalistoval v papieroch. „Floyd Thue. Dobrovoľník z Červeného kríža. Chodil ho navštevovať. Do väzenia za ním chodili len jeho brat, on a Lone Mellbergová.“

Semmelmann napísal meno do vyhľadávacieho políčka.

„Mám tu jedného Floyda, ale nevolá sa Thue.“

Wisting si sadol a pozrel sa na veľkú obrazovku. Auto, v ktorom sedeli operatívci, minulo odbočku na Sandefjord.

„Blížia sa,“ poznamenal Hammer.

22

Semmelmann položil na stôl štyri fascikle. Jeden pre každú Kerrovu obeť. Dve vraždy, za ktoré ho odsúdili: vražda They Poldenovej a Salwy Haddadovej. Obeť, ktorá sa nikdy nenašla: Taran Norumová a tá, ktorej sa podarilo uniknúť: Freja Bengtsonová. Každý fascikel bol označený dátumom spáchania trestného činu.

„Najprv sme zmapovali Kerrov pohyb pred vraždami, aby sme zistili, kde bol a s kým bol v kontakte,“ vysvetlil im vyšetrovateľ. „Ich cesty sa určite skrížili, museli sa predsa s Tým druhým niekde stretnúť, nejako sa dohodnúť. Takto sme získali veľa mien, ale žiadne sme nedokázali prepojiť s vraždami.“

„A čo telefónny kontakt?“

„Samozrejme, že sme pri mapovaní pracovali s údajmi z jeho telefónu, mejlu a inej elektronickej komunikácie,“ prikývol Semmelmann. „Nič sme nenašli.“

„Možno mal ešte jeden telefón, ktorý používal len na tento typ komunikácie,“ nadhodil Hammer.

Semmelmann prikývol.

„Predpokladali sme, že Kerr a Ten druhý spolu komunikovali mobilmi, ktoré mali vyhradené len na tento účel,“ povedal. „Kerr býval v podstate na samote. Na okolí sú len dva vysielače, cez ktoré mohli prechádzať jeho hovory. Preverovali sme všetky hovory, ktoré vysielače zachytili v priebehu troch dní, ktoré predchádzali jednotlivým únosom.“ Poklopkal prstom po laptope, akoby im chcel naznačiť, že všetky informácie sú v ňom. „Získané údaje sme analyzovali, nedokázali sme však zistiť, aké číslo používal.“

„Môžem sa na to pozrieť?“ spýtal sa Wisting a kývol na jeho počítač.

„Pošlem vám link a heslo, s ktorým sa môžete do databázy prihlásiť.“

„Odbočuje,“ poznamenal Hammer.

Wisting sa pozrel na obrazovku. Lone Mellbergová odbočila z E18 a zamierila k Larviku. Operatívci teraz boli priamo za ňou. Mellbergová šoférovala tak, akoby presne vedela, kam ide. Prešla dva kruhové objazdy a zamierila popri rieke k Eftangu.

Hammer sa k nim otočil.

„Ide za ním,“ skonštatoval.

Wisting zavolal Stillerovi.

„Sledujete to?“ spýtal sa.

„Mieri sem,“ povedal Stiller.

„Čo chcete spraviť?“ spýtal sa.

„Hliadky majú inštrukcie nevpustiť ju do oblasti,“ vysvetlil mu Stiller. „Povedia jej, že cesta bude až do deviatej uzavretá. Dovtedy ju budeme sledovať a uvidíme, čo bude robiť.“

Wisting s ním prehodil ešte zopár slov o ďalšom vyhlásení pre tlač, ale nespúšťal pohľad z obrazovky. Pri ústí rieky do mora pokračovala cesta po moste ďalej na východ smerom na Sandefjord a Eftang.

Ukončil hovor a otočil sa znova k Semmelmannovi.

„A čo to auto, ktoré používali?“ spýtal sa. „To, do ktorého sa snažili vtiahnuť Freju Bengtsonovú?“

„Zhorelo,“ vysvetlil mu Semmelmann a vybral zo škatule zakladač s fotkami. „Bolo písané ešte na Kerrovho strýka, zdedil ho spolu so statkom. Nikdy ho neprepísal, ale dal naň ešpézetku, ktorú ukradol z podobného auta.“

Zalistoval v zakladači a vybral z neho hárok papiera.

„Diaľničná spoločnosť nám poskytla údaje o tom, okolo ktorých mýtnych brán prešlo. Zrejme si dali vždy novú ešpézetku. Celé sme to zdokumentovali. V dvoch prípadoch ukradli ešpézetky z áut, ktoré parkovali v blízkosti miest, kde Kerr pracoval na nejakom bazéne.“

Operatívci sa trochu stiahli, pustili za Mellbergovú iné auto. Pokračovali po starej ceste pri pobreží smerom na Sandefjord.

„O päť minút dorazí k prvej policajnej hliadke,“ povedal Wisting.

Semmelmann si znova sadol. Mlčali a sledovali obrazovku.

Doprava sa zahustila. Sivá fordka odbočila z obecnej cesty a zamierila k prvému kontrolnému stanovisku. Medzi ňou a operatívcami bolo ešte jedno auto, čiže nemali taký dobrý výhľad. Keď prišla na rad, rozprávala sa s policajtmi o čosi dlhšie než šofér v aute pred ňou. Napokon sa otočila a odchádzala. Keď míňala operatívcov, na okamih ju zazreli. Okrúhla tvár, ofina.

„Pustíte ju?“ spýtal sa Semmelmann, keď videl, že za ňou nejdú.

„Má na aute sledovacie zariadenie,“ ubezpečil ho Hammer. „Odchytia si ju znova.“

Wisting sa sklonil nad pôsobivou mapou vzťahov.

„Kto je vaším kandidátom?“ spýtal sa.

Semmelmann pokýval hlavou.

„Neexistuje žiaden očividný kandidát,“ odpovedal, „ale je tu jedna zaujímavá osoba, ktorá nie je na mape uvedená.“

„Ako to myslíte?“

„Keď Kerr prevzal statok, býval tam jeden Východoeurópan. Odvtedy uplynulo už pomerne veľa času, ale máme to z troch rôznych zdrojov. Naposledy ho videli asi osemnásť mesiacov pred zmiznutím They Poldenovej. Na statku vtedy inštalovali nové elektromery. Montérovi otvoril cudzinec.“

„Vyšetrovali ste ho?“

„Zvažovali sme to. Nechali sme načrtnúť jeho podobizeň, ale opis, ktorý nám poskytli, nestál za veľa. Ani jeden z tých troch svedkov by ho nespoznal, ak by ho znova stretol – aspoň to vyhlásili. Nevieme ani, akej je národnosti.“

„Sú medzi nimi nejakí Východoeurópania?“ spýtal sa Wisting a mávol na mapu.

„Dvadsaťdva,“ spresnil Semmelmann. „Väčšinou ide o mužov, s ktorými sa stretol vo väzení. Všetkých sme preverili, ani jeden nezapadá ako Kerrov pomocník – časová línia nesúhlasí. Buď sedeli ešte stále vo väzení alebo sa nachádzali v zahraničí, či majú alibi. A ani jeden nebol u Kerra doma.“

„A ako sa k tomu vyjadril počas výsluchu on?“

„Popiera to. Vraví, že to nie je pravda.“

Wistingovi zazvonil mobil. Volal mu Stiller.

„Lone Mellbergovú zastavili pri kontrolnom stanovisku,“ povedal.

Wisting sa pozrel na obrazovku. Vozidlo, v ktorom sedeli operatívci, bolo v pohybe, ale Mellbergovej sivú fordku nikde nevidel.

„Nevedela uspokojujúco vysvetliť, čo tam robí,“ pokračoval Stiller. „Vyhlásila, že sa tam vybrala len tak. Obrátili ju. Keď jej ukázali fotku Toma Kerra, povedala, že ho nepozná.“

„Takže klamala?“

„Každopádne sa nepriznala, že ho navštevovala vo väzení.“

„Kde je teraz?“

„Na benzínke pred Sandefjordom. Povedali jej, že o deviatej cesty otvoria.“

Wisting sa znova zahĺbil do Semmelmannových zakladačov. Najzaujímavejšie bolo to dievča, ktorému sa podarilo uniknúť. Freja Bengtsonová. Kvôli nej Kerra chytili. Materiály týkajúce sa jeho statku v Østmarke boli v osobitnom zakladači. Šlo o mapu, pôdorys a fotky dokumentujúce požiar. Stodola a dom vyhoreli do tla.

Plamene mali dostatok času na to, aby všetko zničili. Požiar nahlásili neskoro, navyše niekto odstránil mrežu, ktorá bola nad hlbokým jarkom na úzkej príjazdovej ceste – zabraňovala dobytku, aby sa zatúlal priďaleko, autá však po nej dokázali bez problémov prejsť – a hasičom chvíľu trvalo, kým sa tam dostali. Museli priekopu preklenúť doskami, až potom mohli pokračovať k statku. Na fotkách bola aj reťaz pripevnená k mreži, dodávka ju ťahala za sebou takmer dvesto metrov až do stodoly.

„Vyzerá to premyslene,“ poznamenal Wisting. „Dobre naplánované. Presne ako dnešný útek.“

„V troskách sme našli zvyšky dvanástich benzínových bandasiek,“ pokýval hlavou Semmelmann. „Navyše bol na niekoľkých miestach v stodole i v dome uskladnený dynamit. Podpaľač očividne počítal s tým, že nastane čas, keď sa bude treba zbaviť stôp.“

Pritiahol si k sebe zakladač a prelistoval na fotky vyhorenej pivnice v sedliackom dome. Pôvodne sa zrejme používala ako práčovňa. Na zábere však bola plná strešnej krytiny a iných zvyškov stavebného materiálu. Z prízemia sa sem preborila aj železná piecka na drevo.

„Domnievame sa, že ich väznil tu,“ vysvetlil Semmelmann a prelistoval o stranu ďalej.

Pivničná miestnosť bola vyprataná. Ostala v nej len práčka – tá stála v rohu – a železná posteľ. Nasledovali zábery začiernených pút na ruky, reťazí a visiacich zámkov. Našli sa aj píly, nože a iné rezné nástroje.

„Všetko zničil požiar?“ spýtal sa Wisting. „Nenašla sa žiadna stopa?“

„Našli tam stopy krvi obetí,“ odpovedal Semmelmann a ukázal mu fotku, na ktorej bol odtok v podlahe.

„Nič však, čo by poukazovalo na Toho druhého.“

„Zo statku ušiel na motocykli,“ vysvetlil mu Semmelmann. „Na neďalekej cestičke sme objavili stopy pneumatík. Musel po nej prejsť, aby obišiel priekopu, z ktorej vytrhol mrežu.“

Hľadal nejaké fotky, na ktorých by mu ukázal, o čom hovorí, ale žiadne nenašiel.

„Všetko je tu,“ ukázal na svoj počítač. „Môžete si to potom prezrieť.“

Rozhovorili sa o rôznych stránkach prípadu. O teóriách, možnostiach, analýzach a hypotézach, ktoré preverovali.

„Skúšali ste to teda aj s psychiatrom, ktorý mal načrtnúť profil páchateľa?“ spýtal sa Hammer.

„Aj to sme skúšali,“ pripustil Semmelmann. „Dopracovali sme sa však len k tomu, čo bolo už aj tak jasné. Že ide o veľmi sebavedomého muža s nedostatkom empatie.“

„Psychopat?“ nadhodil Hammer.

Semmelmann pokrútil hlavou.

„Naopak. Psychopata ovládajú impulzy. Jeho činy sú motivované spontánnymi nápadmi. Vníma len bezprostredný úžitok alebo uspokojenie, ktoré vyplýva z toho, čo práve robí. Psychiatri si mysleli, že Ten druhý uvažuje strategicky, je kreatívny a veľmi inteligentný, uvažuje o dlhodobých dôsledkoch svojich činov.“

„A také osoby tu nie sú?“ spýtal sa Wisting a preletel pohľadom po mape vzťahov.

„Zopár takých tu je,“ pripustil Semmelmann. „Najzaujímavejší je muž, ktorý s Kerrom vyrastal. Reino Lystad.“

Sklonil sa nad mapu a hľadal jeho meno, ale nedarilo sa mu ho nájsť.

„Reino Lystad bol nórskym majstrom v šachu,“ pokračoval, „ale nemali spolu dobrý vzťah. Keď mal Tom Kerr dvanásť rokov, umučil a zabil jeho mačku.“

Wistingovi našiel Lystada. Bol to muž s vysokými kútmi a riedkymi vlasmi. Šlo o záber zo šachového turnaja.

Vstal a pozrel sa na hodinky.

„Musím zavolať policajnej riaditeľke,“ povedal a ospravedlnil sa.

Zašiel do svojej kancelárie a zodvihol telefón, aby Kiilovej oznámil posledné novinky.

„Práve nás o všetkom informoval Stenberg zo zásahovky,“ povedala. „Ak sa situácia v priebehu noci nijako nevyvinie, jeho ľudia sa na úsvite stiahnu.“

„O šiestej teda,“ skonštatoval Wisting.

„Zrejme sa niečo stane ešte predtým, ale sme nútení určiť časový rámec zásahu a jeho ukončenia. Jednotky si musia odpočinúť a treba ich vystriedať.“

„A čo Lone Mellbergová?“

„Zoberieme ju.“

Dohodli sa, čo má zdôrazniť novinárom. Wisting sa musel ujať aj tohto brífingu. Ide o kontinuitu, tvrdila policajná riaditeľka. V skutočnosti šlo však o rozdeľovanie viny a zodpovednosti. Stala sa chyba. Tomovi Kerrovi sa podarilo ujsť. Žiaden príslušník orgánov činných v trestnom konaní sa nechcel postaviť pred zástupcov médií a hovoriť o tom. Ak by Kerra medzitým chytili, bolo by to iné. Hneď by sa na oddelení objavil zástup ochotných prokurátorov, aby sa mohli ukázať pred kamerami. A ak by sa im podarilo Toho druhého zadržať, tak by zrejme informovala médiá samotná policajná riaditeľka.

O pol desiatej večer zišiel Wisting do vstupnej haly policajnej budovy, kde už novinári čakali na sľúbené vyhlásenie. Presunuli sa sem tí, ktorých videl už na Eftangu, ale pribudli aj nové tváre.

Od Kerrovho úteku uplynulo desať hodín. Wisting začal s tým, že ho ešte stále nechytili.

„Práve sa chystáme ukončiť pátranie v oblasti, ktorú sme určili za náš primárny cieľ,“ pokračoval. „Táto oblasť je prirodzene ohraničená na severe, juhu a západe morom – a na východe obecnou cestou. Prehľadali sme všetky garáže, hospodárske budovy, lodenice a ostatné stavby, hovorili sme s ľuďmi, ktorí tam trvale bývajú a pátrali sme pomocou termokamier. Bezvýsledne. Máme dôvod domnievať sa, že Tom Kerr sa z oblasti dostal ešte predtým, ako naše jednotky vyrazili do terénu. Zrušili sme kontrolné stanoviská a prechádzame do ďalšej, menej operatívnej fázy pátrania.“

Nikdy predtým nebol prinútený takýmto spôsobom zavádzať novinárov. Trápilo ho to, ale pokračoval, lebo tak sa dohodli. Hovoril o tom, že momentálne sledujú stopu, na ktorú narazili pri vyšetrovaní, o tom, že v súvislosti s útekom bol použitý vysoko výbušný šokový granát a na záver všetkých upozornil, že Kerr je nebezpečný a ozbrojený.

Prvé otázky sa týkali toho, kde teraz bude prebiehať pátranie po Kerrovi. Poprosil ich o pochopenie – nechceli to zverejňovať. Dodal niekoľko informácií, ako bol granát nastražený a uviedol, že im pomáha tím, ktorý svojho času pátral po Tom druhom. Na záver sa im poďakoval a odišiel.

Teraz ostávalo už len čakať.

23

Minula polnoc. Pred tromi hodinami sa polícia oficiálne stiahla z polostrova. Špeciálne upravená dodávka parkovala za budovou policajného oddelenia, Stiller a Hidle sedeli v zasadačke.

Poslednú hodinu len sledovali pohyby Lone Mellbergovej. Červená bodka sa neustále šmýkala po obrazovke. Bol to zvláštny pohybový vzorec. Tam a naspäť – po tej istej ceste.

Wisting bol taký nervózny, až sa začal prechádzať po miestnosti. Adrenalín mu vyprchal z tela. Pomalšie mu to myslelo. Vedel, že by si mal pár hodín pospať. Zajtrajšok bude dlhý a náročný, bez ohľadu na to, ako táto noc dopadne.

Prešla ďalšia hodina a nič sa nestalo. Semmelmann sa šiel vyspať do hotela. Hammer zadriemal na stoličke. Minuli dve hodiny a Wisting sa rozhodol, že aj on si na chvíľu ľahne. Vyšiel zo zasadačky a odomkol si kanceláriu Christine Thiisovej. Policajní právnici mali väčšie kancelárie než vyšetrovatelia a mali v nich aj pohovku a kreslá. Už to niekoľkokrát využil a vedel, ako sa na malej pohovke čo najpohodlnejšie uložiť.

Spánok však neprichádzal. Ležal a počúval, či sa vedľa niečo nedeje. V istom okamihu predsa len zaspal. Keď sa zobudil, mal stuhnuté telo a chvíľu mu trvalo, kým sa dokázal posadiť.

Vrátil sa do zasadačky.

Stiller sa k nemu otočil.

„Je na polostrove,“ povedal a ukázal na obrazovku.

Na mape boli tri červené bodky. Jedna dvojbodka znázorňovala polohu Toma Kerra a ďalšia auto jeho priateľky. Tá bola v pohybe a kĺzala sa po čiernej línii: šlo o štrkom vysypanú cestičku, ktorá sa končila pri chatkách na južnej strane Eftangu. V jednej čakal Kerr.

„Sú Stenbergovi ľudia pripravení?“ spýtal sa Wisting.

„Áno,“ potvrdil Stiller. „Čoskoro budeme mať aj obraz.“

Lonino auto bolo už pred lúkou, na ktorej stála stará píla. Tam sa cesta rozdvojovala. Ak pôjde napravo, dostane sa ku Kerrovi.

Všetci mlčali. Bodka zastala. Stála na mieste takmer pol minúty, až potom sa pohla doprava.

Stiller vyvolal vysielačkou Stenberga zo zásahovky.

„Rozumiem,“ ozvala sa odpoveď, nasledovali príkazy týkajúce sa rádiového pokoja.

Hidle otvoril nový program a rozdelil obrazovku na dve časti. Na pravej strane sa objavil nezreteľný kamerový záber. Wisting videl len siluety a rôzne odtiene sivej a čiernej.

„Bodycam, kamera na telo,“ vysvetlil mu Hidle a potľapkal sa po hrudi, aby mu ukázal, kam sa taká kamera pripevňuje.

Čoskoro sa na jednom zábere ukázali svetlá auta. Vegetácia prikrývala časti šošovky, ale ako sa auto približovalo, všetko nadobudlo ostrejšie obrysy. Reflektory osvetlili šípové kríky pri ceste. Muž s kamerou na hrudi sa pohyboval. Bolo to čoraz lepšie vidieť. Objavil sa biely latkový plot a niekoľko budov.

Wisting sa orientoval podľa mapy. Hidle zazoomoval. Mellbergovej auto prešlo okolo chaty, kde bol Kerr. Červená dvojbodka sa trochu pohla.

V priamom prenose videli auto, ktoré zišlo k mólu a otočilo sa. Motor stále bežal, svetlá boli zapnuté a osvetľovali cestu.

„Kedy zasiahnu?“ spýtal sa Wisting.

„Keď bude medzi nimi kontakt,“ odpovedal Stiller.

„Čo ak sa im podarí autom ujsť?“

„Trochu vyššie na ceste stojí jedno naše auto. Cezeň sa nedostanú.“

Wisting si pošúchal oči. Civel na obrazovku a v ústach mal hrozne sucho.

Mellbergová otvorila dvere a svetlo v aute sa automaticky rozsvietilo. Bola priďaleko, tvár sa nedala vôbec rozlíšiť. Len to, že vystúpila z auta. Vzápätí ju obklopila tma.

„Čo sa deje?“ spýtal sa Hammer.

Objavila sa drobná iskrička.

„Zdá sa, že si zapálila cigaretu,“ poznamenal Hidle.

O ďalšie dve minúty sa dvere znova otvorili a stará sivá fordka sa pomaly pohla.

Rádiový pokoj sa prerušil: „Objekt Bravo v pohybe.“

Červená bodka sa pohla, dvojbodka zostala na tom istom mieste.

„Sám?“ ozvala sa otázka.

„Objekt Bravo je sám,“ potvrdili im.

Auto prešlo okolo chaty a pokračovalo ďalej. Dvojbodka v chate sa trochu pohla, ale len o kúsok.

Stiller zavolal operatívcom v civilnom aute. Boli pripravení prilepiť sa za ňu, keď vyjde na hlavnú cestu, ale na mieste, kde sa cesta rozdvojovala, zabočila náhle prudko doprava a vybrala sa po druhej ceste.

Zašla až na koniec cesty, vrátila sa a našla inú bočnú cestu. A takto pokračovala. Prechádzala po cestách, krížom-krážom prečesávala celé okolie.

„Hľadá ho,“ nadhodil Hammer.

Wisting podišiel k oknu.

„Čoskoro sa rozvidnie,“ povedal. „Vyberieme sa tam.“

24

Wisting so Stillerom si sadli dozadu, Hammer dodávku šoféroval. Sledovali, ako sa Mellbergová pohybuje čoraz ďalej od miesta, kde sa Kerr skrýval. Napokon sa vrátila na hlavnú cestu.

„Stretneme sa s ňou,“ povedal Hidle. „Mieri domov.“

Stiller si odpil z fľaše s vodou.

„Nechápem to,“ povedal. „Ak sa dohodli, že ho vyzdvihne, tak zrejme niekde zlyhala ich komunikácia.“

„Vieme niečo o prenose telekomunikačných dát v okolí?“ spýtal sa Wisting.

„O niekoľko hodín nám pošlú analýzu,“ odpovedal Hidle. „Nemohli sme sledovať prebiehajúce hovory.“

Cez okienko medzi nákladným priestorom vozidla a kabínou pre vodiča mohli sledovať cestu. Nebola veľká premávka. Stretli jeden nákladiak a taxík, neskôr minuli malú sivú fordku Lone Mellbergovej. A o dvesto metrov ďalej auto s operatívcami. Stiller im zavolal a povedal, aby ju sledovali.

„Zoberte ju hneď, ako zadržíme Toma Kerra,“ uzavrel to.

Keď zišli na štrkovú cestičku, auto sa rozhojdalo z boka na bok. Krajina okolo nich bola v pološere popolavosivá. V noci popŕchalo. Jamy na ceste boli zaliate hnedou vodou.

Zastali na poslednej zákrute, z domu, kde sa ukrýval Tom Kerr, na nich nebolo vidieť. Spoza jednej chaty sa odlepil tmavý tieň. Stiller otvoril dvere na aute a pristúpil k nim veliteľ zásahovej jednotky.

„Ako znie váš plán?“ spýtal sa Wisting.

„Chceli by sme ho dostať von, aby sme ho mohli zadržať na otvorenom priestore,“ odpovedal Stenberg.

„Ako to spravíte?“

„Bežným spôsobom. Zakričíme naňho. Ak nevyjde von, použijeme slzný plyn a prinútime ho vyjsť.“

„Kedy sa chcete do toho pustiť?“ spýtal sa Stiller.

„Sme pripravení,“ povedal Stenberg. „Pustíme sa do toho hneď, keď príde zásahové vozidlo.“

„Kam sa máme stiahnuť?“ spýtal sa Wisting.

„Môžete prevziať pozorovaciu pozíciu na severnej strane,“ odpovedal Stenberg a ukázal na vyvýšeninu s vlajkovým stožiarom.

Na ceste zahrmotalo ťažké vozidlo a oni sa obzreli. Prichádzalo pancierové zásahové auto. Za ním nasledovala hliadka so psovodom a sanitka so zdravotníkmi, ktorí mali byť v pohotovosti.

Stenberg rozkázal svojim ľuďom, aby sa rozostavili na pozície. Hidle zostal pri dodávke. Wisting, Stiller a Hammer zamierili k pozorovacej pozícii, o ktorej hovoril Stenberg. Ľahli si na hladkú skalu a vyzreli ponad jej okraj. Od chaty, v ktorej bol Tom Kerr, ich delilo približne štyridsať metrov. Bola obklopená veľkou záhradou a bielym latkovým plotom. Popri ňom viedla cesta k malému prístavu pre člny.

Jemný vietor k nim priniesol slanú vôňu. Wisting sa zhlboka nadýchol a pozrel sa na more. Bolo sivé, s tmavými škvrnami na miestach, kde slnko zakrývali mračná. Vlny obopínali ploché skaly na pobreží bielou penou.

Bola to drahá usadlosť – s vírivkou na terase, vonkajšou kuchyňou s pecou na pizzu a posedením pre veľkú spoločnosť. V záhrade si všimol trampolínu a na jednom ovocnom strome visela hojdačka. Niekoľko mračien zastieralo výhľad, ale aj tak dovideli na hlavné vchodové dvere a kúsok bočnej steny s dverami do kuchyne, ktoré Kerr vylomil.

Pancierové auto sa pohlo. Traja ťažko ozbrojení policajti s nepriestrelnými štítmi zaujali pozíciu pri bočných dverách.

Adrian Stiller vybral videokameru. Bola malá, zmestila sa mu do vrecka na bunde. Bol to ten typ, čo používajú extrémni športovci. Spustil nahrávanie a položil ju na rovný kúsok zeme pod stožiarom.

Z reproduktorov po bokoch auta sa ozvalo slabé zapípanie a vzápätí strohý hlas oznámil Tomovi Kerrovi, že je obkľúčený ozbrojenými policajtmi a rozkázal mu, aby vyšiel von. Slová sa odrážali od okolitých skál. Žiadna reakcia.

Prešlo pol minúty.

„Tom Kerr!“ ozvalo sa znova z reproduktorov.

Znova zaznel rozkaz s upozornením, že ak neuposlúchne výzvu, použijú slzný plyn.

Vysielačka zaprskala. Stenberg chcel vedieť, či vidia pri oknách nejaký pohyb. Všetky pozorovacie pozície odpovedali negatívne.

„Máme nejaký digitálny pohyb?“ spýtal sa.

„Nepatrný posun,“ hlásil Ove Hidle.

Kerra vyzvali po tretí raz, aby vyšiel von a oznámili mu, že o tri minúty strelia dovnútra plyn.

Nad hrebeňom strechy zakrúžila čajka so sivými škvrnkami na širokých krídlach a plavne sa naň zniesla. O dve minúty zopakovali výstrahu o použití slzného plynu a potom ešte raz – keď ostávalo už len tridsať sekúnd.

Čajka sa vzniesla do vzduchu a odletela.

Z vysielačky sa ozval stručný rozkaz:

„Páľ!“

Zaduneli tri tlmené výstrely, zaštrngotali črepiny z rozbitých okien.

Prešlo pätnásť sekúnd. Stiller sa pozrel, či kamera stále ide.

„Žiaden pohyb,“ hlásil Hidle.

Stiller sa nepokojne pomrvil. Prešlo ďalších pätnásť sekúnd. Stenberg zopakoval rozkaz. Strelili dovnútra ďalšie tri slzné granáty. Policajti za štítmi si nasadili plynové masky. Vietor k nim doniesol slabý závan chemikálií a Wistinga začal štípať nos a oči.

„Nikto na slzný plyn nereaguje,“ poznamenal Hammer. Prešlo takmer päť minút a nič sa nestalo. Potom sa ozvali z priestranstva pred chatou ďalšie rozkazy. Šiesti muži so samopalmi, ťažkými nepriestrelnými vestami, plynovými maskami a helmami na hlavách sa presunuli k dverám. Jeden držal v ruke páčidlo. Vopchal ho do medzery medzi dverami a zárubňou a dvere otvoril. Hodil dovnútra šokový granát a až potom sa tam vrútili policajti.

Z chaty sa ozývali rozkazy. Policajti, ktorí sa predtým kryli v teréne, sa teraz postavili k oknám.

„Doboha,“ vyhlásil Hammer. „Posralo sa to.“

Stále bolo vo vzduchu cítiť slzný plyn. Wistingovi začali slziť oči. Zažmurkal, ale neprestával upierať pohľad na dom.

„Preverené,“ hlásili cez vysielačku.

Dvaja policajti vyšli pred dom a stiahli si masky.

„Máte objekt pod kontrolou?“ spýtal sa Stenberg.

„Negatívne,“ znela odpoveď. „Nie je tu. Dom je prázdny.“

Wisting vstal, oprášil si nohavice. Stiller ostal ležať na hladkom kameni. Jeho plán nevyšiel. Zdalo sa, že hľadá tie správne slová. A že mu to ešte chvíľu potrvá.

25

Počasie sa citeľne zmenilo. Vzduch bol drsnejší a akoby hustejší. Teplota poklesla, od mora sa k pobrežiu valila sivá hmla. Lepkavá chladná a vlhká.

Wisting sa pozviechal zo zeme. Stiller s Hammerom ho nasledovali k chate. V očiach ich štípali zvyšky slzného plynu.

Ove Hidle zašiel s dodávkou, v ktorej bola sledovacia výbava, až pred dom.

„Niečo nesedí,“ povedal. „Zvnútra prichádza stále signál.“

Stenberg vydal rozkazy policajtom rozmiestneným okolo domu – mali ostať na svojich pozíciách – a poslal dnu ďalší tím, aby prehľadali dom.

„V skriniach, aj pod posteľami,“ prikazoval im.

Otvoril dvere a okná, aby vyvetrali slzný plyn. Dorazil psovod so štekajúcim vlčiakom, ale povedali mu, aby vyčkal, kým dom manuálne prehľadajú.

Hammer si odpľul a zanadával.

„Oklamal vás,“ povedal a uprel pohľad na Stillera. „Zavádzal vás od chvíle, keď ste mu pripli sledovacie zariadenie a mysleli ste si, že si nič nevšimol. Nie je tam. My sme čakali na jeho reakciu a on nám zatiaľ unikal.“

Stiller neodpovedal. Vošiel do domu.

„Kerr mal lepší plán než vy!“ zakričal za ním Hammer a otočil sa k Hidlemu:

„Vypustili ste na slobodu nebezpečného vraha,“ povedal. „Vypustili ste ho naspäť medzi ľudí.“

Wisting pristúpil o čosi bližšie k domu a terase pred vchodom.

„Toto tu vyzerá ako pivnica,“ prerušil nadávajúceho Hammera a naklonil hlavu nabok.

Obrátil sa k Stenbergovi.

„Prehľadali ste ju?“

Stenberg zopakoval jeho otázku do vysielačky. Odpovedali mu dvaja policajti – ani jeden nebol pod domom.

„Stojí na murovanom sokli,“ poznamenal Stenberg. „Nevšimli sme si žiaden vchod či už zvonka, alebo zvnútra. Nie je ani isté, či pod domom vôbec niečo je.“

Hammer obišiel dom.

„Musí tu byť nejaké okno alebo šachta,“ povedal. „Takéto pivnice sa musia vetrať. Musí existovať nejaký prístup – minimálne pre vodovodné potrubie a kanalizáciu.“

Okienko našli uprostred steny obrátenej na východ, bolo sčasti zakryté ružovým kríkom, ktorý sa plazil po múre. Zem na kvetinovej hriadke pred ním bola vlhká a zarastala rôznymi burinami. Nič nepoukazovalo na to, že by niekto okienko v poslednom čase otváral.

Hammer ho vykopol, na nikoho nečakal. Do tvárí im udrel zatuchnutý vzduch, bolo v ňom cítiť hnilobu. Pribehol policajt so silnou baterkou, podal ju Hammerovi a on zamieril do okna svojou zbraňou.

V kuželi svetla vírili drobné zrniečka prachu. Od okna bolo k podlahe asi poldruha metra. Medzi trámami bola pripevnená izolácia. Zo stropu viselo elektrické vedenie a krížom cez miestnosť bolo umiestnené vodovodné potrubie. Pre rôzne podporné stĺpy sa nedal získať prehľad o celej pivnici.

Stenberg privolal psovoda. Veľký nemecký ovčiak si ľahol pred okienko a pohojdával chvostom čakajúc na povel.

„Tom Kerr, vyjdite von!“ zakričal policajt so zbraňou v ruke.

Wisting pokrútil hlavou. Neveril tomu, že sa tam Kerr ukrýva.

„Tadiaľto sa von nedostal, toľko vieme,“ povedal pozerajúc na neporušenú mnohoročnú špinu ležiacu na podlahe pod oknom.

Pes skočil dovnútra a jeho labky zanechali na zemi zreteľné stopy. Prebehol okolo miestnosti v smere hodinových ručičiek, zašiel za murovanú stenu, ale hneď sa aj objavil na jej opačnom konci.

Stiller medzitým vyšiel z domu a pripojil sa k nim.

„Daj mi baterku,“ povedal Wisting.

Hammer mu ju podal.

Wisting namieril kužeľ svetla na murovanú stenu uprostred úzkej miestnosti. Zo suchých stropných trámov niečo padalo. Vŕzgali, lebo sa po dome prechádzali ľudia.

„Je to starý lodnícky dom,“ povedal a kĺzal pohľadom po bielej stene. „Takéto domy mávali zvyčajne aj pivnicu, do ktorej sa chodilo z kuchyne.“

Vzpriamil sa, pozrel sa na ostatných, otočil sa, obišiel dom a zamieril k dverám do kuchyne na jeho opačnej strane. Ostatní ho nasledovali. Vo vzduchu bolo ešte stále cítiť zvyšky chemikálií a on sa rozkašľal.

Kuchyňa bola vymaľovaná na modro, linka bola priestranná, na stenách viseli police s taniermi a v kúte bol kozub. Uprostred stál dlhý stôl s lavicou a čalúnenými stoličkami s vysokými operadlami. Podlahu prikrývali pestré koberce, jeden mal uprostred malý záhyb.

Keď k nemu Wisting zamieril, doštená podlaha zavŕzgala. Špičkou topánky odsunul koberec nabok. Pod ním bol do podlahy vložený štvorec. Padacie dvierka.

Stenberg odkopol koberec nabok. V jednom rohu bola kovová dvíhacia obruč.

V podstate by sa dalo zísť nadol a prichytiť dvierka aj koberec súčasne tak, aby koberec ostal ležať na nich, keď sa zatvoria.

Stenberg kývol ozbrojeným mužom s nepriestrelnými vestami. Wisting odstúpil o krok dozadu. Hammer spravil to isté. Stiller znovu zapol kameru.

Jeden policajt otvoril dvierka a dvaja ich okamžite zaistili zbraňami. Tresli, keď dopadli na podlahu, ale zdola sa nič neozývalo.

Policajt, ktorý ich otvoril, použil teleskopickú tyč so zrkadlom a osvetlením. Takto mohol preskúmať pivnicu bez toho, aby sa vystavil priamemu nebezpečenstvu. Otáčal tyčou – chcel prezrieť celú miestnosť. Napokon pokrútil hlavou a tyč sklopil.

„Prázdna,“ vyhlásil.

Wisting mal ešte stále v ruke baterku. Podišiel k otvoru v podlahe. Do studenej kamennej pivnice sa dalo zostúpiť po schodíkoch. Bola asi tri metre široká a tri metre dlhá. Popri stenách boli police s prázdnymi pohármi a zaprášenými fľašami. Na podlahe ležala kôpka oblečenia a topánky. Vyzerali, akoby ich tam niekto zhora zhodil.

Podal Stillerovi baterku a odstúpil nabok, aby sa mohli dnu pozrieť aj ostatní.

„To je Kerrovo oblečenie,“ skonštatoval Hammer a otočil sa k Stillerovi. „Tam sú aj vaše sledovacie zariadenia. Boli tam – celý čas. Kerr sa tu len prezliekol a pobral sa ďalej.“

Jeden chlap zo zásahovky si sňal helmu, odložil samopal, vyzliekol si ťažkú nepriestrelnú vestu a zliezol nadol, aby pozbieral Kerrovo oblečenie do niekoľkých vreciek na dôkazy.

Stiller zavolal Hidlemu, ktorý stále sedel v sivej dodávke, a požiadal ho, aby za nimi prišiel. Otočil sa k veliteľovi zásahovej jednotky.

„Mohol odtiaľto odísť v Mellbergovej aute? Keď tu v noci bola? Potme?“

Stenberg pokrútil hlavou.

„O 12.45 sme zriadili pozorovacie stanovisko,“ vysvetlil mu. „Kerr musel opustiť budovu už predtým.“

Hidle vkročil do kuchyne. Stiller mu rýchlo zhrnul, čo sa práve dozvedeli. Medzitým vyšiel z pivnice aj policajt a položil na stôl priesvitné vrecká. V jednom bol aj Linin mikrofón a vysielačka.

Stiller sa pozrel do topánky a našiel bezdrôtové sledovacie zariadenie. Maličká kocka nebola väčšia ako necht na malíčku.

„Vysielače sa predsa pohybovali,“ zamrmlal Wisting. „Videl som to.“

„Asi malý výpadok siete,“ vzdychol Hidle. „Vysvetľovali sme si to ako pohyb, ale zrejme šlo len o výkyvy spôsobené satelitom alebo inými elektronickými signálmi. Nezabúdajme, že navôkol chodili policajti s vysielačkami.“

Hammer znovu zanadával a radšej odišiel z miestnosti. Wisting zavrel oči a snažil sa usporiadať si myšlienky.

„Kde je teraz Lone Mellbergová?“ spýtal sa.

„Ešte stále vo svojom aute, mieri domov,“ odpovedal Hidle. „Práve minula Drammen.“

„Zoberte ju,“ povedal Wisting.

Stiller zavolal operatívcom, ktorí ju sledovali.

Hammer sa vrátil do kuchyne a hodil na stôl zarámovaný obraz. Na zábere bol štyridsiatnik a tínedžer, stáli na palube člnu, ktorý kotvil pri móle pod chatou.

„Zobral si čln,“ povedal. „Tak sa odtiaľto dostal.“

„Nemusel...“ začal Stiller.

Hammer ho prerušil.

„Nie je tu,“ povedal a mávol rukou smerom k mólu. „Dostali sme tip. Dokonca na dva člny, ale napriek tomu sme tu trčali a čakali.“

Wistingovi zavibroval v nohaviciach mobil. Vytiahol ho. Volala mu policajná riaditeľka. Vyšiel von a postavil sa tvárou k moru, až potom zodvihol. To on jej navrhol, aby vyčkali. Teraz jej musel povedať, že sa to nepodarilo.

26

Line sa zobudila na nejaký zvuk. Nebola si istá, či prichádza zvnútra, alebo zvonka.

Chvíľu ležala a počúvala. Dom sa stále nejako ozýval a ona si zvykla na rôzne vŕzgavé a praskavé zvuky, ale toto bolo iné. Pred rokom si nechala nainštalovať alarm, ale nie vždy ho zapínala. Dokonca ani vtedy nie, keď odchádzala preč.

Ako tak ležala pod perinou, čoraz viac ju hrýzlo svedomie. Mala ísť večer po Amalie, aby mohla spať vo svojej postieľke. Namiesto toho sa pohrúžila do práce a prestávku si spravila len na správy.

Načiahla sa za mobilom, ktorý ležal na nočnom stolíku. Bolo už pol ôsmej. To ju prinútilo vstať. Chcela zistiť, či nastal nejaký zlom v pátraní po Kerrovi.

Vedľa postele mala oblečenie zo včerajška. Natiahla si tričko a bosky sa pobrala do obývačky, kde zapla televízor.

Potom zamierila do kuchyne, vložila do kávovaru kapsuľu a pozrela sa cez okno na otcov dom. Jeho auto bolo preč. Zrejme už odišiel do práce – ak bol vôbec doma.

Kým čakala na kávu, upratala trochu linku a pozbierala zo zeme zopár hračiek.

Amalie nespala u Sofie prvýkrát. Občas ostala u nich spať aj Maja. Naposledy mali takúto prespávačku u nich doma, Line ich vtedy vybrala zo škôlky – tak ako Sofie včera – a Maja u nich ostala až do rána.

So Sofie ich spájalo nielen priateľstvo. Obe boli na deti samy, obe bývali kedysi v Osle, obe v podstate prerušili kontakty so svojimi bývalými kolegami a priateľmi. Line považovala Sofie za svoju najbližšiu kamarátku. Hovorila jej všetko.

Kávovar zo seba vycedil posledné kvapky kávy. Zobrala si šálku do izby a zastala pred televízorom. Na obrazovke sa objavila Kerrova tvár.

„V skorých ranných hodinách prebiehala na Eftangu veľká policajná akcia, ale Toma Kerra stále nezaistili.“

Vstup ilustrovali zábermi z predošlého dňa. Line prepla na inú stanicu. Ani NRK nemalo čerstvé zábery, hlásili to isté a navyše pripojili výzvu polície, aby osoby, ktoré Toma Kerra videli, kontaktovali políciu.

Line si odpila z kávy. Musí byť pri tom, keď ho zatknú. Chcela mať zábery Kerra s putami na rukách.

27

„Čo vrtuľník?“ spýtal sa Hammer a sadol si na stoličku. „Prelietali predsa ponad chatu s termokamerou. Všimli by si, že v nej nikto nie je.“

„Termografia neprenikne stenami a strechou,“ vysvetlil mu Hidle. „Nebol dôvod domnievať sa, že tam nie.“

Do zasadačky vošla Torunn Borgová, v ruke niesla nejaké papiere. Ešte stále vyzerala urazene, že ju neinformovali o tajnej operácii.

„Hovorila som s majiteľom chaty, povedala som mu o policajnej akcii,“ oznámila im. „Je to komerčný právnik, pracuje pre jednu investičnú spoločnosť. Zájde si obhliadnuť škody.“

Sadla si.

„Povedal mi, že čln nechávajú priviazaný pri móle, ide o šestnásťstopový Yamarin. Kľúčik visí na háčiku na chodbe.“

„To súhlasí s tým, čo nám hlásili zo zátoky Kjerringvik,“ poznamenal Hammer. „Otvorený čln so stredovou konzolou.“

„Povedal mi ešte niečo,“ pokračovala Torunn.

„Čo také?“

Torunn si vzdychla.

„Približne pred tromi rokmi si nechali nainštalovať vonkajšiu vírivku,“ povedala. „O dodávku a montáž sa postarala firma Pool Partner.“

„Kerrov zamestnávateľ,“ vyhŕkol Hammer. „Nebol tam prvý raz. Poznal okolie.“

„Bolo to týždeň pred jeho zatknutím,“ prikývla Torunn. „Keď Kerra zadržali a v médiách sa objavili jeho fotky, spoznal ho. Neskôr sa písalo aj o firme Pool Partner a o tom, ako odstraňoval stopy z obetí tekutým chlórom, ktorý mal z práce.“

„Ako sa volá majiteľ chaty?“ spýtal sa Semmelmann.

„Frank Lewy,“ odpovedala Torunn.

Semmelmann napísal meno do vyhľadávacieho políčka svojej databázy.

„Je tu,“ oznámil im. „Bol uňho so Stigom Skarvenom. Bola to jedna z jeho posledných fušiek pred zatknutím.“

Vstal a sklonil sa nad veľkú vzťahovú mapu, ktorá ležala stále na stole.

„Tu,“ ukázal na muža, ktorý bol v piatom kruhu od Kerra.

Wisting sa pozrel na fotku nakrátko ostrihaného muža s kravatou.

„Prečo ste ho umiestnili tak blízko k stredu?“ spýtal sa. „Mal s ním nejaký iný ako len kúpno-predajný vzťah?“

Semmelmann sa otočil k svojmu počítaču.

„Dvakrát ho vyšetrovali pre sexuálne obťažovanie,“ vysvetlil im. „Všetkým, ktorí vykazovali akúkoľvek formu správania odchyľujúceho sa od normy, sme pri indexovaní automaticky priradili vyššie skóre.“

„Čiže by mohol byť Ten druhý?“ spýtal sa Hammer.

Semmelmann pokrútil hlavou.

„Nič tomu nenasvedčuje.“

Torunn sa znova ujala slova.

„Zistila som si nejaké veci o Lewyho člne,“ pokračovala. „Je na ňom štyridsaťkoňový závesný motor. Benzínová nádrž má kapacitu dvadsaťpäť litrov a vraj bola takmer plná. Mohol sa dostať pomerne ďaleko – na Osloský fjord alebo do Østfoldu.“

„Sotva by sa odvážil na Osloský fjord,“ poznamenal Semmelmann. „Kerr nie je žiaden vodák, s člnmi to veľmi nevie.“

„Pobrežná policajná hliadka už vyráža na more, aby po ňom pátrala,“ informovala ich Torunn. „Pomôžu im pri tom dva záchranné člny, ale v tejto oblasti je pobrežie veľmi dlhé.“

Stillerovi zazvonil mobil. Vymenil si s niekým na druhej linke zopár slov, poďakoval sa mu a položil.

„To boli operatívci,“ oznámil im. „Jeho brat je pod kontrolou. Jon Kerr, býva v Jessheime, pracuje v betonárskej firme v Skedsmo.“

„V čom spočíva tá vaša kontrola?“ chcel vedieť Hammer.

„Sledujeme ho,“ povedal Stiller. „Hľadáme ďalších členov rodiny.“

„Za kým by ešte Kerr mohol zájsť?“ zaujímalo Wistinga.

„Za Stigom Skarvenom,“ navrhol Semmelmann. „Jeho bývalým kolegom z práce.“

„Máme ho na zozname tých, s ktorými sa chceme skontaktovať,“ prikývol Hidle. „To isté sa týka jeho návštevníka z Červeného kríža. Floyda Thueho.“

Niekto zabúchal na dvere. Dovnútra nazrel mladý policajt v uniforme a vyhľadal pohľadom Wistinga.

„Vedú sem Lone Mellbergovú,“ oznámil mu.

28

Nová výsluchová miestnosť bola zariadená jednoducho. Dve stoličky, malý stôl, kamera na stene.

Wisting si pritiahol svoju stoličku bližšie k stolu.

„Povedzte mi niečo o Tomovi Kerrovi,“ vyzval ženu, ktorá sedela oproti nemu.

„Neviem, kde je,“ vyhlásila.

Mala nadváhu. Bledú, cestovitú tvár. Vyzerala zmätene a zároveň vydesene. Uhýbala pohľadom.

„Ako dobre ho poznáte?“ zaujímalo Wistinga.

„Nepoznám ho,“ zaprotestovala Mellbergová. „Nie tak naozaj.“

Wisting uvažoval, ako rozprúdiť rozhovor.

„Ako ste sa s ním zoznámili?“ nadhodil.

„Napísala som mu,“ vysvetlila.

„Do väzenia?“

Lone Mellbergová pritakala.

„Všetci niekoho potrebujú,“ hlesla. „Niekoho, kto ich neodsudzuje za to, čo spravili. Ponúkla som sa, že by som mohla byť jeho oporou, kamarátkou.“

„Poznali ste ho už predtým, pravda?“

„Nie.“

Wisting ju nechcel provokovať, nepýtal sa jej teda, prečo sa s ním rozhodla nadviazať kontakt. Vedel, že aj iní odsúdení vrahovia vzbudili pozornosť neznámych žien. Mali na to rôzne dôvody, všetky boli zložité. Zločincom písali kresťanky túžiace niekoho spasiť, ženy, ktoré sa priveľmi vžili do role matky, alebo šlo o čisto milostné listy. Spravidla to boli emocionálne narušené osoby, absolútna pozornosť, akej sa im dostávalo od väzňa odpykávajúceho si doživotie, im svojím spôsobom dodávala pocit istoty, po ktorej tak túžili.

„Vy ste ho aj navštevovali,“ poznamenal.

Žena prikývla.

„Požiadal ma o to.“

„Kedy ste ho navštívili naposledy?“ spýtal sa Wisting, hoci odpoveď poznal.

„V pondelok.“

„Pred dvomi dňami?“

Lone Mellbergová znovu prikývla.

„Porozprávajte mi o vašej návšteve,“ vyzval ju Wisting.

Pokrčila plecami.

„Bola taká ako zvyčajne.“

„Čo to znamená?“

„Pýtal sa ma, ako sa mám. Čo sa mi prihodilo, odkedy sme sa nevideli.“

Wisting mlčal, čakal, že to nejako rozvinie.

„Zaujímalo ho to. Vždy sa ma pýtal, ako sa má otec a moja dcéra. Otec mal v lete porážku. Je teraz v domove opatrovateľskej služby.“

„Rozprávali ste sa s ním o vašej dcére?“ spýtal sa Wisting. Bola to trochu provokatívna otázka.

„Končí strednú školu,“ odpovedala Mellbergová. „Nemá to jednoduché, kamarátky a tak. Robil si o ňu starosti. Aj ja si o ňu robím starosti a je fajn, že sa môžem o tom porozprávať s niekým, kto – veď viete – kto to nikomu nepovie.“

Wisting to nekomentoval.

„Hovoril vám niečo o sebe?“ spýtal sa namiesto toho.

„Hovorili sme len o obyčajných veciach. O televíznom seriáli, ktorý obaja sledujeme, o knihe, ktorú čítal.“

„Zveril sa vám, že sa priznal aj k vražde Taran Norumovej?“ pokračoval Wisting.

Žena preglgla a chytila do ruky pohár s vodou, neodpila si však.

„Nie,“ povedala.

„Vedeli ste, že má naplánovaný deň mimo väzenia v rámci policajnej akcie?“

„O takých veciach sme sa nikdy nerozprávali,“ odpovedala Mellbergová.

Wisting jej položil ešte niekoľko otázok a dostal z nej viacero detailov o ich stretnutiach vo väzení. Nič z toho, čo mu rozprávala, sa však nedalo použiť, rozhodol sa teda pokračovať.

„Čo ste robili včera v noci v Larviku?“ spýtal sa trochu ostrejším tónom.

„Ako to myslíte?“

„Včera ste o 17.23 vyrazili z domu,“ vysvetlil Wisting. „O 18.56 ste sa pokúsili dostať na miesto, kde Toma Kerra naposledy videli, ale hliadka vás obrátila. Celú noc ste autom križovali oblasť, v ktorej sa podľa nás zdržoval.“

Využil presný čas na vytvorenie dojmu, že vedia viac, než v skutočnosti vedeli. Pre Mellbergovú bude ťažšie vyhýbavo odpovedať.

„Hľadala som ho,“ priznala.

„Ako to?“

„Počula som v správach, že utiekol. Tak som sa vybrala tam, kde sa to stalo.“

„Prečo?“

„Aby som ho pohľadala,“ zopakovala Mellbergová. „Polícia... veď ste naňho už raz strieľali. Neviem... myslela som si, že ak ho nájdem, ak sa s ním porozprávam... tak by sa to mohlo vyriešiť. Všetko by mohlo dobre dopadnúť.“

„Boli ste už niekedy predtým na Eftangu?“ spýtal sa Wisting.

Pokrútila hlavou.

„Nie, musela som si zapnúť navigáciu v mobile, aby som sa tam dostala.“

Wisting ju požiadal, aby mu to všetko znovu zopakovala. Aby mu ešte raz porozprávala, ako počula v rádiu, že Kerr utiekol, ako sa rozhodla, že mu pomôže a ako chodila celú noc po polostrove. Znelo to tak naivne, až jej veril. Tlačil na ňu. Bola v úzkych, tam ju aj chcel mať, lebo nasledovali rozhodujúce otázky.

„Poprosil vás Kerr, aby ste mu spravili nejakú službu?“

„Čo za službu?“

„Niesli ste niekedy z väzenia alebo do väzenia listy alebo iné správy?“

Lone Mellbergová mlčala. Wisting to bral ako áno.

„Aké?“ spýtal sa.

„Len raz,“ odpovedala.

„O čo šlo?“

„O list.“

„Kedy to bolo?“

Neodpovedala na jeho otázku.

„Bol to súkromný list,“ povedala namiesto toho. „Nechcel, aby si ho dozorcovia alebo niekto iný prečítal.“

„Komu bol adresovaný?“

„Kamarátovi.“ Preglgla. „Starému kamarátovi. Dúfal, že ho príde navštíviť. Bol hrubý. Popísal niekoľko hárkov papiera.“

„Spomeniete si, ako sa volal?“

Mellbergová prikývla.

„Stalo sa to dvakrát,“ zamrmlala potichu. „Prvý raz pred mesiacom a potom minulý týždeň.“

„A to meno?“

Zvesila hlavu.

„Volal sa Theo. Napísala som si jeho meno a adresu predtým, ako som ho poslala. Mám to doma. Napadlo mi, že by som mu neskôr napísala... porozprávala mu, ako sa Tom má. A že potrebuje návštevy.“

„Theo,“ zopakoval Wisting. „A ďalej?“

„Nebolo to nórske meno,“ vysvetlila mu Mellbergová. „Znelo nemecky. Viem len, že býva v Osle. Mám to napísané na papieriku doma v kuchyni.“

29

V zasadačke bolo veľa ľudí. Všetci si vypočuli nahrávku z výsluchu Lone Mellbergovej. Wisting sedel za vrchstolom. Kerrov prípad sa týkal niekoľkých policajných oddelení, ale pátranie po ňom a jeho koordináciu mal na starosti on. Kerr ušiel, keď ho mal pod dohľadom.

„V databáze nie je žiaden Theo ani Teo,“ oznámil im Semmelmann. „Skúsil som to rôzne vyhláskovať – nič.“

„Povedala, že mal nemecké priezvisko,“ nadhodil Hammer. „Mohlo by ísť o vášho kandidáta. O toho Východoeurópana, ktorého sa vám nepodarilo vypátrať.“

Wisting sa pozrel na obsiahlu vzťahovú mapu.

„Čoskoro budeme mať jeho meno a adresu,“ povedal. „Mali by sme sa pripraviť.“

Otočil sa ku Christine Thiisovej.

„Potrebujeme povolenie, aby sme sa dostali dnu.“

Policajná právnička prikývla.

„Bez problémov.“

Wisting zobral do ruky telefón, aby upovedomil operačnú centrálu v Osle.

„Ako ďaleko sú vaši operatívci?“ spýtal sa, kým hľadal číslo.

Operatívci, ktorí sledovali Lone Mellbergovú, sa vracali do Hokksundu s kľúčmi od jej bytu. Mali pohľadať papierik s menom a adresou muža, s ktorým Kerr komunikoval.

„Už sú určite blízko,“ vyhlásil Stiller.

Držal v ruke mobil, akoby čakal, že mu každú chvíľu zazvoní.

„S Hidlem tam vyrazíme hneď, keď nám zavolajú,“ dodal.

Wisting sa odsunul od stola a odstúpil trochu bokom, aby sa porozprával s riaditeľom operatívneho oddelenia. Stručne sa predstavil, vysvetlil mu situáciu a zapísal si priame telefónne číslo na veliteľa výjazdovej skupiny, ktorý im pomôže, keď pôjdu do bytu.

Torunn Borgová vošla do zasadačky a zavrela za sebou dvere.

„Našli čln,“ oznámila ostatným. „Je pod vodou neďaleko Ringshauskej pláže za Tønsbergom.“

„Potopil ho,“ zašomral Hammer.

„Objavil ho jeden zo záchranných člnov,“ pokračovala Torunn. „Policajný čln tam práve mieri. Mám súradnice.“

Ove Hidle bol prihlásený do počítača a pripojený k veľkej obrazovke. Zobral jej z rúk papierik a vyťukal pozíciu člna. Bol na západnej strane Osloského fjordu, medzi Tønsbergom a Åsgårdstrandom. Z mapy sa nič iné vyčítať nedalo a Hidle preklikol na satelitný záber danej oblasti. Na obrazovke sa ukázalo kamenisté pobrežie, na ktoré nadväzoval hustý les.

„Žiadne domy,“ usúdil Stiller.

„Zrejme narazil do skál pri brehu a čln prederavil,“ usúdil Hammer.

Hidle ukázal myškou na líniu v lese.

„Vedie tadiaľ cesta,“ povedal. „Dá sa po nej zísť až takmer k fjordu.“

„Možno ho tam čakalo auto alebo ho niekto vyzdvihol,“ prikývol Stiller. „Mohli by sme vyžiadať potrebné údaje z mýtnych brán.“

Wisting prikývol.

„Pozrime sa na tú mapu v menšej mierke,“ požiadal Hidleho, aby zistil, ako ďaleko je to od Eftangu.

Miesto bolo niekoľko kilometrov južne od rafinérky na Slagentangene. Hammer odhadol, že k Eftangu je to asi tridsať námorných míľ.

„Cesta tam mu trvala asi poldruha hodiny,“ vypočítal to.

Stillerovi zapípal telefón.

„Theo Dermann,“ prečítal nahlas.

Zodvihol mobil tak, aby Hidle dovidel na fotku papierika, na ktorý Mellbergová napísala meno a adresu údajného Kerrovho kamaráta.

Theo Dermann

Brekkeho cesta 72

0041 Oslo

Hidle sa preklikol do registra trestov a napísal doň Dermannovo meno. Žiadne záznamy. Otvoril občiansky register, ale ani tam sa meno nenachádzalo.

„Cudzinec,“ poznamenal Hammer. „V Nórsku nebol trestaný.“

Semmelmann to skúsil so svojou databázou.

„Žiaden Dermann,“ oznámil im.

„Preverte tú adresu,“ požiadal Wisting. „Zistite, kto tam býva.“

„0041 – to bude štvrť Sagene,“ uvažoval nahlas Semmelmann. „Je tam veľa nových činžiakov.“

„Poštové smerovacie číslo 0041 neexistuje,“ informoval ich Hidle a neprestával ťukať do klávesnice. „Brekkeho cesta je jedine vo Fredrikstade, ale nie je taká dlhá, aby na nej bolo číslo 72.“

„Kurva,“ zamrmlal Hammer. „Skúste ho vygúgliť alebo sa pozrite na Facebook.“

Hidle skopíroval meno do vyhľadávacieho políčka v Googli. Ako prvú mu ponúklo nemeckú knihu pre deti s názvom Theo und der Mann im Ohr. Theo a muž v uchu.

Hammer zastonal.

„Čo, doboha, to má znamenať? To na svete nie je ani jeden Theo Dermann?“

„Prever to na pošte,“ požiadal Wisting. „Musia mať o tom nejaký záznam. Veď mu predsa doručili list.“

Hammer prikývol a poznačil si to.

„Ak teda veríme Lone Mellbergovej...“ dodal.

Prešli si spolu všetky úlohy, rozdelili si ich a Wisting ukončil poradu.

Zavŕzgali stoličky, všetci začali vstávať.

Adrian Stiller si zbalil do tašky svoje papiere a laptop, prevesil si ju cez plece a pristúpil k Wistingovi.

„Idem s vami do väzenia,“ povedal.

Wisting prikývol.

„Musím sa najprv zastaviť po Line,“ povedal. „Jej auto je ešte stále na parkovisku pred kriminálkou.“

30

Znovu sa rozpršalo. Line sedela v pracovni v suteréne a počúvala, ako voda špľachoce v odkvapovej rúre.

Amalie potrebuje nové gumáky, napadlo jej. Tie, čo mala, jej už boli malé. Aj pršiplášť už jej začínal byť priúzky.

Vonku zatrúbilo auto. To bol určite otec. Pred štvrťhodinou jej písal, aby sa pripravila.

Odhlásila sa, vybehla nahor, vyzrela z kuchynského okna a videla, že v aute sedí aj Stiller.

Otec zatrúbil ešte raz.

Line si obliekla bundu, vyšla von, sadla si na zadné sedadlo a obidvoch pozdravila.

Stiller sa k nej otočil a usmial sa. Otec sa pozrel do spätného zrkadla.

„Máš so sebou kľúče od auta?“ spýtal sa.

Prikývla, ale pre istotu sa pozrela do tašky.

„Niečo nové?“ spýtala sa, kým sa v nej hrabala.

Otec pokrútil hlavou.

„A ako dopadla dnešná ranná policajná akcia?“

„Vošli sme do chaty na južnom brehu Eftangu,“ povedal jej otec, „ale nebol tam.“

„Našli sme vaše zvukové zariadenie,“ dodal Stiller. „Mikrofón a vysielačku. Zakrátko vám ich vrátime.“

„Takže sa schoval v chate,“ skonštatovala Line. „Ako dlho tam bol?“

„Nie dlho.“

„Čo to znamená?“

„Dostal sa odtiaľ na ukradnutom člne, zrejme ešte predtým, ako dorazil vrtuľník,“ odpovedal Stiller. „Čln sa našiel pri Tønsbergu. Tam všetky stopy končia.“

Stiller bol zhovorčivejší než jej otec. Páčilo sa jej to. Cítila sa ako členka tímu.

„Takže, čo spravíte teraz?“ spýtala sa.

„Preveríme tipy,“ odpovedal otec.

Line sa namrzene pozrela z okna. Jeho odpoveď ju podráždila. Bolo to nič nehovoriace vyhlásenie, aké poskytovali novinárom na tlačovkách.

„Zistili ste, s kým sa stretol vo väzení?“ spýtala sa po chvíli. „Kto ho navštívil a podobne?“

„Pracujeme na tom,“ zamrmlal.

Line sa pomrvila na sedadle.

„Hovoril si včera s tým inšpektorom z Osla?“ spýtala sa.

„Áno.“

„Čo povedal?“

Otec odbočil na E18 a pridal plyn.

„Hovoril o tom, ako pátrali po Tom druhom.“

„Má nejakých podozrivých?“

Otec sa pozrel do spätného zrkadla a zahľadel sa jej do očí.

„Sme uprostred vyšetrovania,“ odpovedal. „Musíš sa trochu upokojiť a vyčkať.“

Line vzdychla a demonštratívne sa chytila za hlavu.

„Už nie som novinárka,“ upozornila ho a naklonila sa dopredu. „Pýtam sa preto, lebo sa ma to týka. Bola som pri tom, keď Kerr ušiel. Ešte stále ma bolí hlava z toho výbuchu. Nemôžem vyčkať, kým bude po vyšetrovaní. Upokojím sa, až keď bude naspäť vo väzení.“

Obaja muži mlčali. Otec zvýšil hlasitosť na rádiu. Stierače jemne vŕzgali. Line pokrútila hlavou a prudko sa oprela dozadu.

„Kde vlastne je tá chata, ktorú ste prehľadávali?“ spýtala sa. „To predsa nemôže byť tajné. Ako sa volá jej majiteľ?“

Stiller sa k nej otočil.

„Máme zábery zo zásahu,“ odpovedal. „Možno by ste ich mohli použiť – pokúsim sa to zariadiť.“

Usmial sa.

„Keď bude po všetkom,“ dodal.

31

Zo zámky sa ozvalo tiché cvaknutie. Wisting odsunul zamrežované dvere a po väzenskom dvore zamieril k veľkej tehlovej budove.

Niekto naňho čosi kričal z okien na treťom poschodí. Akési prekrútené posolstvo o práve a spravodlivosti.

Riaditeľ väznice im vyšiel naproti na strmé kamenné schody. Zaregistrovali sa u dozorcu na vrátnici a služobné preukazy vymenili za kartičky s označením návštevníka. Až potom vkročili do jeho kancelárie.

„Keď nám oznámili, že Kerr utiekol, zavreli sme celé oddelenie,“ povedal. „Prirodzene, väzni sa o tom dozvedeli prostredníctvom televízie a rozhlasu, ale nemohli sa o tom porozprávať.“

„Máte tu niekoho, kto by o tom mohol niečo vedieť?“

„Ešte stále tu máme Tommyho Hornlanda,“ odpovedal riaditeľ väznice. „To on to vlastne celé začal.“

„Informátor?“

„Áno. Ak vám niekto bude vedieť niečo povedať, tak on. Hovorili ste s ním už predtým?“

Wisting pokrútil hlavou. Stiller sa s ním tiež nestretol, len si prečítal hlásenie o tom, ako sa mu Kerr zveril s vraždou Taran Norumovej.

„Radšej nevenujte pozornosť jeho oku,“ vystríhal ich riaditeľ. „Ubezpečujem vás, že v hlave má oveľa väčšie defekty...“

„Čo má s okom?“

„Narodil sa s prázdnou očnou jamkou. Kedysi nosil sklené oko, teraz s tým prestal.“

„Musíme sa porozprávať aj s Kerrovým vychovávateľom,“ povedal Wisting.

„Molander... ten bol niekoľko dní na péenke, ale už je v práci. Zavolám ho.“

Riaditeľ väznice sa naklonil k interkomu a požiadal Fredrika Molandera, aby prišiel do jeho kancelárie. Wisting zatiaľ vytiahol povolenie na prehliadku Kerrovej cely.

„Molander vás tam odvedie,“ povedal riaditeľ a mávol rukou kamsi za nich. Wisting sa otočil. Na prahu stál tridsiatnik v pokrčenej košeli. Predstavil ich a požiadal ho, aby odpovedal na ich otázky.

„Chceli by vidieť Kerrovu celu,“ dodal. „Zoberieš ich tam?“

„Samozrejme.“

Vychovávateľ vylovil z vrecka zväzok kľúčov a vykročil napred k detenčnému oddeleniu.

Všetko navôkol im pripomínalo, že sú vo väzení. Bledé žiarivky, dlhé, sivé chodby, kovové dvere, ktoré pred nimi otvárali a hneď zase zatvárali.

„Ako dlho ste Kerrovým vychovávateľom?“ spýtal sa Wisting.

Molander otočil hlavu a pozrel sa naňho.

„Odkedy sem prišiel,“ odpovedal. „Už vyše štyroch rokov.“

„Takže ho pomerne dobre poznáte, však?“

„To je zmyslom celého inštitútu vychovávateľa, nie?“ poznamenal Molander. „Dobré vzťahy medzi väzňami a personálom pozitívne vplývajú na bezpečnosť. Minimalizuje sa tým výskyt možných konfliktov.“

Prešli cez spoločenskú miestnosť s pohovkami, kreslami a kuchynským kútikom a vošli na ďalšiu chodbu.

„Ide o to, aby mal väzeň počas celého obdobia odpykávania si trestu stabilnú kontaktnú osobu,“ pokračoval Molander. „Osobu, s ktorou sa môže porozprávať, na ktorú sa môže obrátiť.“ Mali pocit, akoby ich poúčal. Wistinga to trochu dráždilo, ale ignoroval to.

„O čom ste sa rozprávali?“ spýtal sa.

„Väčšinou o praktických veciach, ktoré sa spájajú s pobytom u nás. Pomáhal som mu zorientovať sa. S rôznymi žiadosťami. Zápismi do kurzov a programov. S plánovaním budúcnosti.“

„Aké plány mal Kerr do budúcnosti?“

Fredrik Molander zastal pred neoznačenými dverami do cely.

„Nezáleží na tom, za čo sú odsúdení, treba pracovať na ich rehabilitácii a zmene,“ poučil ho znova a vsunul kľúč do zámky.

Z cely na konci chodby niekto niečo zakričal, nepočuli však čo.

„Mojou najdôležitejšou úlohou je byť k dispozícii,“ pokračoval Molander vo svojej prednáške a pomaly otáčal kľúčom. „Pokúsiť sa byť pozitívnym faktorom v ich živote.“

Zámka cvakla a masívne kovové dvere sa otvorili.

Miestnosť bola približne dva metre široká a päť metrov dlhá. Bola v nej posteľ, stôl, skriňa, na stenách poličky so zakladačmi a korková tabuľa. Nechýbal ani televízor.

Wisting vošiel dnu, pristúpil k oknu a vyzrel pomedzi mreže von. Prázdny väzenský dvor bol obkolesený sedemmetrovým múrom. Za ním sa zelenel les a nad ním visela ťažká olovenosivá obloha.

Stiller podišiel bližšie k tabuli a prečítal si citát, ktorý bol napísaný na jednom lístku:

„Zákony sú ako telefónne stĺpy, nemožno ich preskočiť, ale dajú sa obísť.“

Wisting sa pozrel na písací stôl. Ležali na ňom rôzne odborné knihy. Filozofia, psychológia, trestné právo a zopár motivačných kníh.

Sadol si, navliekol si latexové rukavice a otvoril prvú zásuvku. Boli v nej cédéčka, perá, obálky a známky. V jednom fascikli našiel list z generálneho riaditeľstva zboru väzenskej a justičnej stráže týkajúci sa výkonu trestu, v ďalšom korešpondenciu s rôznymi štátnymi úradmi.

Wisting vrátil fascikle na miesto a zobral do ruky zápisník. Nič v ňom nebolo, ale keď sa pozorne zahľadel na prvý list, všimol si odtlačené obrysy písmen. Podržal zápisník šikmo oproti svetlu, aby lepšie videl. Vyzeralo to ako nejaký oficiálny list. Všimol si odtlačky adresy odosielateľa a adresáta. Rozlúštil aj meno Toma Kerra. Adresátom bola ilaská väznica. Predmet listu bol podčiarknutý výraznou čiarou.

Odložil zápisník bokom, chcel si ho zobrať so sebou.

V ďalšej zásuvke boli listy zviazané gumičkou. Stiahol ju a pozrel sa na vrchný. Bol od Lone Mellbergovej spred troch týždňov. Ďakovala mu za návštevu a písala, že vie, aké ťažké je hovoriť otvorene o pocitoch.

Po väčšinu svojho života som emocionálne nedostupná, napísala oblým písmom. Takže viem, aké to je. Vychovávali ma tak, aby som nedávala city najavo. No ak v sebe veci pridlho dusíš, tak sa napokon prevalia. Dúfam, že pod mojím vplyvom začne tvoja bariéra praskať...“

V podobnom duchu sa niesol aj zvyšok listu. Nenašiel nič, čo by nejako súviselo s jeho útekom.

„Tu!“ povedal Stiller.

Prehľadával skriňu a našiel nejaký papier.

„Theo Dermann,“ prečítal a ukázal ho Wistingovi.

Súhlasila aj adresa, na ktorú Mellbergová poslala listy, čo údajne prepašovala z väzenia.

Wisting sa obrátil na vychovávateľa, ktorý sa opieral o zárubňu.

„Theo Dermann – hovorí vám to niečo?“ spýtal sa.

Fredrik Molander pokrútil hlavou. Wisting sa pozrel na policu, na ktorej lístok ležal.

„Našli ste ešte niečo?“ spýtal sa.

„Len toto,“ odpovedal Stiller a uložil lístok do vrecka na dôkazy.

Wisting sa sústredil opäť na písací stôl a vysypal listy od Lony Mellbergovej do príslušného vrecka.

V tretej zásuvke boli veci z väzenského obchodu. Cukríky, keksy, zemiakové lupienky, čokoláda, búrske oriešky a kakao.

Na polici nad stolom stál dvojkrúžkový zakladač s dokumentmi týkajúcimi sa jeho trestných vecí a listami od advokáta. Ako posledný bol zaradený list poisťovni, v ktorom ich upozorňoval na chýbajúce vyplatenie náhrady škody vzniknutej po požiari statku v Østmarke.

Hľadali ďalej niečo, čo by nejako súviselo s útekom. Poznámky o pláne alebo komunikáciu s niekým zvonku, kto mu pomáhal.

Smetný kôš pod stolom bol prázdny. Za korkovou tabuľou nič nebolo, prelistovali aj časopisy a knihy, ale márne.

Wisting sa obrátil k Molanderovi.

„Povedal alebo spravil niečo, čo ste následne vyhodnotili ako relevantné v súvislosti s útekom?“

Molander pokrútil hlavou.

„Vlastne ani nie. Hovorili sme o možnostiach získania priepustky, prípadne prepustenia na podmienku, keď si odsedí minimálny vymeraný trest. Bol som k nemu úprimný, povedal som mu, že ak sa nepreukáže, že sa zmenil, zrejme mu trest predĺžia. Podľa mňa začal práve vtedy premýšľať o tom, že sa prizná k tretej vražde. Uvedomil si, že je to dôležité a že to musí spraviť, ak sa chce posunúť ďalej.“

Wisting sa sklonil a pozrel sa pod posteľ. Ležali tam papuče. Vytiahol ich a skontroloval, či v nich niečo nie je. Potom sa vzpriamil a pozrel sa na Molandera.

„Povedzte mi, ako tu prebiehajú telefonáty,“ vyzval ho.

„Ako to myslíte?“

„Ak by chcel Kerr niekomu zavolať, ako musí postupovať?“

„Môže zavolať komu chce, ale má na to len dvadsať minút týždenne – od pondelka do piatka. Väzni telefonujú z telefónu, ktorý je na stene pri miestnosti pre dozorcov. Všetky súkromné hovory sa odpočúvajú. Veď ste napokon kontrolovali aj jeho listy.“

Wisting prikývol.

„Vaši zamestnanci o tom vedia?“ spýtal sa.

„Samozrejme,“ odpovedal Molander sebaisto, takmer hrdo.

„A dbá sa na dodržiavanie tohto telefónneho režimu?“ spýtal sa Stiller. „Myslím tým... prísne?“

Molander sa vyhol priamej odpovedi.

„Rozhovory s políciou ani advokátom doň nespadajú,“ vysvetlil mu. „Tie sa ani neodpočúvajú.“

„No väzeň si teoreticky môže vybaviť nejaký dodatočný čas na telefonovanie, nie? Napríklad na stretnutí so sociálnym pracovníkom. Mohol by využiť telefón v jeho kancelárii?“

Molander pokrútil hlavou.

„Nie na privátne hovory.“

„Útek bol dobre naplánovaný,“ namietol Stiller. „Musel s niekým komunikovať.“

„S návštevníkmi,“ nadhodil Molander. „Či už priamo, alebo niekto priniesol a odniesol odkaz.“

Wisting znovu podišiel k oknu. Ešte stále pršalo a na dvore sa tvorili sivé mláky.

Vedeli, že Mellbergová prepašovala z väznice dva listy, ale útek bol naplánovaný do detailov, také niečo si vyžaduje dvojsmernú komunikáciu. Doteraz popierala, že by mu niečo do väznice priniesla.

„Mali by ste preveriť jeho advokáta,“ poznamenal Molander.

„Claesa Thanckeho?“

„Nebolo by to prvý raz, čo spravil niečo, čo prekračuje rámec jeho... hm, kompetencií,“ povedal Molander.

Wisting to nekomentoval. Ak by advokát fungoval ako kuriér, tak by Kerr nepotreboval na pašovanie listov z väzenia Mellbergovú.

„Skončili sme,“ vyhlásil a naposledy preletel pohľadom po cele. „Mohli by sme sa ešte porozprávať s informátorom?“

„Tommy Hornland,“ pokýval Molander hlavou. „Má teraz ťažké obdobie.“

Wisting vyšiel z cely, Stiller ho nasledoval.

„Prečo?“

„Balansuje na hranici psychózy, ale lekár mu nechce zvýšiť dávky liekov. Aspoň zatiaľ nie.“

Zasunul dvere na cele a zamkol ju.

„Počkajte naňho v návštevnej miestnosti.“

32

Pripadalo jej to ako premárnený čas – zájsť do Osla len po auto a hneď sa zase pobrať domov. Keď odchádzala spred sídla kriminálky, vyhľadala v mobile číslo na Ingara Holma. V spoločnosti Septemberfilm mal na starosti nové projekty a bol jej kontaktnou osobou. Večer sa už niekoľkokrát rozprávali. Videl jej nahrávky, ale chcel sa s ňou stretnúť osobne. Zrušil iné stretnutie a vybavil strižňu, kde by sa mohli na ne pozrieť spolu.

Line zabrala cesta do Nydalenu asi štvrťhodinu. Holm po ňu prišiel na recepciu. Bol od nej o desať rokov starší a pracoval na nespočetných televíznych produkciách. Robil všetko od realityšou po veľké dramatické seriály.

„Pripojí sa k nám Nina Gullowová,“ povedal a viedol ju po chodbe. „Zatiaľ nahrávky nevidela.“

Line sa s Ninou Gullowovou len raz pozdravila. Ak sa definitívne rozhodnú pre jej projekt, ponesie zaň administratívnu zodpovednosť. Čakala na nich v strižni, a keď vošli, vstala zo stoličky.

„Kedy získame oficiálny prístup k materiálu?“

„To môže trvať dlho,“ povedala Line a sadla si. „Dohoda znie, že vtedy, keď bude Kerr právoplatne odsúdený. A to nebude tak skoro. Najprv ho musia nájsť.“

Gullowovej sa jej odpoveď očividne nepáčila.

„Celkom dobre vychádzam s hlavným vyšetrovateľom z kriminálky,“ pokračovala Line. „S Adrianom Stillerom. Sľúbil mi zábery z nevydarenej nočnej akcie.“

Holm pustil nahrávku od ich príchodu na Eftang. Line ju videla už siedmy raz.

„Čo konflikt záujmov? Váš otec je predsa do celého prípadu podstatne zaangažovaný.“

Line pokrútila hlavou.

„Problémom je, že mi nič nepovie,“ odpovedala. „Myslím si, že sa deje niečo, čo sa do správ nedostalo.“

„Ako napríklad čo?“

„Niečo, čo sa týka Toho druhého. Za tým všetkým musí byť on, to on musel pripraviť Kerrov útek.“

Gullowová zamyslene prikyvovala.

„Kerr mal fungovať ako volavka,“ pokračovala Line. „Vytiahli ho z väzenia, aby vylákali Toho druhého. Neviem, či s tým polícia kalkulovala, ale deje sa niečo, o čom nehovoria.“

Na obrazovke Kerr po prvý raz padol. Všetci mlčali, čakali, kým sa pozviecha. Keď padol druhý raz, požiadala Line Holma, aby nahrávku spomalil. Videli, ako si Kerr utrel krv z tváre a oblizol si prsty.

„Tam!“ ukázala na kľúčik v jeho ústach.

„Dobrá práca!“ poznamenala Gullowová. „Čo robí polícia teraz? Majú niečo nové?“

„Spojili sa s policajtom, ktorý viedol vyšetrovanie vrážd Kerrových obetí,“ odpovedala Line. „Práve sú vo väzení, kde sa rozprávajú s personálom a jeho spoluväzňami.“

„Je dôležité, aby ste sledovali, čo sa deje,“ poznamenala Gullowová. „Dokumentujte to, snažte sa pozbierať čo najviac materiálu a informácií.“

„Teraz to príde!“ upozornil ich Holm.

Kerr sa rozbehol. Gullowová sa sústredila na obrazovku, čakala na výbuch. Obrazovka sa zaliala bielym svetlom a ona zanadávala.

Kamera padla na zem. Navôkol pršala hlina a piesok. V zábere sa ukázala plavovlasá policajtka. Počuli hlas jej otca, pýtal sa jej, či je v poriadku a prikázal jej ostať na mieste. Kamera zaberala očividne zranenú policajtku, ktorá pomáhala kolegovi.

„Kto je to dievča?“ zaujímalo Gullowovú.

„Neviem,“ odpovedala Line. „Nepracuje na polícii dlho. Trochu som sa s ňou rozprávala v minibuse, keď sme sa viezli z väzenia.“

Policajný pes sa rozbehol za Kerrom.

„Pretoč to naspäť!“ prikázala Holmovi Gullowová. „Na to dievča.“

Poslúchol ju a zastavil obraz, keď bola celkom blízko pri kamere. Dlhé vlasy mala spletené do hrubého vrkoča. Tvár mala špinavú a doškriabanú.

„Je pekná,“ skonštatovala Nina Gullowová. „Zistite, kto to je. Ak má niekto povedať do kamery, čo sa tam stalo, nech je to ona.“

33

Wisting stál pri okne v návštevnej miestnosti a sledoval, ako vonku prší. Na dvore sa nerušene prechádzala vrana a sem-tam sa zavŕtala zobákom do zeme. Už desať minút čakali na Tommyho Hornlanda. Mobil musel nechať na vrátnici. Ak by sa prípad nejako vyvinul, dozvedia sa to, až keď odtiaľto vyjdú.

Dvere sa otvorili a on sa otočil. Tommy Hornland bol vysoký chudý muž so špicatým nosom a neupravenými vlasmi. Dobodal svoju matku na smrť, otca a sestru sa mu zavraždiť nepodarilo, hoci sa o to pokúsil.

Fredrik Morland si sadol na drevenú stoličku pri dverách, väzeň sa usalašil na pohovke. Škúlil na nich jedným okom, mal podozrievavý, no súčasne neprítomný pohľad, akoby ani nevnímal, čo sa okolo neho naozaj deje. Namiesto druhého oka mal len zvesené viečko, pokožka okolo neho bola zošúverená.

„V poriadku,“ povedal Wisting a pozrel sa na vychovávateľa. „Môžete počkať vonku.“

Vyzeral, akoby chcel zaprotestovať, ale napokon len mlčky vyšiel na chodbu.

Wisting Hornlandovi vysvetlil, kto sú. Väzeň sa pomrvil na pohovke, koženka, ktorou bola potiahnutá, zavŕzgala.

„Vedel som to,“ vyhŕkol a začal sa posediačky pohojdávať.

Wisting sa pozrel na Stillera, ale ten len pokrčil plecami. Hornland bol očividne v inom mentálnom stave, ako keď sa s ním rozprávali vyšetrovatelia z oddelenia odložených prípadov.

„Celý čas som to vedel,“ vyhlásil.

„Čo ste vedeli?“ spýtal sa Stiller.

„Ako to, že ste nerátali s tým, že vám ujde?“ odfrkol Hornland. „Všetci to vedeli.“

„Spravili sme všetky potrebné opatrenia,“ poznamenal Stiller.

„Všetci vedia, že hladný lev zaútočí,“ poučil ho Hornland. „Všetci vedeli, že Tom Kerr utečie.“

„Útek bol dobre naplánovaný,“ pokračoval Stiller. „Niekto mu musel pomôcť.“

Tommy Hornland si prekrížil ruky na hrudi.

„Ten druhý,“ skonštatoval. „Ten mu vždy pomáhal.“

„Hovorili ste niekedy o Tom druhom?“ spýtal sa Wisting.

„Nikto nevie, kto to je,“ povedal Hornland ignorujúc Wistingovu otázku.

Preložil si jednu nohu cez druhú a naklonil sa trochu nabok.

„Využil vás, presne tak, ako využil mňa,“ povedal a pohojdával s nohou. „Mal som to vedieť už vtedy. Jeho priznanie bolo falošné. Vlastne nie tak celkom. Lebo on to dievča zabil, ale začal o tom rozprávať preto, že sa chcel dostať von.“

Hornland si poklopkal prstom po spánku, aby im dal najavo, že pochopil, ako to všetko spolu súvisí.

„Nehovoril len so mnou, ale s viacerými. So všetkými. Počítal s tým, že niekto s tým pôjde za dozorcami. Ja som šiel. Keby sa náhle priznal, tak by tomu nevenovali takú pozornosť, preto ma využil. A vy ste sa chytili na návnadu. Vyviedli ste ho odtiaľto.“

Hoci dýchal prerývane a takmer sa zadúšal slovami, bolo v tom svojím spôsobom racio, znelo to logicky.

„Po vojne je každý generál,“ zašomral Stiller a dodal niečo v tom zmysle, že útek bol dobre naplánovaný.

„Trvalo mu to dlho,“ vysvetlil mu Hornland. „Roky. Niekoľko rokov.“

„Ako ho mohol plánovať z väzenia?“ spýtal sa Wisting. „Veď sa musel rozprávať s niekým zvonka. Niekto mu musel pomôcť.“

Hornland zaškúlil svojím jediným okom na dvere.

„Ten druhý,“ zopakoval. „Ten mu vždy pomáhal. So všetkým.“

„Ako by ste postupovali vy, keby ste chceli komunikovať s niekým zvonka?“ nadhodil Stiller. „Bez toho, aby si to všimli dozorcovia.“

„Poslal by som von odkaz,“ odpovedal Hornland a znovu sa túžobne pozrel na dvere, akoby najradšej vstal a odišiel. „Pre niektorých je to jednoduchšie než pre iných. Oveľa jednoduchšie.“

„Pre koho je to jednoduchšie?“

„Pre mnohých.“

„Napríklad pre koho?“

Hornland pokrútil hlavou a uprel oko na Wistinga.

„Je to jednoduchšie pre tých, ktorí majú advokáta,“ vyhŕkol väzeň po chvíli. „Advokáti prichádzajú a odchádzajú. Dovnútra a von. Celý čas. Ja advokáta nemám.“ Hornlandovo oko sa ľútostivo zaligotalo a pokračoval: „Nemám advokáta už dvanásť rokov. Nemám priateľku ani brata. Mám sestru, ale tá sem nechodieva.“

Wisting sa zatváril zamyslene. Pokýval chápavo hlavou a pokúsil sa klásť otázky tak, aby z neho vymámil nejaké relevantné informácie, ale Tommy Hornland bol čoraz zmätenejší a jeho odpovede nejasnejšie. Napokon Wisting vstal a zabúchal na dvere na znak toho, že skončili.

Hornland ostal v miestnosti pre návštevy a Wistinga so Stillerom odprevadili ku vchodu, kde im vrátili služobné preukazy a mobily.

Wisting mal jedenásť zmeškaných hovorov. Dva od Semmelmanna, dva od policajnej riaditeľky. Zvyšok čísel nemal uložený. Zrejme šlo o novinárov.

Keď kráčali k autu, zavolal policajnej riaditeľke.

„Niečo nové?“ spýtala sa.

„Nie,“ odpovedal a vysvetlil jej, že práve idú z väzenia.

„Chce sa s vami rozprávať úrad inšpekčnej služby,“ informovala ho riaditeľka. „Posielajú do Larviku vyšetrovateľa. Musíte sa s ním stretnúť.“

34

„Mali by sme sa porozprávať s Floydom Thuem,“ vyhlásil Stiller, keď nasadli do auta. „S dobrovoľníkom z Červeného kríža. Býva neďaleko, v Bekkestue.“

Wisting sa pozrel na veľkú budovu väznice, naštartoval a pohol sa z parkoviska.

„Myslíte si, že je doma?“ spýtal sa.

„Je investor a pracuje z domu. Zaoberá sa ekonomickými analýzami. Kupuje a predáva akcie na internete. Môžeme to vyskúšať.“

Vyhľadal adresu a zadal ju do navigácie. Bolo to takmer cestou naspäť do Vestfoldu.

Mierili na juh, popri golfovom ihrisku. Sprvu bol len kde-tu nejaký dom, ale postupne zástavba hustla. Čoskoro už boli vo štvrti s rodinnými domami, ktoré obklopovali veľké záhrady. Navigácia ich zaviedla do slepej uličky.

„Číslo 32,“ povedal Stiller a ukázal na bielu vilu s glazúrovanými šindľami.

Zaoblená brána z tepaného železa bola dokorán, Wisting teda zašiel priamo na vydláždený dvor. Nestálo na ňom žiadne auto, ale všimol si veľkú garáž pod časťou domu.

„Býva sám,“ poznamenal Stiller. „Nikdy nebol ženatý. Nemá deti.“

Wisting ostal sedieť za volantom a obzeral si honosne pôsobiaci dom. Vchod lemovali vysoké oblé stĺpy.

„Prečo navštevuje niekto, kto býva takto a tu, nejakého vraha vo väzení?“ začudoval sa Wisting.

„Spýtajte sa ho,“ navrhol Stiller a vystúpil.

Čierne dvojkrídlové dvere boli rovnako pôsobivé ako celá vila. Zvonček znel ako zvonkohra a Wisting takmer očakával, že sa vo dverách zjaví sluha alebo komorník.

Otvoril im tridsiatnik, ktorý vôbec neladil s domom. Riedke vlasy mal doslova prilepené k hlave, bol bledý, bradu mal špicatú a trochu krivú a na pravom líci mal jednu veľkú a dve menšie bradavice.

„Floyd Thue?“ ubezpečil sa Wisting.

„Áno. To som ja.“

Wisting si predstavoval Thueho ako pestovaného muža v obleku. Tento chlap mal však na sebe vyťahané tepláky a tričko s fľakmi od kávy.

„Sme z polície,“ vysvetlil mu Stiller. „Ide o Toma Kerra.“

„Chápem,“ zamrmlal Thue a poznamenal, že Wistinga videl v správach. „Vlastne som čakal, že sa tu objavíte.“

Viedol ich cez dom do pracovne. Masívny písací stôl v tvare písmena U bol zaprataný monitormi. Dva boli zapnuté a svietili na nich burzové indexy, ktoré sa neustále menili. Cez škáru medzi závesmi prenikalo do miestnosti denné svetlo.

Thue musel zájsť po stoličky do jedálne, ktorá s pracovňou susedila.

„Ste na zozname návštevníkov Toma Kerra,“ začal Wisting. „Ako často ste ho navštevovali?“

„Jeden až dva razy mesačne,“ odpovedal Thue.

„Ako dlho ste za ním takto chodili?“

„Takmer päť rokov. Pravidelne navštevujem piatich väzňov. Cesta do väzenia mi trvá štvrťhodinu.“

Stiller sa naklonil trochu dopredu.

„Môžem sa vás spýtať, prečo to robíte?“

Floyd Thue sa oprel dozadu a neprítomne si brnkal prstom po bradaviciach na líci.

„Je to verejnoprospešná činnosť,“ odpovedal napokon. „Pri tomto ide len o čísla a peniaze.“

Mávol rukou na počítače.

„Stretávam sa iba s ľuďmi, ktorí pracujú v tej istej brandži. Hovoríme stále o tom istom. Keď navštevujem väzňov, dostávam aj iné impulzy. Získavam inú perspektívu. Pozerám sa na život z iného uhla.“

„O čom ste sa rozprávali?“

„O rôznych veciach, ale často sme hovorili o filozofických a etických otázkach. Napríklad o slobode.“

„O slobode?“

Thue sa usmial.

„Človek má predsa možnosť voľby,“ povedal. „Môžeme sa dokonca rozhodnúť, že spravíme niečo nezákonné, niečo, čo je v rozpore s normami a pravidlami našej spoločnosti, ale potom aj musíme niesť dôsledky tohto rozhodnutia. A o tých už nerozhodujeme. V ilaskom väzení sedia ľudia, ktorí sa rozhodli zle – ale majú vlastne ľudia slobodnú vôľu?“

Nechal tú otázku visieť vo vzduchu, akoby očakával, že sa k tomu policajti vyjadria. Potom pokrútil hlavou a pokračoval:

„To, čo možno považujeme za nezávislé rozhodnutie, je v skutočnosti nevyhnutný dôsledok predchádzajúcich udalostí,“ povedal. „Predvídame, že hladný lev bude loviť svoju korisť a rovnako môžeme predvídať, ako sa človek rozhodne, ak poznáme celý jeho príbeh.“

Wisting si spomenul na citát, ktorý si prečítal v Kerrovej cele.

„Navštevovali ste aj Tommyho Hornlanda?“ spýtal sa.

„Rozprávali ste sa aj s ním?“ usmial sa Thue.

„Práve ideme z Ily,“ pritakal Wisting.

„Slobodu možno chápať rôzne,“ pokračoval Thue. „Slobodu konania zvyčajne definujeme ako možnosť robiť si, čo chceme, ale čím viac sme slobodní, tým väčšiu zodpovednosť aj máme. Z toho dôvodu to môžeme celé otočiť a povedať, že absolútna sloboda je, ak niekoho úplne zbavíme zodpovednosti, ak niekoho zbavíme právnej spôsobilosti. Z tejto perspektívy možno slobodu prežívať, aj ak je niekto pripútaný k posteli v Ile. Človek, ktorého takto pripútajú, sa viac nemôže rozhodovať. Nemá žiadnu zodpovednosť. Môže len ležať. Je absolútne podriadený. Pre Tommyho Hornlanda je toto tá optimálna sloboda.“

Wistingovi napadlo, ako Kerr a Ten druhý priväzovali svoje obete k posteli, ale nekomentoval to.

„Po ekonomickej stránke nebudú väzni nikdy takí slobodní ako ja – prirodzene. Nemôžu ani slobodne konať, ale ich prežívanie slobody bude iné a oveľa intenzívnejšie než moje prežívanie. Také niečo zažíva iba človek, ktorý bol niekedy v zajatí. Ak sa na to pozriete takto, tak im možno závidieť.“

Zrejme pochopil, že to vyznieva zle, tak sa to pokúsil napraviť:

„Čím viac sa slobodou zaoberáme, tým komplikovanejšie to je,“ povedal. „Čo také myšlienky? Myslieť predsa môžeme slobodne, či nie? Napriek tomu, že nám všetky náboženstvá zakazujú hriešne myšlienky. Je jednoduché obmedziť vlastnú slobodu. Vytvárame si svoje vlastné väzenie. Snažím sa dovoliť svojim myšlienkam voľne plynúť. Byť voľnomyšlienkar – vo všetkých možných smeroch. Často sa to končí tak, že sa vyjadrujem trochu nemotorne.“

„Hovorili ste s Kerrom o tom, čo spravil?“ spýtal sa Stiller.

„Nie, ale viem to. Sledoval som jeho prípad v médiách.“

Pozrel sa na Stillera a potom na Wistinga.

„Priradili mi ho náhodou,“ vysvetlil im. „Nevyžiadal som si ho, len aby bolo jasné. Ak sa prihlásite ako dobrovoľník na túto prácu, tak musíte mať celkom čistý štít. Určite ste si ma preverili, takže viete, že ten mám. Zrejme viete aj o mojom otcovi.“

Wisting pokrútil hlavou.

„V ilaskom väzení sedel aj môj otec,“ vysvetlil im Thue. „Keď som bol malý, nemohol som ho chodiť navštevovať. To, že chodím teraz navštevovať iných väzňov, sa vám možno zdá čudné. Chápem to, ale je to tak, ako to je.“

Narovnal si chrbát a rýchlo zablúdil pohľadom k červeným číslam na jednej obrazovke.

„Môžem vám povedať jedno: S Kerrom sme viedli zaujímavé rozhovory, ale nikdy nehovoril o tom, že chce utiecť.“

„Kedy ste za ním boli naposledy?“

„Minulý týždeň.“

„O čom ste sa rozprávali?“

„Okrem iného sme hovorili o treste a zmierení, ale nič nenaznačovalo, že spraví, čo spravil.“

„Požiadal vás niekedy o nejakú službu?“

„Kerr nie. Iní väzni ma občas žiadali o jedlo. Chceli, aby som im priniesol hamburgery z McDonaldsu alebo pizzu z Peppes. Vlastne viac ani nie je povolené. Kerr ma nikdy o nič nepožiadal.“

„Nespýtal sa ani, či by ste niečo nevyniesli z väzenia?“

„Nie.“

„Spomínal niekedy meno Theo Dermann?“

Thue si pošúchal bradavice, ale Wisting by nedokázal s určitosťou vyhlásiť, či mu to meno niečo hovorí. Napokon pokrútil hlavou.

„Kto to je?“ spýtal sa.

„Meno, ktoré sa objavilo pri vyšetrovaní.“

„Aha... nie, nepoznám ho.“

Spýtali sa ho, kde bol uplynulé dva dni. Zväčša bol doma. Prišli mu poupratovať a objednal si nejaké jedlo, na zvyšok času však boli jeho jediným alibi počítače.

„Je mi ľúto, ale neviem vám pomôcť,“ povedal a vstal. „Dúfam, že ho nájdete.“

Odprevadil ich k dverám. Ešte stále pršalo. Predné sklo na aute bolo celkom zahmlené. Wisting pustil stierače a vyzliekol si bundu.

„Čo si myslíte?“ spýtal sa Stillera a pozrel sa na muža stojaceho na schodoch.

„Myslím si, že by sme ho mali nechať sledovať.“

35

Zazvonil mu mobil, ktorý predtým, ako sa pohli, prepol na režim handsfree. Muž na opačnom konci linky sa po zdĺhavom úvode predstavil ako Terje Nordbø, vyšetrovateľ z úradu inšpekčnej služby.

Wisting vedel, kto to je. Pred niekoľkými rokmi už mali spolu tú česť a nebolo to príjemné. Vtedy ho obvinili zo sfalšovania dôkazov pri vyšetrovaní vraždy. Mal pocit, že sa Nordbø už dopredu rozhodol, že Wisting je vinný, napokon sa však obvinenie ukázalo ako neoprávnené.

„Ide o útek odsúdeného Toma Kerra a možné zanedbanie služobných povinností,“ pokračoval Nordbø oficiálnym tónom. „Rozprával som sa s vašou policajnou riaditeľkou, ktorá ma ubezpečila, že sa ochotne podrobíte výsluchu.“

Wisting sa pozrel na Stillera, ale nepovedal Nordbøovi, že nie je v aute sám.

„Dobre,“ odpovedal. „Koncom týždňa budem mať pravdepodobne čas.“

„Práve sme v Larviku a podľa mňa by bolo najlepšie, keby sme sa tomu venovali ešte dnes,“ poznamenal Nordbø. „Mal som dojem, že vás o tom policajná riaditeľka informovala.“

„Chápem,“ odpovedal Wisting.

Cesta do Larviku by mu zabrala asi hodinu a pol, ale nemienil sa tam hnať. Prioritu mali iné veci.

„Momentálne som v Bærume, pracujem na niečom, mohli by sme sa stretnúť o štvrtej.“

Takto bude mať k dispozícii ešte niekoľko hodín, bude si môcť vytvoriť nejaký manévrovací priestor.

„Tak teda dobre,“ súhlasil Nordbø. „Sme v hoteli Farris Bad.“

Ukončil hovor a pozrel sa na Stillera.

„Vám sa už ozvali?“ spýtal sa.

„Nie, ale zrejme obvinia predovšetkým mňa,“ odpovedal Stiller. „Najprv dajú dokopy ostatné vyhlásenia a mňa si nechajú na koniec. Štandardná policajná taktika.“

Mobil znova zazvonil. Volal mu Semmelmann.

„Práve idem na stretnutie so skupinou vyšetrovateľov, ktorí sa venujú vražde Nanny Thomleovej,“ oznámil im. „Myslím, že by bolo užitočné, keby ste sa na ňom zúčastnili aj vy.“

„Kedy a kde?“ spýtal sa Wisting.

„Na policajnom oddelení v Lillestrøme,“ odpovedal Semmelmann. „O druhej.“

Wisting sa pozrel spýtavo na Stillera. Prikývol na znak toho, že ide aj on.

„Tak sa teda vidíme,“ ukončil hovor.

Museli sa vracať cez Oslo, Lillestrøm bol severovýchodne od hlavného mesta. Dostali sa do zápchy a keď Wisting parkoval pred policajnou budovou, bolo štvrť na tri. Príslušník pri vchode pre verejnosť ich poslal nahor. V zasadačke už na nich čakalo šesť vyšetrovateľov. Keď vošli dnu, postavila sa od stola vysoká štyridsiatnička.

„Reidun Koksviková,“ povedala. „Vediem vyšetrovanie vraždy Nanny Thomleovej.“

Wisting si sadol vedľa Semmelmanna, Stiller našiel voľné miesto na opačnom konci stola. Rýchlo sa navzájom predstavili a Wisting im vysvetlil, po kom pátrajú a prečo prišli. Vynechal celú epizódu so sledovacím zariadením, spomenul len to, že našli dom, v ktorom sa Kerr prezliekol a ukradol kľúče od člnu.

„Máte niečo, čo by poukazovalo na to, kto mu pomohol?“ spýtala sa Koksviková.

Wisting im povedal o listoch, ktoré Mellbergová prepašovala z väzenia.

„Theo Dermann,“ zopakoval jeden z vyšetrovateľov. „To znie ako falošné meno.“

Wisting naklonil hlavu nabok.

„Čo ste to povedali?“ spýtal sa.

Mladík hovoril výrazným vestlandským dialektom. Wisting mu porozumel, ale niečo na tom, ako to vyslovil, v ňom zarezonovalo.

„Že zrejme ide o alias,“ povedal vyšetrovateľ. „Aj keď sa to meno nenachádza v občianskom registri, môže byť predsa napísané niekde na schránke.“

„Ani adresa nesedí,“ vysvetlil mu Wisting. „V Osle nie je žiadna Brekkeho cesta.“

Poznačil si, že sa musí spýtať Hammera, ako ďaleko sa dostal s vyšetrovaním na pošte.

Reidun Koksviková mu poďakovala kývnutím hlavy a začala im vysvetľovať okolnosti vraždy Nanny Thomleovej.

„Vraždy, za ktoré bol Kerr odsúdený, zmiznutie Taran Norumovej a naša vražda majú niekoľko významných spoločných menovateľov,“ vyhlásila. „To nás priviedlo k myšlienke, že páchateľom je Ten druhý.“

Premietla na veľkú obrazovku na stene fotku obete. Wisting ju poznal z médií. O vražde sa veľa písalo. Plavé vlasy, okrúhla pehavá tvár, modré oči a plné pery.

„Nanna Thomleová, dvadsaťdva rokov,“ stručne zhrnula Koksviková. „Pracovala v kaviarni na Univerzitnej ulici v Osle. Slobodná, nemala priateľa, v minulosti nemala žiaden vážnejší vzťah. Bývala s mamou.“

Preklikla na záber z bezpečnostnej kamery na železničnej stanici. Vpravo hore bol uvedený čas a dátum – 14. júla, 01.47.

„Toto je posledná fotka, na ktorej ju máme,“ povedala Koksviková.

Nechala ich, nech si ju prezrú a pokračovala so satelitným záberom. Bol na ňom označený činžiak, v ktorom Thomleová bývala a prerušovaná línia označujúca trasu zo stanice. Domov to mala odtiaľ 732 metrov, vzdušná vzdialenosť bola ešte kratšia.

„Neskôr už ju nikto nevidel ani nespozoroval nič, čo by mohlo nejako súvisieť s jej zmiznutím,“ pokračovala Koksviková. „Zmapovali sme pohyby a dopravu na okolí, analyzovali telekomunikačné dáta, pozbierali zábery z relevantných bezpečnostných kamier. Bezvýsledne.“

Obzrela sa po kolegoch, akoby chcela zistiť, či to chce niekto okomentovať.

„Pred šiestimi týždňami sa našla v lese v katastri obce Oppegård medzi Gjerským jazerom a Bunnefjordom pravá ruka.“

Preklikla na mapu oblasti, o ktorej hovorila.

„Pri podrobnejšom pátraní sme objavili aj ďalšie pozostatky a napokon aj miesto, kde boli pôvodne zahrabané. Na niektorých zanechala stopy divá zver, ktorá sa k nim dostala a povyťahovala ich z plytkého hrobu.“

Nasledovali ďalšie fotky, okrem iného boli na nich aj zvyšky povrazu okolo zápästí a členkov. Detailný záber ukázal, že ide o dračí uzol s dvojitou slučkou.

„Tento uzol bol aj na povrazoch, ktoré sa našli na dvoch telách objavených v lese za Kerrovým statkom,“ pokračovala Koksviková. „Nenašli sme žiadne biologické stopy. Pozostatky boli vyčistené tekutým chlórom. Zvonka aj zvnútra.“

Toto všetko už Wisting vedel od Stillera. Fotky však videl prvý raz.

„Čo tie stopy na stehne?“ spýtal sa a ukázal prstom na obrazovku.

„Pozdĺž jedného stehna boli dve diagonálne línie, pokožka bola na nich o čosi tmavšia.

Koksviková pokývala hlavou.

„Na ostatných častiach tela sme objavili také isté línie,“ odpovedala. „Technici sa domnievajú, že páchateľ telo rozštvrtil, uložil do plastových debien s ryhami na dne a potom ich zalial chlórom. Na pozostatkoch, ktoré ležali na samom dne, ostali takéto stopy.“

„Podarilo sa vám zistiť, o aké plastové debny šlo?“

„Podľa všetkého ide o švédsky výrobok – firma sa volá Smartstore,“ odpovedala Koksviková. „V Nórsku ich predáva aj reťazec Europris. Podľa vzdialenosti medzi jednotlivými líniami usudzujeme, že šlo o sedemdesiatlitrové debny.“

„Použil minimálne dve alebo tri,“ dodal mladý vyšetrovateľ s vestlandským dialektom. „Preverujeme všetkých, ktorí si v priebehu uplynulých dvanástich mesiacov kúpili spomínané úschovné boxy, ale v podstate sme odkázaní len na členov zákazníckeho klubu a tých, čo platili kartou.“

Wisting prikývol a zalistoval vo svojich poznámkach.

„V jednej veci sa miesto, kde sa našla naša obeť, líši od spôsobu, akým bola pochovaná Thea Poldenová a Salwa Haddadová,“ poznamenal Semmelmann. „Ony ležali hlboko, takmer meter pod povrchom močariska. Pozostatky Nanny Thomleovej boli v takom plytkom hrobe, že sa k nim dostala zver.“

Ozval sa vyšetrovateľ, ktorý doteraz mlčal.

„Pôda v lese pri Gjerskom jazere je oveľa tvrdšia,“ vysvetlil. „Je popretkávaná koreňmi. Vykopať tam jamu je náročnejšie – a on bol na to sám. Navyše sa nevystavoval veľkému riziku, ak by sa pozostatky našli. Vedel, že chlór funguje. Nemusel sa báť, že by polícia objavila jeho DNA, ak by sa k telu obete dostala.“

„Prehľadali ste okolie, či sa tam nenachádzajú aj nejaké iné telá?“ spýtal sa Wisting.

Koksviková sa naňho spýtavo pozrela.

„Mám na mysli Taran Norumovú,“ vysvetlil jej Wisting. „Nikdy sa nenašla,“ pripomenul jej. „Ak ide o toho istého vraha, mohol jej pozostatky zakopať na rovnakom mieste.“

„Prehľadali sme okolie hrobu so psom, ale ten nič neobjavil.“

Vyšetrovatelia sa začali rozprávať a Wisting sa pozrel na hodinky. Musel vyložiť Stillera na kriminálke a vrátiť sa do Larviku, kde už naňho čakal zástupca úradu inšpekčnej služby.

Porada sa skončila, dohodli sa, že sa budú informovať o nových skutočnostiach pri vyšetrovaní.

Medzitým prestalo pršať, ale sivé mračná viseli ešte vždy hrozivo nízko nad mestom.

„Do Larviku to na štvrtú nestihnete,“ poznamenal Stiller, keď nasadli do auta.

„Veď počkajú,“ zamrmlal Wisting a vyrazil.

36

V rozhlasovom spravodajstve sa venovali predovšetkým Kerrovmu úteku. Jeden z policajtov zranených pri výbuchu ležal ešte stále v nemocnici, ostatných už prepustili.

Line spomalila a odbočila na odpočívadlo.

Potrebovala by zdroj na policajnom oddelení. Niekoho iného okrem otca, niekoho, s kým by sa mohla otvorenejšie porozprávať. Niekoho iného okrem Adriana Stillera. Tú zranenú policajtku.

Nevedela, ako sa volá. Stiller ju predstavil policajtom a vysvetlil im, akú rolu zohráva pri celej akcii, ale oni sa jej nepredstavili. Tuším sa jej meno nespomenulo, ani keď sedeli v minibuse. Mohla by si pustiť odznova celú nahrávku, ale napadlo jej niečo iné.

Neznáma policajtka jej včera povedala, že do Larviku ju umiestnili počas praxe v poslednom ročníku akadémie. Po ukončení štúdia slúžila pár rokov v severnom Nórsku. A teraz sa vrátila znovu do Larviku.

Na mobile si načítala stránku novín Østlands-Posten. Miestny plátok uverejňoval každú jeseň článok o nových absolventoch policajnej akadémie. Našla, čo hľadala, zväčšila si každú tvár na fotke. A napokon ju objavila – tretí rad, štvrtá zľava. Odvtedy uplynulo pár rokov, ale určite sa nemýlila. Pod fotkou si prečítala jej meno: Maren Dokkenová.

Jej číslo našla v telefónnom zozname na internete. Maren Dokkenová, Hammerdalen. Line tú adresu poznala. Boli to činžiaky len niekoľko sto metrov od budovy policajného oddelenia.

Po krátkej úvahe jej napísala správu. Pripomenula sa jej, vyslovila nádej, že sa má lepšie a na okraj spomenula, že má nahrávku toho, čo sa stalo. Ak Maren chce, mohla by sa Line u nej zastaviť a spolu by si ju pozreli.

Nikto jej neodpisoval.

Line naštartovala a vyšla znovu na diaľnicu. Husto pršalo. Kvapky búšili do predného skla a zhoršovali viditeľnosť. Keď už odbočovala na Larvik, mobil jej zapípal. Rýchlo sa pozrela na displej, písala jej Maren Dokkenová. Správa bola stručná. Som na péenke. Pokojne sa zastav. Pod to napísala svoju adresu.

O desať minút som u teba, odpísala jej Line.

Maren bývala v šesťpodlažnom činžiaku, na zvončeku bolo pod jej menom napísané aj poschodie: tretie. Keď ju púšťala dnu, elektrický zámok zašumel. Policajtka ju čakala vo dverách. Tvár mala doráňanú a bledú, dve väčšie rany mala prelepené leukoplastom. Ľavú ruku mala pritisnutú k telu.

„Ako sa máš?“ spýtala sa Line.

„Mala som šťastie,“ odpovedala mladá žena. „Potrhalo sa mi niekoľko šliach na pleci, ale pozošívali ma. Ráno ma pustili.“

„Ja som mala ešte väčšie šťastie,“ usúdila Line. „Vyviazla som z toho len s niekoľkými modrinami.“

Nazrela do bytu. Bol malý, prakticky zariadený.

„Si sama?“

„Teraz áno,“ prikývla Maren a pozvala ju dnu.

Vo váze boli čerstvé kvety. Na linke ležala bonboniéra a kytica, ktorú ešte nestihla vybaliť. Line zamrzelo, že jej nič nepriniesla.

„Mama s otcom sú v zahraničí,“ pokračovala Maren. „Prídu domov až o niekoľko dní. Prišli ma však navštíviť kolegovia.“

„Hovorili niečo o Kerrovi?“ zaujímalo Line.

„Len to, že ho všetci hľadajú.“

„Utiekol na člne,“ povedala Line. „Našli ho pri Tønsbergu.“

„Počula som o tom,“ pritakala Maren. „Si dcéra Williama Wistinga, však?“

„Áno,“ usmiala sa Line. „Mala som ti to povedať, keď sme sa rozprávali v minibuse.“

„Dáš si niečo?“ spýtala sa Maren a ponúkla jej kávu alebo čaj.

„Nie, ďakujem,“ odmietla Line. „Nerob si starosti.“

Sadli si na pohovku a Line vytiahla počítač.

„Videla si tú nahrávku?“ spýtala sa. „Poslala som ju polícii.“

Maren pokrútila hlavou.

„V piatok nám naplánovali debríf,“ poznamenala. „Možno nám ju chcú premietnuť.“

Line položila počítač na stolík a povedala jej o svojich plánoch s dokumentárnym filmom.

„Dohodla som sa s kriminálkou, že zábery môžem použiť, keď bude vyšetrovanie uzavreté,“ vysvetlila jej.

„Aj zábery, na ktorých som ja?“

„Zahmlíme a zredigujeme všetkých, ktorí si neprajú, aby ich bolo vidieť.“

Nezdalo sa jej, že by Maren mala niečo proti spoluúčinkovaniu v jej filme.

„Rada by som spravila interview s niekým, kto pri tom bol,“ dodala Line, ale nespýtala sa jej, či by si také niečo vedela predstaviť.

„Si pripravená?“ spýtala sa namiesto toho a posunula sa myškou k ikonke prehrávania.

Maren chytila do zdravej ruky vankúš, položila si ho do lona a prikývla.

Nahrávka sa začala vo chvíli, keď Kerr vystúpil z minibusu so spútanými rukami a nohami.

„Písala som bakalársku prácu o takých ako je on,“ povedala Maren. „O zločincoch, ktorých poháňa zlo. Sadistoch, ktorí sa vyžívajú v bolestiach, čo spôsobujú iným.“

Zatiahla závesy, aby sa od monitora neodrážalo svetlo. Kerr zaklonil hlavu a pozrel sa na oblohu.

„Nie je ich veľa,“ pokračovala Maren. „Ľudí bez akéhokoľvek svedomia.“

„Poznáš jeho prípad?“ spýtala sa Line.

„Sledovala som jeho proces v médiách,“ odpovedala Maren. „Keď som pracovala na bakalárke, tak som sa skontaktovala s jedným súdnym psychiatrom, ktorý ho vyšetroval.“

„Musíme sa porozprávať,“ povedal Kerr svojmu advokátovi.

Rozprúdila sa diskusia, po ktorej sa Kerr a Thancke usadili v právnikovom aute.

„Čítala som jeho lekársku správu,“ pokračovala Maren. „Bolo v nej oveľa viac, než to, čo vyplávalo na povrch pri súdnom procese. Keď mal asi desať, dvanásť rokov zviazal jedno dievčatko zo susedstva, vyzliekol ho, natiahol jej na hlavu vrece a robil s ňou všelijaké perverznosti.“

Line vedela o tom, ako trápil zvieratá na okolí, ale toto počula prvý raz.

„Už veľmi skoro sa objavili aj ďalšie náznaky, že nie je v poriadku, ale nikto nič nespravil,“ povedala Maren.

„Ako napríklad čo?“

„Na strednej škole poslal niekoľkým spolužiačkam fotky, na ktorých bol nahý – nebola však na nich jeho tvár.“

„Dick pics,“ poznamenala Line.

Maren prikývla.

„Vtedy ešte nemali decká mobily, čiže šlo o bežné fotky. Bol na nich, ako si zarezáva do predkožky ostrým nožom alebo sa páli so zapaľovačom. K nim pripojil zábery tých dievčat – špehoval ich a potajomky fotil.“

Line vystrúhala znechutenú grimasu.

„Otrasné.“

„Mali ho vyšetriť, keď bol ešte malý,“ usúdila Maren. „Mal sa liečiť na detskej psychiatrii. Presne o tom som písala bakalárku – o tom, aké dôležité je včas odhaliť chybný vývoj a o intervencii v podobných prípadoch.“

„S ktorým súdnym psychiatrom si sa rozprávala?“ zaujímalo Line.

„S Eliasom Wahlbergom. Z Tønsbergu.“

Line si to meno poznačila. Maren sledovala nahrávku.

„Ktovie, o čom sa rozprávali,“ zamrmlala.

Thancke sedel s Kerrom za tmavými oknami mercedesu a o niečom hovorili. Navôkol stáli policajti v uniformách. Maren hľadela dovnútra cez predné sklo.

„Čo si videla?“ spýtala sa Line.

„Veľa toho nebolo,“ odpovedala Maren. „Sedeli predsa na zadnom sedadle. Kerr listoval v nejakých papieroch, ktoré vytiahol z obálky. Advokát odvracal zrak, akoby šlo o niečo súkromné. Potom mu Thancke ukázal niečo na svojom mobile.“

Line to zaujalo.

„Mohol by Kerr použiť jeho mobil?“

Maren pokrútila hlavou.

„Nie, to by som zasiahla,“ odpovedala. „Len sa na niečo pozeral.“

Dvere na mercedese sa otvorili. Kerr vystúpil. Znova mu pripli mikrofón a vysielačku a keď vykročil, počuli jeho dych.

Potkol sa. Keď padol na zem druhý raz, Line zastavila nahrávku a vysvetlila jej, ako si Kerr schoval do úst kľúčik od pút.

„Vráť to trochu dozadu,“ požiadala ju Maren.

Line ju poslúchla a prehrala sekvenciu znova. Obraz sa trochu zakolísal, lebo si prehodila kameru z jedného pleca na druhé.

„Tam!“ vyhŕkla Maren.

Line zastavila nahrávku.

„Pozri sa na ten strom,“ povedala Maren a ukázala prstom na obrazovku. „Zdá sa, že niekto z neho zlúpol kúsok kôry.“

Line tú nahrávku videla už niekoľkokrát. Nevšimla si to, ale musela dať Maren za pravdu.

„Mohla by to byť značka,“ súhlasila.

„Aby vedel, kde sa má potknúť a zodvihnúť kľúčik,“ doplnila Maren.

Line sa na ňu pozrela. Bola bystrá a rýchlo jej to myslelo. Uvažovala, či si to všimli aj Stiller s otcom a zapamätala si, v ktorej minúte a sekunde strom vidieť, aby im neskôr záber poslala.

Nahrávka pokračovala. Nakrúcala Kerra z takého uhla, že sa nedalo zistiť, či zo zeme niečo zodvihol.

Keď zástup dorazil k ohrade a pasienku, Maren sa zrýchlil dych. Nepokojne sa pomrvila. Zadunel výbuch a ona sa strhla, ale keď sa uvidela na obrazovke, nič nepovedala.

Nahrávka trvala ďalších dvadsaťtri minút. Line mala ešte niekoľko nahrávok, na ktorých bol zachytený chaos po výbuchu a aj to, ako Maren odnášali na nosidlách, no neponúkla, že jej ich ukáže. Čoskoro musela v škôlke vyzdvihnúť Amalie a predtým chcela zájsť aj do obchodu.

„Ďakujem,“ povedala Maren. „Fajn, že som si to mohla pozrieť. Pamätám si to tak nejasne. Teraz aspoň viem, aké to bolo.“

Line zbalila počítač a pripravila sa na odchod. Nejako sa nedokázala spýtať Maren, či by nechcela spolupracovať na jej dokumentárnom filme. Nebol na to vhodný čas. Bolo to ako interview alebo výsluch – aj pri nich je nutné správne načasovanie.

Namiesto toho sa spýtala: „Mohla by som si prečítať tvoju bakalárku?“

Maren sa usmiala.

„Pošlem ti ju,“ povedala. „Dostala som za ňu áčko.“

Line vstala a podala jej vizitku, na ktorej bolo uvedené jej telefónne číslo a mejl.

„Dúfam, že ho chytia,“ poznamenala. „Čím rýchlejšie, tým lepšie.“

Maren Dokkenová zamierila k linke a vytriasla zo škatuľky tabletku proti bolesti. Do okna sa oprel vietor a šľahol doň prúd dažďa.

„Ja tiež,“ zamrmlala a podišla k oknu. „Vôbec sa mi nepáči, že je teraz tam niekde vonku.“

37

Keď Wisting zaparkoval pred hotelom, zazvonil mu telefón. Bolo to neznáme číslo a on sa nazdával, že mu volajú z úradu inšpekčnej služby. Takmer hodinu meškal.

„Wisting,“ predstavil sa. Zatiaľ nevystupoval, nechcel postávať na daždi.

„Tu Tim Skage,“ ozvalo sa z druhého konca linky. „Odbor kriminálnej polície, oddelenie Oslo-Západ. Máte päť minút?“

Wisting sa naklonil trochu dopredu. Predpokladal, že ide o Toma Kerra.

„Čo pre mňa máte?“ spýtal sa.

„Mám podozrivé úmrtie,“ informoval ho policajt. „Christ Paust Backe, tridsaťsedem rokov, našli ho pred tromi týždňami vo vyhorenom byte.“

„Vražda?“

„Príčina požiaru aj úmrtia je nejasná. V dýchacej trubici a pľúcach mal oxid uhoľnatý, bolo teda jasné, že sa zadusil dymom, ale teraz dorazila aj správa z toxikológie. V krvi mu objavili stopy acetónu a iných rozpúšťadiel.“

„Narkoman?“

„Áno. Má za sebou dlhoročnú kariéru, na konte má okrem drog aj iné delikty. Prirodzene, mohol sa nafetovať aj sám,“ pripustil Skage. „Všetko naznačuje, že bol v bezvedomí, keď začalo horieť.“

Na chvíľu sa odmlčal. Wisting sa pozrel na vchod do hotela.

„Spočiatku sme to považovali za klasickú nehodu, náhodný požiar, chápete...“ pokračoval Skage. „Mal starý sporák s keramickými platňami. Požiarnici prišli na to, že jeden horák bol pustený naplno. Bola na ňom panvica. Odtiaľ sa požiar rýchlo rozšíril. Pri dôkladnejšej obhliadke miesta činu však objavili stopy horľavín, a to na niekoľkých miestach. Technici to chcú preklasifikovať na podpaľačstvo. Ak dáte dokopy dve a dve, vyjde vám, že to bola vražda.“

„A prečo mi voláte?“

„Keďže sme nemohli prípad odložiť bokom ako nehodu, začali sme sa rozprávať s ľuďmi, ktorí obeť poznali,“ vysvetlil mu Skage. „Dve svedecké výpovede ma obzvlášť zaujali. Obe osoby tvrdia to isté: pred smrťou zháňal pištoľ a ručný granát.“

Wisting zvraštil čelo a nevdojak sa pozrel do spätného zrkadielka.

„Náš prípad sa pod vplyvom toho, čo sa stalo včera u vás, celkom rozsypal,“ pokračoval Skage. „Vrah, ktorého hľadáme, by mohol byť zrazu muž, ktorý pomohol Kerrovi utiecť. Možno nás zaujíma ten istý človek.“

„Čo ešte viete?“ spýtal sa Wisting. „Vie niekto, čo zamýšľal s tým granátom robiť? Podarilo sa mu ho vôbec zohnať?“

„V kruhoch, kde sa Backe pohyboval, nenájdete veľa zhovorčivých ľudí, ale vraj ho nechcel pre seba. Ani granát, ani pištoľ. Zháňal ich pre niekoho iného.“

„A vy neviete pre koho.“

„Nie, ale vieme, že sa mu ich podarilo zohnať. Jedna jeho kamarátka videla ten granát uňho doma a vieme, kde ho zohnal.“

„Kde?“

„Máme meno. Tallak Gleich. Známy kriminálnik. Býva v Billigstade. Večer sa za ním vyberieme. Možno by ste sa chceli pridať...“

Wisting zavrel oči a cítil, ako mu myká nervom na spánku.

Billigstad minul pred hodinou a bude mu trvať hodinu, kým sa tam znovu dostane. Stretnutie s úradom inšpekčnej služby mu zaberie tiež asi hodinu.

„Môžem byť u vás o dve hodiny,“ odpovedal a otvoril dvere na aute.

„Tak sa teda uvidíme,“ rozlúčil sa s ním Skage.

38

Policajti z úradu inšpekčnej služby sa rozložili v zasadačke na prízemí hotela. Wisting postál vo dverách, lebo práve dokončoval hovor s Hammerom. Informoval ho o granátnikovi zo západného Osla. Chcel, aby s ním išiel do Billigstadu.

„Budeš o hodinu pripravený vyraziť?“ spýtal sa a zavrel za sebou dvere.

„Áno,“ povedal Hammer.

Terje Nordbø sa naňho zahľadel ponad laptop s veľkým monitorom.

„Prepáčte,“ povedal Wisting, ospravedlňujúco mávol telefónom a vopchal si ho do vrecka.

Nordbø vstal. Mal na sebe nový oblek vyzývavejšieho strihu – inak sa nijako nezmenil odvtedy, čo sa videli naposledy. Nordbø viedol vyšetrovanie, keď Wistinga obvinili z podhodenia falošných dôkazov v prípade vraždy. Už pred výsluchom si vytvoril mienku – podľa neho bol Wisting vinný. Celé vyšetrovanie viedol tak, aby sa jeho teória potvrdila. On a jeho kolegovia boli ako poľovné psy, pred očami mali len jeden cieľ: dostať ho. Suspendovali ho a musel bojovať, aby dokázal svoju nevinu. Pre Nordbøa bolo ťažké uznať, že sa mýlil.

Podali si ruku na pozdrav.

Pri stole bola prázdna stolička, ležala na nej kamera. Nordbø vyzval Wistinga, aby si sadol.

„Práve som sa chystal volať vašej policajnej riaditeľke,“ poznamenal.

Wisting sa prisunul k stolu. Ten muž ho naozaj nemal rád, jeho nenávistný postoj bol doslova hmatateľný.

„Prečo?“ spýtal sa.

Nordbø skontroloval, či je kamera dobre nastavená.

„Pokúšate sa oddialiť náš rozhovor – to nie je práve najšťastnejšie,“ odpovedal. „Musíme mať jasno v tom, čo sa vlastne včera stalo.“

Wisting pokrútil hlavou, chcel tým naznačiť, že o odďaľovaní nemôže byť ani reč.

„Musel som neočakávane niečo zariadiť,“ povedal práve vo chvíli, keď sa rozsvietila kontrolka nad objektívom. „A obávam sa, že nemám veľa času... musím o hodinu odísť.“

Nordbø si ho premeral a začal sa obšírne venovať formalitám týkajúcim sa vyhlásenia pre úrad inšpekčnej služby. Potom požiadal Wistinga, aby mu porozprával o priebehu udalostí včerajšieho dňa. Stručne mu ich teda zhrnul v hrubých obrysoch. Nordbø si nič nezapisoval, ale občas skontroloval pohľadom kameru.

„Všetko sa nakrúcalo na kameru,“ dokončil Wisting. „Nahrávky vám poskytnú pomerne presný obraz toho, čo sa stalo. Videli ste ich?“

Nordbø neodpovedal.

„Kto velil previerke výpovede na mieste činu?“ spýtal sa.

„Podieľali sa na nej viaceré zložky,“ odpovedal Wisting. „Kerr nám mal ukázať, kde je telo Taran Norumovej. Oficiálne je vedená ako nezvestná a prípad spadal pod osloské policajné oddelenie, neskôr ho však posunuli kriminálke – oddeleniu odložených prípadov. Adrian Stiller zodpovedal za celú akciu po taktickej stránke. To on komunikoval s Kerrom. Previerka výpovede sa mala uskutočniť na území okrsku Juh-Východ. Keďže to bolo v mojej kompetencii, poveril som operatívnym velením kapitána Kittila Grama.“

„Poverili ste ho operatívnym velením,“ zopakoval Nordbø. „To značí, že ste túto úlohu delegovali.“

Wisting prikývol.

„Delegoval som ju tomu, kto sa na to hodil viac než ja,“ odpovedal.

„Keďže bolo vo vašej kompetencii delegovať ju, tak sa dá povedať, že za operatívne velenie ste zodpovedali predovšetkým vy, však?“ spýtal sa Nordbø. Chcel, aby mu to Wisting potvrdil.

„Áno,“ odpovedal Wisting. „Za priebeh previerky výpovede na mieste činu som zodpovedal ja.“

„Čo to zahŕňalo?“

„Okrem iného aj prípravu previerky,“ odpovedal Wisting.

„A konkrétne?“

„Ako som už povedal: mal som vybrať operatívneho veliteľa, ale aj zostaviť tím, ktorý si vyžiadal a ktorý považoval za nutný. Navyše som bol kontaktnou osobou pre kriminálku a postaral som sa o prieskum a zmapovanie danej oblasti.“ Mal pocit, akoby sa Nordbø pousmial. Wistingovi preblesklo hlavou, že sa nechal nalákať do pasce.

„Kedy sa daný prieskum uskutočnil?“ spýtal sa Nordbø takmer milo.

„V piatok,“ odpovedal Wisting.

Nordbø sa pozrel do svojich poznámok.

„V piatok 11. septembra,“ povedal. „Štyri dni pred previerkou výpovede.“

Wisting pochopil, kam mieri.

„Áno,“ odpovedal.

„Nebolo by oveľa vhodnejšie preskúmať danú oblasť deň pred plánovanou akciou?“ spýtal sa Nordbø. „Štyri dni je dlhý čas. Dostatočne dlhý na to, aby tam niekto umiestnil pištoľ a granát.“

„Cieľom prieskumu bolo zoznámiť sa s prostredím, nie odhaliť možný pokus o útek. V princípe nemal nikto vedieť, kde ani kedy sa previerka výpovede uskutoční. Nikto nemal byť schopný útek naplánovať.“

„Fakty však hovoria samy za seba,“ namietol Nordbø.

Wisting sa nebránil. Nordbø prelistoval na ďalší hárok papiera.

„Aké opatrenia ste podnikli, aby sa predišlo úteku?“ spýtal sa.

„Boli sme v prevahe,“ odpovedal Wisting. „Navyše mal Kerr obmedzenú možnosť pohybu. Mal putá na rukách a nohách.“

„Takže útek nebol podľa vás len hypotetickou možnosťou?“ spýtal sa Nordbø. „Napriek tomu, že o plánovanej previerke nikto nevedel, postarali ste sa o preventívne opatrenia.“

„Samozrejme,“ pritakal Wisting. „Platíte si poistku, ale nepočítate s tým, že vám dom naozaj zhorí.“

„Prečo ste neboli ozbrojení?“

Wisting sa oprel dozadu a pozrel sa na hodinky.

„Bola to podmienka, ktorú si určili Kerr a jeho obhajca,“ odpovedal a vysvetlil mu, že sa o nej rozhodovalo až na policajnom prezídiu.

„... ale vy ste to schválili,“ poznamenal Nordbø.

„Spolu so Stillerom a operatívnym veliteľom,“ prikývol Wisting.

„Nemali ste mať vlastne posledné slovo vy – vzhľadom na to, že ste niesli zodpovednosť za priebeh akcie v oblasti spadajúcej pod váš okrsok?“

„Mal,“ odpovedal Wisting, „ale pokyny vydané policajným prezídiom zneli jasne. Kerr bol svojho času – počas zatýkania – postrelený. Ak by sme trvali na ozbrojení, žiadna previerka by sa neuskutočnila.“

„Takže ste to riskli.“

„Rád sa vyjadrím k priebehu udalostí a k tomu, kto za čo zodpovedal,“ povedal. „Iní môžu moje rozhodnutia pokojne posudzovať. Na to som zvyknutý. Postarám sa o zhodnotenie všetkých stránok samotnej previerky výpovede, ale musí to počkať. Teraz je mojou prioritou nájsť Toma Kerra.“

Terje Nordbø skrivil ústa. Wistingovi bolo jasné, že sa mu jeho odpoveď vôbec nepáči.

„Kto rozhodol, že Kerrovi snímete putá z nôh?“ spýtal sa.

Wisting sa zamyslel. Šlo o tímové rozhodnutie, ale posledné slovo mal Kittil Gram.

„Boli sme v neschodnom teréne,“ vysvetlil. „Kerr dvakrát spadol. Považovali sme za vhodné sňať mu ich.“

„No kto o tom rozhodol?“

„Kittil Gram.“

„Nenavrhli ste to vy?“

Wisting znova zaváhal. Nebol si istý, ako prebiehal ten rozhovor. Kto a čo povedal.

„Požiadal o to jeho advokát,“ spomenul si zrazu. „Chcel, aby sme mu sňali putá z nôh aj z rúk. Navrhol som, aby sme mu dali dole len putá z nôh, aby sa mu ľahšie kráčalo, ale musel to odsúhlasiť Gram – ako operatívny veliteľ. Mal posledné slovo.“

„Ale velením ste ho poverili vy,“ povedal Nordbø. „Ste jeho veliacim dôstojníkom. Protirečil by vám, aj keby sa mu to nepozdávalo?“

„Áno,“ odpovedal rozhodne Wisting.

„Ste od neho o desať rokov starší,“ namietol Nordbø. „Ste služobne starší, máte autoritu.“

„Gram je však v tomto smere skúsenejší,“ povedal Wisting. „Stále si myslím, že sme to vyhodnotili správne a nemám problém prevziať za to zodpovednosť.“

Pokračovali. Nordbø sa ho pýtal, ako zareagoval na výbuch a ako sa snažil zvládnuť situáciu.

„Povedzte mi o elektronickom sledovacom zariadení,“ vyzval ho.

„O detailoch toho neviem veľa,“ odpovedal Wisting. „Nevedel som, že Kerrovi pripli sledovacie zariadenie – dozvedel som sa to, až keď ušiel. Stiller si vybavil potrebné povolenia a postaral sa o praktickú stránku celej veci.“

„Práve vďaka sledovaciemu zariadeniu ste sa nazdávali, že Kerr je stále v okolí, pravda?“ spýtal sa Nordbø.

„Lokalizovali sme ho v jednej chate,“ prikývol Wisting. „Zriadili sme pozorovacie stanoviská a pripravili zásah.“

„Zvažovali ste, že by ste zasiahli okamžite?“

„Áno, ale napokon sme sa rozhodli, že taktickejšie bude počkať. Kerrovi očividne niekto pri úteku pomohol. Bez pomoci by sa z polostrova nedostal a my sme považovali za lepšie počkať a zadržať oboch.“

„Lebo by ste takto zadržali aj Toho druhého...“

„Bola to možnosť, ktorú sme brali do úvahy,“ potvrdil Wisting.

Nordbø prehadzoval svoje papiere, niečo v nich hľadal.

„Po Tom druhom pátrame päť rokov,“ povedal. „Mohlo vaše rozhodovanie ovplyvniť jeho možné zadržanie?“

„Ako to myslíte?“

„Domnievali ste sa, že máte možnosť zadržať Toho druhého – mohlo vás to zaslepiť? Šlo o rozhodujúci faktor, na základe ktorého ste nesprávne vyhodnotili situáciu?“

„Aké nesprávne vyhodnotenie situácie máte na mysli?“

„Nuž,“ začal vyšetrovateľ z úradu inšpekčnej služby. „Tom Kerr predsa v tej chate nebol. Utiekol z nej. Ten druhý sa neobjavil. To, že ste sa rozhodli počkať, poskytlo Kerrovi ešte väčší náskok.“

„Situáciu sme na základe informácií, ktoré sme mali k dispozícii, vyhodnotili správne,“ skonštatoval Wisting. „Navyše – o tom som nerozhodoval ja.“

„A kto o tom rozhodol?“

„Policajná riaditeľka.“

„Ale navrhli ste jej to vy, však?“

Wisting prikývol. Počkať na Toho druhého bola Stillerova iniciatíva. To, že sa previerka výpovede na mieste činu skončí útekom, vyzeralo čoraz viac ako niečo, s čím Stiller rátal. Ak sa niekto nechal zaslepiť možnosťou chytiť Toho druhého, tak to bol on.

„Mojou policajnou riaditeľkou je Agnes Kiilová,“ povedal bez toho, aby sa zmienil, akú rolu pri tom zohral Stiller. „Samozrejme, že som jej túto možnosť predostrel. Spolu so štábom môj návrh zvážili a rozhodli sa ísť do toho.“

Nordbø mlčal a upieral pohľad do svojich poznámok. Wisting nedokázal odolať nutkaniu pozrieť sa na hodinky. Bolo takmer šesť hodín.

„O trištvrte hodiny mám dohodnuté jedno stretnutie v Askeri...“ začal.

Nordbø zodvihol pohľad.

„Uznávate, že ste mohli konať inak?“ spýtal sa.

Wisting pokrútil hlavou. Byť múdry, keď už bolo po všetkom – to nebolo nič preňho.

„Ako som povedal – celú udalosť budeme analyzovať a prehodnocovať,“ povedal.

Nordbø prikývol, ešte raz sa vrátil k veciam, o ktorých už Wisting hovoril, len trochu inak naformuloval otázky. Po polhodine vyhlásil, že výsluch sa skončil.

Wisting odsunul stoličku od stola. Počas previerky výpovede Toma Kerra na mieste činu sa veľa vecí pokazilo. To však nutne neznamenalo, že došlo k nejakému zanedbaniu služobných povinností. Nikto nekonal v rozpore s najlepším vedomím a svedomím. Neexistoval žiaden podklad na interné vyšetrovanie, ale Wisting pochopil, o čo Nordbøovi ide. Bolo to akési poďakovanie za minule. Nordbø viedol interné vyšetrovanie tak, aby ho mohol obviniť – pretože ho obviniť chcel.

„Viete... nie je nutné zháňať nejakého obetného baránka,“ poznamenal Wisting.

„Máte pravdu,“ odpovedal Nordbø, keď vypínal kameru. „O to ste sa postarali sami.“

39

Stretnúť sa mali na parkovisku pred billigstadskou základnou školou. Keď Wisting s Hammerom dorazili na dohodnuté miesto, stálo tam už päť policajných áut, dve civilné a tri označené. Prestalo pršať a začalo sa stmievať.

Wisting sa pred vystúpením z auta pozrel na mobil. Line mu poslala správu. Bol to záber z jej nahrávky. Hneď vedel, o čo ide. Wisting ho videl už predtým. Kmeň stromu, na ktorom chýbal kúsok kôry.

Videl si to? pýtala sa ho. Na chodníku, tam, kde sa Kerr potkol.

Muž v džínsoch a sivej mikine s kapucňou podišiel k autu. Wisting otvoril dvere, na správu jej neodpísal.

Muž sa predstavil ako Tim Skage. Miestny hlavný vyšetrovateľ. Wisting mu predstavil Nilsa Hammera a ospravedlnil sa za meškanie.

„To je v poriadku,“ vyhlásil. „Nina a jej ľudia sa tiež zdržali, ale teraz sú už pripravení vyraziť.“

Nakrátko ostrihaná žena v uniforme mu kývla na pozdrav a vytiahla iPad.

„Toto je Tallak Gleich,“ povedala a ukázala mu fotku z občianskeho registra. Bol na nej holohlavý muž s tmavými očami a kozou briadkou. „V minulosti bol odsúdený za hrubé násilie a nedovolené ozbrojovanie – okrem iného.“

Ubezpečila sa, že všetci ostatní fotku videli, potom ju posunula prstom ďalej a na obrazovku načítala satelitný záber domu na konci štrkovej cesty. Obklopovalo ho voľné priestranstvo.

„Býva sám,“ informovala ich. „Väčšina z nás tam už bola, objekt poznáme.“

Prebehla pohľadom po ostatných policajtoch v uniformách a prešla k samotnému pozadiu zásahu:

„Gleicha vyšetrujeme preto, že dodal Christovi Paustovi Backemu pištoľ a ručný granát, a to krátko pred jeho smrťou. Backe umrel za podozrivých okolností. Je možné, že zbraň a granát použil pri úteku Tom Kerr. Máme povolené ozbrojenie, ale nebudeme na seba zbytočne pútať pozornosť – ak to bude situácia dovoľovať. Snažme sa to spraviť jednoducho a spoľahlivo. K jeho domu sa odvezieme v „márii“. Dvaja muži vystúpia a zazvonia pri dverách. Ostatní počkajú vzadu v aute.“

Kývla na veľké skriňové policajné auto, ktorému sa v policajnom žargóne hovorilo „mária“.

„Otázky?“

Všetci pokrútili hlavou.

„Ostatní čakajú za zákrutou,“ povedala, keď sa otočila k Skagemu. Ukázala na mapu. „Sú mimo dohľadu.“

O päť minút už boli na ceste. Wisting a Hammer šli na chvoste celého sprievodu. Zotmelo sa. Keď „mária“ zastala na určenom mieste, Wisting vypol svetlá, aby ich neprezradili. Hammer vyhrabal z priečinku na prístrojovej doske malý ďalekohľad a obaja vystúpili, aby sa pripojili k Skagemu.

Svetlá veľkého policajného auta dopadli na dvojpodlažný dom s murovaným soklom, ktorý stál asi o dvesto metrov ďalej. Pred ním sa rozprestieralo pole, vedľa neho les.

„Viete, či je doma?“ spýtal sa Hammer a priložil si ďalekohľad k očiam.

Skage pokrútil hlavou.

„Ideme dovnútra bez ohľadu na to, či tam je alebo nie,“ odpovedal.

Policajné auto dorazilo k domu. Zasvietili brzdové svetlá, auto zastalo tak, že nedovideli na vchod.

Hammer nespokojne zavrčal.

Vodič vystúpil, obišiel auto a zmizol im z dohľadu.

Skageho vysielačka zaprskala.

„Zvoním,“ hlásil.

Wisting sledoval okná. V niekoľkých sa svietilo, ale nevšimol si žiaden pohyb.

Minulo tridsať sekúnd.

„Skúšam to opäť,“ ozvalo sa z vysielačky.

Vietor sa oprel do neďalekých stromov a ony zašuchotali.

„Uteká!“ vykríkol náhle Hammer.

Hodil Wistingovi ďalekohľad a rozbehol sa.

Naľavo od domu sa niečo hýbalo popri lese, tí, ktorí stáli pred domom, to nemohli spozorovať.

Wisting si priložil ďalekohľad k očiam a videl chrbát muža v modrých nohaviciach, práve mizol medzi stromami.

Skage chytil do ruky vysielačku a vyvolal cez ňu veliteľku zásahu.

„Na západnej strane domu máme pohyb,“ hlásil.

Nikto mu neodpovedal, ale bočné dvere na „márii“ sa otvorili a vyskočili z nich štyria policajti.

Tim Skage zanadával.

„Mala niekoho postaviť k zadným dverám,“ zašomral.

Najbližšie policajné auto naštartovalo. Spod kolies vyprskol štrk a ono sa pohlo. Skage doň nasadol spolu s Wistingom. Keď dorazili k domu, bola už väčšina tímu v teréne a prehľadávali ho.

Náhle sa otvorili vchodové dvere a objavil sa v nich policajt.

„Zadné dvere boli otvorené,“ informoval ich.

Wisting počkal pred domom, kým ho prehľadali a vyhlásili, že je prázdny, až potom doň so Skagem vošli.

Na prízemí bolo päť miestností. V jednej bol barový pult. V ďalšej ležali na podlahe dva matrace a ostatné boli zahádzané taškami a škatuľami s rôznymi vecami.

Z druhého poschodia sa ozývali hlasy. Televízor bol zapnutý. Gleich zrejme sledoval program o zlatokopoch na Aljaške. Na stole stála plechovka koly a nedojedená pizza z polotovaru. Vo vzduchu stále visel pach pripáleného cesta.

O stenu sa opieral vysávač, ale očividne ho nikto už dlho nepoužil. Obývačke dominovali prázdne fľaše, špinavé taniere, zvyšky jedla a použitý kuchynský riad.

Z vysielačky sa ozývali hlásenia, z ktorých bolo zrejmé, že organizujú pátranie po obchodníkovi so zbraňami. Policajti sa vydali po cestičke vedúcej cez háj a vyšli pri sídlisku. Motorizované hliadky prevelili za nimi a poslali tam aj psovodov.

Hammer sa vrátil k domu.

„Nemá to význam,“ vyhlásil.

Rozdelili sa a začali ho prehľadávať. Miestnosť po miestnosti, hľadali zbraň, granáty, hocičo, čo by nejako súviselo s Chrisom Paustom Backem.

V kuchyni objavili vyše sto gramov amfetamínu a všetko, čo treba na váženie a balenie drogy. Zhabali aj menšie množstvá hašišu a všelijakých tabletiek, ale podstatný objav si napokon pripísal na konto Hammer: drevenú debničku s tromi ručnými granátmi. Stála v skrini v najväčšej spálni. Hammer ju vytiahol a položil na posteľ.

„Dobre,“ skonštatoval Skage. „Našli sme, čo sme hľadali. Zavolám pyrotechnikov, aby ich zaistili.“

Wisting si ich odfotil mobilom. Vyzerali ako ten, ktorého zvyšky našli na Eftangu. Granáty boli zelené so žltým nápisom. Grenade Hand-Offensive MK3A2 – TNT. Pod tým bolo vytlačené číslo série, podľa ktorého by sa dalo zistiť, kde granáty vyrobili.

Poslal fotku Mortensenovi, aby potvrdil, či ide skutočne o ten istý typ. Netrvalo pol minúty a kriminalistický technik mu zavolal.

„Kde si?“ spýtal sa ho.

Wisting mu to rýchlo vysvetlil.

„Použil pri úteku rovnaký typ granátu?“ spýtal sa.

„Áno,“ povedal Mortensen. „Americká výroba. Na niektorých fragmentoch sme našli číslo série. Súhlasí to s fotkou, ktorú si mi poslal. Granáty pochádzajú pravdepodobne z vlámačky do skladu NATO v Trøndelagu. Ukradli ich takmer pred štyrmi rokmi.“

Wisting mu poďakoval, ukončil hovor a obrátil sa k Skagemu. Dal im niť, ktorú sa oplatilo namotávať a zistiť, kam až vedie.

„Niečo nové o Gleichovi?“ spýtal sa a kývol na jeho vysielačku.

Skage pokrútil hlavou.

„Nájdeme ho,“ ubezpečil ho.

Wisting prikývol.

„Dajte mi vedieť, keď sa to stane,“ povedal a zamieril k dverám.

40

Bakalárka Maren Dokkenovej bola zaujímavým čítaním. Zlovôľa. Zlo ako motív.

Line sedela pri kuchynskom stole a čítala. Odtiaľto dovidela na otcov dom a ak by sa vrátil, zbadala by ho.

Práca vychádzala z existujúcej teórie o danej téme a zo získaných poznatkov z praxe, ale boli do nej zaradené aj vlastné reflexie a argumenty. Látka bola dôkladne odprezentovaná, text bol zrozumiteľný.

Šlo o presne vymedzenú tému. Niektoré zločiny sú také bezohľadné a ohavné, že ich len ťažko možno označiť za niečo iné ako za čisté zlo, ale Maren nešlo o týchto páchateľov. Zamerala sa na zlovôľu. Na vôľu páchať zlo a na ľudí nachádzajúcich v utrpení a bolesti, ktorú spôsobovali svojim obetiam, potešenie.

Bolo to niečo, čo by mohla použiť vo svojom dokumentárnom filme. Na záver nastolila Maren otázku, či je zlovôľa niečo zvieracie, niečo, čo je latentne prítomné vo všetkých tvoroch. Či práve táto vôľa konať zlo núti mačku hrať sa s myšou predtým, ako ju zabije, či pod jej vplyvom nachádzali ľudia potešenie v beštiálnych gladiátorských zápasoch.

Vstala a odpratala taniere a šálky, ktoré ostali na stole po večeri.

Cez okno dopadol do kuchyne lúč svetla. Prichádzalo nejaké auto. Line vyzrela von. Jej otec sa vrátil. Zabočil na predný dvor, vystúpil z auta a už-už chcel vojsť do domu, keď si to náhle rozmyslel a zamieril k nej.

Poponáhľala sa k dverám, aby nezazvonil a nezobudil Amalie.

„Videla som ťa prichádzať,“ vysvetlila mu, keď ho púšťala dovnútra.

„Ako sa máš?“ spýtal sa.

„Dobre,“ odpovedala. „Videl si tú fotku, ktorú som ti posielala? Tú zlúpnutú kôru?“

Prikývol.

„O kus ďalej bola pri chodníku rovnaká značka,“ odpovedal. „Tam zrejme ležala pištoľ.“

„Viete už niečo nové?“ spýtala sa Line, ale veľmi nedúfala v to, že jej to prezradí.“

„Nič konkrétne.“

Prešli do obývačky.

„Dáš si niečo?“

„Nie. Napadlo mi, že by sme sa spolu pozreli na ten film.“

„Tak to musíme zísť nadol.“

Kývla na dvere do pivnice.

„Hľadáš tam niečo konkrétne?“ spýtala sa a viedla ho do pracovne.

„Predovšetkým by som si rád vypočul, čo kto povedal.“

Zastala na poslednom schode a spýtavo sa naňho pozrela.

„Rozprával som sa s vyšetrovateľom z úradu inšpekčnej služby,“ vysvetlil jej. „Okrem iného ich zaujímalo, kto rozhodol o tom, že Kerrovi snímeme putá z nôh.“

Line videla nahrávky niekoľkokrát. Spomínala si na diskusiu medzi otcom, Stillerom a veliteľom operácie, ale nie kto čo presne povedal alebo aké slová pri nej padli.

„Nemôžu si tie nahrávky pozrieť sami?“ spýtala sa.

„To aj zrejme spravili,“ odpovedal otec. „Myslia si, že šlo o moje rozhodnutie. Ja si to tak nepamätám.“

Sadli si k pracovnému stolu. Line sa prihlásila do počítača. Označila nahrávku na mieste, kde si Kerr utrel krv z rany na líci a oblizol prsty. To už mal putá dole z nôh. Vrátila nahrávku o dve minúty dozadu a pustila ju.

Kerr so sprievodom kráčali pozdĺž starej ohrady pre ovce. Pri dvierkach do ohrady zastali.

„Tamto nadol,“ kývol Kerr hlavou.

Kamera sa otočila za Kerrovou hlavou. Terén sa zvažoval k potoku a videli chodníček miznúci v lese, kde Kerr zmizol. A miesto, kde ležal granát.

„Je to oveľa členitejší terén, než v akom sme sa pohybovali doteraz,“ počuli Thanckeho.

Kerr bol naspäť v zábere, spolu so svojím advokátom.

„So spútanými nohami ho nezvládne,“ pokračoval. „Riskujete, že sa môj klient vážnejšie zraní.“

Otec sa naklonil dopredu, ľavým uchom k reproduktorom. Line zvýšila hlasitosť.

„Má pravdu,“ povedal jej otec.

„Mohli by sme ho podopierať,“ navrhol Gram. „Z každej strany jeden.“

„Je to tu dosť neschodné,“ ozval sa Stiller.

Otec sa obrátil ku Kittilovi Gramovi.

„Súhlasíte s tým, aby sme mu sňali putá z nôh?“

Gram prikývol a povedal:

„Ak bude mať naďalej spútané ruky...“

„Nech je teda po vašom,“ povedal Stiller.

Kittil vybral kľúče a požiadal Kerra, aby si rozopol opasok. Väzeň to spravil. Gram odomkol putá na jeho nohách, vytiahol ich cez nohavicu a odopol od želiezok, ktoré mal založené na rukách.

„Pokračujte!“ povedal.

Kerr vykročil.

Line zastavila nahrávku a pozrela sa na otca.

„Takto si si to pamätal?“ spýtala sa.

Prikývol.

„Môj návrh. Gramovo rozhodnutie.“

„Myslím si, že Stiller predpokladal, čo sa stane,“ poznamenala Line.

„Že Kerr utečie?“

„Aspoň teda to, že sa to bude vyšetrovať, keď sa to stane,“ odpovedala Line. „Postaral sa o to, aby mal čisté ruky.“

Pretočila nahrávku o kúsok naspäť. Advokát namietal proti tomu, aby Kerr schádzal po stráni v putách a požiadal, aby mu ich sňali. Otec sa obrátil na svojich kolegov.

„Má pravdu,“ povedal.

„Mohli by sme ho podopierať,“ navrhol Gram. „Z každej strany jeden.“

„Je to tu dosť neschodné,“ ozval sa Stiller.

Line zastavila nahrávku a vrátila sa o päť sekúnd dozadu.

„Je to tu dosť neschodné,“ povedal Stiller znova, no nedalo sa z toho usúdiť, či podporuje Gramov návrh, alebo či je za to, aby mu zložili putá.

Line si vymenila pohľad s otcom. Prikývol, aj on to tak vnímal.

Spýtal sa Grama, či súhlasí, aby väzňovi sňali putá z nôh.

„Ak bude mať naďalej spútané ruky...“ odpovedal.

Stiller zodvihol pravú ruku trochu pred seba, akoby sa chystal oznámiť niečo dôležité.

„Nech je teda po vašom,“ povedal a pozrel sa priamo do objektívu. Zriekol sa zodpovednosti a postaral sa o to, aby to bolo zdokumentované.

Line zastavila nahrávku. Vôbec sa jej nepáčilo, čo počula. Potvrdilo sa jej podozrenie, že Stillerovi sa nedá veriť. Pokiaľ však išlo o jej projekt, všetko záviselo od neho, mohol jej pomôcť, a nemusel. Mimovoľne sa zamračila.

Otec si prešiel rukou po vlasoch. Všimla si, ako ustarostene sa tvári.

„Predsa ťa nemôžu obviňovať z toho, že Kerr utiekol, nie?“ spýtala sa.

„Pridelili to Terjemu Nordbøovi,“ odpovedal.

Line si vzdychla.

„Čo proti tebe má?“

„Veď vieš... staré nezhody,“ zamrmlal otec.

Line ten príbeh poznala. Nordbø viedol vyšetrovanie vtedy, keď otca povláčili po titulke denníka VG a tvrdili, že podhodil dôkazy v prípade starej vraždy. Spravodlivosť a pravda sa vtedy ocitli v tieni Nordbøovej snahy vyhrať. Dosiahnuť to, aby otca obžalovali.“

„Prečo to nezverili niekomu inému?“ spýtala sa.

Otec mykol plecami.

„Teraz nemám na také úvahy čas,“ povedal. „Musím sa postarať o dosť iných vecí.“

Line sa otočila znovu k obrazovke. Zastavila záber v okamihu, keď bola Maren Dokkenová najbližšie pri Kerrovi.

„Chceš si to dopozerať?“

Otec pokrútil hlavou a chystal sa vstať.

„Dnes som zašla za Maren,“ povedala Line a kývla hlavou k počítaču.

„Áno?“

„Rozprávala som sa s ňou v minibuse cestou z väzenia. Chcela som vedieť, ako sa má.“

„Mal som ju navštíviť,“ vzdychol si jej otec.

Line sa pousmiala.

„Boli za ňou nejakí kolegovia,“ povedala. „Nemôžeš byť všade.“

„Ako sa má?“

„Pri výbuchu sa jej potrhalo niekoľko šliach na pleci. Nemôže ním hýbať a videla som na nej, že ju bolí, ale podľa mňa ju najviac trápi to, že to pripustila... že bola pri tom, keď Kerr utiekol.“

„Nemôže si to dávať za vinu,“ namietol otec a vstal. „Nikto nepredpokladal, že sa také niečo stane.“

„Myslím si, že veľa premýšľala o tom, čo sa vlastne stalo. Ukázala som jej túto nahrávku. Podľa mňa jej to trochu pomohlo.“

Čosi jej napadlo.

„Počkaj,“ povedala. „Niečo ti ukážem.“

Line vrátila nahrávku k miestu, keď sedel Kerr s advokátom na zadnom sedadle jeho auta.

„Maren vraví, že mu Thancke ukázal niečo v mobile,“ vysvetlila mu. „Videla to cez predné sklo auta.“

Otec sa oprel oboma rukami o stoličku a zahľadel sa pozorne na monitor.

„Je to na nahrávke?“ spýtal sa.

Line pokrútila hlavou.

„Netelefonoval,“ poponáhľala sa dodať. „Thancke len vybral niekoľko papierov z obálky a ukázal mu niečo v mobile.“

Wisting sa zamyslel. Uvažoval, čo by to mohlo znamenať.

„Myslíš si, že sa na tom nejako podieľal?“ spýtala sa. „Že mohol Kerrovi posunúť nejaké informácie?“

„Požiadam Maren, aby o tom napísala hlásenie,“ povedal.

Line chvíľu trvalo, kým si uvedomila, aký možný dosah má táto informácia.

„To by mnohé vysvetlilo,“ poznamenala. „Komunikáciu z väzenia napríklad...“

„To, čo sa stalo v aute, mohlo byť aj celkom legitímne,“ upozornil ju otec a pustil sa stoličky. „Vďaka za prehranie.“

Otočil sa a zamieril k schodom. Videla, že mu niečo vŕta v hlave. Niečo, čo ho bude celú noc oberať o spánok.

41

V zasadačke sa na rannej porade zišlo päť ľudí. Wisting sedel za vrchstolom, Hammer, Torunn Borgová, Christine Thiisová a Espen Mortensen sa usadili na svojich zvyčajných miestach.

„Toreho Bergstranda včera operovali,“ povedal na úvod Wisting. „Odtrhlo mu jeden sval na nohe. Je to komplikované zranenie. Vyžaduje si ešte niekoľko operácií a stále hrozí, že mu budú musieť nohu napokon amputovať. Maren Dokkenová bude dva týždne na péenke. Ostatní sa vrátia do služby koncom týždňa. Zajtra by mali všetci prísť na debríf. S Hammerom sa na ňom tiež zúčastníme.“

Hammer sa odsunul od stola, pozrel sa von z okna a vstal.

„Slnko,“ zamrmlal na vysvetlenie a obišiel ho, aby upravil žalúzie.

Wisting stručne zhrnul, k čomu sa včera dopracovali.

„Veľa vecí sa hýbe,“ dodal nakoniec, „ale nemáme nič konkrétne.“

Niekto zabúchal na dvere. Otvorili sa napriek tomu, že sa nikto neozval. Dovnútra nazrel Adrian Stiller, akoby sa chcel ubezpečiť, že je na správnom mieste. Potom za sebou dvere zatvoril.

„Nebude vám prekážať, ak sa pridám?“ spýtal sa a ukázal na prázdnu stoličku.

„Dnes sme vás nečakali,“ poznamenal Wisting.

„O dvanástej sa mám stretnúť s vyšetrovateľom z úradu inšpekčnej služby,“ vysvetlil mu a sadol si. „Svojím spôsobom sme to všetko rozbehli my – moje oddelenie. Rád by som vedel, ako pátranie napreduje. Ak by sme niečím mohli prispieť, radi to spravíme.“

„Čo sledovanie? Zistili ste niečo?“ zaujímalo Hammera.

Stiller pokrútil hlavou.

„Lone Mellbergovú navštívila včera večer kamarátka a dnes má popoludňajšiu zmenu.

„A Floyd Thue?“

„Nepohol sa z domu. Jediné, čo sme zaregistrovali, je, že mu včera popoludní doručili jedlo. Spoločensky sa neangažuje, ale vo finančníckych kruhoch si ho veľmi vážia. Je to taký anonymný filantrop. Zarába na burze obrovské peniaze, ale veľké sumy vynakladá aj na financovanie sociálneho podnikania a podstatne prispieva aj na rôzne dobročinné účely.“

„Jeho otec bol pedofil,“ prerušil ho Hammer a vybral si z vrecka škatuľku s tabakom.

Ostatní sa naňho pozreli.

„Aj ja som si ho trochu preklepol,“ vysvetlil. „Niekoľkokrát ho odsúdili. Prvý raz za incest. Za zneužitie syna.“

Stiller prikývol, ale Wisting si nebol istý, či poznal ten prípad do takých detailov ako Hammer.

„Zomrel v Ile,“ dodal Hammer. „Obesil sa vo svojej cele.“

Stiller znovu prikývol.

„Snažíme sa zmapovať jeho pohyby za posledné dni a nájsť niekoho, kto ho pozná a kto by nám vedel o ňom povedať viac.“

„Má v pivnici bazén,“ zamiešal sa do toho znova Hammer. „Možno tam Kerr bol.“

„Ako to vieš?“ spýtal sa Wisting.

„Google. Bolo to v starom prospekte, ktorý som našiel na nete. Kúpil ten dom pred ôsmimi rokmi. Vyvolávacia cena bolo devätnásť miliónov korún.“

„Preberiem to so Semmelmannom,“ povedal Wisting. „Thue nie je na vzťahovej mape Toma Kerra, ale pre istotu by sme ho mali preveriť.“

Presunul sa k ďalšej téme.

„Tento prípad zasahuje do niekoľkých policajných okrskov, v ktorých prebieha čiastkové vyšetrovanie,“ povedal. „Našou úlohou je nájsť Toma Kerra. To súvisí so Semmelmannovým pátraním po Tom druhom – a s pátraním našich osloských kolegov. Policajný okrsok Východ podozrieva Toho druhého z vraždy Nanny Thomleovej a okrsok Oslo-Západ pracuje na vražde Chrisa Pausta Backeho.“

„A to je kto?“ spýtal sa Stiller.

Wisting im porozprával, ako zistili, odkiaľ – pravdepodobne – granát pochádza.

„Podľa Backeovej priateľky mal granát od Tallaka Gleicha – muža, ktorý je známou postavou osloského drogového podsvetia,“ informoval ich a zhrnul im celú včerajšiu akciu. „Po Gleichovi pátrajú. Kontaktujú nás hneď, ako ho zadržia.“

Stiller si pritiahol džbán s vodou a nalial si z neho do pohára.

„Súčasne sa interne začal prípadu venovať aj úrad inšpekčnej služby,“ pokračoval Wisting a pozrel sa na kolegov. „Na našom oddelení sa to týka len mňa a Hammera.“

Mortensen sa prihlásil o slovo. Pripravil si fotografickú prezentáciu vyšetrovania na mieste činu a postupne im ukázal všetko, čo našli. Nič z toho ich neposunulo ďalej.

Hammer sa chystal preveriť aj prenos telekomunikačných dát na Eftangu. Predbežne však nič nezistil.

„A čo Theo Dermann?“ zaujímalo Wistinga. „Pokročili ste nejako?“

„Zistili sme len to, že Dermann je nemecké priezvisko pochádzajúce z Vestfálska.“

Torunn mala na starosti tipy. Niekoľko ľudí im volalo, že videli Toma Kerra. Preverili to – nikam to však neviedlo.

„Momentálne nemáme žiadne aktívne úlohy,“ oznámila im. „Žiadne tipy poukazujúce na miesta, kde by sa mohol zdržiavať.“

Takmer desať minút im trvalo, kým sa dohodli, ako ďalej. Zvyčajne šlo pri vyšetrovaní o hľadanie stôp, ktoré ich napokon doviedli k páchateľovi. Teraz však mali pred sebou inú úlohu. Všetci vedeli, kto je Tom Kerr a čo spravil. Museli ho nájsť. A nemali takmer žiadne záchytné body. Záviseli od tipov. Od toho, či niekto Kerra spozoroval. Alebo ho mohli nájsť prostredníctvom Toho druhého.

Porada sa skončila. Wisting odsunul stoličku od stola. Otočil sa k Stillerovi a premeral si ho.

„Musíme sa porozprávať,“ povedal. „V mojej kancelárii.“

42

Wisting stál vo dverách a čakal, kým sa Stiller usadí, až potom ich zavrel a sadol si za stôl.

„Mohol by byť do toho namočený Claes Thancke?“ spýtal sa.

Stiller si prehodil jednu nohu cez druhú. Mal na sebe oblek a snehobielu pedantne vyžehlenú košeľu.

„Advokát?“ usmial sa. „Čo vás priviedlo na túto myšlienku?“

„Vnukol mi ju väzenský vychovávateľ,“ odpovedal Wisting. „Najjednoduchší spôsob ako dostať odkaz z väznice a do väznice je poslať ich prostredníctvom advokáta, keď príde na stretnutie s klientom.“

„Kerr predsa požiadal o poslanie listu svoju priateľku,“ namietol Stiller.

„Mohlo ísť o krycí manéver,“ uvažoval nahlas Wisting. „Veď adresát predsa neexistuje.“

Stiller sa zamyslel.

„Thancke bol v priebehu uplynulých dvoch mesiacov za Kerrom desaťkrát,“ poznamenal Wisting a prelistoval k poznámkam, ktoré si napísal vo väzení.

„Kerr mal pred sebou veľké rozhodnutie,“ oponoval Stiller. „Mal sa priznať k vražde. Mali sa o čom rozprávať.“

Wisting prikývol. Thancke chodil do väzenia často, či už pred, alebo po tom, ako začal Kerr hovoriť o tretej vražde so svojím spoluväzňom, jeho návštevy by sa dali vysvetliť.

„A potom tu mám toto,“ pokračoval.

Posunul mu hlásenie, ktoré medzitým spísala Maren Dokkenová. Bolo detailnejšie než to, čo mu povedala Line. Tom Kerr si od advokáta prevzal veľkú zatvorenú obálku a otvoril ju na zadnom sedadle jeho auta.

Stiller si čítal hlásenie a vraštil čelo.

„A vy sa s ním chcete porozprávať?“ poznamenal.

„Je to predsa samozrejmé, vzhľadom na to, čo sa stalo,“ odpovedal Wisting. „V poslednom čase sa práve on najčastejšie stýkal s Kerrom.“

Stiller pokrútil hlavou.

„Ide o vzťah medzi právnikom a klientom,“ povedal. „Nič vám nepovie. Rozprávame sa o Claesovi Thanckem.“

Wisting si ho pozorne premeral. Uvažoval, či ho má konfrontovať s tým, čo sa povedalo a nepovedalo, keď snímali Kerrovi putá z nôh, ale napokon sa rozhodol mlčať. Predbežne.

„Už som ho požiadal o stretnutie,“ povedal radšej namiesto toho. „Niekedy treba len počúvať to, o čom sa nehovorí.“

„Tak to teda potrebujete plán. A dobrý.“

„Mám ho.“

„Kedy sa s ním máte stretnúť?“

„O jedenástej v jeho kancelárii.“

Stiller si vytriasol z rukáva hodinky s veľkým ciferníkom.

„Aby sme si pohli,“ usúdil.

„My?“ zodvihol Wisting obočie. „Nie ste náhodou dohodnutý s úradom inšpekčnej služby.“

„Počkajú.“

43

V právnickej kancelárii Thancke & co. bolo ticho a zima. Recepčná, ktorá ich zapísala, občas zodvihla telefón. Sľúbila, že odovzdá odkaz, prípadne hovor prepojila. Keď písala na počítači, nechty jej jemne šťukali. Prichádzali zamestnanci so zakladačmi pod pazuchou a zase odchádzali.

Keď prišli, usadila ich a doniesla im pohár vody.

Stiller si z neho odpil. Minulo desať minút. Recepčná vstala, zrejme si prečítala správu na monitore.

„Už môžete vojsť,“ informovala ich a odviedla k poslednej kancelárii na chodbe.

Odsunula dvere a pokynula im, aby vošli.

Bola to rohová kancelária bez akéhokoľvek výhľadu. Z okien dovideli len na strechy okolitých budov, na agregáty a ventilačné potrubie. Thancke sedel za stolom uprostred miestnosti. Vstal a podišiel k nim.

„Niečo nové?“ spýtal sa a obom im podal ruku.

„Stále nevieme, kde sa Tom Kerr nachádza,“ povedal mu Wisting.

Thancke stisol pery do úzkej čiarky.

„Je to smola, všetko,“ povedal, obišiel stôl a znova sa posadil, „ale obávam sa, že vám veľmi nepomôžem. Aj keby som niečo vedel, tak by som vám nemohol pomôcť. Chápem, prečo ste za mnou prišli, ale hovoríme tu o mojom klientovi. Viaže ma mlčanlivosť – tá má prednosť pred povinnosťou poskytnúť svedectvo.“

Wisting a Stiller si tiež sadli.

„Znamená to, že ste Kerrovi s útekom pomáhali?“ spýtal sa Wisting.

Thancke sa naňho nechápavo zahľadel.

„Samozrejme, že nie! Ako môžete vôbec také niečo naznačiť?“

„Mlčanlivosť vás viaže len v prípade informácií, ktoré ste získali v súvislosti s právnym poradenstvom,“ zdôraznil Wisting.

Claes Thancke potriasol hlavou na znak toho, že s ním nesúhlasí.

„Informácie, ktoré som sa dozvedel, považujem tak či onak za dôverné,“ povedal a zablúdil pohľadom k hrubej zbierke zákonov ležiacej na stole. „A napokon – niet čo riešiť. Nemám vám čo povedať.“

Recepčná vošla do kancelárie s táckou, na ktorej boli ďalšie fľaše s vodou a čisté poháre. Poukladala všetko na stôl. Wisting počkal, kým odíde z miestnosti a spýtal sa:

„Mohli by ste nám povedať, o čom ste sa rozprávali na zadnom sedadle vášho auta ešte predtým, ako sme vyrazili?“

„To by bolo úplne nesprávne.“

„Podľa našich informácií mal Kerr prístup k vášmu telefónu – v čase, keď ste tam sedeli,“ povedal Wisting.

Thanckeho ohryzok poskočil nahor a znovu klesol nadol.

„Zle ste to pochopili,“ pokúsil sa o úsmev. „Šlo o celkom iný prípad. Celý rozhovor bol o niečom inom.“

„Dovolili ste Kerrovi, aby použil váš mobil?“ spýtal sa Wisting.

Thancke si položil ruky na stôl.

„Celý čas bežala kamera,“ zamiešal sa do toho Stiller. „Hoci Kerr nemal v tom čase pripnutú vysielačku a mikrofón.“

Claes Thancke pokrútil jemne hlavou, akoby celkom neveril, že je to, čo sa dialo vzadu v jeho aute, na nahrávke.

„Prekvapilo ma to,“ rozhovoril sa napokon a pritiahol si jeden z pohárov. „Kerr sa chcel so mnou porozprávať osamote, ale nešlo o previerku výpovede či Taran Norumovú.“

Nalial si sýtenú minerálku do pohára a chvíľu doň len mlčky hľadel.

„Dlho som sa pokúšal dohodnúť s jeho poisťovňou na náhrade škody,“ pokračoval. „Keď ho vtedy zatkli, vyhorel mu statok do tla. Zistili, že požiar niekto úmyselne založil a poisťovňa tvrdila, že šlo o podvod. Kerr však už sedel vo väzení, keď sa rozhorel – napriek tomu mu nechceli nič vyplatiť. Keď sme odchádzali z väzenia, povedal som mu, že som od nich konečne dostal ponuku. O tom sa chcel so mnou rozprávať. Poslali mi ju mejlom a ja som mu ho dal prečítať na svojom mobile.“

Wisting z neho nespúšťal oči.

„Tu,“ povedal Thancke a vytiahol mobil. „Môžem vám ho ukázať.“

Ukazovák sa mu šmýkal po displeji. Otvoril schránku správ, našiel príslušný mejl a otvoril prílohu. Wisting rozpoznal logo známej poisťovne, ale text bol veľmi drobný na to, aby ho dokázal prečítať.

„Môžem vám zohnať údaje o komunikácii z tohto čísla od môjho operátora, aby ste sa presvedčili, že som mobil nepoužil na žiadne hovory alebo textové správy.“

„To by bolo fajn,“ prikývol Wisting.

„Prekvapilo ma, že sa Kerr tak málo zaujíma o to, na čo sme sa práve chystali..., ale teraz ste na zlej stope.“

Wisting z neho nespúšťal zrak.

„A čo tá obálka, ktorú ste mu dali?“

Thancke si priložil pohár k ústam a takmer celý ho vypil.

„Šlo o to isté,“ odpovedal. „V utorok ráno som sa s ním dlho rozprával, ešte predtým, ako ste ho vyviedli do autobusu. Nešlo v prvom rade o previerku výpovede. Viac ho zaujímala náhrada škody. Povedal som mu, že mám kópiu posledného listu, ktorý som poisťovni poslal, ale že je v aute aj s prílohami. Vždy mu dávam kópie – akejkoľvek korešpondencie. Chcel sa na ne pozrieť, kým vyrazíme. List poisťovni aj ich ponuku mám v schránke elektronickej pošty.“

Advokátova výpoveď sa zhodovala s tým, čo Wisting videl v Kerrovej cele. Naozaj sa zaoberal poistnou udalosťou a mal všetky kópie príslušných dokumentov. Buď sa na zadnom sedadle mercedesu skutočne rozprávali o náhrade škody, alebo šlo o výborne pripravenú lož.

„Kto je Theo Dermann?“ spýtal sa.

Nepredpokladal, že by dostal odpoveď na tú otázku, sústredil sa, aby zachytil akúkoľvek reč tela. Jeden sval pri Thanckeho oku sa pohol, keď to meno spomenul.

Advokát sa bežne ukrýval za masku. Jeho tvár nikdy neprezrádzala, čo si naozaj myslí, najmä nie, keď stál pred kamerou a vyjadroval sa o klientoch a prebiehajúcich súdnych procesoch. Teraz však jeho maska na kratučký okamih praskla a vykĺzla z nej skutočná emócia. Čosi ako obava.

„Kto?“ zopakoval.

Wisting meno zopakoval. Advokát pokrútil hlavou.

„Nepomôžem vám,“ odpovedal.

Stiller sa naklonil dopredu.

„Preto, lebo ste to meno nepočuli, alebo nám nepomôžete pre iné dôvody?“ spýtal sa.

„Neviem, kto je Theo Dermann,“ spresnil advokát.

„... ale už ste to meno počuli,“ poznamenal Stiller.

Thancke jeho otázku ignoroval.

„Odkiaľ ho máte?“ spýtal sa.

Wisting si ho pozorne premeriaval. Bolo očividné, že to meno pozná. Keď o Dermannovi počul od nich, vyvolalo to v ňom obavy.

„Narazili sme naň v súvislosti s vyšetrovaním,“ povedal Stiller.

„Ako?“

„Kerr s ním komunikoval, keď sedel vo väzení,“ odpovedal Wisting, detaily si však nechal pre seba.

Thancke sa odsunul od stola a vstal. Podišiel k oknu a pozrel sa von. Mal neprítomný pohľad, akoby sa pripravoval na zásadnú reč a vážil každé slovo, ktoré vysloví.

„Bol tu,“ vyhlásil napokon.

Pozrel sa na Wistinga. Obaja policajti čakali, čo im ešte povie.

„Pred štyrmi týždňami, uprostred augusta,“ pokračoval Thancke. „Uniesol Trude.“

„Kto je Trude?“

Thancke si znova sadol.

„Moja neter...“ začal a popravil si kravatu.

Wisting sa ostražito vzpriamil.

„V lete sa mojej neteri stratila mačka,“ vysvetlil im Thancke. „Volá sa Trude. Hrozné meno pre mačku, ale čo už. Neter sa volá Nora. Zavolal mi jeden muž a požiadal ma o stretnutie. Povedal, že ide o Trude a Noru. Nebol si istý, či je Trude stále nažive, ale chcel sa so mnou o nej porozprávať.“

Zalistoval v kalendári, ktorý stál na stole. Bol husto zapísaný a on vyhlásil, že sa to muselo stať 20. augusta.

„Zmocnil sa ma nepríjemný pocit,“ pokračoval. „Strašný pocit... Nora má osem rokov...“

Pokrútil hlavou.

„O dve hodiny prišiel.“

„A čo chcel?“

„Ukázal mi fotku neterinej mačky. Bola mŕtva. Zohavená. Najhorším mysliteľným spôsobom.“

Na chvíľu sa odmlčal a potom pokračoval:

„Samozrejme, bola to vyhrážka. Chcel mi ukázať, čo by sa mohlo stať Nore. Chcel, aby som zaniesol Kerrovi list. Do väzenia. Bol zapečatený. Netuším, čo v ňom bolo, ale teraz si myslím, že v ňom boli detailné inštrukcie... možno dokonca fotografie, ktoré mu pomohli pri úteku.“

Wisting nevedel, kde začať.

„Theo Dermann nie je skutočné meno,“ povedal. „V Nórsku sa tak nikto nevolá.“

„Nepredstavil sa mi, ale tak sa ohlásil na recepcii.“

„Ako vyzeral?“

Claes Thancke si sklamane vzdychol.

„Ani poriadne neviem,“ zamrmlal.

„Neviete?“ spýtal sa Wisting. „Veď s vami sedel v kancelárii.“

„Bol to tridsiatnik, mal bradu,“ pokúsil sa o opis Thancke. „Myslím, že prefarbenú. Navyše si myslím, že si ju nechal narásť len preto, že sa mal so mnou stretnúť. Ako kamufláž. Na tvári mal niekoľko leukoplastov a na nose okuliare so žltým sklom. A šiltovku na hlave.“

„Videli ste ho už niekedy predtým?“

„Nikdy.“

„Ako sa s vami rozprával?“

„Po anglicky. Lámanou angličtinou... zdalo sa mi, akoby aj to len hral.“

„Ako dlho sa zdržal?“

„Krátko. Päť minút – možno. Vybavili sme to rýchlo.“

„Stretli ste sa s ním viackrát?“

„Len ten jeden raz, ale potom som dostal od neho list. Domov, na moju privátnu adresu. Do mojej poštovej schránky. Bola to obálka v obálke. Na vrchnej bolo napísané moje meno, na tej, čo bola v nej, Kerrovo. Ako odosielateľ bola uvedená Trude – zrejme, aby som pochopil, čo je v hre.“

„Kedy sa to stalo?“

„V stredu, minulý týždeň. Na druhý deň som ju odovzdal Kerrovi.“

Thancke sa trochu vzpriamil.

„Je to v rozpore so smernicami, ktoré sú súčasťou zákonu o výkone trestu, ale nie je to priamo nezákonné,“ upozornil ich.

Wisting mal chuť namietnuť, že pravdepodobne ide o spoluúčasť pri plánovaní úteku väzňa, ale nechal to radšej tak.

„Rozprávali ste sa o tom s Kerrom?“

„Nie. Zobral si tie listy, odložil ich nabok a kým som bol s ním, tak ich neotvoril.“

„Vyniesli ste nejaké listy aj z väzenia?“

„Nie. Bola to jednosmerná komunikácia.“

„Bol s vami v kancelárii ešte niekto? Rozprával sa s ním niekto iný okrem vás?“

„Janne.“ Kývol na poháre a fľašky, ktoré im priniesla jeho sekretárka. „Takmer všetci ostatní boli na súde alebo mali schôdzky s klientmi.“ Janne mi prepojila jeho telefonát a keď prišiel, tak ho zapísala. Pozrel som sa na výpis hovorov. Volal mi z pobočky úradu práce v Sagene. Z telefónu, ktorý môžu používať nezamestnaní, ktorí si hľadajú prácu. Dokonca som tam aj zašiel. Vyzerá to tam ako telefónna búdka – taká, aké boli kedysi v meste. Môže tam zájsť hocikto a zavolať si odtiaľ. Nie sú tam žiadne kamery.“

„Máte tu nejaké bezpečnostné kamery?“ zaujímalo Stillera.

Thancke pokrútil hlavou.

„Klientom by sa to nepáčilo. Máme kameru na domofóne, ale záznamy sa nenahrávajú.“

„A čo ten list, ktorý ste mu dali v aute? Aj ten bol od Thea Dermanna?“

„Nie. V ňom šlo o poistnú udalosť.“ Advokát pokrútil hlavou. „Netušil som, že sa počas previerky výpovede pokúsi o útek.“

„A čo ste si teda mysleli, že je v tých listoch?“ spýtal sa Stiller. „Od koho podľa vás boli?“

„Predpokladal som, že mu ich poslal Ten druhý.“

Stiller sa pozrel na Wistinga.

„Myslíte si, že to bol on? Že Ten druhý prišiel do vašej kancelárie?“

„Nemusel to byť on,“ zauvažoval nahlas Thancke. „Nie osobne. Zrejme nie. Pravdepodobne to bol len poslíček, ale tie listy boli od neho. Podľa mňa Kerr neklamal, keď počas procesu tvrdil, že nemá nič spoločné s vraždou Taran Norumovej. Domnievam sa, že je nevinný, ale uvedomil si, že ak to na seba zoberie a prizná sa, tak sa mu naskytne možnosť vybŕdnuť z doživotia, ktoré mu hrozilo. Súd ho odsúdil a vymerali mu najvyšší možný trest. Nórske právo umožňuje tento trest predlžovať – napokon by vo väzení ostal až do konca života. Nemal čo stratiť, ak by sa priznal k ešte jednej vražde. Naopak. Ak by sa priznal, demonštroval by, že sa zmenil a z dlhodobého hľadiska by mu to mohlo dopomôcť k podmienečnému prepusteniu. Na to potreboval informácie. Musel zistiť, ako Ten druhý Norumovú zabil a čo spravil s mŕtvolou. Predpokladal som, že tieto informácie boli v tých listoch. Dostal som sa do takmer nemožnej situácie pre obhajcu – v podstate bolo v záujme môjho klienta, aby sa priznal k niečomu, čo nespravil.“

Wisting uvažoval.

„Teraz sa mi to vidí všetko ako hra,“ pokračoval Thancke. „Od začiatku to hral... odvtedy, ako sa začal rozprávať o vražde so spoluväzňom. A veci nabrali rýchly spád. Trochu prirýchly – zrejme. Požiadal ma, aby som vymohol odloženie previerky výpovede. Sťažnosť adresovaná policajnému prezídiu pomohla, potrebovali čas na to, aby rozhodli, či budú policajti ozbrojení, alebo nie. A on mohol medzitým získať všetky informácie, ktoré potreboval.“

„To však znamená, že s Tým druhým začal komunikovať on,“ povedal Stiller. „Najprv sa obrátil naňho on – z väzenia. Ako to teda spravil?“

Thancke rozhodil ruky.

„Neviem. Zopár ľudí ho navštevuje pravidelne. Napríklad tá žena, s ktorou si píše, ale to sú len špekulácie.“

„Napadá vám, ako by sme mohli toho posla identifikovať?“

Claes Thancke pokrútil hlavou.

„Viem len to, čo som vám povedal,“ vyhlásil. „A mnohé z toho sú len moje dohady.“

Wisting si s Thanckem ešte raz všetko prešiel a položil mu niekoľko doplňujúcich otázok, aby získali viac detailov o Dermannovej návšteve. Nadhodil, že by stálo za to spraviť na základe jeho opisu skicu.

„Sedel oproti vám,“ povedal Wisting. „Hovorili ste s ním. To je dobrý východzí bod pre skicu páchateľa.“

„Videl som niekoľko takých skíc,“ mávol rukou Thancke. „Zriedka sú na niečo dobré, ale, samozrejme, som ochotný vyskúšať to.“

Wisting začal pomaly vstávať zo stoličky.

„Tušíte alebo predpokladáte, kde by sa mohol Tom Kerr nachádzať?“

Advokát stisol pery do úzkej čiarky.

„Nie. To by som vám skutočne považoval za nutné povedať.“

44

„Nedáva to zmysel,“ poznamenal Stiller, keď mierili k autu. „Thancke prepašoval Kerrovi listy do väzenia a Mellbergová zase pašovala listy z väzenia?“

Wisting prikývol.

„Požiadam Semmelmanna, aby sa pozrel na tú pobočku úradu práce v Sagene,“ povedal. „To je najkonkrétnejšie stopa, akú máme.“

„Musíme sa porozprávať aj s jeho sekretárkou,“ povedal Hammer. „Uvidíme, či potvrdí jeho výpoveď, možno nám Dermanna aj opíše.“

Zastali pri aute. Wisting zaplatil za parkovanie prostredníctvom aplikácie, ktorú mal v mobile. Otvoril ju, aby ho ukončil a všimol si, že má dva neprijaté hovory od Hammera.

„Práve som dostal zaujímavú správu z pošty,“ začal hneď Hammer.

„Theo Dermann?“

„Theo Dermann nefiguruje na zozname registrovaných adries a podľa ich názoru by taký list skončil na oddelení nedoručiteľnej pošty.“

„Nedoručiteľnej?“

„To sú poštové zásielky, ktorých adresát ani odosielateľ sa nenájde, zhromažďujú ich v Østlandskom poštovom termináli. Tam skončia aj všetky vianočné darčeky s nesprávne vypísanou adresou.“

Wisting prikývol. Čítal článok o takzvaných poštových detektívoch.

„V niektorých prípadoch musia listy otvoriť, aby našli odosielateľa.“

„Takže tam skončili listy pre Dermanna?“ spýtal sa Wisting.

„Chlap, s ktorým som sa rozprával, to považoval za pravdepodobné,“ odpovedal Hammer.

Wisting naštartoval.

„Kde je ten terminál?“

„V Lørenskogu,“ odpovedal Hammer.

„O polhodinu tam môžem byť,“ povedal Wisting. „Pošli mi presnú adresu.“

Položil a vysvetlil Stillerovi, čo sa práve dozvedel.

„Idem s vami,“ rozhodol sa Stiller.

Zamierili na sever, von z centra. Keď vyšli z Osla, uviazli za zeleným prívesom z Bringu. Zbavili sa ho až v priemyselnej oblasti, tesne pred terminálom.

Stiller otvoril dvere na svojej strane auta. Wisting ostal sedieť s rukami položenými na volante.

„Čo sa deje?“ spýtal sa Stiller.

Wisting pokrútil hlavou. Po ceste mu niečo napadlo, ale bolo to také konšpirátorské, že si to ešte musel premyslieť, kým s tým vyrukuje.

Vystúpil a zabuchol dvere, zatiaľ čo úporne premýšľal.

„Musel mať predsa nejaký dôvod,“ vyhlásil napokon. „Prečo posielal list na adresu, ktorá neexistuje?“

Zastal pred autom.

„Všetko ostatné bolo dobre naplánované,“ pokračoval. „Znamená to, že naplánoval aj to, aby list skončil tu?“

Stiller naňho chvíľu hľadel, až potom pochopil, ako to myslí.

„Myslíte, že mu pomáha niekto, kto tu pracuje?“ povedal a kývol na budovu pred nimi. „Na oddelení nedoručiteľnej pošty?“

„Len mi to napadlo,“ zašomral Wisting. „Možné by to bolo.“

„Myslíte si, že tu pracuje Ten druhý?“

„Nemusí, mohol by tu pracovať niekto, kto by list odtiaľto odniesol. A dal ho tomu, komu bol určený.“

„Čo spravíme teraz?“

Wisting vykročil.

„Ideme dovnútra,“ odpovedal. „Zistíme, či tam tie listy sú a kto k nim mal prístup, ak tam nie sú.“

Ohlásili sa na recepcii, odkiaľ ich poslali za zavalitým mužom, ktorý mal na starosti aj komunikáciu s políciou. Z ceduľky na jeho dverách sa dozvedeli, že zodpovedá za kvalitu a bezpečnosť. Wisting mu vysvetlil, že sa snažia vystopovať dva listy, ktoré poslali na falošnú adresu.

„Súvisí to s Kerrom?“ spýtal sa ich muž so záujmom. „Čítal som o jeho úteku v novinách.“

„Je to jedna z mnohých stôp, ktoré preverujeme,“ prikývol Wisting. „Ide o obálky formátu A4, adresované na neexistujúcu ulicu v Osle.“

„C4,“ opravil ho referent. „Formát obálky veľkosti hárku A4 sa volá C4.“

Wisting sa usmial.

„Radi by sme zistili, či neskončili na oddelení nedoručiteľnej pošty.“

„Rozumiem,“ povedal muž.

Vytiahol zásuvku a začal sa hrabať v nejakých papieroch.

„Kedy boli odposlané?“

„Pred týždňom a pol a pred štyrmi týždňami.“

„Tak to by tu mohli byť,“ pokýval muž hlavou a zásuvku zatvoril. „Vypísali ste žiadosť o vypátranie zásielky?“

„Ponáhľa to,“ vysvetlil mu Wisting. „Chcem, aby ste s nami šli na to oddelenie a aby sme to mohli prebrať s niekým, kto tam pracuje. Ak sú listy tam, hneď si ich odnesieme.“

Muž si ich chvíľu len premeriaval, akoby zvažoval, či nie je to, o čo ho Wisting požiadal, v rozpore s pravidlami. Napokon vstal.

„Rozumiem,“ vyhlásil a odkašľal si. „Nasledujte ma.“

Vykročili po chodbe a zišli dole po točitých schodoch na ďalšiu chodbu – končila sa sivými anonymne pôsobiacimi oceľovými dverami. Za nimi bola veľká miestnosť plná nástenných regálov, v ktorých boli poukladané červené debničky s balíkmi a listami.

Celkom vzadu postávali muž a žena. Manažér bezpečnosti zamával žene a vysvetlil jej, o čo ide.

Wisting okomentoval obrovské množstvá nesprávne adresovaných listov.

„Zlučovanie obcí sa ukázalo v tomto smere trochu problematické,“ vysvetlila mu žena. „V mnohých novovzniknutých obciach sa premenovali niektoré ulice. Tak, aby bola v každej napríklad len jedna Hlavná ulica. Nové administratívne členenie má pozitívne ovplyvniť aj rýchlosť doručovania zásielok, ale prechod je trochu mätúci. Ľudia často meškajú s nahlásením zmeny adresy.“

Wisting prešiel pohľadom po regáloch s nedoručenou poštou. Na najbližšej debničke ležal list popísaný nečitateľným písmom a balík s neúplnou adresou. Na oboch bol prilepený lístok: adresát neznámy. Debnička s listami bola označené žltými lepiacimi lístkami s dátumom a číselným kódom. Zrejme šlo o nejaký interný triediaci systém – neprehľadný a prvoplánový.

„Hľadáme list adresovaný Theovi Dermannovi na Brekkeho cestu v Osle,“ povedal Wisting. „Adresa neexistuje a v občianskom registri nie je nikto, kto by sa tak volal,“ dodal.

„Mali by sme ho mať v systéme,“ vyhlásila žena a podišla k svojmu stolu.

Ostatní ju nasledovali.

Sadla si a otvorila akýsi program. Wisting jej vyhláskoval Dermannovo meno. Jej kolega od vedľajšieho stola zvedavo pozeral na monitor jej počítača.

„Mám dva listy pre Thea Dermanna,“ oznámila im žena.

„Zaevidoval si ich ty, Morgan.“

Muž vstal.

„Nájdem ich,“ ponúkol sa.

Žena mu nadiktovala referenčné číslo prvého listu. Muž sa poponáhľal k neďalekému regálu, vytiahol z neho debničku a začal listovať v jej obsahu. Wisting si vymenil so Stillerom pohľad.

„Obálka formátu C4,“ spresnil manažér bezpečnosti.

Muž vytiahol z debničky hnedú obálku a zamával s ňou.

„Tu!“

Žena mu nadiktovala ďalšie číslo. Muž našiel aj druhú obálku – vyzerala rovnako ako tá prvá – a vrátil sa s nimi k stolu. Boli približne rovnako hrubé. Ani jedna nebola otvorená. Adresa a adresát boli napísané hranatým písmom. V pravom hornom rohu boli nalepené známky.

„Theo Dermann,“ povedal muž a podal Wistingovi obálky.

„Potrebujeme od vás súdny príkaz,“ upozornil ho manažér bezpečnosti.

Stiller začal argumentovať a snažil sa ho presvedčiť, že to nebude nutné. Wisting vylovil z vrecka mobil.

„Zariadim ho,“ vyhlásil a zavolal Christine Thiisovej. „Aj tak potrebujeme povolenie na to, aby sme ich mohli otvoriť.“

Manažér bezpečnosti odniesol oba listy do svojej kancelárie a Wisting cestou vysvetlil policajnej právničke, o čo ide.

„Máte fax?“ spýtal sa manažéra bezpečnosti.

Ten pokrútil hlavou.

„Nie, len mejl.“

Wisting si od neho vypýtal adresu a nadiktoval ju Thiisovej. Listy teraz ležali na stole medzi ním a manažérom bezpečnosti.

„Potrvá to päť, desať minút,“ oznámil mu Wisting a kývol na počítač.

„Môžem vám niečo ponúknuť?“ spýtal sa manažér bezpečnosti. „Kávu? Minerálku?“

Stiller sa poďakoval a odmietol. Wisting ho požiadal o šálku kávy – len preto, aby ho prinútil odísť z miestnosti.

„Theo Dermann,“ povedal potom. „Myslím, že viem, kto to je.“

„Kto?“

Wisting zopakoval Dermannovo meno.

„Znie to ako nemecké priezvisko, však?“

„Možno židovské,“ prikývol Stiller.

„Čo ak je britské alebo americké?“ namietol Wisting.

Stiller nechápal.

„Ako by ste to vyslovili, keby ste boli Američanom?“ spýtal sa ho Wisting.

Stiller sa o to pokúsil a chvíľu mu trvalo, kým pochopil, čo má Wisting na mysli.

„The other man,“ povedal. „Ten druhý!“

Wisting kývol na dve obálky ležiace na stole.

„Buď sú v nich listy, ktoré hľadáme, alebo sme na falošnej stope. Znovu.“

„Na falošnej stope? Ako to?“

„Je to len krycí manéver, chce nás prinútiť, aby sme sa pozerali inam.“

Manažér bezpečnosti sa vrátil s dvomi šálkami kávy. Jednu položil pred Wistinga, s druhou sa usadil za stôl.

„Takže, kto je Theo Dermann?“ spýtal sa.

Wisting sa pozrel na hodinky.

„Pozrite sa, či vám ten súdny príkaz medzitým neprišiel, prosím,“ požiadal ho. Zavalitý muž si odpil z kávy, odložil šálku nabok a zahľadel sa na monitor.

„Tu to máme... áno.“

Pozorne si prečítal obsah súdneho rozkazu.

„Všetko je v poriadku,“ skonštatoval a načiahol sa po noži na listy, ktorý ležal na polici za ním.

„To je v poriadku,“ zastavil ho Wisting.

Vstal, zobral oba listy zo stola a zamieril k dverám.

„Vďaka za pomoc,“ dodal.

Stiller vstal, stolička pod ním zavŕzgala.

O dve minúty už boli v aute. Keď sa usadili, podal Stiller Wistingovi malý vreckový nôž.

„Rukavice?“ navrhol.

Wisting prikývol. Bolo správne pristupovať k listom ako k dôkazovému materiálu. Vytiahol z balíčka, ktorý mal v priečinku vo dverách, pár tenkých latexových rukavíc a natiahol si ich. Prezrel si pozorne dátum na pečiatke a rozrezal prvú obálku.

Vnútri bola hŕbka linajkových hárkov. Zalistoval v nich. Všetky boli prázdne.

Stiller zanadával.

„Hrá sa s nami,“ skonštatoval.

Wisting otvoril aj druhú obálku. Aj tá bola plná nepopísaných hárkov papiera.

45

„Nemáte so sebou kameru?“ poznamenal muž spoza písacieho stola a usmial sa.

Line mu úsmev vrátila. Elias Wallberg bol jeden z dvoch psychiatrov, ktorí vyšetrovali Toma Kerra. Bol to muž s výraznou nadváhou, mohol mať približne päťdesiat rokov. Mal vrásky okolo očí a úst, šediny na spánkoch a bystré oči. Vyžaroval autoritu, profesionálne skúsenosti, odbornosť. V súdnej sieni pôsobil určite presvedčivo. Ten istý dojem bude zrejme budiť aj pred kamerou.

„Dnešné stretnutie nebudem nahrávať,“ povedala. „Na to sa treba viac pripraviť. Zvuk, osvetlenie a podobne, ale som rada, že ste si na mňa našli tak rýchlo čas.“

Vybrala z tašky fascikel so svojimi poznámkami.

„V súvislosti s projektom, na ktorom teraz pracujem, ma veľmi zaujala vaša rola. To, čo môže zistiť o páchateľovi psychiater.“

„Nemôžem sa s vami rozprávať konkrétne o Tomovi Kerrovi,“ pripomenul jej psychiater.

„To chápem,“ povedala Line. „Potrebujem odborníka, ktorý by mi povedal niečo o zle. Odkiaľ pochádza a čo spôsobuje.“

Elias Wallberg sa naklonil dopredu.

„Zlo je vnútorná tma,“ odpovedal. „Nutkanie spôsobovať iným ľuďom bolesť.“

Line si to poznačila. Páčil sa jej jeho slovný prejav. Mal drsný hlas, hovoril obrazne. Vo filme to vynikne.

„Na to, odkiaľ pochádza, je ťažšie odpovedať,“ pokračoval súdny psychiater. „Prišiel som na to, že zlo je niečo, čomu nerozumieme, a preto sa proti nemu nedokážeme chrániť, nedokážeme ho kontrolovať ani mu zabrániť. Je to ako s láskou.“

Pousmial sa a znova sa trochu vzpriamil.

„Nie je isté, že zlo je psychologickou odchýlkou,“ povedal. „Mohlo by prameniť z fyziologických procesov prebiehajúcich v mozgu. Výskum dokázal, že psychopati majú defekty v tej časti mozgu, ktorá ovplyvňuje osobnosť človeka – prípadne ho majú nedostatočne rozvinutý. Majú poškodené oblasti, vďaka ktorým sme schopní hanby alebo súcitu. Tieto mozgové bunky im jednoducho chýbajú.“

Ukázal prstom na svoje čelo.

„Nemajú mozgovú masu, ktorá by zareagovala na zlo ľútosťou, hanbou, pocitom viny, úzkosťou alebo stiesnenosťou.“

Line o tom čítala v bakalárke Maren Dokkenovej.

„Ale psychopati rozoznajú dobré od zlého, však?“ spýtala sa.

„Psychopat sa môže prispôsobiť,“ prikývol psychiater. „Všíma si ostatných, vidí, ako reagujú a z toho si vyvodí napríklad to, že je zlé trápiť zvieratá, ale on tento čin takto neprežíva. Necíti vinu. Je to vrodený nedostatok. Preto sa nedokáže naučiť byť lepším človekom. Môžeme ho potrestať. Môžeme ho posadiť do väzenia, ale trest naňho nemá pedagogický efekt, lebo nemá mozgové bunky, ktoré by v ňom za normálnych okolností vyvolali ľútosť za spáchané činy. Psychopati necítia. Nedokážu cítiť zodpovednosť a vinu.“

„Psychopati nemusia byť nutne zlí,“ poznamenala Line.

„Nie, k tomu typu zla a sadizmu, o ktorom hovoríte, sa často uchyľujú ľudia s antisociálnymi poruchami osobnosti. Môj záver znel, že Tom Kerr je narcistický psychopat.“

„A čo Ten druhý?“ spýtala sa Line. „Čo je on za človeka?“

Psychiater sa usmial.

„Nemôžem predsa určovať diagnózu človeka, ktorého som nikdy nevidel, ale povedal by som, že ide zrejme o človeka s rovnakými sadistickými a narcistickými črtami ako Kerr – ale v niečom sa od neho líši.“

„Podarilo sa mu vykĺznuť polícii.“

„Podľa mňa je niekde v ich papieroch. Zrejme ide o veľmi váženého človeka.“

„Prečo si to myslíte?“

„Pretože ho nechytili. Ide o osobu, ktorá okolo seba vytvára auru nezištnosti a skromnosti. Šikovne skrýva svoje egoistické a egocentrické motívy a vystupuje ako poriadny, dobrosrdečný a obetavý človek. Zatiaľ sa mu podarilo vydávať sa za sympatickejšiu verziu samého seba, dobre si uvedomuje, že ak by odhalili jeho skutočnú osobnosť, prišiel by o svoj status, ľudia by si ho prestali vážiť.“

„Takže by mala polícia hľadať muža na vysokom poste?“

„Nie nutne,“ odpovedal Wallberg. „To, že ho neodhalili, nám prezrádza, že sa vie dobre prispôsobiť, ale narcisti fungujú najlepšie v oblasti, pre ktorú je príznačná vysoká miera kontroly a predvídateľnosti. Napríklad v polícii alebo v armáde, tam, kde sú kľúčovými pojmami systém a štruktúra.“

„Vravíte, že Ten druhý by mohol byť policajtom?“ spýtala sa Line.

Wallberg sa zasmial.

„Nie, ale nie je to nemysliteľné. Sadista by takú profesiu preferoval. Sú fascinovaní mocou, trestom a ovládaním iných. Je to určite pravdepodobnejšie, než že je Ten druhý ošetrovateľ.“

Pozrel sa na hodinky. Line pochopila, že by sa mala rozlúčiť. Ešte si v rýchlosti zapísala niekoľko poznámok o pojme zlo, vstali a Wallberg ju odprevadil k dverám.

„S Kerrom som sa rozprával mnohokrát,“ povedal s rukou na kľučke. „Hovoril som s ním častejšie než vyšetrovateľ, ktorý s ním pracoval. Považujem ho za nebezpečného a nevypočítateľného. Zviera sa riadi svojimi impulzmi a inštinktmi, normálni ľudia sa riadia svedomím. Kerr svedomie nemá. Z tohto pohľadu je Tom Kerr viac zviera než človek.“

46

Prázdna šálka stála na tom istom mieste, kde ju Wisting ráno nechal. Odniesol ju do kuchynky, opláchol a nalial si čerstvú kávu.

Jeden po druhom sa trúsili do zasadačky vyšetrovatelia a sadli si na svoje zvyčajné miesta. Na Mortensenovom mieste boli položené listy adresované Theovi Dermannovi – oba v priehľadnom vrecku na dôkazy.

„Zistíš z nich niečo?“ spýtal sa Wisting.

Mortensen pokrútil hlavou.

„Zrejme nič, čo by nám nejako pomohlo,“ odpovedal. „Určite na nich nájdem Kerrove odtlačky prstov a jeho DNA, to však nie je prekvapujúce.“

Všetci vedeli, čo je v obálkach, ale aj tak teraz putovali okolo stola, aby si ich obzreli.

„Skutočne existuje osoba, ktorá si hovorí Theo Dermann,“ informoval ich Wisting a povedal im o návšteve u Claesa Thanckeho.

Medzičasom sa stihli porozprávať aj s jeho sekretárkou. Potvrdila, že Dermann mal dohodnuté stretnutie s advokátom a opísala im ho rovnako ako on. Podľa nej mal na tvári jazvy – usúdila to z leukoplastov, ktoré mal na nej prilepené.

Nič nové nemali. Porada bola krátka. Prestupovali na mieste. Nemali sa čoho chytiť.

Wisting odišiel zo zasadačky ako posledný. Zamieril do kancelárie a pustil sa do hŕbky hlásení a odkazov. Niekoľko lístkov mu na stole nechala aj Bjørg Karin, musel si prečítať mejly a esemesky. Väčšinou mu písali novinári, ktorým nezdvihol telefón. Posledná mu prišla, keď bol na porade. Istý redaktor z TV2 chcel od neho komentár k tomu, že ho vyšetruje úrad inšpekčnej služby. Neodpísal mu a začal čítať ďalšiu správu, keď mu telefón zazvonil. Volal mu Tim Skage.

„Niečo nové?“ spýtal sa Wisting s nádejou v hlase.

„S Tallakom Gleichom sme na tom stále rovnako,“ odpovedal. „Zistili sme, že bol v noci u kamaráta, ale to je všetko. Granáty pochádzajú z vojenského skladu, presne, ako ste predpokladali. Je to potvrdené.“

Wisting sa oprel dozadu a pošúchal si rukou čelo.

„No narazili sme na niečo zaujímavé,“ pokračoval Skage. „Preto som vám radšej zavolal.“

„Čo máte?“

Skage začal trochu zoširoka:

„Musíte si uvedomiť, že sme požiar považovali za nehodu. Len pred pár dňami sme zistili, že Chris Paust Backe mal v krvi omamné látky a že požiar bol založený úmyselne. Až potom sme to preklasifikovali na vraždu.“

Wistingovi napadlo, že zrejme prehliadli niečo dôležité.

„Mnohí zločinci majú niekoľko telefónov,“ pokračoval Skage. „Jeden používajú na bežné veci a ďalší na biznis. Na nečestné podnikanie. Jeden čierny mobil a jeden biely – ak sa to tak dá povedať.“

„A?“

„Údaje z Backeho mobilu sme stiahli hneď, ale to nám nijako nepomohlo – Tallak Gleich na zozname hovorov nebol.“

„Koľko mobilov ste našli na zhorenisku?“ spýtal sa Wisting.

„Dva,“ odpovedal Skage. „Prísnejšie vzaté päť, ale len vo dvoch bola SIM karta. Technici už s nimi skončili. Údaje z jedného už máme, druhá SIM karta je registrovaná na Backeho babku. Na zozname hovorov sme našli aj Tallaka Gleicha – volali si niekoľkokrát, ale posledné volané číslo patrilo Helene Norumovej.“

Wistingovi prebehol mráz po chrbte.

„Norumovej,“ zopakoval.

„Ide o mamu Kerrovej tretej obete,“ vysvetlil mu Skage. „Taran Norumovej.“

Wisting vedel veľmi dobre, kto to je. V hlave mu vírilo množstvo otázok.

„Volali spolu viackrát?“ spýtal sa.

„Len ten jeden raz. Približne hodinu predtým, ako nahlásili požiar. Hovorili spolu takmer jednu minútu.“

„Je medzi nimi nejaký vzťah? Čo ich spája?“

„Nič sme nezistili. Aspoň zatiaľ nie.“

Na parapet za oknom si sadol holub. Wisting vstal a podišiel k oknu, vták sa však vôbec nezľakol. Uprel oči na svennerský maják. To, čo sa práve dozvedel, ho zmiatlo. Nezapadalo to, vôbec to nezapadalo. Čo by mohlo spájať muža, ktorý pomohol Kerrovi utiecť, a matku jednej z jeho obetí?

„Musíte sa s ňou porozprávať,“ povedal.

„Snažíme sa získať ešte viac informácií – zajtra ju chceme zavolať na výsluch. Budem vás informovať o novinkách.“

Ukončili hovor.

Holub zašuchotal krídlami a odletel. Wisting ostal stáť pri okne. Toľko nitiek, ktoré museli namotať, aby sa dostali z bludiska – zdalo sa mu, akoby za ne odkiaľsi poťahoval aj niekto iný. Niekto, kto sledoval svoje vlastné ciele.

47

„Ďakujem!“

Amalie práve naservírovala Line čaj. Priložila si maličkú šálku k perám a tvárila sa, že pije. Amalie celá žiarila, vrátila sa do malej kuchynky v kúte obývačky a energicky miešala vzduch v hrnčeku. Line odložila šáločku bokom.

Televízor bol zapnutý na detskej stanici, Amalie však nesledovala, čo sa deje na obrazovke.

„Mama si len zatelefonuje.“

Stíšila zvuk na televízore a zavolala Maren Dokkenovej.

„Ahoj,“ ozvalo sa veselo z druhého konca linky.

„Ako sa máš?“ spýtala sa Line.

„Práve sa chystám von,“ odpovedala Maren. „Chcem sa poprechádzať, trochu sa nadýchať čerstvého vzduchu. Kým sa nerozprší.“

Line počula, ako sa jej hlas ozýva a napadlo jej, že Maren schádza práve po schodoch.

„Len som ti chcela povedať, že som dnes bola za súdnym psychiatrom,“ pokračovala Line. „Teda za tým, ktorý ti pomáhal s bakalárkou,“ dodala.

„Elias Wallberg.“

„Zapôsobil na mňa,“ poznamenala Line a pokývala hlavou, hoci ju Maren nemohla vidieť. „Súhlasil s tým, že by vystupoval v mojom dokumentárnom filme.“

„To je výborné!“

„Len som sa ti chcela poďakovať.“

„Teším sa, že si to pozriem, keď to bude hotové.“

Line počula buchnutie dverí.

„Hovorila som s producentmi,“ pokračovala. „Veľmi radi by sme tam mali aj teba. Chceli by sme, aby si porozprávala do kamery o tom, čo sa stalo v utorok.“

„Čo ja viem...“ začala Maren.

„Nemusíš sa rozhodnúť hneď,“ poponáhľala sa dodať Line, „ale pouvažuj o tom.“

„O tom nerozhodujem len ja,“ pripomenula jej Maren. „Musím sa na to spýtať v práci.“

„Samozrejme,“ povedala Line, „ale podľa mňa nebudú mať tvoji nadriadení nič proti tomu.“

„Zajtra o deviatej idem na debríf,“ povedala jej Maren. „Po ňom sa môžeme porozprávať. Zavolám ti.“

„Dobre.“

Line položila. Mala z toho dobrý pocit.

Amalie k nej pricupkala s tanierikom, na ktorom bolo akože jedlo. Mama ho mala akože ochutnať. Spokojne zamľaskala a prepla televízor na stanicu TV2.

Práve sa začínali správy. Ako prvá sa zjavila na obrazovke Kerrova tvár. Moderátor oznámil divákom, že im ukážu exkluzívne zábery z úteku brutálneho vraha. Pustili ich hneď po tomto úvode: unikajúci Tom Kerr, výbuch. Jej zábery. Jej nahrávka.

Neveriacky zízala na obrazovku. Moderátor ohlásil ďalšie tri vstupy, po ktorých sa vrátia k Tomovi Kerrovi. Ešte stále ho nechytili a polícia nemá nič nové – upozornil. Nasledoval vstup s archívnymi zábermi zo včerajška. Reportér vysvetľoval, za čo Kerra odsúdili a čo sa stalo, keď utiekol. Potom sa opäť vrátili k jej záberom. Zopakoval, že zábery sú z exkluzívnej nahrávky, ktorú TV2 získala. Ukazovali, ako Kerrovi sňali putá a ako schádzal po strmej stráni a náhle pridal do kroku. Policajti sa rozbehli za ním, zadunel výbuch.

„Doriti!“ zakričala Line.

Vstup pokračoval. Na obrazovke sa objavila otcova tvár. Záber bol z vyhlásenia pre tlač, na ktoré si požičal košeľu. Reportér hovoril o tom, že úrad inšpekčnej služby začal vyšetrovať, kde sa stala chyba – ako je možné, že Tom Kerr utiekol.

„Dedko!“ potešila sa Amalie.

Rozbehla sa k televízoru. Hlavný vyšetrovateľ z úradu inšpekčnej služby potvrdil, že sa prípadu venujú, ale nechcel to nijako komentovať.

Takto to vytváralo dojem, akoby za Kerrov útek zodpovedal jej otec, akoby vyšetrovali práve jeho.

Amalie sa usmievala a vyliezla na pohovku.

„Dedko!“ vykríkla znova šťastne.

Vstup sa skončil. Line stíšila zvuk a zavolala Stillerovi. Vlastne nemala žiaden vplyv na to, čo polícia spraví so zábermi. Za prácu jej zaplatili a nahrávky patrili im, ale ocenila by, keby ju o niečom takomto informovali. Navyše to vôbec nebolo nutné. Polícia tým nič nezískala.

Zodvihol.

„Práve som pozerala správy na TV2,“ povedala Line.

„Áno? A ja sedím v aute, vraciam sa do Osla.“

Znelo to, akoby o ničom nevedel.

„Prečo ste im dali moje nahrávky?“ spýtala sa.

„Ako to myslíte?“

„TV2 práve premietla zábery, na ktorých je zdokumentovaný Kerrov útek,“ vysvetlila mu Line.

Stiller si odkašľal.

„O tom nič neviem.

„Odkiaľ ich teda majú?“

„Neviem. Musím to prešetriť.“

„Niekto im ich musel dať, nie?“ povedala Line. „Komu ste nahrávky poskytli?“

„Musím to prešetriť,“ zopakoval Stiller, „ale v podstate je to pre vás výhodné.“

„Ako to? Prišla som o exkluzivitu.“

„Teraz vám skôr povolia použiť zábery vo vašom filme. Polícia ich nemá prečo zadržiavať. Netreba už čakať, kým bude prípad vyšetrený.“

Amalie bola unavená. Pritisla sa k nej a položila si hlávku na jej prsia.

„Budete to vyšetrovať, však? Ako únik informácií...“ spýtala sa Line a pohladila dcérku po hlave. „Porušenie mlčanlivosti či niečo také... rada by som vedela, kto im tie nahrávky dal.“

„V tom prípade sa na to bude musieť pozrieť úrad inšpekčnej služby,“ odpovedal Stiller, „ale nezdá sa, že by nejako poškodili vyšetrovanie. Skôr naopak. Čím častejšie sa bude na obrazovke objavovať Kerrova tvár, tým väčšia je šanca, že ho niekto spozná a ohlási.“

„Chcem byť pri tom, keď ho budete zatýkať,“ povedala Line.

„Ako to myslíte?“

„Chcem, aby ste mi povedali, keď budete mať niečo konkrétne,“ pokračovala Line. „Keď budete vedieť, kde je. Chcem ísť s vami a natáčať, ako ho zatýkate.“

„Toto vyšetrovanie vedie váš otec,“ namietol Stiller.

„S ním je to beznádejné,“ povzdychla si Line. „Bojí sa, aby nedošlo k nejakému premiešaniu rolí. Je môj otec... a zároveň policajt... chápete. Môžete to zariadiť aj vy.“

Na druhom konci linky sa rozhostilo ticho.

„Uvidím, čo sa dá spraviť,“ povedal Stiller napokon.

„Ďakujem.“

Stillerovi niekto volal.

„Musím to zobrať,“ ospravedlnil sa a ukončil hovor.

Na TV2 sa už venovali protestom proti novým cestným mýtam. Line pretočila správy na začiatok, aby si vstup o Kerrovi ešte raz pozrela. Niekto na polícii chcel, aby sa zábery zverejnili. Nevedela, kto všetko k nim mal prístup, ale jediný, kto mal podľa nej motív, bol Adrian Stiller. Hovoril pravdu: skutočne robil všetko preto, aby jej zjednodušil prácu na projekte.

„Dedko!“ zakričala Amalie a ukázala na obrazovku.

Line stopla prehrávanie. Obrazovku zaplnila tvár jej otca.

Alebo bolo motívom niečo celkom iné. Použili ich v súvislosti so správou o vyšetrovaní úradu inšpekčnej služby – použili ich tak, aby všetko poukazovalo na to, že vyšetrujú jej otca. Mohlo ísť o pokus zvaliť naňho zodpovednosť za Kerrov útek.

48

Znova sa rozpršalo.

Ventilačný systém v policajnej budove sa popoludní automaticky vypol, vtedy už väčšina ľudí odišla domov. Wisting si otvoril v kancelárii okno. Nedalo sa otvoriť len na vetračku a po chvíli mal v kancelárii mláčku.

Vstal a zavrel ho.

Mesto ležalo pred ním ako amfiteáter. Dvíhalo sa okolo malého fjordového ramena. Obkolesovalo ho a rozširovalo sa do strán.

Býval tu celý život a v podstate toho veľa nenacestoval. Tu bol doma, cítil sa ako súčasť tohto mesta. Považoval za svoju povinnosť chrániť ho.

Obďaleč v medzere medzi dvoma budovami bolo vidieť Hlavnú ulicu. Prechádzalo po nej auto s modrým majákom, šlo rýchlo, ale bez sirény. Nevedel, o aké zásahové vozidlo ide. Zamierilo na západ. Po chvíli sa na ceste smerom na Stavern objavili ďalšie svetlá. Vyzeralo to ako auto policajnej hliadky.

Vrátil sa k stolu. Stiahol si Semmelmannovu databázu do svojho počítača. Chvíľu to trvalo, ale nemal inú možnosť. Bolo v nej množstvo údajov a informácií, ktoré získali pri pátraní po Tom druhom. Semmelmann mu ukázal, ako vyhľadávať vo vzťahovej mape a aké možnosti ponúka práca so systémom. Wisting to považoval za veľmi pôsobivé. Zvládnuť ten systém na vlastnú päsť bolo o čosi komplikovanejšie. Chcel vyhľadať meno matky They Poldenovej, ale počítač mu nahlásil chybné zadanie a požiadal ho, aby označil v nastaveniach základné údaje, ktorých sa jeho vyhľadávanie týka. Skúšal to, ale nejako sa mu nedarilo dohodnúť s počítačom. Zavolal Semmelmannovi, ale ten mu nezodvihol. Zavolal mu znova – tentoraz ho preplo priamo do odkazovej schránky. Položil bez toho, aby mu nechal odkaz, počítal s tým, že mu Semmelmann zavolá, keď sa pozrie na zoznam neprijatých hovorov.

Preklikol na iné okno a pustil sa do čítania dokumentov týkajúcich sa vraždy Chrisa Pausta Backeho. Zvyčajne si vytlačil všetky správy a hlásenia, aby si mohol podčiarknuť najzaujímavejšie fakty a pripísať nejaké poznámky na okraj. Teraz mu postačilo, že si sem-tam niečo poznačil do zápisníka.

O polhodinu mu zazvonil telefón. Volali mu z operačnej centrály.

„Máme tu prípad, ku ktorému by sme zrejme mali poslať nejakého vyšetrovateľa,“ začal veliteľ hliadok.

„Čo také?“

„Hliadky pátrajú po bielej dodávke. Svedok videl, ako do nej vtiahli ženu.“

Wisting vstal. Znova podišiel k oknu. Vonku sa už stmievalo.

„Kedy sa to stalo?“

„Nahlásil nám to približne pred trištvrte hodinou, ale stalo sa to o čosi skôr.“

„Kde?“

„Pri Starej stavernskej ceste. Máme tam teraz hliadku – rozprávajú sa so svedkom. Neviem, čo za tým je, ale vzhľadom na to, čo sa stalo v uplynulých dňoch...“

Wisting už bol pri dverách.

„Zoberiem si to na starosť,“ povedal. „Idem tam.“

Cestou k autu si obliekol bundu, sadol za volant a vyrazil do dažďa.“

Cesta mu nezabrala ani päť minút. Pri ceste stáli dve autá motorizovanej policajnej hliadky. Medzi nimi bola natiahnutá na zemi biela celtovina.

Wisting zašiel k prednému autu a zaparkoval čelom k nemu. Na sedadle spolujazdca sedel muž v teplákovej súprave. Spoza volantu mu kývol na pozdrav policajt, na kolenách mal položený počítač.

Wisting vystúpil a sadol si na zadné sedadlo. Stručne sa predstavil a požiadal svedka, aby mu zopakoval, čo videl.

„Bežal som po opačnej strane cesty,“ vysvetlil mu muž a ukázal na miesto, ktoré bolo asi o dvesto metrov ďalej. „Popri ceste šlo dievča, videl som ho už z diaľky. A potom sa objavilo auto. Prešlo okolo mňa, zamierilo krížom cez cestu a zastalo. Buchli dvere a potom na plný plyn vyrazilo od obrubníka – a dievča bolo preč.“

„Odišlo teda aj s dievčaťom?“

„Nevidel som, ako sa to stalo. To auto stálo medzi mnou a ňou. Počul som len, ako sa otvorili bočné dvere. Podľa zvuku to boli posuvné dvere. Nepočul som krik ani nič podobné a všetko sa stalo tak rýchlo, ale museli ju zobrať.“

„Máme opis toho auta, ale bez ešpézetky. Šlo o bielu dodávku. Citroën Berlingo alebo Peugeot Partner, bez okien v nákladnom priestore.“

Dážď bubnoval do strechy auta. Policajt zapol ventiláciu, ale bočné okná sa aj tak zahmlievali. Okolo nich prešlo tretie policajné auto. Muž v teplákoch ho sledoval pohľadom.

„Možno sa nič nestalo,“ povedal. „Možno by som vám ani nezavolal, keby nie tá topánka.“

„Topánka?“

„Pod celtovinou leží topánka, veľkosť 38,“ vysvetlil mu policajt.

Svedok sa trochu pomrvil na sedadle.

„Nemal som so sebou telefón, zavolal som až z domu,“ ospravedlnil sa. „Čiže asi desať minút po tom, čo sa to stalo. Možno o čosi neskôr. Premýšľal som o tom, keď som bežal, zdalo sa mi to čudné a rozhodol som sa, že najlepšie to bude nahlásiť.“

Wisting utrel dlaňou bočné okno a vyzrel von. Nebola to rušná cesta. Z jednej strany ju lemoval hustý les a z druhej polia. Obďaleč stáli nejaké domy, ale práve tá oblasť, kde sa nachádzali, zastavaná nebola. Žiadni svedkovia.

Otvoril dvere a vystúpil. Zazvonil mu mobil. Volal mu Semmelmann.

„Volali ste mi,“ povedal.

„Áno,“ povedal Wisting.

Pristúpil k celtovine a zodvihol ju. Na asfalte ležala sivá turistická topánka s ružovým vzorom.

„Stalo sa niečo?“ zaujímalo Semmelmanna.

Wisting topánku znova prikryl. Po zátylku mu stekal dážď.

„Spravil to znova,“ povedal mu.

49

Motor bežal naprázdno. Wisting sa nakláňal dopredu, ruky si opieral o volant. Vo svetle predných reflektorov vyzerali kvapky dažďa ako tenké strieborné nitky. Štyria policajti nadvihli celtovinu a piaty odfotil sivú topánku. Zasvietil blesk a vrhol na čierny asfalt ostré tiene.

„Mali by sme pátrať po tej dodávke prostredníctvom médií,“ povedal Wisting a otočil hlavu tak, aby hovoril do mikrofónu zariadenia handsfree.

Službukonajúca právnička s ním nesúhlasila.

„Rozprávali sme sa o tom,“ povedala. „Musíme však zobrať do úvahy aj iné aspekty. Nevieme, čo sa stalo.“

„Práve preto,“ povedal Wisting. „Mali by sme pátrať po tom aute a vyzvať dievča, ktoré šlo popri ceste, aby sa prihlásilo.“

„Počkáme, kým toho budeme vedieť viac. Môže ísť o nedorozumenie. Svedok si mohol situáciu nesprávne vysvetliť. Médiá sa teraz neustále venujú Kerrovým vraždám. Možno to ovplyvnilo, ako vyhodnotil, čo videl. Možno si myslel, že videl niečo iné, než čo sa skutočne stalo. Potrebujeme niečo konkrétne – až potom môžeme spraviť viac.“

Topánku uložili do hnedého papierového vrecka. Celtovinu poskladali.

„A čo tá topánka?“ spýtal sa Wisting.

„Mohla tam ležať už dlhšie.“

„Práve na mieste, kde dievča zobrali do dodávky?“

Policajná právnička si vzdychla.

„Čítala som výpoveď svedka,“ povedala. „Bol od nej dvesto metrov. Nemôže s istotou povedať, či tam topánka neležala predtým, ako na mieste zastala biela dodávka. Keď ju tam uvidel, jednoducho usúdil, že patrila tomu dievčaťu.“

Wisting sa oprel dozadu a pozrel sa na malý mikrofón pod strechou auta. Policajná právnička pôsobila rozhodne. Podľa všetkého obhajovala len to, na čom sa už dohodli. Protiargumenty boli zbytočné.

Volala sa Stemstadová. Gro alebo Gunn. Z hlasu bolo zrejmé, že je od Wistinga asi o polovicu mladšia. Nikdy sa osobne nestretli. Nepoznali sa, ale niekoľkokrát sa už s ňou telefonicky rozprával. Tento nepraktický spôsob komunikácie bol výsledkom reorganizácie a zlučovania policajných oddelení.

„Kerr je už vyše dvadsaťštyri hodín na úteku,“ pokračovala. „Je dávno niekde ďaleko. Prečo by mal ostávať tu? Je to nelogické.“

Wisting musel uznať, že má pravdu.

„Vyše sto ľudí nahlásilo, že Kerra videli,“ pripomenula mu policajná právnička. „Niektorí tvrdili, že ho videli v bielej dodávke. Tipy sme preverovali. Ľudia vidia, čo chcú vidieť. Je dôležité, aby sme to nepreháňali.“

Stierače zhŕňali vodu z predného skla. Policajti nasadli do áut. Jedno po druhom odchádzalo.

„Takže, čo navrhujete?“ spýtal sa Wisting a pošúchal si oči.

„Všetky hliadky si budú všímať, či niekde neuvidia bielu dodávku,“ skonštatovala právnička. „Jednoducho počkáme a uvidíme, čo z toho bude. Zatiaľ z toho vynecháme médiá. Teraz to nesmieme ešte viac dobabrať.“

Wisting sa pozrel do spätného zrkadla. Na čele sa mu objavila skeptická vráska.

„Ako to myslíte... s tým dobabraním?“

„Chcem len povedať, že všetko, čo sa teraz deje, sa stať nemuselo. Dalo sa tomu vyhnúť. Kerrovi sme nemali nikdy vytvoriť také podmienky, aby mohol ujsť. Nikdy sme nemali dovoliť, aby sa ocitol znova medzi ľuďmi.“

Ukončili hovor. Wisting sa meravo pozeral do spätného zrkadla.

Takto to teda videli? Jeho obviňovali, že Kerr je na slobode?

Chvíľu o tom uvažoval. Zaplavil ho nezvyčajný pocit. Pocit viny. Nezvládnuteľný nemilosrdný pocit viny. Občas čelil nezdaru. Vyšetrovanie niektorých prípadov sa vlieklo, niektoré sa mu vyriešiť nepodarilo – ťažilo ho to. Viedol vyšetrovanie veľkých a komplikovaných prípadov, zodpovedal za dosiahnutie výsledkov. Postupne si na túto zodpovednosť zvykol, ale pocit zodpovednosti a pocit viny – to sú dve rozdielne veci.

Minulo ho auto. Pozrel sa na suché miesto na okraji cesty, kde ešte pred chvíľou ležala celtovina. Dážď ustával. Dúfal, že policajná právnička má pravdu, lebo ak sa skutočne stal nejaký zločin, bude to jeho vina.

50

Z ranných správ sa nedozvedela nič, čo by naznačovalo, že policajti pokročili pri pátraní po Tomovi Kerrovi. Najviac sa venovali kritike polície. Nemenovali konkrétne jej otca, ale to on stál pred kamerou v deň, keď Kerr utiekol a práve tento záber použili.

Line dopila pomarančový džús, odložila telefón a pozrela sa z okna na jeho dom. Domov prišiel, keď už ležala, a keď vstala, bolo už jeho auto preč.

Upratala stôl, pomohla Amalie s obliekaním a zbalila jej veci do škôlky. Zvyčajne mali ráno čas. Zriedka musela dačo stihnúť, takže sa motkali po dome a chvíľu trvalo, kým sa vypravili na cestu. Teraz to však bolo iné. Ponáhľala sa dostať Amalie čo najskôr z domu, aby sa mohla plne sústrediť na svoj dokumentárny film. Hrýzlo ju svedomie, ale utešovala sa tým, že je to len na krátky čas a že dcérke sa aj tak medzi deťmi páči.

Keď vysadila Amalie v škôlke, cestou domov rozmýšľala, že život psychopata musí byť jednoduchý. Netrápi ho zlé svedomie, nič neľutuje, necíti vinu.

Večer to bolo to isté. Kým bola Amalie hore, snažila sa porobiť nejaké domáce práce. Keď dievčatko zaspalo, sadla si k počítaču.

Vonku ešte stále pršalo a vlastne by mala kúpiť dcérke nový pršiplášť, ale to počká do soboty, keď nepôjde do škôlky. Tak si bude môcť aspoň sama vybrať farbu a vyskúša si ho.

Line zišla do suterénu, kde mala pracovňu. Mala to tam rada. Nebolo tam nič, čo by ju rozptyľovalo. Všetko okolo nej nejakým spôsobom súviselo s jej prácou. Ľahšie sa jej tu uvažovalo. Bola sústredenejšia a produktívnejšia.

Čítala si poznámky zo stretnutia s psychiatrom. Jednu vec si v nich podčiarkla. Že zlo je ako zaľúbenosť: nik presne nevie, odkiaľ sa berie.

Keď to doktor Wallberg povedal, napadlo jej, že to nie je pravda. Zaľúbenosť vychádza zo srdca, je to niečo skutočné, ale to sa len tak hovorilo. Srdce má jedinú funkciu – pumpovať krv.

Preštudovala si niekoľko teórií, ktoré sa toho týkali, nenašla však nič, čo by vysvetľovalo vôľu konať zlo.

Natrafila na starý rozhovor s predsedom Združenia psychológov Nórska. Pýtali sa ho v ňom na zlo. Jeho úvaha bola v rozpore s tým, čo jej povedal súdny psychiater o psychopatoch a narcistoch. Domnieval sa, že väčšinu zla konajú bežní ľudia, ktorí prekročia hranicu medzi dobrom a zlom. Začína sa to v malom a ide v podstate o to, že sú im isté veci ľahostajné. Napríklad je im jedno, či je muž ležiaci na zemi opitý, alebo či umiera. Nepožiadajú taxikára, ktorý sype z rukáva rasistické vtipy, aby zastal, aby mohli vystúpiť. Ignorujú modriny susedky alebo prejdú bez povšimnutia okolo žobráka, ktorý k nim naťahuje ruku. Je lákavé pohrávať sa s pravdou alebo komentovať správanie iných. Mlčať o tom, čo nás stavia do zlého svetla. Preháňať. Povedať niečo, čo vyznieva v náš prospech alebo v prospech niekoho, koho máme radi. No vždy, keď klameme alebo sa pohŕdavo vyjadrujeme o iných, približujeme sa k zlu.

Do stien domu sa oprel vietor. Napadlo jej, či si nezájde nahor uvariť kávu, ale nechcelo sa jej vstať. V článku šlo o zodpovednosť a jej deľbu. Je jednoduchšie podieľať sa na niečom, za čo nenesie človek zodpovednosť sám. Takto nie je vina personalizovaná. Obrusuje sa rozpor medzi tým, čo nám diktuje morálka, a daným činom. Dokázal to psychologický experiment, pri ktorom skupina študentov prevzala úlohy väzňov a väzenských dozorcov. Experiment museli po týždni prerušiť. „Dozorcov“ zaslepila moc a jej systém. „Väzňov“ do takej miery ponižovali, až sa niektorí zrútili. Bolo to „my proti nim“. „Tých druhých“ vnímali ako nespoľahlivých, nebezpečných a zlých ľudí, ktorí ohrozujú spôsob ich života.

Zneužívanie autority, utláčanie a ovládanie vôle iných ľudí je živnou pôdou pre zlo. Súčasne platí, že slepá poslušnosť a ľahostajné dodržiavanie záväzných pravidiel zmenilo mierumilovné demokracie na fašistické diktatúry.

Mnohé z toho, o čom psychológ hovoril, pociťovala aj ona, ale napriek tomu nechápala, ako môže niekto čerpať uspokojenie z ubližovania alebo urážania iného človeka. Zlo však existovalo. Bolo rovnako skutočné ako láska.

Počula nejaký zvuk, ktorý ju prinútil zodvihnúť hlavu. Vietor zrejme zosilnel. Okno na spálni bolo otvorené a teraz sa zabuchlo.

Vstala a so šálkou v ruke šla do kuchyne zapnúť kávovar a zavrieť ho. Dovnútra stihlo medzitým napršať a podlaha bola mokrá. Musela ísť po handru.

Jej projekt sa vyvíjal úplne inak, než predpokladala. Získal novú dimenziu. Nešlo už len o Kerra a Toho druhého, ale o skúmanie toho, čo reprezentujú. Potrebovala niekoho, kto by sa na vec pozrel z ich pohľadu. Ideálne by bolo, keby s tým súhlasil Tom Kerr. Alternatívnym riešením bolo spýtať sa jeho obhajcu. Claes Thancke sa médiám nevyhýbal.

Káva bola hotová. Pozrela sa na hodinky. Bolo pol jedenástej. Maren Dokkenová jej zatiaľ nezavolala. Debríf sa už určite dávno skončil, ale ak sa ešte s niekým rozprávala – o tom, či môže účinkovať v jej filme, tak jej to mohlo zabrať viac času.

Náhle si nebola istá, ako sa vlastne dohodli. Kto mal zavolať komu.

Chlipkala kávu a popri tom písala správu. Trochu sa pohrala s pravdou:

Som v meste. Mohla by som sa u teba zastaviť, ak si už skončila v práci.

Maren jej neodpísala. Z akéhosi dôvodu ju to znepokojilo.

51

Okolo jedenástej stiahli z mesta časť hliadok, ktoré pátrali po bielej dodávke, a o polnoci pátranie ukončili. Nemali nič nové. Nikoho neohlásili ako nezvestného. Wisting musel uznať, že policajná právnička mala pravdu. Cítil sa o čosi menej vinný.

Keď sa to celé stalo, práve začalo pršať. Svedok nepočul žiaden výkrik. Zrejme dievča vyzdvihol niekto, koho poznalo, možno ho chcel odviezť domov, aby nezmoklo. Topánka tam mohla ležať už predtým. Vypadla niekomu z tašky, ktorú mal pripnutú na bicykli alebo ktorú si položil na auto, zabudol na ňu a tak vyrazil na cestu. Toto nikdy nerobieval, uvedomil si. Nikdy sa nepokúšal vysvetliť situáciu týmto spôsobom. Vždy si predstavil, čo by sa mohlo stať v najhoršom možnom prípade a na základe toho sa rozhodoval. Neopúšťala ho však nervozita – tej by bol ušetrený, keby s tým, čo sa stalo, vyrukovali v médiách, a požiadali dievča a šoféra auta, aby sa prihlásili.

Vo dverách jeho kancelárie sa objavil Hammer.

„Už začínajú,“ povedal.

Mal zavolať aj Line. Mal na to myslieť. Stiller mal na to myslieť. To on ju angažoval ako kameramanku. Nemala žiadnych kolegov, s ktorými by sa podelila o strašný zážitok.

Frank Kvastmo z útvaru poriadkovej polície ich všetkých privítal, viedol celý debríf. Nešlo o vyhodnotenie akcie, ale o zníženie napätia a prácu so stiesneným pocitom. Nebolo vylúčené, že niektorí ľudia zareagujú na takúto udalosť oneskorene – týmto sa tomu snažili predchádzať. Do rozhovoru sa mohol zapojiť každý, kto sa chcel podeliť o svoje prežívanie alebo kto chcel k tomu niečo povedať.

Wistingovi utkvelo v pamäti predovšetkým vákuum. To, ktoré vzniklo bezprostredne po výbuchu. Ticho, ktoré odsalo zo vzduchu všetok kyslík, ticho, po ktorom sa rozpútal chaos a všetko sa dalo do pohybu. Zbehlo sa to v zlomku sekundy, ale v spomienkach sa ten čas akoby natiahol. Všetko sa to pred ním objavovalo ako rad samostatných sekvencií, ktoré nasledovali jedna po druhej, a uprostred toho zmätku videl Line.

Wisting dostal slovo až na záver. Vstal, vyšiel na pódium a prebehol pohľadom po zúčastnených. Policajti, ktorí sa zúčastnili na previerke výpovede, sedeli celkom vpredu. Nevidel medzi nimi Maren Dokkenovú, ale kývol na pozdrav policajtovi s obviazanou rukou.

Nehovoril o svojich pocitoch, ale o tom, ako postupuje vyšetrovanie. Nespomenul korešpondenciu medzi Theom Dermannom a Tomom Kerrom, ani to, akú rolu v nej zohral Claes Thancke. Podrobne ich však informoval o vražde Chrisa Pausta Backeho a vyšetrovaní obchodníka so zbraňami, od ktorého zohnal granát.

Zazvonil mu telefón. Vybral ho z vrecka, videl, že mu volá Line, tak si len vypol zvuk a pokračoval.

Keď skončil, spýtal sa Kvastmo, či sa chce niekto niečo spýtať ešte pred ukončením oficiálnej časti debrífu. Na stoloch boli pripravené obložené chlebíčky a nápoje, policajti mohli ešte zostať v zasadačke a mohli sa spolu porozprávať.

Keď začali všetci vstávať, Wisting vyšiel na chodbu a zavolal dcére.

„Ahoj, už ste skončili?“ spýtala sa.

„Práve teraz,“ odpovedal. „Prečo? Hovorila si so Stillerom? Pozval ťa?“

„Nie, to nie. Len som sa mala stretnúť s Maren. Povedala mi, že debríf bude trvať asi hodinu.“

Wisting sa pozrel na hodinky. V zasadačke strávili takmer dve hodiny.

„Trochu sa to natiahlo,“ povedal. „No Maren neprišla.“

„Vravela, že pôjde.“

„Kedy si s ňou hovorila?“

„Včera,“ odpovedala Line zamyslene. „Neodpovedá na správy. Pokúšala som sa jej zavolať. Má vypnutý telefón.“

Na chodbu vyšli Hammer a Kvastmo. Wisting požiadal Line, aby na chvíľu vyčkala na linke a mávol na nich.

„Hovoril si dnes s Maren Dokkenovou?“ spýtal sa.

Kvastmo pokrútil hlavou. Bol Mareniným veliacim dôstojníkom a ak mohol niekto vedieť, prečo neprišla na debríf, tak to bol on.

„Je na péenke, ale povedala, že príde. Včera som s ňou telefonoval.“

Kvastmo odišiel, Hammer zostal stáť pri ňom.

„Možno zaspala,“ povedala Line. „Brala silné lieky proti bolesti.“

„Možno,“ odpovedal Wisting.

Bol naučený zvažovať vždy tú najhoršiu alternatívu. Možno nastali nejaké komplikácie v súvislosti s jej zranením. Vnútorné krvácanie, ktoré v nemocnici nezachytili. Alebo sa jej stalo ešte niečo horšie.

„Idem práve do mesta,“ pokračovala Line. „Napadlo mi, že by som sa u nej zastavila.“

„Tak sa stretneme tam,“ povedal Wisting a položil.

„Čo sa deje?“ spýtal sa Hammer.

Wisting mu to v rýchlosti vysvetlil.

„Idem po auto,“ vyhlásil Hammer rozhodne a zamieril k schodom do suterénu. „Vyzdvihnem ťa vonku.“

Wisting sa ešte zastavil v kancelárii a vyhľadal adresu Maren Dokkenovej a meno spoločnosti, od ktorej si prenajala byt. Šlo o veľkú realitnú firmu s vlastnou strážnou službou. Poznačil si ich telefónne číslo a obliekol si bundu.

Na chodbe sa opäť stretol s Kvastmom.

„Pýtal si sa ma na Maren Dokkenovú,“ povedal.

„A?“

„Jej rodičia mi volali počas debrífu. Vrátili sa zo Singapuru a sú na ceste sem. Telefonovali jej – nevedia ju zohnať.“

„Ani my,“ povedal Wisting a vykročil k schodom. „Ideme k nej domov,“ zakričal mu ponad plece.

Pred budovou polície čakal tím s kamerou zo stanice TV2. Počas posledných dní tam postávalo niekoľko reportérov. Dnes ráno si tam žiadneho nevšimol, ale teraz sa vrátili. Čo sa týka mediálneho pokrytia celého prípadu, boli na tom vďaka exkluzívnym Lininým záberom najlepšie, nechceli o toto prvenstvo prísť.

Keby pršalo, sedeli by v autách a Wisting by stihol dobehnúť k Hammerovi. No teraz boli pripravení.

„Je niečo nové?“ spýtal sa reportér, kým sa kameraman pripravil.

Wisting prešiel okolo neho. Už nebolo jeho prácou odpovedať na otázky novinárov. Prenechal to policajnej právničke z tønsberskej prokuratúry. Niečo ho však predsa len prinútilo zastať. Keď si bol istý, že ho kameraman nakrúca, rýchlo vyhlásil, že polícia nemá konkrétne informácie o tom, kde by sa mohol Tom Kerr nachádzať ani o tom, kto mu pri úteku pomohol. Spomenul aj množstvo tipov, ktoré dostali.

„V súvislosti s tým chceme požiadať divákov o pomoc pri pátraní po vodičovi bielej dodávky, ktorá vyzdvihla mladú ženu.“

Uviedol čas a miesto, zdôraznil, že žena sa ocitla v aute za nevyjasnených okolností a zopakoval, že polícia by rada nadviazala kontakt s vodičom aj so ženou.

Reportér mu položil ešte otázku o novom vyšetrovaní vraždy Taran Norumovej a o pátraní po Tom druhom. Wisting odpovedal stručne, že to nemôže komentovať, lebo ide o prípady, ktoré vyšetruje oddelenie odložených prípadov úradu kriminálnej polície a osloské policajné oddelenie. Jeho úlohou je predovšetkým nájsť Toma Kerra. Na záver im kývol hlavou a ponáhľal sa k autu, v ktorom ho už čakal Nils Hammer.

„Čo si im hovoril?“ spýtal sa.

Wisting len mávol rukou.

„Uvidíš to v správach,“ zamrmlal.

Určite ho budú pre tento spontánny rozhovor, ktorý poskytol médiám, kritizovať. Vzoprel sa voči niekomu, kto bol v hierarchii nad ním a poslúchol svoj policajný inštinkt. Spravil to, čo považoval za správne. To, čo mali spraviť už včera.

Civel z bočného okna. Keď Hammer odbočil na Hlavnú ulicu, zahliadol v okne odraz vlastnej tváre. Uvedomil si, že za tým rozhovorom sa skrývalo ešte čosi. Kerr ušiel pred tromi dňami. Zodvihla sa vlna kritiky voči polícii. Teraz budú mať médiá aj nejaký iný materiál.

Na križovatke zasvietila červená. Hammer zanadával, zapol maják a sirény a prešiel.

„Doprava,“ povedal mu Wisting a ukázal prstom na odbočku.

O kus ďalej už uvidel Linino auto. Hammer zastavil vedľa neho, Wisting otvoril dvere ešte predtým, ako stihol vypnúť motor.

Line práve vychádzala z činžiaku.

„Bola som hore a zvonila som pri jej dverách,“ povedala. „Nikto sa neohlásil.“

Wisting zavolal strážnej službe, ktorá mala na starosti budovu, a kráčal za Line dovnútra.

„O desať minút bude tu,“ oznámil jej, keď položil.

Hammer zabúchal na dvere. Trikrát – až sa steny otriasali. Jedna z Mareniných spodných susediek vybehla po schodoch, aby sa pozrela, čo sa tam deje. Wisting zamieril k nej.

„Sme od polície,“ povedal a zamával jej pred nosom svojím služobným preukazom. „Kedy ste naposledy videli ženu, ktorá býva v tomto byte?“

„Maren?“

„Áno.“

„Včera večer.“

„Kedy?“

„No... večer... práve šla von.“

Hammer znova zabúchal na dvere. Wisting pristúpil k žene bližšie. Vyzerala ako Marenina rovesníčka.

„Hovorili ste s ňou?“ spýtal sa.

Žena pokrútila hlavou.

„Telefonovala.“

Line sa do toho zamiešala.

„Kedy to bolo?“

„No... po šiestej,“ odpovedala po krátkej úvahe žena. „Okolo pol siedmej.“

Line si vytiahla z vrecka mobil. V zozname hovorov vyhľadala Marenino číslo – telefonovala s ňou o 18.23.

„Telefonovala so mnou,“ povedala a ukázala otcovi mobil. „Chystala sa na prechádzku, nadýchať sa čerstvého vzduchu.“

Wisting preglgol, nedokázal sa ubrániť predstave, ako by v tomto prípade mohla vyzerať jeho teória o najhoršom možnom vývine situácie. Prikývol a otočil sa znovu k žene.

„Čo mala oblečené?“

„Čo mala oblečené...“ zopakovala žena. „Neviem...“

„Topánky,“ povedal Wisting. „Spomeniete si, čo mala obuté?“

Žena pokrútila hlavou.

„Aké topánky zvyčajne nosievala?“ zopakoval. Podvedome zvýšil hlas. „Je to dôležité!“

„Neviem,“ zopakovala žena nešťastne.

„Doriti!“ zanadával Hammer.

Odstúpil o krok dozadu, zodvihol nohu a kopol do dverí. Zárubňa povolila na prvý šup. Dvere sa otvorili a narazili do steny.

„Maren!“ zakričal Hammer a vošiel dnu.

Wisting ostal stáť s Line na chodbe.

„Prečo si sa pýtal na jej topánky?“ spýtala sa.

„Potom...“ povedal Wisting.

Byt nebol veľký. Hammerovi trvalo asi minútu, kým ho prezrel.

„Nie je tu,“ skonštatoval, keď sa vrátil.

Wisting vošiel dovnútra a zodvihol sandál pohodený za dverami. Veľkosť 38.

Sadol si.

Na prahu sa objavila Marenina susedka a zvedavo nazrela dnu.

„Pýtali ste sa na jej topánky,“ povedala a ukázala mu mobil. „Mám toto, ak vám to pomôže.“

Záber bol spred činžiaka. Na fotke bolo ešte leto. Slnečný deň. Listy na stromoch boli zelené. Maren sedela na lavičke, nohy mala skrčené, pritisnuté k brade a usmievala sa. Mala obuté sivé turistické topánky s ružovým vzorom. Wisting ich spoznal. Už raz jednu z nich videl.

52

„Prečo sú dôležité jej topánky?“ spýtala sa Line.

Otec sa na ňu pozrel, potom sa pozrel na Mareninu susedku a opäť na Line. Vážnym a ustarosteným pohľadom.

„Pri Starej stavernskej ceste sa našla včera jedna topánka,“ povedal. „Takáto topánka. Nahlásili nám, že na tom mieste zatiahli nejakú ženu do bielej dodávky.“

Line ustúpila o krok dozadu, potrebovala túto informáciu spracovať. Zovrelo jej srdce a zatočila sa jej hlava. Musela sa niekoľkokrát zhlboka nadýchnuť, aby sa spamätala.

„Tom Kerr?“ spýtala sa.

„S najväčšou pravdepodobnosťou,“ prikývol otec.

Hlavou jej vírili opisy, čomu vystavoval svoje obete. Preglgla, zavrela oči a pokúsila sa myslieť na niečo iné.

Kamera, napadlo jej.

Mala v aute kameru. Mala by ísť po ňu a zdokumentovať, čo sa dialo.

Otcovi zazvonil mobil. Prijal hovor, vyjadroval sa stručne, jasne, nanajvýš profesionálne, ani na chvíľu ju však nespúšťal z očí. Vyzeral teraz inak. Mal taký pevný pohľad.

Line sa otočila a rozbehla dole po schodoch. Otvorila dvere, ponáhľala sa k autu a vybrala kameru.

Nebol za tým cynizmus, potrebovala sa jednoducho za niečo schovať. Za nejakú činnosť, rolu, niečo, čo by jej pomohlo dištancovať sa od toho, čo sa dialo.

Zapla ju, namierila na činžiak, nakrútila vchod a okná Mareninho bytu na treťom poschodí. Videla v nich tieň, nerozoznala, či je to jej otec alebo Hammer.

Zazvonil jej mobil. Ten zvuk sa dá vystrihnúť, pomyslela si a vylovila ho z vrecka.

Volal jej Adrian Stiller.

„Je to v poriadku,“ vyhlásil bez akéhokoľvek úvodu. „Porozprávam sa ešte s vaším otcom, ale nejako sa to zariadi.“

Line nechápala.

„Budete môcť nakrúcať vyšetrovanie,“ vysvetlil Stiller. „Vybavil som to s naším vedením, už ostáva len porozprávať sa s vaším otcom.“

Line sa pozrela na okno na treťom poschodí.

„Nehovorili ste s ním?“ spýtala sa.

„Zatiaľ nie.“

„Myslím, či ste s ním nehovorili o Maren Dokkenovej.“

„Čo je s ňou?“

„Uniesol ju Kerr,“ povedala Line. „Zatiahol ju do auta.“

Musela mu povedať všetko, čo o tom vedela – veľa toho nebolo.

„Kedy sa to stalo?“

„Včera večer. Telefonovala som s ňou tesne pred pol siedmou. To sa práve chystala na prechádzku.“

Stiller zanadával.

„Záznam...“ zašomral.

„Čože?“ spýtala sa Line. „Aký záznam?“

„Ešte vám zavolám,“ povedal Stiller a položil, kým stihla Line niečo povedať.

53

Volala mu Stemstadová. Policajná právnička, s ktorou sa rozprával včera večer. Bola opäť v službe. Guro, napadlo mu. Volá sa Guro. Nie Gro, ani Gunn. Znela nahnevane.

„Čo to má znamenať?“ spýtala sa. „Na TV2 tvrdia, že ste vyhlásili pátranie.“

Wisting ju prerušil.

„Je to Maren,“ povedal a štuchol špičkou topánky do sandálu. „Maren Dokkenová. Uniesol ju.“

„Kto je Maren?“

Wisting jej to vysvetlil. Ako rozprával, ťažká guča v žalúdku mu rástla.

„Tým sa to dá vysvetliť,“ povedal. „Preto sa Kerr vrátil. Chcel zobrať jednu z nás.“

Na druhom konci linky sa rozhostilo ticho. Wisting rýchlo počítal. Od únosu uplynulo vyše dvanásť hodín, takmer štrnásť.

„Nemohli sme to vedieť...“ hlesla policajná právnička. „Robili sme, čo sme mohli.“

Wisting sa nechcel púšťať do diskusie, čo mohli a nemohli spraviť. Museli sa sústrediť na to, čo spravia teraz.

„Vyhláste pátranie,“ požiadal ju. „Nech je to vo všetkých médiách.“

Právnička nenamietala. Wisting ukončil hovor a zavolal Kvastmovi. Stručne mu zhrnul, čoho sa obávajú.

„Jej rodičia tu čochvíľa budú,“ poznamenal Kvastmo.

Wisting pristúpil k oknu, vyzrel von. Dole stála Line, držala kameru.

„Postaráš sa o to?“ spýtal sa. „Musia sa to dozvedieť ešte pred novinármi.“

„Hneď im zavolám.“

Ukončili hovor.

Hammer s kýmsi telefonoval. Wisting vyrozumel, že žiada o vystopovanie Mareninho telefónu.

Znova mu zazvonil mobil. Tentoraz mu volala policajná riaditeľka. Zrejme sa stihla porozprávať so Stemstadovou.

„Ako veľmi ste si tým istý?“ spýtala sa.

„Sme presvedčení o tom, že Maren Dokkenová zmizla,“ odpovedal. „Všetko ostatné je neisté.“

„Čo potrebujete? Koľko ľudí... iných zdrojov?“

„Všetko, čo sa dá,“ odpovedal Wisting. „Musíme do toho ísť naplno a nemáme veľa času. Treba preveriť autá, na ktoré sa hodí opis. Všetky autá, ktoré prešli okolo mýtnych brán, pozrieť sa na zábery z fotoradarov. A z bezpečnostných kamier. Bude to vyžadovať nasadenie množstva policajtov a keď sa o tom dozvedia ľudia, začnú nás zasypávať tipmi.“

„Postarám sa o to, aby všetko ostatné šlo bokom,“ povedala policajná riaditeľka. „Všetci budú pracovať len na tom.“

Wistingovi pípol ďalší hovor.

„Ďakujem,“ povedal. „Rozbehnem to.“

„O jednu vec vás chcem požiadať,“ pokračovala policajná riaditeľka. „Držte sa od novinárov ďalej. Úrad inšpekčnej služby vás vyšetruje pre možné zanedbanie služobných povinností v súvislosti s útekom Toma Kerra. Ešte stále prehodnocujú, do akej miery ste zodpovedný za to, čo sa stalo.“

Wisting cítil, ako ho zaplavuje zlosť. Neprekážalo mu, že sa s novinármi bude rozprávať niekto iný, ale toto rozhodnutie vnímal ako znak nedôvery. Ako signál – akoby mali médiá pravdu, keď naznačovali, že za to, čo sa stalo, nesie zodpovednosť on. Že je to jeho vina.

„Dobre,“ povedal.

Ukončil hovor a hneď aj prijal ďalší. Volal mu Stiller.

„Mali ste mi to povedať už včera,“ vyhlásil.

„Počuli ste o tom?“ spýtal sa Wisting.

Stiller pritakal.

„Niečo možno mám,“ povedal.

„Čo také?“

„Záznam zo sledovania Floyda Thueho. Včera o 23.34 prišiel k jeho domu sivý Ford Transit Connect. Chvíľu čakal, kým sa otvorila garáž. Mal poľskú ešpézetku. Vošiel do garáže a o päť minút odišiel.

„Kto ho šoféroval?“

„Ťažko povedať. Muž. Čakám na odpoveď z Poľska.“

„Musíme ísť dnu,“ vyhlásil Wisting.

„To je trochu málo na prehliadku,“ namietol Stiller.

„Musíme ísť dnu,“ zopakoval Wisting.

54

Hammer šoféroval. Wisting sedel vedľa neho a prezeral si fotky, ktoré mu poslal Stiller. Myslel si, že pred Thueho domom sedia v civilnom aute dvaja operatívci a sledujú ho, ale sledovanie bolo elektronické. Policajti prezlečení za elektrikárov vyliezli na dve pouličné lampy, ktoré boli pri Thueho dome najbližšie, a umiestnili na ne kamery. Ovládali ich z budovy kriminálky. Mohli zazoomovať, nakláňať ich a otáčať nimi. Všetko sa nahrávalo a ukladalo, ale vždy, keď kamera zaznamenala nejaký pohyb, spravila aj fotografiu.

Vďaka umiestneniu kamier mali prehľad o prednej časti domu, ale pre kosý uhol, pod ktorým boli namierené na dom, nedovideli na šoféra dodávky.

Na fotke bolo vozidlo, ktoré vchádzalo do veľkej garáže pod domom. Wisting na malom displeji prstami zazoomoval. Videl pár nôh, akoby Floyd Thue stál vnútri a čakal.

Na ďalšej fotke šofér vystúpil. Kamera ho zabrala len od pása nadol – zrejmé bolo len to, že ide o muža. Ďalšie tri fotky zachytávali, ako prechádza okolo auta a otvára bočné dvere. Na poslednej fotke sa dvere na garáži spúšťali nadol.

Fotka zmizla, keď zazvonil mobil. Volali mu z prokuratúry. Nový policajný právnik, nové meno.

Ešte predtým, ako vyrazili za Thuem, mu Wisting zavolal a požiadal ho o povolenie na prehliadku. Povedal, že to zvážia.

„Nie sú splnené podmienky na prehliadku domu,“ oznámil mu teraz.

Wisting si to uvedomoval. Floyd Thue mal prepojenie na Toma Kerra a videli uňho doma dodávku – to však nestačilo na to, aby ho zadržali v súvislosti s únosom Maren Dokkenovej. Wisting napriek tomu dúfal, že právnici trochu prižmúria oči. Teraz to bolo v ich rukách.

Blížili sa k domu. Wisting poznal cestu, navigoval Hammera do slepej uličky. Brána bola dokorán. Vošli do dvora a zaparkovali na tom istom mieste ako naposledy.

„Čo teraz?“ spýtal sa Hammer.

„Ideme dnu,“ odpovedal Wisting.

Podišiel k dverám a zazvonil. Zvnútra sa nikto neozýval. Chystal sa zazvoniť ešte raz, keď mu vtom zazvonil telefón. Volal mu Adrian Stiller.

„Keď ste prichádzali, zaznamenali sme pohyb v okne,“ informoval ho.

Wisting sa otočil a pozrel sa na pouličné lampy, kamery si však nikde nevšimol.

„Vidíte nás?“ spýtal sa.

„Okno 2-2,“ dodal Stiller.

Wisting spravil zopár krokov dozadu. Šlo o vojenský údaj, znamenalo to druhé podlažie, druhé okno zľava. Závesy boli zatiahnuté.

„Dnes bol vonku len dvakrát: šiel si k schránke po poštu a neskôr po donášku jedla,“ pokračoval Stiller. „Je v dome, iba ak by sa vykradol zadným vchodom.“

Hammer znova zazvonil. Zvonenie bolo počuť až na schodoch.

„Niečo nové o tom poľskom aute?“ spýtal sa Wisting.

„Je registrované na jednu Poľku z Varšavy,“ odpovedal Stiller. „Venujú sa tomu.“

„Dobre,“ odpovedal Wisting. „Vďaka za informáciu.“

Ukončil hovor a zišiel po schodoch. Tabuľka s menom súkromnej bezpečnostnej služby informovala všetkých, že dom je vybavený poplašným zariadením a bezpečnostnými kamerami. Tie si nevšimol, ale nepochyboval o tom. Thue zrejme sedel za písacím stolom a sledoval, čo sa deje pred domom, na jednom zo svojich monitorov.

„Obídeme ho,“ povedal.

K zadnej strane domu viedla dláždená cesta. Záhrada bola udržiavaná, vypletá, záhony rovné, medzi nimi a trávnikom bol priamy uhol. K terase vydláždenej bridlicou, na ktorej stál liatinový záhradný nábytok, viedli tri široké schody.

Wisting pristúpil k oknu, medzi záclonami bola škára. Nazrel do miestnosti, v ktorej sedel s Thuem a Stillerom. Bola v nej tma. Všetky monitory boli čierne.

Hammer zahvízdal a mávol na Wistinga. Ukázal na pivničný múr naľavo od nich. Boli tam dve pozdĺžne okná, obe boli zamrežované.

„Tie mreže tam vsadili nedávno,“ poznamenal Hammer.

Wisting zišiel z terasy a zamieril k záhonu pred domom. Hammer mal pravdu. Do starého pivničného múru boli vsadené štyri oceľové tyče. Omietka okolo úchytov bola na pohľad novšia, nanajvýš ročná.

Odhrnul ružový ker, aby nazrel dnu. Videl len časti miestnosti. Bola zaliata silným bielym svetlom. Nebol v nej nábytok. Steny boli béžové, neviseli na nich žiadne obrazy. Podlaha bola tmavšej farby. Oproti oknám boli sivé dvere bez kľučky – s priezorom. Ako vo väznici.

Hammer podišiel k druhému oknu.

„Kurva, niekto tam leží,“ povedal.

Keď Wisting odhrnul ďalší krík, zlomil pri tom akúsi vetvičku. Hammer trochu odstúpil, aby dovidel dnu. Na čalúnenej lavici ležala osoba v pyžamových nohaviciach. Vyzeralo to ako nemocničné pyžamo. Na členkoch mala remene a nad kolenom mala ďalšie remene. Wisting si priložil hlavu k mrežiam, ale odtiaľ, kde stáli, videli toho človeka len od pol pása nadol. Nedalo sa určiť pohlavie či vek, ani či je vôbec nažive.

Hammer bol na terase ako prvý. Schmatol kľučku, zalomcoval ňou, tresol dlaňou do sklených dverí. Sklo sa zachvelo a rozvibrovalo, ale zvnútra sa nik neozval.

Wisting schmatol jednu záhradnú stoličku. Železo zaškrípalo o dlažbu, keď ju ťahal k dverám, zanechávala za sebou tmavé čiary. Zodvihol ju, pozrel sa na Hammera – ten súhlasne prikývol – a nohami stoličky prudko vrazil do dverí. Predpokladal, že sa spustí alarm, ale počuli len prenikavý trieštivý zvuk črepín.

„Polícia!“ zakričal Hammer a vošiel dnu.

Wisting ho nasledoval, zamierili do ďalšej miestnosti a potom do predsiene, ktorou prešli, aj keď tu boli minule. Jedny schody viedli do suterénu.

„Polícia!“ zakričal Hammer znova.

Vybehli na chodbu a našli oceľové dvere.

„Zamknuté,“ skonštatoval Wisting.

Keď otvoril západku na priezore, ozvalo sa cvaknutie. V miestnosti páchol moč.

Osoba na lavici zodvihla hlavu.

„Je to on!“ vyhŕkol Wisting a oslovil ho: „Floyd! Pán Thue!“

Hlava mu padla dozadu. Wisting začínal tušiť, čo je vo veci.

„Všetko v poriadku, pán Thue?“

„Áno,“ ozvalo sa z lavice.

„Viete, kde je kľúč od dverí?“

Thue čušal.

Wisting sa otočil k Hammerovi.

„Dva-dva,“ povedal a rýchlym krokom zamieril k schodom – na druhé podlažie.

Rýchlo sa zorientoval a našiel miestnosť, kde Stiller zaregistroval pohyb. Prudko otvoril dvere. Stála za nimi mladá žena. Zaspätkovala.

„Sme z polície,“ upokojil ju Wisting. „Kto ste?“

Zaváhala. Wisting sa ubezpečil o tom, či je sama. Miestnosť pripomínala hotelovú izbu – bol v nej televízor, pohovka a kresielka. Otvoril dvere do kúpeľne. Prázdna.

„Ako sa voláte?“ spýtal sa znova.

„Regina,“ odpovedala. „Regina Babinski.“

Mala niečo po dvadsiatke, dlhé čierne vlasy, štíhlu postavu. Na sebe mala župan. Zrejme to meno nájde v nejakom policajnom hlásení o prostitúcii.

„Ste Poľka?“ spýtal sa. „Hovoríte po nórsky?“

Žena prikývla. Dvakrát.

„Čo sa tu deje?“ zaujímal sa Hammer.

„Chce to,“ odpovedala žena. „Na dvadsaťštyri hodín. Len dávam pozor, každé štyri hodiny ho kontrolujem.“

„Máte kľúč?“

Pozrel sa na malý stolík za dverami. Ležal na ňom kľúč. Hammer ho schmatol.

„Kedy ste sem prišli?“ zaujímalo Wistinga.

„Včera večer,“ zajakala sa žena.

„Ako?“

Nechápavo sa naňho pozerala.

„Kto vás sem priviezol?“

„Kamarát.“

Poľka mu povedala, ako ju sem priviezol v dodávke a vysadil ju v garáži.

„Boli ste tu už niekedy predtým? Robili ste to isté?“

Prikývla.

„Platí vám za to?“ spýtal sa Hammer.

Žena prikývla. Hammer pokrútil znechutene hlavou.

„Vy zostaňte tu!“ prikázal jej a namieril na ňu prstom.

Opäť zišli dole po schodoch.

„To je fakt choré,“ zamrmlal Hammer.

Wisting mu stručne zhrnul, o čom sa s Thuem rozprávali. O tom, že ak je človek pripútaný, tak zažíva optimálnu slobodu. Nemôže sa sám rozhodovať, nemá žiadnu zodpovednosť – môže len ležať, je vydaný totálne napospas.

Hammer potriasol hlavou, vložil kľúč do zámky a otočil ním.

Keď sa objavili na prahu, Floyd Thue zodvihol hlavu. Hammer vošiel dnu, Wisting ostal stáť pri dverách.

„Nechajte ma,“ požiadal ich Thue.

Hammer uvoľnil remenec, ktorým mal pripútanú jednu ruku.

„Musíme sa porozprávať,“ povedal a odpútal mu aj druhú ruku. „Nemáte na výber.“

„Nič nezákonné sa tu nedeje,“ ubezpečil ho Thue. „Všetko je dobrovoľné. Z mojej aj z jej strany.“

Hammer rozopol aj zvyšné remence.

„Sadnite si!“ rozkázal mu.

Floyd Thue spravil, čo mu prikázal, zostal sedieť na lavici, nohy sa mu hompáľali. Tenkú pyžamu mal nasiaknutú močom, ktorý začínal schnúť.

„Nechápete to,“ povedal a pokrútil hlavou. „Ide o meditáciu. Nájdenie prázdnoty. Chcem sa dostať k hlbším vrstvám vedomia.“

„To sa nám hodí,“ poznamenal Hammer. „Pokúšame sa nájsť Toma Kerra. Vy ste sa s ním v poslednom čase veľmi často rozprávali. Máte predstavu, kde by mohol byť?“

Namieril ukazovák na čelo muža sediaceho na lavici.

„Niekde tam hlboko vnútri?“

Floyd Thue pokrútil hlavou.

„Oľutujete to,“ vyhlásil trpko.

„Čím rýchlejšie nám poviete, čo chceme vedieť, tým rýchlejšie sa môžete vrátiť k tomu, čo ste robili,“ precedil cez zuby Hammer.

Thue sa pozrel na Wistinga.

„Už som vám povedal všetko, čo o Kerrovi viem,“ povedal. „Nerozprávali sme sa o takých veciach. Ak by mu nevyhorel statok, tak by bol zrejme tam. Uvažoval, že ho znova postaví, ale teraz – neviem. Myslím, že si len užíva slobodu.“

„Ako to myslíte?“

„To, že je vonku, na čerstvom vzduchu.“

„Kde?“

„Vysoko v horách alebo v tmavom lese. Ďaleko od ľudí.“

Wisting k nemu pristúpil.

„Hovorili ste o tom?“

Thue si začal masírovať zápästie.

„Aj o tom,“ odpovedal. „Vo väzení hovoria mnohí o tom, že by si priali byť na celkom inom mieste. Napríklad v prírode.“

„V nejakých konkrétnych horách alebo lese?“

„Nie.“

„To nám nepomôže,“ zamiešal sa do toho Hammer.

„Je mi ľúto,“ povedal Thue a preglgol. „Vravel som vám to. Neviem vám pomôcť.“

Hammer položil kľúče od izolačnej cely na lavicu.

„Mali by ste zavolať sklárovi,“ zamrmlal. „Z dverí na terase ostali len črepiny.“

Thue prikývol, neprotestoval. Wisting vyšiel z miestnosti. Už premárnili dosť času.

55

Na displeji mobilu zasvietilo meno, ktoré už dlhé roky nevidel: Holger Midthun. Bol kedysi policajným veliteľom v Revetali – ešte pred reorganizáciou. Hoci po nej jeho pozíciu zrušili, mal ho ešte stále uloženého v telefóne.

Preradil sa do pravého jazdného pruhu a prijal hovor. Policajt v dôchodku sa predstavil. Wisting ho prepol na hlasný hovor a povedal mu, že počúva aj Hammer.

„Budem stručný,“ povedal Midthun. „Viem si predstaviť, že toho máte až-až, ale narazil som na niečo, čo by vás mohlo zaujímať. Ľudia sa mi ešte stále ozvú, ak sa stane niečo nezvyčajné.“

„Hovorte.“

„Práve mi telefonoval muž, ktorý počul, že pátrate po bielej dodávke. Zapadalo by to do časového rámca.“

Wistinga to zaujalo. Bývalý policajný veliteľ im vysvetlil, že dodávku videli pri starej nefunkčnej zváračskej dielni. Včera okolo pol jedenástej večer tam zastala dodávka, na ktorú sa hodil opis. Vošla dovnútra a zavreli sa za ňou vráta. Chlap, ktorý to ohlásil, býval o kúsok ďalej, v ten večer sa vracal od rybníka domov – pešo.

„Dielňa leží trochu izolovane, ale ľudia v okolí sú výnimočne všímaví. Už sa tam kadečo dialo. Rozoberali tam autá na súčiastky, ktoré potom predávali – napríklad. Pred dvomi rokmi tam skladovali pašovaný alkohol.“

Wisting čakal na pokračovanie.

„Dielňa je pri slepej ceste,“ vysvetlil mu bývalý policajný veliteľ. „Približne o hodinu šlo po ceste ďalšie auto. Chlap, ktorý mi to nahlásil, ho videl z okna svojej obývačky. Podľa neho vraj muselo vyjsť z dielne.“

„Takže tá dodávka tam stále je?“

„Neviem, ale napadlo mi, že sa tam pôjdem pozrieť.“

Wisting si vymenil pohľad s Hammerom. Kývol mu.

„Sme neďaleko,“ povedal. „Mohli by sme tam byť o polhodinu.“

„Čakám na vás,“ povedal Midthun.

Vysvetlil im, ako sa k dielni dostanú a položil. O necelých dvadsať minút už parkovali pred škaredou murovanou budovou s rovnou strechou, ktorá sa opierala o veľkú skalnú stenu. Obrastala burinou, rovnako ako štrkom vysypané priestranstvo pred ňou.

Pred skladom stálo subaru s pohonom na všetky štyri kolesá. Vystúpil z neho bývalý policajný riaditeľ. Odvtedy, ako ho Wisting videl naposledy, mu narástlo brucho a zhustla brada.

Podali si ruky na pozdrav.

„Máte niečo nové o tom nezvestnom dievčati?“ zaujímalo Midthuna.

„Ide o našu kolegyňu,“ odpovedal Wisting a vysvetlil mu, čo sa stalo.

„Nejaké stopy?“ spýtal sa Midthun – očividne šokovaný.

Wisting pokrútil hlavou.

„Nemáme nič,“ povedal. „Jej mobil je vypnutý od včera večera, čas a miesto súhlasia s časom a miestom pozorovaného únosu.“

Hammer zamieril k prázdnej dielni.

„Komu to tu patrí?“ spýtal sa.

„Starému známemu,“ odpovedal Midthun. „Petrovi Hauglandovi. Prevádzkoval tu autodielňu, ale prestal s tým asi pred piatimi rokmi, tesne predtým, ako som odišiel do dôchodku. Zbalili sme ho za kradnuté autá. Odvtedy je budova prázdna. Približne pred dvomi rokmi ho znova zatkli – aj s osemdesiatimi tisícmi litrami pašovaného alkoholu. Momentálne sedí.“

Podišli k sivej budove. Okná dvoch vjazdných brán boli zvnútra zakryté.

„Je zamknuté,“ vysvetlil Midthun. „Odnikiaľ sa nedá nazrieť dovnútra.“

„Ako sa dostaneme dnu? Dá sa to?“

Midthun prikývol.

„Keď tu ešte bola zváračská dielňa, tak sa sem raz vlámali cez okno na jedálni nejaké decká. Navŕtali dieru do okenného rámu, zvrchu, a pomocou drôtu si okno otvorili. Bol som sa na to pozrieť, tá diera tam ešte stále je.“

Vykročili za ním k zadnej stene budovy. Okno nebolo zakryté. Dovideli cezeň na stôl, na ktorom bolo vyložených šesť stoličiek. Popri stene sa tiahla kuchynská linka s kávovarom. V kúte stála chladnička.

Diera v okennom ráme bola dostatočne veľká na to, aby cez ňu prestrčili guľôčkové pero. Na zemi sa povaľovala nejaká izolácia a drevený kolík. Dieru zrejme zapchali. Kým prišli, bývalý policajný veliteľ kolík vytiahol.

„Zobral som si so sebou aj toto,“ povedal a ukázal im dlhý oceľový drôt so slučkou na konci.

Hammer sa usmial.

„Najlepšie bude, keď to spravím ja,“ navrhol Midthun. „Aby ste nemali z toho poťahovačky.“

Prevliekol drôt cez dieru a zamieril ním nadol. Po pár pokusoch sa mu podarilo chytiť do slučky kľučku na okne. Napol drôt a otočil ňou. Okno sa otvorilo na vetračku.

„O chvíľu sme dnu,“ poznamenal.

Chytil do ruky železnú tyč – aká sa používala na vystuženie betónu – a pomocou nej opatrne nadvihol poistku.

„Tak, nech sa páči,“ usmial sa na nich.

Hammer vliezol dnu ako prvý a prisunul k oknu stôl, aby sa naň mohli postaviť pri vchádzaní. Wisting ho nasledoval. Midthun sa vrátil do auta po baterku a až potom sa k nim pridal.

„Prúd je odpojený,“ vysvetlil im.

Dvere na jedálni viedli priamo do dielne. Bola takmer prázdna, ostalo v nej len niekoľko karosérií, ktoré ležali jedna na druhej.

Bývalého policajného veliteľa to očividne sklamalo.

„Počkajte,“ povedal Hammer a ukázal prstom. „Lakovací box.“

Celkom vzadu pri stene stál veľký box s vlastným ventilačným potrubím a dvojkrídlovými dverami, na ktorých visela zámka.

Hammer sa poobzeral, zobral zo zeme železnú rúru a pustil sa do zámky. Síce kládla odpor, ale po pár úderoch sa ju Hammerovi podarilo zlomiť. Wisting chytil jedno krídlo dverí a hneď ho ovanul prenikavý chemický pach laku. Pritiahol dvere k sebe. Policajný veliteľ zasvietil dovnútra baterkou. Stála tam. Biela dodávka.

Wisting si z vrecka vybral latexové rukavice. Natiahol si ich a vstúpil do boxu. Midthun ho nasledoval s baterkou v ruke. Okná na šoférskej kabínke vyzerali, akoby boli zvnútra zakryté.

Chytil kľučku a mykol dverami. Neboli zamknuté. Trvalo mu pár sekúnd, kým si uvedomil, čo sa stalo. Celá kabínka bola pokrytá tenkou vrstvou sivého laku. Na sedadle ležala lakovacia pištoľ, kábel a na podlahe pri pedáloch ležali nejaké súčiastky.

Wisting už pracoval na prípadoch, pri ktorých bol použitý na odstránenie stôp v autách hasiaci aparát – šlo o lúpežné prepadnutia a iné vážne zločiny. Páchatelia na seba nechceli upútať pozornosť požiarom auta. Toto bola ešte pokročilejšia technika. Vďaka jemnej dýze lakovacej pištole prenikol lak všade, prikryl všetko ako tenká blana – bude takmer nemožné nájsť tu nejaké odtlačky prstov alebo DNA.

„Vonku v hale je kompresor a naftový agregát,“ poznamenal spoza jeho chrbta bývalý policajný veliteľ.

Obišli auto, opatrne odsunuli bočné dvere, neboli si istí, čo za nimi nájdu.

Nákladný priestor bol prázdny, tiež bol zalakovaný.

Zahrmotala brána na garáži. To sa ju Hammer snažil otvoriť. Dovnútra sa vovalilo denné svetlo.

„Myslím, že toto je to auto, ktoré hľadáme,“ povedal Wisting. „Mali by sme zavolať technikov.“

56

Pri ceste nebolo nič, čo by naznačovalo, ako Maren prepadol.

Line držala kameru nízko, tesne nad bielou čiarou, a filmovala. Okolo nej prešlo auto. Mala napäté telo, bola nepokojná. Nevedela, ako inak má spracovať, čo sa stalo, než sa zamestnávať niečím praktickým.

Sadla za volant a položila kameru vedľa seba. Pípol jej telefón. Písala jej Sofie. Mohla by vraj vyzdvihnúť obe dievčatá a zobrať ich k sebe.

Line jej poďakovala, poslala srdiečkový emotikon a otočila auto. Adresu si už napísala do navigácie. Chcela zájsť na miesto, kde Kerr väznil svoje obete. Na statok do Østmarky.

Bola to pomerne dlhá cesta, musela ísť cez Oslo, prejsť mestom a potom cez les, ale stihla by sa vrátiť domov ešte včas pred Amalienou večierkou.

Cestou počúvala správy v rádiu. Najprv vyzývali šoféra bielej dodávky a jeho pasažierku, aby sa ohlásili na polícii. V ďalšom vstupe hovorili o nezvestnej dvadsaťsedemročnej žene. Dávali to do súvislosti s výpoveďou svedka, ktorý tvrdil, že videl, ako ju včera večer zatiahli do dodávky.

Dvakrát minula odbočku. Bola to štrková cesta, ktorú z oboch strán lemoval hustý porast. Po niekoľkých sto metroch sa cesta rozdvojila. Napravo bol medzi dvoma stromami natiahnutý oceľový drôt. K nemu bola pripevnená ceduľa. Súkromný pozemok.

Line zobrala kameru, nafilmovala ceduľu a cestu, ktorá sa vinula pomedzi stromy.

Drôt bol pripevnený jednoduchou karabínkou. Line ju odopla a položila na okraj cesty. Nasadla znovu do auta, prešla pár metrov, vystúpila a znova drôt pripla.

Cesta sa ani nedala nazvať cestou, vlastne šlo len o dve vyjazdené stopy. Tráva tu rástla vysoko, na niektorých miestach bola pováľaná, akoby tadiaľ prednedávnom prešlo nejaké auto.

Keď vyrážala z domu, pohrávala sa s myšlienkou, že Kerr by mohol byť práve tu, ale napokon ju zavrhla. Pravdepodobnejšie bolo, že po ceste prešiel niekto s podobnými úmyslami. Novinár, ktorý chcel o ňom napísať – alebo niekto, kto bol jednoducho len zvedavý. Aj tak zamkla dvere na aute.

Prešla po mriežke nad jarkom, ktorú niekto v ten večer, keď statok vyhorel, odvliekol preč, aby sa sem nedostali požiarnici. Zastala, vystúpila z auta, aby si nafilmovala aj toto.

O dvesto metrov ďalej sa les otvoril a ona vyšla na čistinku. Line si myslela, že statok vyhorel do tla, ale teraz videla, že dve budovy stále stoja. Jednou z nich bola na červeno natretá prístavba, ktorá nadväzovala na bývalú stodolu. A kôlňa pri lese.

Priestranstvo bolo načisto pusté. Nad lesom visela temná obloha. Okrúhle ťažké mračná sivomodrej farby vo filme dobre ukážu.

Keď potiahla kľučku, centrálne uzamykanie odomklo celé auto a dvere sa otvorili. Zobrala so sebou kameru a chvíľu len stála a obzerala sa. Nedávno tu bolo auto. Miesto medzi ruinami bolo vysypané štrkom, ale medzičasom začalo zarastať trávou. Kde-tu boli mláky a v nich stopy po kolesách.

Zo sedliackeho domu ostal len holý murovaný komín. Za popraskanými obvodovými múrmi ležali rozbité strešné tašky a zuhoľnatené trámy. Obrastali ich žihľavy a iná burina. Niektoré stromy zapustili v rozvalinách korene a už stihli narásť tak, že siahali Line po pás. V zadnom rohu sa plazil po zvyšku drevenej stenovej konštrukcie bielo zakvitnutý krík.

Stodola bola tiež zničená. Medzi obhorenými trámami hrdzavel traktor. Veľké pneumatiky zničil oheň, ostali z nich len kovové disky.

Časť stodoly bola podpivničená. Line podišla k nej a nazrela dole. Z tmy vyleteli dva čierne vtáky a zmizli nad vrcholkami stromov.

V popole zapustili korene rôzne rastliny. Stenu obrastal akýsi popínavý krík s veľkými listami. Zíval v nej otvor – kedysi tam boli dvere. Line stodolu obišla. Musela pritom zodvihnúť ruky nad hlavu, aby ju nepoškriabali tŕne.

Prešla cez jednu pivnicu do ďalšej. Bola menšia. Na zemi stála vaňa, neviedlo od nej žiadne potrubie. Bol to taký ten starý typ, aký kedysi používali na statkoch, aby sa z nich napojili kone alebo kravy. Na mnohých miestach bol smalt obitý a pretekala zvädnutým lístím.

Pri stene bol stôl z nehrdzavejúcej ocele, ktorý pod vplyvom ohňa celkom sčernel. Nad ním viseli na hákoch reťaze. V kúte ležala prevrátená stolička s kovovými nohami, chýbalo jej operadlo aj sedačka.

Line zaspätkovala. Nevdojak sa zachvela, keď pochopila, na čo slúžila táto miestnosť. Tu Tom Kerr pravdepodobnej štvrtil svoje obete a oplachoval ich chlórom, aby ich mohol zakopať v lese. Úplne stuhla a chvíľu jej trvalo, kým sa spamätala, zodvihla kameru a začala filmovať. Natočila to hrôzostrašné zátišie z niekoľkých uhlov – aj cez otvor v podlahe.

Potrebovala ešte nejaké zábery z diaľky. Zaparkovala teda – s predkom smerujúcim k ceste tak, aby mohla len nasadnúť a vyraziť domov – o kus ďalej, aby nebolo na nich vidieť auto.

Toto miesto v nej vyvolávalo čudné pocity. Zaliezalo jej pod kožu a dúfala, že sa jej podarí túto atmosféru sprostredkovať.

Nastavila clonu tak, aby mal záber väčšiu hĺbku. Tmavé tiene a drsne pôsobiaci les v pozadí opusteného statku zvyšovali pochmúrny dojem.

Napravo od stodoly si všimla chodníček vo vysokej tráve. Takto z odstupu ho videla zreteľnejšie. Pochybovala, že ho vychodili zvieratá. Od stodoly viedol ku kôlni pri lese – akoby niekto viackrát prešiel tam a naspäť.

Zodvihla kameru a zazoomovala na budovu. Drevené doštené steny boli sivé a podpísali sa na nich vietor, sneh a dážď. Zboku bolo malé okienko a dvere. Zdalo sa, že dvere sú zamknuté závorou.

Rozfúkalo sa, stromy zašumeli. Line striaslo. Nebola dobre oblečená, mala na sebe len sveter a džínsy. V aute mala aj bundu, ale rozhodla sa, že si po ňu nepôjde. Podišla znovu k rozvalinám, a vykročila po cestičke. K drevenej stavbe to bolo asi tridsať metrov.

Jedno z malých okienok bolo rozbité. Nazrela dnu, ale bola tam tma, nič nevidela. Rezolútne odsunula závoru. Keď otvárala dvere, pánty prenikavo zaškrípali.

Za dverami boli staré úle a všakovaké včelárske pomôcky. Podlahové dosky zavŕzgali, keď na ne vstúpila. Rozvírila prach, videla jeho zrniečka poletovať v kuželi svetla prenikajúceho zvonka. Vnútri bol suchý nevetraný vzduch.

Obzrela sa, či neuvidí niečo, čo by naznačovalo, prečo by sem niekto chodil, ale nič si nevšimla, tak sa otočila a chystala sa odísť.

Hneď za dverami stála lopata. Pred ňou bola hŕbka hliny. Vyniesla ju na svetlo. Niekto ju prednedávnom použil. Ešte stále bola olepená tmavou a vlhkou zemou.

Line zovrelo srdce. Cestička, ktorou sem prišla, pokračovala popri dome do lesa. Do toho lesa, v ktorom sa našli telá They Poldenovej a Salwy Haddadovej.

57

Nič dobré to neveštilo. Vedúca sekretariátu riaditeľky policajného oddelenia mu zavolala a požiadala ho, aby sa aj s Hammerom dostavili do jej kancelárie. Keď si ich volala k sebe takto, tak im vždy chcela oznámiť niečo nepríjemné. Wistinga si zavolali na koberček už niekoľkokrát. Aj keď ho Nordbø a úrad inšpekčnej služby vyšetrovali minule. Vtedy mu oznámili, že je suspendovaný.

Odišli z dielne hneď, ako tam dorazili technici. Hammer zistil, že dodávka je registrovaná na murársku firmu z Askera.

„Ohlásili krádež ešpézetiek,“ oznámil mu držiac pri uchu mobil.

„Ukradnuté a pripevnené na podobné auto,“ skonštatoval Wisting.

Hammer prikývol.

„Ten istý vzorec ako pri Thei Poldenovej a Salwe Haddadovej.“

Wisting zabočil do centra Tønsbergu. Pred hlavným vchodom do veľkej budovy policajného oddelenia postávala hŕstka novinárov. Hammer zanadával.

„Na toto teraz nemáme čas,“ povedal.

Wisting s ním súhlasil, ale nijako to nekomentoval. Auto a dielňa mohli byť prelomom, na ktorý čakali. Museli roztočiť množstvo koliesok a prísne vzaté si nemohli dovoliť mrhať časom.

Ani jedno z rezervovaných miest na parkovisku nebolo voľné, museli teda zaparkovať o ulicu ďalej. Keď vchádzali, odfotilo ich zopár fotografov.

Hneď za dverami bola miestnosť, kde sa polícia stretávala s médiami. Na jej zariadenie vynaložili veľa peňazí, okrem iného bola vybavená vlastnými optickými káblami, vhodným osvetlením a stenou s logom nórskej polície. Dvere boli dokorán a práve tam kládli na stoly karafy s vodou a poháre.

Výťahom sa odviezli na najvyššie poschodie. Keď ich sekretárka videla, vstala.

„Už vás čaká,“ povedala a vykročila pred nimi ku dverám.

Zabúchala na ne a naznačila im, aby vošli.

Sadli si.

„Našli ste tú dodávku,“ poznamenala policajná riaditeľka a kývla na monitor počítača.

„S najväčšou pravdepodobnosťou,“ odpovedal Wisting. „Práve ideme odtiaľ.“

Riaditeľka pokývala hlavou a zmenila tému.

„Budeme musieť zmeniť organizáciu vašej práce,“ povedala. „Nie je dobré, aby vyšetrovanie viedlo niekoľko ľudí súčasne.“

Wisting pritakal. Vedel, čo má na mysli. Na prípade spolupracovalo päť rôznych vyšetrovateľských tímov. Navyše sa v ňom angažoval ešte stále aj Adrian Stiller a jeho ľudia z úradu kriminálnej polície.

„Najdôležitejšia je teraz Maren Dokkenová,“ zdôraznil Hammer.

Policajná riaditeľka prikývla, nijako to nekomentovala.

„Hovorila som o prípade s inými policajnými riaditeľmi a prokurátormi z príslušných okrskov,“ pokračovala. „Dohodli sme sa, že vyšetrovanie treba efektívnejšie koordinovať. Vytvoríme teda jeden tím, v ktorom budú spolupracovať policajti z rôznych okrskov.“

Pozrela sa na Wistinga.

„Prirodzené by bolo, aby ste prácu viedli a koordinovali vy, ale vás, nanešťastie, vyšetruje úrad inšpekčnej služby.“

„Je to len formalita,“ namietol Hammer.

„Navyše je tu aj druhá vec,“ pokračovala policajná riaditeľka. „Obrátil sa na nás doktor Henden, právnik. V mene Floyda Thueho. Sťažoval sa na vás. Vnikli ste do jeho domu – bez povolenia... a navyše ste sa vraj hrubo správali.“

„Bolo to celkom oprávnené,“ zaprotestoval Hammer a začal jej vysvetľovať okolnosti.

Kiilová ho prerušila.

„Poslal mi zábery z jeho bezpečnostnej kamery,“ povedala. „Je možné, že ste konali v dobrej viere, ale rozbíjať okno, aby ste sa dostali dnu, sa mi vidí trochu unáhlené. To je však jedno – sťažnosť prepošlú úradu inšpekčnej služby. Tam posúdia, či je oprávnená, alebo nie.“

Hammer si vzdychol. Wisting sa posunul na stoličke trochu dopredu.

„Kto bude viesť vyšetrovanie?“ spýtal sa.

„Idar Semmelmann,“ odpovedala Kiilová.

„Semmelmann?“ zopakoval Hammer a neveriacky zodvihol obočie. „Semmelmann pátral po Tom druhom päť rokov. A čo z toho? Má len kopu databáz a nejaké tabuľky.“

„Pozná ten prípad najlepšie z nás,“ uzavrela to policajná riaditeľka. „Pracoval na ňom od začiatku.“

„Vie už o tom?“ spýtal sa Wisting.

Policajná riaditeľka prikývla.

„Povedala som mu, že vás s tým dnes oboznámim.“

Presunula niekoľko papierov, ktoré ležali na jej stole, a pozrela sa na hodiny.

„Ak budete potrebovať policajného právnika, obracajte sa na Guro Stemstadovú z nášho oddelenia,“ pokračovala. „O novej reorganizácii práce budem hovoriť na tlačovke, ktorá sa začne o tridsať minút. Súčasne médiám oznámim, že nezvestnou je strážnička Maren Dokkenová z nášho policajného oddelenia.“

„A čo máme robiť teraz?“ spýtal sa Hammer. „Aké miesto ste pridelili po reorganizácii nám?“

„Ste uvoľnení...“ odpovedala policajná riaditeľka.

„Ako to myslíte? Sťahujete nás z prípadu?“

Agnes Kiilová položila jednu ruku na druhú.

„Vyhodnotili sme to ako možný konflikt záujmov,“ odpovedala a prikývla. „Okrem toho, že vás oboch vyšetruje úrad inšpekčnej služby, ste do toho emocionálne zaangažovaní. Vaše správanie u Floyda Thueho to dokazuje. Keď ide o našich vlastných, je obzvlášť dôležité, aby boli dodržané všetky trestno-procesné pravidlá.“

Hammer vstal.

„A to máme sedieť so založenými rukami, keď unesú našu kolegyňu?“ spýtal sa.

„Z tohto prípadu ste uvoľnení,“ zopakovala. „Za posledné dni ste si nadrobili veľa hodín. Môžete si pokojne zobrať náhradné voľno – hoci aj oddnes.“

Wisting tiež vstal. V hlave mu vírili myšlienky, lomcovali ním emócie, musel sa veľmi ovládať, aby to nedal najavo.

„To je všetko?“ spýtal sa.

Policajná riaditeľka mu krátko kývla.

58

Pred budovou polície sa začali schádzať novinári. Stáli a rozprávali sa v malých hlúčikoch, čakali, kým ich vpustia dnu. Muž s logom stanice TV2 na bunde zodvihol kameru a namieril ju na nich.

„Máte niečo nové?“ spýtal sa pohotovo reportér, ktorý stál pri dverách.

„Tlačovka bude o štvrtej,“ odpovedal mu Wisting a tváril sa, že je zaujatý svojím mobilom.

Mal dva zmeškané hovory. Oba od Line. Zavolal jej hneď, ako sa ocitol v dostatočnej vzdialenosti od neodbytných zástupcov médií.

„Som v Lerketvedte,“ začala Line. „Na Kerrovom statku, v Østmarke.“

Wistinga to znepokojilo.

„Čo tam robíš?“

„Nakrúcam,“ odpovedala. „Vlastne rešeršujem pre môj projekt.“

Boli už takmer pri aute.

„Nedávno tu niekto bol,“ pokračovala Line.

Wisting nasadol do auta.

„Áno?“

„Je to trochu... podozrivé,“ hlesla Line. „Niekto tu bol a hrabal sa v zemi.“

„V zemi?“

„V kôlni stála lopata,“ vysvetlila mu Line. „Bola na nej hlina. Šla som po cestičke, vedie do lesa za statkom, a našla som miesto, ktoré je poprikrývané vetvami a lístím, ale vidieť, že sa tam niekto hrabal v zemi.“

„Si si istá?“

„Môžem ti poslať fotku.“

„Prosím ťa,“ odpovedal Wisting.

Naštartoval.

„Keď si mi nezdvíhal, zavolala som Stillerovi,“ poznamenala Line. Hovor sa prepol na handsfree. „Už je na ceste.“

Myšlienky mu vírili hlavou. Prípad mu zobrali, ale toto sa vyšetrovania netýkalo. Šlo o jeho dcéru. Nikto mu nemôže zazlievať, ak jej pomôže.

„Idem tam aj s Hammerom,“ povedal a vyrazil.

59

Dal motoru zabrať. Keď vystúpil, z kapoty sálalo teplo.

Podišiel k Line a Stillerovi, ktorí čakali pri rozvalinách stodoly.

„Môžete tu vôbec byť?“ poznamenal.

Očividne ho informovali o reštrukturalizácii vyšetrovania.

„Čerpáme náhradné voľno,“ zašomral Hammer.

„Mne je to jedno,“ mykol Stiller plecom. „Kiilová nie je mojou policajnou riaditeľkou.

„Hovorili ste so Semmelmannom?“ zaujímalo Wistinga.

„Volal som mu. Nedvíha.“

„Ešte sa neskončila tlačovka,“ upozornil ich Hammer.

Stiller otvoril batožinový priestor svojho auta. Vybral z neho dve lopaty a jednu podal Hammerovi.

„Mali by sme zavolať nejakého technika alebo niekoho, kto by zdokumentoval, čo robíme,“ upozornil ich Wisting.

„Dokumentovať môže aj Line,“ navrhol Stiller. „Robila to pre nás aj predtým.“

Vybral z auta aj celtovinu, rukavice a biele kombinézy a vykročili za Line.

Vysoká tráva bola pováľaná. Kedysi to bol pasienok, teraz zarástol a zo všetkých strán sa ho chystal zhltnúť les. Wisting kráčal ako posledný. Bola to vychodená cesta – presne ako povedala Line. Nevedel, koľkokrát prešla tam a späť, ale medzi stromami sa vytvoril chodníček.

Line ich viedla asi dvesto metrov do lesa – k močarine. Posledných tridsať metrov kráčali popri potoku, až dorazili k stojatej vode.

Hrob bol zreteľnejší takto naživo ako na fotke. Tri vetvy niekto očividne zodvihol a odložil nabok. Zvyšnú hlinu zrejme človek, ktorý hrob navŕšil, pohádzal do potoka. O niekoľko týždňov by ani nebolo vidieť, že tu niekto bol.

„Tu sa našli aj telá tých dievčat?“ spýtal sa Hammer.

Stiller pokrútil hlavou.

„Bolo to o kus ďalej, ale na podobnom mieste. Mäkká zem bez koreňov a iných prekážok. Hroby boli prikryté vetvami.“

Line zapla kameru. Hammer so Stillerom si natiahli kombinézy a rukavice. Kým pracovali, všetci mlčali. Odhodili zvyšné haluze a poukladali ich na kôpku. Pustili sa do kopania. Najprv rašelinu, potom zem.

Približne o pol metra hlbšie na niečo narazili. Stiller pokynul Hammerovi, aby prestal kopať. Ten si utrel spakruky pot z čela. Line pristúpila o čosi bližšie.

„Čierne plastové vrece,“ skonštatoval Stiller.

Zobral do rúk celtovinu, ktorú priniesol Wisting. Bola to hrubá biela celtovina dvakrát dva metre. Rozložil ju na zemi, hneď vedľa jamy.

Keď vrece zodvihli a preložili ho na ňu, začala sa z okrajov jamy sypať hlina. Wisting videl, že v jame ležia ďalšie plastové vrecia. Pozrel sa na Line, cez objektív, a prial si, aby tu nebola. Všetci vedeli, čo vo vreciach nájdu a on si vrúcne želal, aby to nevidela.

Vrece bolo previazané povrazom s jednoduchým uzlom a bolo plné sotva do štvrtiny.

„Potrebujeme nôž,“ povedal Hammer.

Nikto pri sebe nič také nemal. Stiller napokon vytiahol kľúč od auta, spravil ním dieru do vreca a rozšíril ju prstami.

Hammer zanadával. Wisting pristúpil bližšie.

Vnútri ležala noha s odrezaným chodidlom.

60

„Dobre teda,“ povedal Adrian Stiller a vzpriamil sa. „Toto už necháme na kriminalistických technikov.“

„Musíte to oznámiť aj Semmelmannovi,“ povedal Hammer.

Line držala kameru pevne v ruke. Snímala bledé prsty trčiace z čierneho vreca. Po celtovine liezla sivastá dážďovka. Počkala, kým bude preč zo záberu a zazoomovala na trhlinu vo vreci.

Stiller odstúpil nabok a začal telefonovať. Line si na okamih odsunula kameru od hlavy, pozerať sa na to takto bolo iné ako to sledovať cez šošovku kamery.

Videla nohu a potrhanú kožu. Bola červená, posiata bledými pľuzgiermi. Zarazila ju jej veľkosť. Bola dlhá a široká.

„To je... muž?“ spýtala sa.

Jej otec prikývol. Line sa posunula trochu nabok, aby sa na nohu pozrela z iného uhla. Zvraštila nos, keď jej doň udrel prenikavý pach chlóru.

„Neleží tu dlho,“ poznamenal Hammer. „Nanajvýš deň. Tie fľaky na pokožke – je poleptaná, nejde o začínajúci rozklad.“

„Kto to je?“ preglgla nasucho Line.

Otec otvoril ústa, že jej odpovie, ale znova ich zatvoril, akoby si chcel najprv usporiadať myšlienky a až potom sa o ne podeliť pred kamerou.

„Môže to byť len jeden z tých dvoch,“ ozval sa Hammer. „Buď je to Tom Kerr alebo Ten druhý.“

Line spustila kameru o čosi nižšie a predstavila si, čo sa tu asi stalo. A ako to všetko zapadá do seba.

„Takže jeden zabil druhého?“ spýtala sa.

Hammer prikývol.

„To je podľa mňa najjednoduchšie vysvetlenie.“

Stiller sa k nim vrátil.

„Technici tu budú do hodiny,“ povedal. „Zrejme je v tej jame aj jeho hlava. A ruky s odtlačkami prstov. Ešte dnes by sme mali teda vedieť, kto to je.“

Line sa pozrela, ako dlho jej ešte vydrží baterka. Čosi vyše hodiny. V aute mala ďalšiu – plne nabitú.

Ešte stále bola zmätená. Zabil Tom Kerr svojho pomocníka, toho, kto mu pomohol utiecť? Alebo zabil on jeho?

„Je to Tom Kerr,“ vyhlásil náhle otec a kývol na prederavené vrece. „To jediné dáva zmysel.“

Line naňho namierila kameru.

„Ako to?“ spýtala sa.

Otec však mlčal. Line sa zamyslela. Tom Kerr bol jediný, kto poznal totožnosť Toho druhého. Kerr signalizoval, že sa prizná. Že vyloží všetky karty na stôl, aby sa vyhol doživotiu. Očividne blufoval. Pretvaroval sa, aby sa dostal do situácie, keď bude môcť utiecť. Polícia ho poznala. Bolo veľmi pravdepodobné, že skôr či neskôr ho znova chytia. Odmietal by aj potom povedať, kto je Ten druhý alebo by s tým vyrukoval, aby vyviazol s ľahším trestom? Kým bol Kerr nažive, predstavoval pre Toho druhého riziko.

Nedokázala si to tak celkom utriasť v hlave, ale podstatné bolo pre ňu teraz jedno – telo, ktoré našli, nepatrilo Maren Dokkenovej.

Wisting pristúpil k okraju jamy, ktorú vykopali. Čupol si, podoprel sa lakťami o kolená a zložil si ruky. Chvíľu len hľadel dovnútra, potom sa otočil k Stillerovi a Hammerovi a spýtal sa:

„Aká hlboká je tá jama?“

„Prečo?“ spýtal sa Stiller.

„Uvažujem, koľko je v nej asi vriec,“ odpovedal Wisting a vstal. „A či je v nej len jedno telo, alebo dve.“

61

Keď Hammer so Stillerom kopali jamu, zazvonil mu mobil. Vtedy vypol zvuk. Teraz cítil, ako mu vo vrecku neprestajne vibruje. Pozrel sa na displej a zistil, že má trinásť zmeškaných hovorov. Volali mu novinári a čísla, ktoré nemal uložené v zozname. Len jeden z volajúcich mu zanechal odkaz. Pustil si ho – bol od Terjeho Nordbøa z úradu inšpekčnej služby. Žiadal ho, aby mu zavolal.

Oprel sa o auto, pozrel sa na chodníček vedúci do lesa a rýchlo prelistoval internetové vydania novín. Začal s VG. Uverejnili fotku Maren Dokkenovej v policajnej uniforme. Zmizla bez stopy – oznamovali čitateľom. V článku našiel aj fotku Idara Semmelmanna. Záber z tlačovej konferencie. Písali o ňom, ako o veliteľovi koordinovaného vyšetrovania, ktorý prevzal zodpovednosť za dosiaľ bezvýsledné pátranie po Tomovi Kerrovi.

Semmelmann vyhlásil, že sa im podarilo vystopovať granát, ktorý Kerr použil pri úteku. Pochádza z lúpeže vojenského skladu. V tejto súvislosti polícia pátra po tridsaťdvaročnom Tallakovi Gleichovi. Zverejnili aj jeho fotku. Bol to záber, ktorý im ukazovala veliteľka zásahu predtým, ako sa chystali do jeho domu. Holohlavý muž s kozou briadkou. Muž, ktorý je ľahko rozoznateľný.

Ku koncu článku narazil aj na vlastné meno a fotku – a na vysvetlenie všetkých tých telefonátov. Prečítal si, že ho uvoľnili z prípadu a že ho vyšetruje úrad inšpekčnej služby pre možné služobné pochybenie, pre ktoré sa podarilo Kerrovi ujsť. Uvádzali, že sa s novinármi odmietol rozprávať – čo bola pravda. Prokurátorka Guro Stemstadová im oznámila len toľko, že ho suspendovali.

Odložil mobil do vrecka. Opäť sa vrátil v myšlienkach k tomu, čo sa stalo, ku Kerrovmu úteku. Tak dlho si nad tým lámal hlavu. Snažil sa zistiť, čo mal spraviť alebo povedať. Ako inak mal uvažovať. Jediným výsledkom boli rastúce výčitky a pocit viny. Zvyčajne bol schopný odolávať takémuto negatívnemu točeniu sa v kruhu, ale cítil, že toto je iné. Doľahlo to naňho.

Z diaľky začul zvuk motora a strhol sa. Zo zákruty vyšlo policajné auto a za ním veľká dodávka technikov z úradu kriminálnej polície.

Stiller sa s nimi pozdravil a predstavil ich Line. Wisting a Hammer im len krátko kývli na pozdrav.

Vyložili potrebný výstroj a odniesli ho do lesa. Keď bolo konečne všetko pripravené, začínalo sa už stmievať. Postavili stan, rozostavili reflektory. Zaliali jamu v zemi prenikavým bielym svetlom. Hlasy technikov sa prelínali s pravidelným hukotom agregátu.

Tmu preťal niekoľkokrát za sebou blesk fotoaparátu. Čierne plastové vrece, ktoré Stiller prederavil, uložili do škatule, označili ju a odsunuli nabok. Vytiahli ďalšie vrece a odfotili. Jeden z technikov doň zarezal nožíkom. Bola v ňom ruka.

Prácu technikov dokumentovali a fotili. Navyše ich Line nakrúcala.

Tretie vrece bolo ťažšie než tie predošlé. Z obrysov bolo zrejmé, že ide o trup – bez rúk a hlavy.

Keď vrece prerezali, ich predpoklad sa potvrdil.

Na chodníku sa práve v tej chvíli roztancoval svetelný kužeľ. Kráčal k nim niekto s baterkou. Semmelmann a dvaja ďalší vyšetrovatelia, ktorých Wisting nepoznal. Technici si spravili prestávku a Stiller mu rýchlo zhrnul situáciu.

Semmelmann sa otočil k Wistingovi.

„Je mi ľúto, že sa to takto skončilo,“ povedal. Narážal na to, že teraz vedie vyšetrovanie on, a nie Wisting. „Máte moju plnú dôveru. Rozhodli sa bez môjho vedomia.“

Pozrel sa na Hammera a znovu na Wistinga.

„Ste však odvolaní z prípadu,“ pripomenul im. „Nemali by ste tu byť.“

„Zostaneme tu, kým nezistíme, kto to je,“ povedal Wisting a kývol na jamu.

Chvíľu to vyzeralo, akoby chcel Semmelmann niečo namietnuť, ale napokon si to rozmyslel.

„Čo zatiaľ máte?“ spýtal sa a pristúpil k trom škatuliam, ktoré stihli medzitým zaplniť.

„Nohu, ruku a trup,“ odpovedal Stiller.

Semmelmann zodvihol jedno veko a perom rozhrnul otvor vo vreci, aby sa o tom presvedčil na vlastné oči.

„Odvezieme ich do labáku na analýzu,“ informoval ho jeden z technikov, ktorý s nevôľou sledoval, ako narába s dôkazmi.

Semmelmann sa tváril, že si nevšíma jeho zľahka podráždený tón.

„Môžete naskenovať jeho prsty hneď tu, na mieste?“ spýtal sa. „Vyhľadať ich v registri odtlačkov prstov?“

„Musíme najprv vytiahnuť všetky vrecia,“ odpovedal najstarší technik.

„Chápem,“ prikývol Semmelmann.

Zavrel škatuľu a mávol im, aby pokračovali v práci. Jeden z chlapov zliezol do jamy a vytiahol odtiaľ ďalšie vrece. Očividne šlo o hlavu.

„Ostalo tu už len jedno vrece,“ oznámil im a vyliezol z jamy.

Wistingovi poklesli plecia. Len jedno telo.

Plastové vrece odfotili z rôznych uhlov a potom ho otvorili. Wisting videl iba vlasy. Dlhé čierne vlasy. Technik rozšíril otvor vo vreci a posunul hlavu nabok, aby si mohli prezrieť tvár. Bola posiata pľuzgiermi, pokožka bola rozleptaná od chlóru. Oči boli zatvorené. Ústa skrivené do úškľabku. Bol to on. Tom Kerr bol mŕtvy.

62

Wisting odbočil na príjazdovú cestu a zastal pred domom. Chvíľu len tak sedel s rukami položenými na volante. Predné reflektory zalievali dom a priestranstvo pred ním bielym svetlom. Mal by namoriť drevené obloženie. Už si ani nespomínal, kedy to spravil naposledy.

V hlave mu vírili myšlienky. Vytiahol kľúč zo zapaľovania a okolo neho sa rozhostila tma.

Ešte nikdy predtým sa to nestalo. Nikdy neodišiel od začatej práce. Boli prípady, ktoré museli odložiť, lebo sa jednoducho nedokázali pohnúť z miesta, ale nikdy neodstúpil od prebiehajúceho vyšetrovania. Pocit rezignácie ho napĺňal nepokojom.

Vystúpil do chladného večera, pozrel sa na Linin dom a odomkol dvere. Vonkajšie svetlo sa rozsvietilo.

V dome vládla tma a ticho. Tá prázdnota mu nerobila dobre, prehlbovala v ňom pocit bezmocnosti. Pripomenula mu aj, aký je hladný.

Zašiel do kuchyne, otvoril chladničku a vybral z nej zemiakový šalát s mäsom. Trochu z neho zjedol, odsunul tanier nabok a vytiahol si z tašky laptop, ktorý si doniesol z práce.

Na všetkých webových stránkach novín sa písalo o náleze tela v Østmarke. Uverejnili aj fotku Toma Kerra a informovali čitateľov, že je mŕtvy.

Pod článkom našiel aj fotku Idara Semmelmanna – v záplave ostrého svetla z blesku fotoaparátu. Len pred niekoľkými hodinami prevzal vyšetrovanie a už mohol vyrukovať s výsledkami.

Wisting si článok neprečítal, ale považoval za správne, že zverejnili Kerrovu smrť. Ľudia sa ho báli. Nebol dôvod túto informáciu zadržiavať.

Otvoril si interný policajný program. Vyhľadal v ňom Kerrov prípad a zistil, že doň viac nemôže vstúpiť. Adresár bol označený červenou. Keď naň prešiel myškou, objavilo sa dialógové okno oznamujúce, že prístup k zložke je zamietnutý. Administrátormi boli Guro Stemstadová a Idar Semmelmann – dočítal sa ďalej, mohol ich kontaktovať, ak by sa potreboval do zložky dostať pre služobné dôvody.

Vyhľadal prípad Maren Dokkenovej. Ani do tejto zložky sa však nedostal.

Vzhľadom na svoju hodnosť a služobné zaradenie mal širšie užívateľské práva než väčšina jeho kolegov. Za normálnych okolností by mal prístup ku všetkým prípadom, aj k takým, na ktorých osobne nepracoval, ba aj k prípadom obsahujúcim citlivé informácie, ktoré sa nemohli a nemali dostať na verejnosť. Teraz ho celkom odrezali.

Program mal funkciu rýchlych správ, policajti si mohli navzájom písať bez toho, aby sa museli prihlásiť do elektronickej pošty. Teraz mu signalizoval, že mu niekto poslal správu. Otvoril ju. Písal mu Tim Skage, vyšetrovateľ z policajného oddelenia Oslo-Západ. Bola to stručná správa. Meno – Helene Norumová – a link na jej výsluch, ktorý nahrávali na video.

Klikol na link a na obrazovke sa objavil záber zo sterilnej miestnosti, v ktorej sedeli dve ženy oproti sebe. Medzi nimi bol stôl. Žena napravo bola formálne oblečená a pred sebou mala položený fascikel. Žena naľavo mala okrúhlu tvár, spýtavý pohľad a lesklé čierne vlasy. Bola to Helene Norumová, matka tretej obete. Tej, ktorá sa nikdy nenašla.

V pravom hornom rohu bol čas – výsluch netrval dlho, len dvadsaťštyri minút.

Wisting klikol na play. Vyšetrovateľka rýchlo vybavila formality. Uviedla čas a miesto výsluchu a to, že sa týka vyšetrovania úmrtia Chrisa Pausta Backeho. Nepovedala však žene na opačnej strane stola, že podľa všetkého práve od Chrisa Pausta Backeho pochádzal ručný granát, po ktorého výbuchu sa podarilo Kerrovi ujsť a ani to, že jeho úmrtie vyšetrujú ako vraždu.

„Odkiaľ sa poznáte s Chrisom Paustom Backem?“ začala vyšetrovateľka.

Očividne sa rozhodla pre ofenzívu. Z otázky vyplývalo, že polícia usúdila, že sa poznajú a vypočúvaná sa dostala do situácie, v ktorej sa jej len ťažko vysvetľovalo, že medzi nimi nie je žiadne prepojenie.

Helene Norumová pokrútila však napriek tomu hlavou.

„Neviem, kto to je,“ povedala.

Policajtka v civile prikývla a zalistovala v zápisníku, zrejme mala aj alternatívny plán výsluchu.

„Aký mobil používate?“ spýtala sa.

„iPhone.“

Policajtka prečítala jej telefónne číslo. Norumová potvrdila, že je skutočne jej.

„Používa váš telefón aj niekto iný?“

„Nie.“

„Má k nemu niekto iný prístup?“

„Ako to myslíte?“

„Máte ho stále so sebou alebo sa stane, že ho doma odložíte a môže ho za vás zodvihnúť aj niekto iný?“

„Väčšinou ho mám stále pri sebe,“ odpovedala Norumová. „Bývam sama.“

Policajtka prikývla.

„V utorok 25. augusta o 21.53 vám volal Chris Paust Backe,“ povedala jej. „O čom ste sa rozprávali?“

Helene Norumová pokrútila hlavou.

„To musí byť omyl,“ povedala. „Mám utajené číslo. Niekto mi musel zavolať omylom. To meno mi nič nehovorí.“

„Stáva sa to? Stáva sa, že vám niekto zavolá omylom?“

„Už sa to stalo.“

Policajtka jej posunula po stole hárok.

„Tento hovor trval takmer minútu,“ povedala s prstom pritisnutým k papieru. „To je trochu dlho, ak niekto zavolá len omylom.“

Helene Norumová sa zahľadela na papier, nič však nepovedala. Pôsobila zmätene. Nezdalo sa mu, že sa pretvaruje, len hľadala nejaké vysvetlenie alebo odpoveď.

„Spomínate si, kto vám volal?“ spýtala sa jej policajtka.

„Nie...“

Helene Norumová zobrala do ruky mobil. Zrejme sa pozrela na zoznam prijatých hovorov.

„Mám tu len novšie hovory, staršie sa automaticky zmažú,“ povedala.

Policajtka jej zopakovala dátum hovoru.

„Spomínate si, čo ste v ten večer robili?“

Helene Norumová sa pozrela do svojho kalendára, pokrútila hlavou, nič v ňom nemala poznačené.

Výsluch sa zvrtol iným smerom.

„Udržujete kontakt s vaším bývalým manželom?“ zaujímalo policajtku.

„Sme rozvedení už dvadsať rokov,“ hlesla Norumová.

„Stále však máte rovnaké priezvisko.“

„Je to moje rodné priezvisko. Prijal ho, keď sme sa zobrali, snažil sa začať odznova. Vtedy som to nevedela, ale mal na to dôvod.“

„Ako to?“

„Veď máte jeho papiere, či nie?“ spýtala sa Helene Norumová. „Sedel. Ešte predtým, ako sme sa zoznámili, ho tam, odkiaľ pochádza, obvinili zo zneužívania. Nevedela som o tom. Neskôr ho z toho istého dôvodu odsúdili. Po rozvode. Boli sme manželia len tri roky.“

„Boli ste spolu v kontakte, keď zmizla Taran?“

Žena prikývla.

„Museli sme byť,“ odpovedala. „Veď sme mali spolu dieťa. Ani jeden z nás už po nej žiadne iné deti nemal. Veľmi ťažko niesol, že s ním Taran nechcela mať tie posledné roky nič do činenia. Veď predsa sedel za znásilnenie.“

Náhle zmeravela, akoby jej zišlo čosi na um. Zodvihla hlavu a zahľadela sa do stropu. Policajtka si to tiež všimla. Zmĺkla, aby ju nerušila.

„Bol to zvláštny hovor,“ začala. „Nazdávala som sa, že to má niečo spoločné s Johannesom.“

„Kedy to bolo?“

„Asi pred tromi-štyrmi týždňami. Bolo to neskoro večer, volalo mi neznáme číslo – také, čo sa neukáže na displeji, keď sa z neho volá.“

Pritisla prst k hárku s výpisom jej hovorov.

„To musí byť on. Bol to muž. Volal mi a povedal, že má tie veci, ktoré sme chceli.“

Wisting sa naklonil dopredu, aby lepšie počul.

„Aké veci?“ spýtala sa policajtka.

„To som sa ho spýtala aj ja,“ odpovedala Helene Norumová, „ale nevysvetlil mi to. Len zopakoval, že zariadil, čo sme chceli. Nazdávala som sa, že šlo o omyl, ale vraj nie.“

„Nie?“

„Nie. Povedal len: Norumová? A povedal moje číslo. A to súhlasilo.“

„Ako prebiehal váš rozhovor ďalej?“

„Už sme sa veľmi nerozprávali. Spýtala som sa, kto volá a on ma požiadal, aby som počkala. Počula som na opačnom konci linky nejaké zvuky, akoby odložil mobil a listoval v akýchsi papieroch. Asi po polminúte znovu zodvihol a povedal len: ,Prepáčte‘ a potom hovor ukončil. Akoby pochopil, že sa pomýlil a položil.“

„Prečo vám napadlo, že to má niečo spoločné s vaším bývalým manželom?“

„Tuším čosi také povedal. Naznačil čosi v tom zmysle ,vy a váš manžel‘ – veci, ktoré ste ,vy chceli‘.“

Policajtka to skúsila ešte niekoľkokrát, pokúšala sa z nej vytiahnuť, ako konkrétne hovor prebiehal, až potom sa pustila do sumarizácie celého výsluchu.

Wisting sa oprel dozadu. Niečo tu nesedelo. Nemal dôvod spochybňovať Norumovej výpoveď, ale aj tak to bolo čudné.

Asi hodinu po telefonáte niekto Backeho zavraždil a podpálil jeho byt. Wisting uvažoval o rôznych scenároch. Rád by sa o nich s niekým porozprával, ale z prípadu ho odvolali. To, čo sa práve dozvedel, nebolo určené jeho očiam a ušiam. Aj tak bolo neskoro na to, aby zavolal Skagemu. Bolo už po polnoci.

Výsluch sa skončil. Obrazovka sčernela a prehrávací program sa zatvoril.

V adresári, do ktorého získal prístup prostredníctvom linku, bol ešte jeden súbor. Záznam z výsluchu Tallaka Gleicha. Niekto ho tam uložil pred polhodinou. Zrejme ho v priebehu večera zadržali.

Wisting otvoril dvojklikom ikonku a prehrávací program sa automaticky spustil. Gleicha posadili do tej istej výsluchovej miestnosti. Napravo sedel Tim Skage. Muž na opačnej strane stola bol holohlavý, nemal však koziu briadku. Okrem nich sedel v miestnosti ešte jeden človek. Mal na sebe dobre padnúci sivý oblek, košeľu mal pod krkom rozopnutú a listoval v kôpke dokumentov. Gleichov právnik.

Tallak Gleich uviedol svoje meno a adresu. Vyšetrovateľ ho informoval, že je zadržaný pre prechovávanie narkotík a porušenie zákona o zbraniach a strelive. Oboznámil ho, že počas prehliadky jeho domu zaistili 123 gramov amfetamínu, 28 gramov hašiša a rôzne tabletky, ako aj tri ručné granáty.

„Ten štof je môj,“ povedal Gleich bez toho, aby ho k tomu niekto vyzval. „O ručných granátoch nič neviem. Tie musel u mňa nechať niekto iný. Asi nejaká návšteva.“

„Boli v skrini vo vašej spálni,“ podotkol Skage. „Sú na nich vaše odtlačky prstov.“

Tallak Gleich mykol plecami.

„Neviem, odkiaľ sa tam vzali,“ povedal.

„Pochádzajú z lúpeže vo vojenskom sklade,“ povedal Skage, „ale nie preto sme vás zadržali. O to tu teraz nejde.“

Gleich sa pozrel na svojho právnika.

„A o čo tu teda ide?“ spýtal sa advokát.

„Myslím, že ste to už obaja pochopili,“ odpovedal Skage. „Tieto granáty sa balia do debničiek po štyri kusy. U vás sme našli tri. Podľa našich informácií ste štvrtý posunuli Chrisovi Paustovi Backemu. Chceme vedieť, či vám povedal, na čo mu je.“

Advokát zalistoval v dokumentoch a naklonil sa ponad stôl.

„A čo vraví pán Backe?“ spýtal sa.

Jeho klient odpovedal ešte predtým, ako stihol Skage niečo povedať.

„Je mŕtvy,“ skonštatoval. „Zhorel.“

Tim Skage prikývol.

„Chris Paust Backe zomrel pred tromi týždňami,“ potvrdil. „Kedy ste sa s ním naposledy rozprávali?“

Gleich zaváhal. Wistingovi vyschlo v ústach. Obzrel sa, či neuvidí niečo na pitie, nechcel však odchádzať od monitora.

„Počujte,“ začal Skage. „Hrám s odkrytými kartami. Backe zháňal pred smrťou granát, vypytoval sa naň viacerých ľudí. Domnievame sa, že ten granát bol použitý pri Kerrovom úteku. To znamená, že sa pravdepodobne stretol s Tým druhým.“

Tallak Gleich sa chystal niečo povedať, ale právnik ho prerušil.

„Počkajte,“ povedal a zodvihol ruku na znak toho, že má mlčať. „Ako zomrel Chris Paust Backe? Pri požiari?“

„Vyšetrujeme to ako podozrivé úmrtie,“ odpovedal Skage.

„Teda ako vraždu?“ chcel vedieť advokát.

„To je naša hlavná hypotéza,“ potvrdil Skage.

Právnik sa pozrel na svojho klienta.

„Môžeme si spraviť prestávku?“ spýtal sa. „Musíme sa poradiť.“

Skage sa pozrel na hodiny a ohlásil, že prerušuje výsluch. Monitor sčernel. Wisting zastavil nahrávku, vstal, zašiel do kuchyne a napustil si do pohára vodu. Vypil ju, napustil si ešte za pohár a vrátil sa. Odniesol si počítač do obývačky a tam sa pohodlnejšie usadil.

Prestávka sa skončila. Výsluch pokračoval. Slova sa ujal advokát.

„Môj klient priznáva, že odovzdal Chrisovi Paustovi Backemu ručný granát a ručnú zbraň, nevedel však, na čo sa ich chystá použiť.“

„Spomenul, na čo ich potrebuje?“ spýtal sa Skage.

Tallak Gleich pokrútil hlavou.

„Len, že ich nezháňa pre seba. Boli pre nejakého týpka. To Chris robil – bol sprostredkovateľ, dokázal zohnať všetko. Ľudia za ním chodili, ak niečo potrebovali.“

„Kedy to bolo?“

„Týždeň pred jeho smrťou.“

Skage požiadal Gleicha, aby mu detailnejšie vysvetlil, ako s ním Backe nadviazal kontakt a opísal mu, ako mu spomínané veci odovzdal.

„Hovoril som s ním po tom, ako sa tých vecí zbavil,“ povedal Gleich. „Bol vystresovaný. Nervózny.“

„Ako to myslíte?“

„Možno ani nie tak nervózny, ako... zúfalý. Akoby oľutoval, že niečo dal do pohybu. Bol jednoducho iný, a nebolo to len tou jeho bradou. Pripadal mi paranoidný. Nedokázal obsedieť. Obzeral sa, akoby si myslel, že ho niekto sleduje.“

Wisting znovu zastavil nahrávku. Niečo v ňom zarezonovalo. Vrátil sa o pár sekúnd dozadu a prehral si danú sekvenciu ešte raz.

„... bol jednoducho iný, a nebolo to len tou jeho bradou.“

Znelo to, akoby si Backe nechal narásť bradu a zmenil výzor. Šlo o čosi, čo korešpondovalo s inou výpoveďou. Muž, ktorý si hovoril Theo Dermann, mal tiež bradu. Claes Thancke sa domnieval, že šlo o akúsi kamufláž. Že si ju nechal narásť predtým, ako za ním prišiel do kancelárie s listom pre Kerra.

Pustil nahrávku a čakal, že sa Skage spýta na bradu, ale ten nemal tie isté informácie ako Wisting a zrejme sa ani nezvykol pozastaviť pri všetkom, čo sa povedalo. Pokračoval vo výsluchu.

„Kedy to bolo?“ spýtal sa.

„O pár dní neskôr. Zaplatil mi. Vtedy som ho videl naposledy.“

Tim Skage sa naklonil dopredu, akoby v tom chcel mať jasno.

„Hovorili ste s ním po tom, ako odovzdal ručný granát a pištoľ?“ spýtal sa.

„Áno.“

„To znamená niekoľko dní pred jeho smrťou?“

Tallak Gleich prikývol.

„A ste si istý, že tie veci odovzdal človeku, ktorý si ich objednal?“

„Áno, inak by mi predsa nepriniesol peniaze.“

Po ulici prešlo auto. Natiahol krk. Zastalo pred Lininým domom. Boli takmer dve hodiny.

Na obrazovke dospel Skage a Gleich k tomu, že Backe musel odovzdať ručný granát a pištoľ prinajmenšom tri dni pred svojou smrťou.

Pochopil, prečo sa Skage tak upäl na to, kedy sa to stalo. Súhlasilo to s telefonátom Helene Norumovej. Wisting tiež predpokladal, že tie veci, o ktorých Backe hovoril, sú granát a pištoľ.

Odpil si z pohára a počúval, ako Skage hovorí, že je 23.17 a ako vyhlasuje výsluch za ukončený. Wisting sa oprel dozadu, zaplavil ho pocit, že tu niečo nesedí. Informácie boli veľmi čerstvé. Potreboval čas na to, aby ich strávil. Prísne vzaté, to už nebolo jeho úlohou, ale jednoducho to nedokázal nechať tak.

63

Zaspal posediačky, v kresle. Zobudil sa na zvonenie telefónu. Bolo trištvrte na sedem a vonku svitalo.

Volal mu Hammer.

„Narazil som na niečo veľmi zaujímavé,“ povedal.

Wisting si odkašľal.

„Nejako som nemohol v noci spať, tak som sa hrabal v papieroch,“ pokračoval Hammer.

„Ty sa do zložiek k prípadom stále dostaneš?“

„Nie, to nie, ale do Semmelmannovej databázy áno. A ty tiež.“

„Do vzťahovej mapy?“

„Ide o údaje od telekomunikačných operátorov,“ vysvetlil mu Hammer. „Si doma?“

„Áno.“

„Tak prídem a ukážem ti to.“

Wisting sa osprchoval a kým Hammer prišiel, stihol spraviť kávu.

Usadili sa ku kuchynskému stolu. Hammer mal so sebou svoj vlastný počítač, v ktorom zosystematizoval a roztriedil dáta od rôznych telekomunikačných spoločností. Všetky hovory a textové správy, ktoré boli zaznamená v okolí Kerrovho statku v čase pred požiarom. Šlo o milión položiek – údaje z troch mesiacov. Statok ležal na samote, ale vysielač, ktorý ho pokrýval, mal dosah aj na časť cesty E6 a východné štvrte Osla.

„Nejako musel s Tým druhým komunikovať,“ začal Hammer. „Semmelmann a jeho tím preverili všetky osoby, s ktorými bol Kerr v telefonickom kontakte, ale nič nenašli.“

Wisting prikývol.

„To znamená že Kerr, alebo možno aj obaja, používali na vzájomnú komunikáciu mobily, ktoré neboli napísané na nich.“

„Ihla v kope sena,“ poznamenal Wisting.

„Semmelmannov tím zmapoval pohyb Toma Kerra v čase pred jeho zatknutím. Vedia, že bol – okrem iného – v práci. Niekoľkokrát musel aj odcestovať – na niekoľko dní. Napríklad šiel stavať nový bazén do Mosjøen. Strávil tam dva týždne. Vylúčil som všetky čísla, ktoré boli aktívne, keď Kerr nebol doma a vymazal som ich zo zoznamu.“

„Nespravili to už predtým?“

Hammer zobral do ruky šálku a posunul ju bližšie k Wistingovi, aby mu mohol naliať kávu.

„V materiáloch od Semmelmanna som žiaden takto upravený zoznam nenašiel,“ povedal.

Priložil si šálku k perám a odpil z nej.

„Ostalo nám stále množstvo telefonátov a správ, ale už sme vylúčili tých, ktorí bývajú na okolí a komunikujú na pravidelnej báze. Takto upravený zoznam je prehľadnejší a dá sa s ním ľahšie pracovať.“

„Čo si našiel?“ spýtal sa Wisting.

„Vychádzal som z toho, že Ten druhý bol v minulosti odsúdený. Vytriedil som všetky účty, ktoré sú registrované na osoby v minulosti trestané.“

„To je však skupina, na ktorú sa zameral aj Semmelmann,“ namietol Wisting.

„To je pravda, ale aj tak som považoval za zaujímavé detailnejšie ich preskúmať. Kriminálnici často používajú telefóny, ktoré nie sú písané na nich.“

Wisting prikývol

„Hovoríme o 122 rôznych telefónnych číslach, ktoré sú registrované na odsúdené osoby,“ pokračoval Hammer. „Tridsiati štyria sedeli za sexuálne delikty.“

Otočil počítač k Wistingovi.

„Zaujali ma títo dvaja,“ povedal a ukázal na monitor.

Šlo o prehľad komunikácie medzi dvomi číslami. Rozhovory a správy. Bol pri nich uvedený dátum a čas – nasledovali chronologicky za sebou.

„Steffen Skjeberg a Tormod Jahren,“ prečítal Wisting. „Kto to je?“

„Sexuálni delikventi,“ odpovedal Hammer. „Steffen Skjeberg bol odsúdený za znásilnenie v Tøyenskom parku. Tormod Jahren sedel za incest a distribúciu detského porna.“

Wisting na ňom videl, že je toho viac. Hammer ďobol prstom do monitora.

„Ide o to, že obaja sedeli v tom istom čase,“ povedal. „Skjeberg v Ullersme a Jahren v Ile. Vyfasovali pomerne dlhé tresty. Skjeberg pred dvoma rokmi zomrel – ako šesťdesiatdvaročný. Jahren má dvadsaťdeväť a prepustili ho vlani. Má teraz iné telefónne číslo. Pochádzajú každý z inej štvrte. Nič nenaznačuje, že sa vôbec poznali.“

„Niekto predsa musí za ten mobil platiť, nie?“ namietol Wisting.

„Môže ísť o príkaz k inkasu, ktorý pokračuje, kým sa neskončí zmluvné obdobie,“ nadhodil Hammer. „Alebo predplatenú kartu bez viazanosti. Za tie sa dá platiť kartou, ktorú kúpiš pri pokladni v niektorých obchodoch. To môže spraviť hocikto.“

Wisting prikývol. Keď zaviedli predplatené karty bez viazanosti, nemuseli sa ľudia nijakým spôsobom registrovať, ale teraz sa pravidlá sprísnili. Ak si ju chce niekto kúpiť, musí sa legitimovať. V princípe však nikto nekontroluje, kto za užívanie telefónneho čísla platí.

„Odvtedy uplynulo už päť rokov,“ pokračoval Hammer. „Všetky ostatné užívateľské dáta týkajúce sa týchto čísel sú už zmazané. Máme len to, čo si vyžiadali, aby zmapovali používanie mobilov okolo statku Toma Kerra.“

Skroloval nižšie a pokračoval.

„Naposledy boli v kontakte osem hodín pred pokusom o únos Freje Bengtsonovej,“ povedal. „Predtým, ako sa im to vymklo z rúk a Kerra zatkli.“

„Prišiel si na to,“ zamrmlal Wisting. „Zistil si, ako spolu komunikovali.“

Skutočne sa k niečomu blížili, k niečomu, čo by mohlo znamenať prielom vo vyšetrovaní. Súčasne ho však znovu zaplavil nepokoj. Nedokázal sa zbaviť pocitu, že niečo nesedí. Trápilo ho to aj včera, keď zaspával. Teraz sa ten hryzavý pocit vrátil. A bol ešte intenzívnejší. Niečo tu vážne nesedelo.

Hammer si pritiahol počítač.

„Musíme to posunúť Semmelmannovi,“ povedal.

Wisting vstal a pristúpil k oknu. Linino auto stálo ešte stále pred jej domom.

„Myslím, že by sme si to mali nechať pre seba,“ vyhlásil.

„Ako to myslíš?“

Wisting sa k nemu otočil.

„Odkiaľ tie telefóny mali?“ spýtal sa, no vzápätí otázku preformuloval. „Ak človeka zatknú, kam sa dostane jeho telefón?“

Pozrel sa na Hammera a videl na ňom, že pochopil, kam Wisting mieri. Telefóny vždy zadržali. Najmä ak šlo o sexuálne delikty. Prezerali ich obsah, fotky a podobne, hľadali dôkazy. Následne sa ukladali do policajného skladu dôkazov. Ak sa použili v súvislosti s trestnou činnosťou, prepadli v prospech štátu a zničili ich. Niektoré vydali rodinným príslušníkom alebo ich poslali do väzenia spolu s ostatným osobným majetkom. Tam ich uchovávali, kým väzňa neprepustili, ale zväčša ostali na polícii.

64

Keď sa Line zobudila, bolo už svetlo. Večer zabudla zatiahnuť rolety a teraz dovidela na oblohu, ktorú pokrývali tmavosivé dažďové mračná.

Zobrala do ruky mobil, ktorý ležal na nočnom stolíku a vytiahla z neho káblik nabíjačky. Bolo 7.49. Žiadne správy. V novinách sa nič nové nedočítala. Nadpisy článkov sa rôznili, ale v podstate v nich šlo o jedno a to isté. O Kerrov útek – písali o ňom ako o pochybení polície, ktoré sa aktuálne vyšetruje. Znovu použili ako ilustračku zábery jej otca, keď informoval novinárov o vývoji situácie na Eftangu.

Jediní, komu sa podarilo získať komentár od Claesa Thanckeho, boli reportéri z TV2. Právnik bol skúpy na slovo. Len potvrdil, že vie o tom, že našli telo jeho klienta a vyhlásil, že si o tom nepraje špekulovať. Uverejnili aj fotku vystrihnutú z jej nahrávky z dňa, keď Kerr utiekol. Pod záberom nebol uvedený zdroj.

Idar Semmelmann neposkytol po improvizovanej tlačovke, ktorú večer narýchlo zvolal, žiaden komentár.

Keďže sa telo našlo po reorganizácii vyšetrovania, budú to považovať za jeho zásluhu. Ak prípad vyriešia, bude z neho hrdina. Súčasne bude zrejme prinútená pozrieť sa kriticky na previerku výpovede – na to, do akej miery bola na ňu polícia pripravená. Jej otec z toho vyjde v zlom svetle.

Momentálne sa jej všetko videlo neskutočné a neprehľadné. Bola bezradná, lebo stále nevedela, čo sa stalo s Maren Dokkenovou.

Odhrnula perinu a sadla si. Snažila sa zaplašiť myšlienky na to, čo prežíva mladá policajtka a čomu je asi vystavená. Poponáhľala sa do kúpeľne. Dlho sa sprchovala. Pokúšala sa sústrediť na prácu. Nebolo to iné, ako zbierať materiál na nejaký článok. Bol v tom len jeden rozdiel: bude dlhšie trvať, kým bude môcť prácu odprezentovať.

Musí dostať Thanckeho pred kameru, napadlo jej. Je takmer povinný vyjadriť sa. Jeho klient je mŕtvy, je jediný, kto sa môže vyjadriť v jeho mene.

Voda začínala chladnúť. Utrela sa, zamotala sa do uteráka a zamierila do kuchyne. Sadla si a vyhľadala číslo Thanckeho advokátskej kancelárie. Hneď ju preplo na odkazovač a vtom si uvedomila, že je sobota. Kancelária bola zatvorená.

Na webovej stránke kancelárie nenašla žiadne priame čísla na advokátov. Mohla by si ho vypýtať od otca alebo od Stillera, ale určite nebude jediná, kto sa mu dnes pokúsi zavolať.

Radšej mu napísala mejl, predstavila mu svoj projekt, spomenula, že sa stretli počas previerky výpovede a požiadala ho o nezáväzné stretnutie. Nápor médií bol zrejme veľký, ale takto sa bude aspoň môcť na niečo odvolať.

Zhodila zo seba mokrý uterák a šla sa obliecť. Pípol jej mobil. Pozrela sa naň, až keď sa doobliekala. Písala jej Sofie. Pýtala sa, či by nepostrážila dievčatá, kým si niečo vybaví.

Vlastne sa jej to vôbec nehodilo. Mala toho na práci viac než dosť, ale nemohla odmietnuť.

65

Kompresor v chladničke sa naštartoval. Monotónny hukot prerušil ticho, ktoré sa rozhostilo v kuchyni.

Wisting s Hammerom sedeli pri stole a mlčali. Premýšľali o komplikáciách, ktoré vyplývali z toho, čo práve zistili.

„Čierne telefóny,“ poznamenal Wisting. „Nebolo by to po prvý raz...“

Šlo o bežnú prax pri vyšetrovaní drogových deliktov a pri komunikácii s informátormi – o zaužívaný pojem. Čierny telefón bol telefón, ktorý zadržali v súvislosti s vyšetrovaním a policajti si ho požičali zo skladu, aby mohli takto udržiavať kontakt s informátormi. Znižovalo to riziko, že ich zdroj odhalia. Rozhovory sa nedali vystopovať k policajtom, vyzeralo to, akoby telefonovali s inými zločincami. Táto prax však balansovala na hranici zákona. Predmety použité v súvislosti s páchaním trestného činu prepadali v prospech štátnej pokladnice – tak to bolo napísané v zákone. Auto, v ktorom sa pašoval alkohol, mohli predať na aukcii. Mobil mal však zanedbateľnú hodnotu a zničili ho – ak nebol majiteľ oprávnený požadovať ho naspäť.

„Musíme to najprv preveriť, až potom môžeme niečo spraviť,“ zauvažoval nahlas Hammer. „Zistíme, či tie telefóny zadržali. Či ich niekomu vydali na potvrdenie, alebo ostali u nás.“

„Tie prípady nepatria pod naše oddelenie,“ povedal Wisting. „Nemáme k nim prístup.“

Pritiahol si počítač a vyhľadal ich v systéme. Našiel čísla prípadov, ale na to, aby si prečítal príslušné zložky, by mu ich musel niekto poslať. Kapacita systému bola obmedzená. Vyšetrovatelia si mohli prečítať len zložky prípadov spadajúcich pod ich oddelenie. Navyše šlo o prípad spred piatich rokov, zrejme bol už archivovaný. Ak by sa k nemu chceli dostať, museli by požiadať o prístup k zložke.

„Stiller,“ napadlo Hammerovi. „Ľudia z Odložených prípadov sa predsa hrabú v archíve v jednom kuse.“

„Toto však nie sú nevyriešené prípady,“ podotkol Wisting.

„Určite má prístup ku všetkým prípadom bez ohľadu na to, pod aké oddelenie patria,“ namietol Hammer. „Stačí mu párkrát kliknúť myškou. Zavolaj mu!“

Wisting sa načiahol po mobil a vyhľadal Stillerovo číslo.

„Kde ste?“ spýtal sa, keď mu zodvihol.

„Doma,“ odpovedal Stiller. „Je niečo nové?“

„Do určitej miery... Potrebujeme vašu pomoc.“

Vysvetlil mu, čo zistili a čo potrebujú.

„Dajte mi dvadsať minút,“ požiadal ho Stiller.

Ozval sa mu po osemnástich.

„Máte pravdu,“ povedal. „Počas výsluchu uviedli Steffen Skjeberg a Tormod Jahren telefónne čísla, ktoré ste objavili. Keď sa telefóny používali v Østmarke, obaja sedeli vo väzení, ale to ste vedeli.“

„Zadržali im pri zatknutí telefóny?“ zaujímalo Wistinga.

„Áno. Vyšetrovali ich na odbore počítačovej kriminality, ale nenechali sme si ich.“

Pri sexuálnych deliktoch sa mobily páchateľov rutinne skúmali – hľadali v nich dôkazový materiál. To, že telefóny neprepadli v prospech štátu, znamenalo, že obvinení v nich nemali uložené žiadne fotky alebo filmy, ktoré by ich usvedčovali z páchania trestnej činnosti.

„Sú vedené ako vydané majiteľovi,“ informoval ich Stiller.

Wisting pokrútil hlavou. To nesedelo.

„Možno z nich niekto vybral SIM karty,“ nadhodil Hammer. „A vložil ich do iného mobilu.“

Stiller s ním súhlasil:

„Skjeberg ani Jahren nepodpísali potvrdenie o prevzatí,“ pokračoval.

To nebolo až také nezvyčajné. Keď nadobudol rozsudok právoplatnosť, museli nejako naložiť so zadržanými predmetmi, aby mohli prípad archivovať. Súkromný majetok často uložili do obálky. Ak nešlo o bankovky, šperky či iné cenné veci, poslali ho poštou. Často sa ako jediný pod to podpisoval vyšetrovateľ, ktorý veci zadržal.

„Kto podpísal to potvrdenie?“ spýtal sa Wisting.

„Skjebergov mobil vydali z policajného skladu spolu s jeho kľúčmi,“ odpovedal Stiller. „Postarala sa o to Lina Streifová, teraz je šéfkou na mravnostnom.“

Po krátkej odmlke pokračoval.

„Jahrenov mobil prevzal inšpektor Idar Semmelmann. Päť dní predtým, ako sa začal znovu používať.“

66

Na chodbách policajného oddelenia vládlo ticho. Vyšetrovanie presunuli do Osla, ale vo veľkej zasadačke ešte stále visela vzťahová mapa, ktorú vypracoval Semmelmann a na stole ležali zakladače s tipmi.

Stiller prišiel z Osla. Hammer za ním zavrel dvere a zamkol.

„Mali by sme zájsť za policajnou riaditeľkou,“ povedal Wisting.

Stiller si sadol k stolu a vytiahol z tašky laptop.

„Stiahla vás z prípadu,“ pripomenul mu. „O štvrtej sa s ňou mám stretnúť. Musíme zistiť ďalšie fakty, aby som jej mohol celú záležitosť predostrieť.“

Wisting sa chcel už-už spýtať, prečo sa stretáva s policajnou riaditeľkou, ale napokon si to rozmyslel.

„Kde začneme?“ spýtal sa Hammer.

„Musíme nájsť nejaký prienik,“ odpovedal Stiller. „Bod nula. Tom Kerr bol trikrát odsúdený, ale v roku 2000 mu Claes Thancke pomohol vyviaznuť – oslobodili ho v prípade obvinenia zo znásilnenia. Šlo o procesnú chybu, policajti to zbabrali.“

Otvoril adresár s príslušnými súbormi. Jednotlivé dokumenty boli označené číslom, názvom a menom vyšetrovateľa, ktorý spísal hlásenia. Jedno meno sa objavovalo opakovane: Idar Semmelmann.

Hammer chytil do ruky fixku, ktorá ležala na stole. Mala červený vrchnáčik. Otvoril ju, vstal a pristúpil k mape vzťahov.

„Je neúplná,“ vysvetlil.

Mal to byť prehľad osôb, ktoré boli akýmsi spôsobom prepojené s Tomom Kerrom. Ľudia, ktorí s ním prichádzali do styku. Či už sporadicky, alebo častejšie. Neboli na nej žiadni policajti.

Špička fixky zaškrípala, keď ju Hammer pritlačil k papieru a nakreslil nový kruh v tesnej blízkosti Kerrovho mena. Chvíľu váhal, napokon ho však nechal prázdny. Nikto z nich to nepovedal nahlas. Že Ten druhý by mohol byť jedným z nich.

„Helene Norumová má utajené telefónne číslo,“ povedal Wisting, aby podporil nevyslovenú teóriu. „Povedala to pri výsluchu. Niekto jej zavolal v ten večer, keď Backe umrel. Niekto, kto mal prístup k jej číslu.“

Napadol mu ďalší detail.

„Brada,“ zamrmlal. „Musím zavolať Skagemu.“

Nepúšťal sa do ďalšieho vysvetľovania. Vybral z vrecka mobil a zavolal vyšetrovateľovi z oddelenia Oslo-Západ. Skage sa začal hneď sťažovať na novú organizáciu vyšetrovania.

„Je to fakt na hovno... všetko,“ povedal. „A rozhodli sa akurát pre Semmelmanna...“

„Zadržali ste Tallaka Gleicha...“ prešiel Wisting k veci.

„Áno, poslal som vám link z jeho výsluchu a záznam z výsluchu Helene Norumovej,“ povedal Skage. „Nejako výraznejšie nám to nepomohlo, ale mám taký pocit, že sa Backe zamiešal do čohosi, čo mu prerástlo cez hlavu.“

„Videl som ten záznam,“ povedal Wisting. „Hovorí niečo o brade. Mal Backe bradu?“

„Zvyčajne nie, a nemal ju ani vtedy, keď umrel. Bol oholený, ale zmapovali sme jeho pohyb a máme ho na niektorých nahrávkach aj s bradou.“

Wisting ho požiadal, aby mu to vysvetlil.

„Vychádzali sme z údajov na jeho platobnej karte,“ povedal Skage. „Máme prehľad o všetkých miestach, kde ju použil.“

Wisting pokýval hlavou. To bol rutinný postup pri každom väčšom vyšetrovaní.

„Máme aj záznamy z bezpečnostných kamier na miestach, kde sú nainštalované,“ pokračoval Skage. „V podstate boli všade.“

„Môžete mi ich poslať?“ spýtal sa Wisting.

„Vás už predsa z vyšetrovania stiahli, nie?“

„Jedna policajtka z môjho oddelenia je nezvestná, mladá žena, na polícii robí len rok,“ odpovedal Wisting. „Nemôžem to nechať tak, kým sa nenájde.“

„Pošlem vám link,“ povedal Skage, „ale nepomôže vám. Na všetkých záberoch je sám.“

„Ďakujem – aj tak,“ povedal Wisting.

Skage čosi nezrozumiteľne zamrmlal.

„Nikdy mu to nemali zveriť... Semmelmannovi,“ zopakoval. „Dali ho tam len preto, aby sa ho zbavili. Nikdy mu nemali zveriť takú zodpovednosť.“

„Kto sa ho chcel zbaviť?“

„Vedenie,“ odpovedal neurčito Skage. „Pracoval pridlho na mravnostnom. Vypracoval sa od strážnika až po vedúceho odboru, ale postupne začal predstavovať čoraz väčší problém.“

„Ako to?“

„Povráva sa, že je to perverzák. Vraj si dával načas, keď prezeral zhabaný materiál. Ochotne sa hlásil, keď bolo treba analyzovať zábery toho najhrubšieho sexuálneho násilia. Počul som, že rád počúva, ako mu obete rozprávajú, čomu všetkému boli vystavené. Vŕtal sa v detailoch. Pár ľudí sa naňho sťažovalo, ale nič, čo by sa dalo proti nemu použiť. Keď chytili Kerra, odsunuli ho trochu nabok a spravili z neho veliteľa tímu, ktorý mal vypátrať Toho druhého. Venuje sa tomu už päť rokov. Možno to dokáže teraz, ale pochybujem. Vravel som to už predtým a teraz to zopakujem. Nemali mu zveriť vedenie vyšetrovania.“

67

Znovu sa rozpršalo. Wisting podišiel k oknu, odsunul od seba dve lamely na žalúzii a vyzrel von. Cez ulicu sa ponáhľal muž s červeným dáždnikom.

Počítač zapípal. Skage mu poslal Backeho výpis z účtu a zábery z miest, kde použil platobnú kartu. Stiller s Hammerom sa postavili vedľa neho. Otváral jednu fotku za druhou. Backe stál na záberoch pred pokladnicou v rôznych obchodoch, vždy bol nejako inak oblečený. Na každom zábere bola brada dlhšia, hustejšia a postupne mu zakrývala celú spodnú časť tváre.

Na posledných fotkách mal na pravom líci a pod ľavým okom aj náplasti. V pravom hornom rohu bol uvedený čas, keď bol záber spravený: 20. augusta 14.37.

„Kde to je?“ spýtal sa Stiller.

Wisting sa pozrel na názov súboru.

„Lahôdky de Luca na Akerskej ulici,“ prečítal. „To je v centre Osla, neďaleko Thanckeho advokátskej kancelárie.“

„Bol u neho,“ pokýval hlavou Stiller. „To on je Theo Dermann.“

„Bol len poslíčkom,“ zauvažoval nahlas Hammer. „Využili ho. Zaobstaral im zbraň a čo-to pre nich vybavil.“

„Takého človeka sa treba zbaviť,“ dodal Stiller. „Zabudnutá panvica na sporáku. Všetci policajti už boli na takom mieste požiaru. Technici to preverujú ako prvú vec. Zriedka sa potom venujú aj niečomu inému.“

Wisting znovu vstal a vrátil sa k oknu. Otvoril ho. Vpustil dnu čerstvý vlhký vzduch.

„Potrebujeme toho viac,“ vyhlásil.

„Nemôžeme čakať,“ namietol Hammer. „Ak má Maren Dokkenovú, počíta sa každá hodina. Každá minúta.“

Stiller našiel Semmelmannovu adresu.

„Je rozvedený, býva sám. Nemá deti.“

„Musí mať niekde nejaké miesto,“ uvažoval Hammer. „Miesto, ktoré mu nepatrí, ale ktoré môže využívať. Také niečo ako zváračská dielňa, kde sme našli dodávku.“

„Môžeme ho nechať sledovať?“ spýtal sa Wisting.

Stiller pokrútil hlavou.

„Nemôžem za ním poslať tím bez toho, aby vedeli, o čo ide.“

„Kde je teraz?“ spýtal sa Hammer.

„Zrejme v práci,“ odpovedal Stiller. „V kancelárii. Môžem to zistiť. Vymyslím si nejakú výhovorku, prečo mu volám.“

„Mohli by ste sa ho spýtať, či sa pozrel na tú pobočku úradu práce v Sagene,“ navrhol mu Wisting. „Dermann odtiaľ volal Claesovi Thanckemu. Mohol by to preveriť. Zistiť, či si niekto pamätá muža s bradou, ktorý tam bol dvadsiateho augusta.“

Hammer sa toho chytil.

„Môžeme ho sledovať,“ povedal. „V našich civilných autách. Maren zmizla pred vyše štyridsiatimi hodinami. Tie druhé držal v zajatí minimálne tri dni. Mohol by nás k nej zaviesť.“

„Je to skúsený vyšetrovateľ,“ pripomenul mu Wisting. „Spozná naše autá, zistí, že ho niekto sleduje.“

„Môžeme mu dať na auto sledovacie zariadenie,“ povedal Stiller. „Tak by sme si mohli udržiavať väčší odstup.“

Hammer už vstal a schmatol svoju bundu. Netrpezlivo sa pozrel na Wistinga.

„Ideš do toho?“ spýtal sa.

Pôsobilo to unáhlene, ale malo to svoju logiku.

„Idem,“ prikývol Wisting.

Zo zadného dvora za policajnou budovou vyšiel ako posledný. Hammera stratil z dohľadu ešte predtým, ako odbočil na hlavnú cestu. Dážď bičoval predné okno na jeho aute a znižoval viditeľnosť.

Po hodine mu zavolal Stiller. Prepojil všetkých troch na konferenčný hovor.

„Hovoril som s ním. Je v kancelárii. Dohodli sme sa, že sa tam zastavím. Našiel prepojenie medzi Backem a Johannesom Norumom. Sedeli spolu v osloskom väzení. Z Backeho telefonátu večer, keď zomrel, môžeme usudzovať, že bol do toho nejako zapletený.“

„Môže ísť o súčasť plánu,“ zauvažoval Hammer. „Možno mal naschvál zavolať Helene Norumovej – malo to odlákať pozornosť policajtov, keby to začali vyšetrovať.“

„Idem sa s ním na to pozrieť, majú novú teóriu, vraj mohlo ísť o pomstu,“ povedal Stiller.

Wisting odbočil na benzínku.

„Získame tým trochu času,“ povedal a otočil sa k Hammerovi: „Máš adresu na Tormoda Jahrena? Musíme sa s ním porozprávať o mobile, ktorý mu zadržali.“

„Býva v Stovneri,“ odpovedal Hammer. „Pošlem ti jeho adresu a nové telefónne číslo.“

Wisting zastal pred benzínkou, počkal na koniec konferenčného hovoru a vystúpil, aby natankoval. Pokračoval ďalej a sledoval tabuľky, až kým sa nedostal k činžiakom okolo centra Stovneru. Dážď mu bubnoval na strechu. Zastal na veľkom parkovisku, našiel Hammerovu správu a zavolal na číslo, ktoré mu poslal. Nečakal, že mu niekto zodvihne a prekvapilo ho, keď to Jahren spravil. Predstavil sa mu celým menom.

Wisting mu to opätoval a vysvetlil mu, že je z polície.

„Vediem vyšetrovanie v súvislosti s podozrením na spreneveru nejakých predmetov z policajného skladu dôkazov,“ začal. „O niečom by som sa s vami rád porozprával.“

„Aké vyšetrovanie?“ spýtal sa Jahren. „S políciou som už dosť dlho nemal nič do činenia.“

Pochybnosti v jeho hlase boli priam hmatateľné.

„Som práve v Stovneri,“ pokračoval Wisting. „Mohli by sme sa stretnúť?“

„Nie som doma,“ poponáhľal sa Jahren s odpoveďou.

Wisting sa pozrel na činžiaky pred sebou. Netušil, v ktorom Jahren býva, ale podľa neho doma bol.

„Konkrétne ide o to, že jeden policajt ukradol nejaké predmety z príslušného skladu,“ povedal. „Nevieme, kde sú. Dúfal som, že by ste mi mohli pomôcť.“

„Nemôžeme to vybaviť telefonicky?“ navrhol muž na opačnom konci linky.

Za normálnych okolností by sa ho Wisting snažil prinútiť, aby sa s ním porozprával zoči-voči, ale teraz to nechal tak.

„Zatkli vás pred šesť a pol rokmi,“ začal. „Polícia zadržala váš počítač a mobilný telefón.“

Muž na opačnom konci linky mlčal.

„Spomínate si, aký mobil ste v tom čase používali?“

„Sony Xperia. Mám ho aj teraz. Len novší model.“

„Spomeniete si na vaše staré telefónne číslo?“

Tormod Jahren zaváhal. Povedal prvé dve číslice, ale na viac si nespomenul.

„Aký paušál ste mali?“

„Mal som predplatenú kartu bez viazanosti.“

Wisting prikývol.

„Viete, kde je ten mobil teraz?“

„Netuším.“

Wisting si uvedomil, že zle sformuloval otázku.

„Vrátili vám ho?“

„Áno, ale netuším, kde je teraz. Za ten čas, čo som sedel, zastaral. Zrejme som ho vyhodil, keď som si kúpil nový.“

„Takže vám ho vrátili?“

„Bol medzi vecami, ktoré mi dali, keď ma prepúšťali. Tuším ležal celý ten čas v sklade vo väzení spolu so zvyškom môjho osobného majetku, ktorý som v cele buď nepotreboval, alebo som ho nemal povolený.“

„Dostali ste ho teda, keď vás prepustili...“

„Mobil, peňaženku a kľúče – hoci o byt som prišiel. Boli tam aj nejaké iné veci, cédečká a USB kľúče. Nič nechýbalo. Myslím, že vám nepomôžem.“

Wisting nevedel, ako má rozhovor ukončiť.

„Takže kým ste sedeli, poslali vaše veci z polície do väzenia.“

„Podľa všetkého áno. V každom prípade boli tam, keď ma prepúšťali.“

„Viete, kedy sa to stalo?“

„Netuším. Musíte sa spýtať vo väzení.“

Jahren mu neodpovedal tak jednoznačne, ako Wisting dúfal, ale jeho odpovede v ňom neočakávane zarezonovali.

„Sedeli ste v Ile, však?“ spýtal sa.

„Tam som začínal. Posledný rok som si odkrútil v Bergu, vo Vestfolde. Tam mi dali aj veci, o ktorých sme hovorili, ale určite ich tam poslali spolu so mnou.“

„Kto bol vaším vychovávateľom v Ile?“ spýtal sa Wisting.

„Mal som ich niekoľko,“ povedal Jahren. „Niektorí prestali vo väzení pracovať, prípadne odišli do iného.“

Vymenoval zopár mien.

„A potom ešte nejaký Molander,“ dodal nakoniec.

Wisting zvraštil obočie, predstavil si povýšeneckého väzenského vychovávateľa v pokrkvanej košeli, ktorý ich sledoval, keď prehľadávali Kerrovu celu.

„Fredrik Molander?“ spýtal sa.

„Áno, ale ten sa potom uchádzal o miesto na oddelení pre zločincov, ktorým hrozilo, že budú sedieť doživotne – a dostal ho.“

Wisting vyzrel z bočného okna. Bolo to, akoby sa pred ním niečo otvorilo. Možnosť. Možnosť vysvetliť veci nejako inak. Zamestnanec väznice mohol rovnako dobre zneužiť telefón ako vyšetrovateľ. Nebolo by to preňho o nič ťažšie. Práve naopak. Nepoznal systém ani rutinné postupy, ale mal k nemu jednoduchší prístup, podstupoval menšie riziko.

Hovor ukončil. Stierače sa šmýkali po skle a zhŕňali z neho dažďovú vodu. Vzdychol si a zavolal Hammerovi.

„Stiller je už na polícii,“ informoval ho Hammer. „Čakám vonku. Bude to nejaký čas trvať. Hovoril si s Jahrenom?“

Wisting mu povedal o rozhovore s Tormodom Jahrenom, ale nepodelil sa s ním o svoje úvahy.

„Idem do Ily,“ povedal napokon. „Chcem vedieť, kedy im tam doručili ten telefón.“

Vedeli, kedy ho odpísali z policajného skladu zadržaného materiálu. Bolo to tri týždne predtým, ako Kerr a Ten druhý uniesli svoju poslednú obeť, ale nevedeli, kedy telefón dorazil do väznice. Tento údaj bol rozhodujúci – mohol by ich doviesť k ich potenciálnemu hlavnému podozrivému.

68

Veľkú väznicu obklopovala hustá hmla. Pred vchodom pre návštevy stála žena s dvomi malými deťmi. Dievčatko a chlapec mohli mať okolo desať rokov. Wisting si pripravil svoj služobný preukaz, a keď sa otvorila mrežová brána, vošiel s nimi dovnútra.

Čakali ho. Zavolal dopredu a povedal im, čo chce. Riaditeľ väznice nebol v areáli, ale privítal ho dozorca – vedúci víkendovej zmeny, a zaviedol ho do úzkej kancelárie. Bol to plecnatý chlap, Wisting si to všimol, keď si sadol oproti nemu a položil si ruky pred seba.

Wisting mu vysvetlil, že sa tu pred tromi dňami zastavil aj s kolegom, aby prehľadali Kerrovu celu.

„Hovorili sme s jeho vychovávateľom,“ povedal. „Fredrikom Molanderom. Je dnes v práci?“

Chlap pokrútil hlavou.

„Má voľno,“ povedal. „Kerr už nie je na oddelení, takže ho dostal.“

„Nebol na péenke?“ spýtal sa Wisting.

„Áno, ale po Kerrovom úteku sa vrátil do práce.“

Dozorca sa pomrvil na stoličke.

„Povedali ste však, že ide o niekoho iného, nie? O bývalého väzňa? Tormoda Jahrena?“

„Áno,“ potvrdil Wisting a uvedomil si, že mu musí vysvetliť, prečo chce vidieť jeho zložku.

„Zdá sa, že osloské policajné oddelenie pochybilo pri zadržaní jeho osobného majetku,“ povedal, aby bolo dozorcovi jasné, že väznica je mimo obliga a ničoho sa nedopustili.

„Šlo o omyl,“ dodal Wisting. „Prišlo sa na to až teraz.“

Dozorca sa naňho skepticky pozeral, nenamietal však. Otočil sa napravo, vybral z police zložku a posunul mu ju po stole.

Bolo na nej napísané Jahrenovo meno a číslo, pod ktorým ho väznica viedla.

„Kde sú uložené osobné veci väzňov, ktorí si u vás odpykávajú trest?“ spýtal sa Wisting.

„V sklade,“ odpovedal dozorca, no nijako bližšie nevysvetlil, kde je, ani kto má doň prístup.

Wisting otvoril zložku. Celkom navrchu boli dokumenty súvisiace s presunom väzňa do Bergu. Bol priložený aj zoznam osobného majetku, ktorý eskorta odovzdala v novej väznici. Zamestnanec ilaskej väznice podpísal prevzatie daných predmetov. Meno bolo takmer nečitateľné. Vytlačený zoznam bol detailný a presný. Boli tam filmy na dévedéčkach, cédečká, knihy a rôzne časopisy. Pri USB kľúčoch bola uvedená ich kapacita. Pri topánkach, čižmách, nohaviciach, bundách a inom oblečení bola uvedená značka. V peňaženke neboli bankovky, ale nasledoval presný prehľad platobných kariet a preukazov. Na zozname našiel aj zväzok kľúčov – uvádzal sa aj ich počet – a telefón značky Sony Xperia.

Celkom na konci zložky bol kratší zoznam z čias, keď Tormod Jahren nastúpil na výkon trestu. Bolo na ňom menej filmov, kníh a cédečiek, žiadne kľúče, USB kľúče ani mobil. Jahren sám podpísal, čo odovzdáva do úschovy. Takto pedantne a presne boli predmety opísané z jedného dôvodu – chceli sa vyhnúť tomu, aby ich väzeň neskôr obvinil, že mu niečo zmizlo.

Wisting zalistoval v papieroch. Vždy, keď Jahren vymenil nejaké cédečká alebo oblečenie, zapísali to do formulára, ktorý bol očíslovaný a označený dátumom. Podľa všetkého zodpovedal za zoznam väzňovho osobného majetku jeho vychovávateľ. Wisting narazil na potvrdeniach na jeho podpis.

Po Vianociach sa zoznam rozrástol. Pribudli na ňom dévedéčka, cédečká a knihy. Wisting po chvíli našiel, čo hľadal. Prebehol pohľadom po texte niekoľkokrát. Cítil, ako v ňom vrie.

Tri predmety. Peňaženka, kľúče a mobil. Presunuté z polície, napísal Fredrik Molander. Tri predmety prijaté šesť dní po zatknutí Toma Kerra.

„Našli ste, čo ste hľadali?“ spýtal sa dozorca.

Wisting sa naňho pozrel a uvedomil si, že sa ho na to pýta už druhýkrát.

„Áno,“ odpovedal a vybral hárok zo zložky. „Tento dátum – ten sa generuje automaticky?“

Ukázal na políčko v pravom hornom rohu. Dozorca sa naklonil nad formulár.

„Áno,“ odpovedal.

Wisting zaregistroval, že zaváhal.

„Ale?“ spýtal sa.

„Ale dá sa prepísať,“ dodal dozorca. „Veci nám často ostanú ležať na vrátnici, až neskôr ich presunieme do skladu. Dá sa to spätne datovať, aby to súhlasilo.“

„Policajný systém funguje rovnako,“ prikývol Wisting, aby dal najavo, že to chápe.

Zamával hárkom.

„Mohli by ste mi ho odkopírovať?“

Dozorca sa zatváril skepticky, akoby už stačilo, že dovolil polícii nahliadnuť do zložky väzňa bez právneho podkladu. Vstal však a zobral papier so sebou. O chvíľu sa vrátil, podal Wistingovi kópiu a originál založil na svoje miesto. Wisting sa naň mimovoľne pozrel ešte raz. Aby sa presvedčil, že videl dobre. Potom zložil papier na polovicu a vopchal si ho do vnútorného vrecka. Chcel vstať, že sa poberie, ale vtom mu niečo napadlo.

„Mohli by ste pre mňa zistiť ešte niečo?“ spýtal sa.

69

Keď mu na vrátnici väznice vrátili mobil, mal na ňom niekoľko neprijatých hovorov. Dvakrát mu telefonovali z úradu inšpekčnej služby. Zrejme ho chceli predvolať na ďalší výsluch. Pravdepodobne upravili aj jeho status: zo svedka na podozrivého.

Ani sa nestihol pozrieť na ostatné neprijaté hovory, keď mu mobil v ruke zazvonil. Volal mu Stiller.

„Počkajte,“ požiadal Wistinga. „Pripojím ešte aj Hammera.“

Wisting nasadol do auta a práve opúšťal parkovisko pred väznicou, keď sa Stiller znovu ozval.

„Rozhodli sa predvolať Johannesa Noruma na výsluch,“ oznámil im Stiller.

„Chcú z neho spraviť obetného baránka,“ povedal Hammer.

„Je možné, že to pozliepajú tak, aby to vyzeralo, že pomohol Kerrovi utiecť, len aby sa mu mohol pomstiť, ale Toho druhého sa im z neho spraviť nepodarí,“ povedal Stiller.

„Nedáva to zmysel,“ vyhlásil Hammer. „Prečo by mal Kerra zabíjať ešte predtým, ako ukáže policajtom miesto, kde leží telo jeho dcéry? Kerr im mal predsa povedať, čo sa stalo.“

„Ako to vyzerá s tým sledovacím zariadením?“ zaujímalo Wistinga.

„Dal som mu ho do tašky na laptop,“ povedal Stiller. „Keď sa presunie o viac než desať metrov, hneď mi príde správa.“

„Ešte niečo nové?“ spýtal sa Hammer.

„Technici už skončili s autom, ktoré ste našli v tej zváračskej dielni v Revetali,“ odpovedal Stiller. „Pôvodne bolo registrované vo Švédsku, ale pred polrokom ho nahlásili ako ukradnuté. Ešpézetky ukradli z podobného auta v Askeri.“

Wisting prikývol. To o tých ešpézetkách už vedeli.

„Kerr a Ten druhý použili ten istý trik, keď unášali dievčatá,“ pokračoval Stiller. „Predpokladajú, že dielňu sa chystali neskôr zapáliť – keď by už nikomu nenapadlo prepájať požiar s únosom Maren Dokkenovej.“

Wisting sa posunul trochu viac do stredu jazdného pruhu a obišiel moped idúci pred ním.

„Niečo nové o Maren?“ spýtal sa.

„Nie,“ odpovedal Stiller. „Myslia si, že vrah Kerra zabil a rozštvrtil v dielni a že sa to stalo ešte predtým, ako uniesol Maren.“

Wisting ho požiadal, aby mu to vysvetlil.

„Spravil to v lakovacom boxe,“ povedal Stiller. „Všetky stopy následne zalakoval. Na stenách a podlahe je čerstvá vrstva laku. Technici pod ňou našli množstvo krvi. Už majú krvnú skupinu, na DNA sa ešte pracuje. Predbežne vieme len to, že krvná skupina sa zhoduje s Kerrovou. Dokkenová má inú krvnú skupinu.“

Ako môžu vedieť, že Kerra zabil ešte predtým, ako uniesol Maren?“ spýtal sa.

„Vraj to súvisí s tvrdosťou laku,“ odpovedal Stiller. „Lak v aute bol čerstvejší než lak na stenách a podlahe lakovacieho boxu. Myslia si, že Kerra zabil hneď v ten prvý večer, keď sa mu podarilo utiecť. Svedka, ktorý sa obrátil na bývalého policajného veliteľa, už oficiálne vypočuli. Podľa neho to bol niekto z miestnych.“

„To vysvetľuje, prečo nekričala,“ povedal Hammer. „Keď bral Maren do auta, bol sám. Poznala ho. Dôverovala mu.“

Wisting si predstavil, ako Maren bojovala, keď pocítila na tvári handru nasiaknutú omamnou látkou.

„A čo pitva?“ spýtal sa. „Zistil sa čas smrti?“

„Kerra práve pitvú,“ odpovedal Stiller. „Neviem, akým spôsobom budú skúmať rozštvrtenú mŕtvolu poumývanú chlórom. Podľa mňa len ťažko určia presný čas smrti.“

„Kde to spravil?“ spýtal sa Wisting. „Kde ho umyl chlórom?“

„V dielni,“ odpovedal Stiller. „V lakovacom boxe sa našla prestriekaná vaňa.“

Wisting sa pokúsil chronologicky zhrnúť udalosti:

„Zabil Kerra, rozštvrtil ho, umyl chlórom a zabalil do vriec. Odviezol ho na jeho statok do Østmarky, ktorý je asi sto kilometrov od zváračskej dielne, vrátil sa a prelakoval celé miesto činu.“

„Podľa technikov prevážal telo v tej dodávke,“ ozval sa Stiller. „Ešpézetku sme porovnali s údajmi z mýtnych brán, ktoré sú po ceste. Okolo druhej v noci prešiel cez Oslo a o dve hodiny neskôr sa vrátil.“

„Hrob mohol vykopať vopred,“ poznamenal Hammer a zauvažoval nahlas:

„Ako to zapadá do Semmelmannovho pohybu? Telefonoval som s ním okolo tretej, štyri hodiny po Kerrovom úteku. Približne o pol siedmej už bol u nás.“

„Stihol by vyzdvihnúť Kerra pri Ringshauskej pláži, tam, kde sa našiel ukradnutý čln...“ usúdil. „... aj odviezť do zváračskej dielne, ktorú pre neho vybral ako bezpečné miesto. Možno ho zabil hneď. Alebo sa vrátil a zabil ho, až keď sa zaregistroval v hoteli.“

„Z policajného oddelenia odišiel okolo polnoci,“ spomenul si Wisting. „Vrátil sa pred rannou poradou – bolo niečo po ôsmej.“

„Všetko by stihol,“ zhrnul to Hammer. „Bez problémov. Musíme...“

Stiller ho prerušil.

„Pohyb,“ ohlásil.

Mal ostrý hlas.

„Idar Semmelmann sa pohol.“

70

Dievčatá sa hrali v obývačke. Bavili sa v detskej kuchynke a s bábikami. Line sedela v pracovni v suteréne a indexovala nahrávky z predošlého dňa. Dvere na schodoch nechala otvorené. Počula, ako sa hore rozprávajú.

Na obrazovke sa objavil Idar Semmelmann. Stál na mieste nálezu tela. Otec zažmúril oči, keď mu do nich niekto zasvietil baterkou. V záplave prenikavého svetla mal hlbšie vrásky a čierne kruhy pod očami. Prehĺbili sa mu. Vlasy mal rozstrapatené, bunda na ňom nakrivo ovísala. Vyzeral staro a vyčerpane a po prvý raz jej napadlo, že raz odíde do civilu. Práca vyšetrovateľa mala určité vekové obmedzenia. Uvažovala, čo to s ním spraví. Nestýkal sa s nikým iným – len s ľuďmi, s ktorými pracoval, nemal žiadne koníčky ani záujmy. Takmer žiadnu rodinu. Nedokázala si ho predstaviť v inej práci – nevedel by pracovať napríklad pre poisťovňu, kde končili mnohí vyšetrovatelia v dôchodku.

Semmelmann podotkol, že otec a Hammer boli z prípadu odvolaní. Otec čosi nezrozumiteľne zamrmlal. Line upravila zvuk. Stiller vysvetľoval, čo našli, technici zatiaľ odpočívali. Zhrnul to celkom výstižne, fungovalo by to aj vo filme, ale zachytila ho len mikrofónom, ktorý bol na kamere, čiže kvalita nestála za veľa.

Zazoomovala na Semmelmanna. Husté sivé vlasy mal čerstvo ostrihané. Vyzeral vystresovane a podráždene, akoby sa mu celá situácia vôbec nepozdávala.

Nadvihol veko jednej škatule s ľudskými pozostatkami, vytiahol si z vrecka pero a rozhrnul dieru v čiernom plastovom vreci, aby dovidel lepšie dovnútra na ruku, ktorá v ňom bola.

Technik ho upozornil, že obsah ešte nepreskúmali. Semmelmann ho ignoroval, naklonil hlavu nabok a spýtal sa, či môžu preveriť odtlačky prstov. Musí to počkať, odpovedal mu technik, Semmelmann zavrel škatuľu, pozrel sa do kamery a vzpriamil sa.

Line sa vrátila k miestu, keď Semmelmann prišiel k jame a označila ho indexom, aby ho mohla rýchlo vyhľadať.

V pravom hornom rohu sa jej objavilo upozornenie, že dostala novú správu od advokáta Claesa Thanckeho. Napísal jej, že cez víkend bude na chate pri Holmestrande, kde sa pripravuje na jedno súdne pojednávanie, ale že ak chce, tak tam môže za ním prísť.

Line sa otočila a zahľadela sa na schody. Sofie príde po Maju o hodinu. Mohla by ju poprosiť, či by jej nepostrážila Amalie. Znova. Alebo ju radšej zoberie so sebou.

71

Sledovali Semmelmanna, ako vychádza z Osla, po E18 zamieril k Vestfoldu. Wisting bol celkom vzadu, nedovidel na jeho auto. S Hammerom a Stillerom mali zapnutý konferenčný hovor, ale nikto nič nehovoril. Počuli len šum telefónnej linky a vržďanie pneumatík otáčajúcich sa po mokrom asfalte. Stierače rytmicky kmitali. V hlave mu vírili myšlienky, rozbiehali sa všetkými smermi. Uvažoval o konkrétnych faktoch, rozumných argumentoch a alternatívnych vysvetleniach. Nechcel sa na nič upínať. Musel premiešať premisy, vychádzať z iných predpokladov. Hľadať nové odpovede.

Vedľa neho sa objavilo malé nákladné auto a minulo ho. Wisting sa pozrel na tachometer a zistil, že spomalil.

„Odbočuje na Tønsberg,“ hlásil Stiller.

Wisting bol takmer desať minút za nimi. Pridal plyn, predbehol nákladné auto a odbočil z diaľnice práve vo chvíli, keď im Stiller oznámil, že mieri do centra.

„Ide na políciu,“ usúdil Hammer. „Na nejakú poradu.“

„Na tú istú poradu, na ktorú idem aj ja,“ ozval sa Stiller. „O dvadsať minút sa mám stretnúť s policajnou riaditeľkou. Bolo by prirodzené, keby požiadala Semmelmanna, aby prišiel tiež.“

„O akú poradu ide?“ chcel vedieť Hammer.

Stiller neodpovedal, oznámil im však, že Semmelmann zaparkoval na parkovisku pred policajnou budovou.

Wisting odbočil k zastávke autobusu, otočil sa a načiahol sa za počítačom.

„Nezačínajte tú poradu bezo mňa,“ požiadal ho.

Stiller zaváhal.

„Ide o interné vyšetrovanie,“ povedal. „Ide o vás.“

Wisting ho ignoroval. Hlava mu pracovala na plné obrátky. Od chvíle, čo odišiel z väznice, uvažoval, presúval myšlienky z jedného miesta na ďalšie, snažil sa na vec pozrieť inými očami. Potreboval ešte trochu času, ale cítil, ako sa pred ním otvára netušená možnosť.

„Prídem o štvrtej,“ povedal a položil.

72

Hammer čakal pred kanceláriou policajnej riaditeľky. Bola sobota, na sekretariáte nikto nebol. Hodiny na stene za prázdnym stolom ukazovali štvrtú.

„Už vošli dnu,“ povedal Hammer a kývol na solídne dubové dvere.

Wisting na ne zabúchal, nečakal však na odpoveď a otvoril.

Sedeli pri stole hneď za dverami. Agnes Kiilová bola práve uprostred vety, zarazila sa a spýtavo sa pozrela na Stillera. Semmelmann sedel chrbtom k nemu. Podráždene sa otočil.

Wisting vošiel dnu a odtiahol od stola jednu stoličku. Policajná riaditeľka začala vstávať. Akoby hľadala tie správne slová.

„Mali sme dohodnuté stretnutie?“ spýtala sa napokon.

„Mám novú a dôležitú informáciu,“ odpovedal Wisting.

„Nemôže to počkať?“ spýtal sa Semmelmann.

Wisting pokrútil hlavou.

„Vieme, kto je Ten druhý,“ povedal a mávol rukou na Hammera.

„Už na tom prípade nepracujete,“ zaprotestoval Semmelmann. „Vyšetrujú vás.“

Policajná riaditeľka si znovu sadla.

„Tak počúvam, čo máte?“ vyzvala ho.

Wisting sa usadil a počkal, kým to spraví aj Hammer.

„Theo Dermann...“ začal Wisting. „Niečo na tej jeho návšteve v kancelárii Claesa Thanckeho mi nedávalo pokoj.“

Semmelmann ho prerušil.

„Bol to Chris Paust Backe,“ povedal. „Thanckeho sekretárka ho spoznala na fotke.“

Wisting prikývol a pozrel sa na Stillera. To si domysleli aj oni, ale jemu nesedelo niečo iné, hlodalo to v jeho podvedomí.

„Najprv mu zavolal z telefónu na pobočke úradu práce v osloskej štvrti Sagene, ktorý môžu používať nezamestnaní,“ pokračoval, „ale Backe predsa býval v Askeri. Prečo by chodil do Sagene? Navyše už ôsmy rok poberal dávky.“

„Nezamestnaný bol však Johannes Norum,“ prerušil ho Semmelmann. „Spadá pod sagenskú pobočku. Venujeme sa tomu. Večer ho budeme vypočúvať.“

Wisting si ho nevšímal.

„Ten istý telefón použili v inom prípade,“ vysvetlil. Šlo o vydieranie. Nespomínam si na detaily a chvíľu by mi trvalo, kým by som to vyhľadal. Zamestnanca väznice vlákali do pasce. Skončil v hoteli s mladým dievčaťom. Potajomky ho natáčali a nahrávkou sa ho pokúsili vydierať, aby pomohol jednému väzňovi pri úteku. Vydierač mu volal z pobočky úradu práce v Sagene. Chlap bol ženatý, ale jeho manželstvo už aj tak za nič nestálo. Zašiel za vedením väznice a spustili operáciu. Pri zásahu zadržali jedného Juhoslovana. Nedostalo sa to do novín, ale hovorili o tom na seminári o korupcii a ovplyvňovaní zamestnancov štátnej správy.“

„Bežná metóda,“ poznamenal Semmelmann. „Ako to súvisí s naším prípadom?“

„Dostanem sa k tomu,“ odpovedal Wisting.

Kývol Hammerovi, aby im vysvetlil, aké telefóny používali Kerr a Ten druhý pri vzájomnej komunikácii predtým, ako Kerra zatkli.

„Tormoda Jahrena odsúdili za incest a distribúciu detskej pornografie,“ uzavrel to a otočil sa k Semmelmannovi. „Vy ste viedli vyšetrovanie jeho prípadu.“

Semmelmann obozretne prikývol, akoby šlo o niečo, na čo si sotva spomína.

„Čo ste spravili s telefónom, keď ste ho odpísali z policajného skladu dôkazov?“ spýtal sa Wisting.

Semmelmann potriasol hlavou.

„Je to už dávno,“ odpovedal. „Riešil som veľa prípadov.“

„Čo vravia pravidlá?“

„Ak neprepadá v prospech štátu, tak ho vraciame majiteľovi.“

„A to sa aj spravilo,“ prikývol Wisting, „ale neurobili ste to vy. Vy ste ho odovzdali jeho obhajcovi. A ten ho odniesol do väznice až o niekoľko mesiacov neskôr.“

„Cleas Thancke!“ vyhŕkol Semmelmann. „Už si spomínam. Zastupoval ho Claes Thancke. Dal som ten telefón jemu.“

Policajná riaditeľka sa naklonila nad stôl.

„Čo to znamená?“ spýtala sa. „Dovolil Thancke Kerrovi, aby použil mobil iného klienta?“

Wisting pokrútil hlavou.

„To znamená, že Claes Thancke je Ten druhý,“ odpovedal.

73

Policajná riaditeľka sa oprela dozadu.

„Toto tvrdenie budete musieť bližšie vysvetliť,“ povedala.

Stiller vyzeral, akoby hľadal tie správne slová. Nečakal, že sa rozhovor zvrtne týmto smerom.

„Čo je s tým druhým mobilom, ktorý polícia zadržala?“ spýtal sa.

„Steffena Skjeberga zastupoval splnomocnenec z Thanckeho advokátskej kancelárie,“ odpovedal Wisting, „ale do väzenia mu ho priniesol Thancke.“

Ukázal im kópie formulárov zo skladu osobného majetku väzňov ilaskej a osloskej väznice. K poslednému spomínanému dokumentu sa dostal vďaka pomoci vedúceho zmeny, s ktorým sa rozprával. Oskenovali mu ho a poslali faxom. Na oboch bolo uvedené Thanckeho meno. On odovzdal oba mobily.

Wisting sa otočil k Semmelmannovi.

„Kam by ste umiestnili Thanckeho na mape vzťahov Toma Kerra?“ spýtal sa.

„Nie je v databáze,“ zahabkal zmätený Semmelmann.

„Viem, ale aký index by ste mu pridelili? Kam by ste ho umiestnili vo vzťahu k Tomovi Kerrovi?“

„Bol by k nemu najbližšie,“ pripustil Semmelmann.

„To neobstojí,“ zaprotestovala policajná riaditeľka.

„Thancke zastupoval pred tromi rokmi aj Chrisa Pausta Backeho. Vtedy ho zadržali za vyhrážanie sa so strelnou zbraňou. Vedel, že sa môže naňho obrátiť, či by mu nevedel zohnať ručný granát.“

„Riskantné,“ ozval sa Stiller. „Prišiel do jeho kancelárie. Mohli ho spoznať ostatní zamestnanci.“

„Sekretárka uňho pracuje len pol roka,“ vysvetlil im Wisting. „Stretli sa v deň, keď bola väčšina zamestnancov kancelárie na súde alebo boli odcestovaní. Nebol tam nikto, kto by ho mohol spoznať.“

„A aj tak sa ho musel zbaviť, keď spravil, čo od neho chcel,“ zauvažoval nahlas Hammer.

Wisting prikývol a pokračoval: „Vydierač, ktorý použil telefón na sagenskej pobočke úradu práce: Claes Thancke zastupoval aj toho. Náplasti na tvári: V roku 2013 obhajoval Thancke násilníka, ktorý sa kamufloval slnečnými okuliarmi a náplasťami na tvári. Tak prepadal svoje obete. Rýchlo sa nalepia, rýchlo sa dajú odlepiť – a je to niečo, čo si obete všimli. Prvé týždne hľadali policajti násilníka s ranami na tvári.“

„Prečo by to potom robil?“ spýtala sa policajná riaditeľka. „Prečo by konštruoval situáciu, v ktorej by sa sám priznal, že pašoval do väzenia listy pre Kerra?“

„Bol to záložný plán,“ odpovedal Wisting. „Pre prípad, že by sme ho začali podozrievať. Manéver, ktorým nás chcel odlákať, niečo, čo použil na súde už mnohokrát predtým. Keď sa jeho klienti priznajú k niečomu menej vážnemu, pôsobí hodnovernejšie, keď neskôr klamú. A funguje to. Ani na chvíľu sme nepochybovali o tom, čo nám povedal.“

Policajná riaditeľka prikývla. Wisting však mal toho viac.

„Telefonát Helene Norumovej. Claes Thancke mal prístup k jej telefónnemu číslu – mal prístup k jej zložke. Muž, ktorému patrí zváračská dielňa, v ktorej zabil Kerra – tiež klient Thanckeho advokátskej kancelárie. Vedel, že je prázdna a zrejme mal aj kľúč od nej. V roku 2010 zastupoval lakovníka áut, ktorého obvinili, že bral do svojej dodávky prostitútky a potom ich znásilňoval. Predtým, ako ho stihli zatknúť, prelakoval celý nákladný priestor auta, aby odstránil všetky stopy.“

„Profil sa naňho hodí,“ pripustil Semmelmann. „Uvažuje strategicky a kreatívne, je nanajvýš inteligentný, zvažuje veci z dlhodobého hľadiska, uvedomuje si konzekvencie. Rešpektovaný muž, ktorý si vytvoril imidž nesebeckého, úprimného dobrosrdečného a obetavého človeka.“

Od začiatku poznali profil páchateľa. Celý čas ho mali pred očami. Nikomu nenapadol Thancke.

„Claes Thancke sa správa ako šachista,“ dodal Wisting. „Uvažuje niekoľko ťahov dopredu. Poistil sa pre prípad, že nájdeme v zváračskej dielni – alebo niekde inde – odtlačky jeho prstov alebo jeho DNA. Bude tvrdiť, že na tom mieste vybavoval niečo iné, niečo, čo je v súlade so zákonom. Od začiatku si uvedomuje, ako jednotlivé veci súvisia. To z neho robí vynikajúceho obhajcu, ale taktiež vypočítavého zločinca. Vie, ako policajti premýšľajú a môže predvídať ich postup – ako vtedy, keď prikázal Kerrovi, aby sa potkol. Vedel, že mu odopneme putá z nôh.“

„Keď sa rozprávali v jeho aute,“ napadlo Hammerovi, „dával Kerrovi posledné inštrukcie, možno mu dokonca ukázal fotky miest, na ktorých uložil granát a pištoľ.“

„Pokúsil som sa to prevracať z jednej i z druhej strany,“ povedal Wisting. „Snažil som sa na to pozrieť zo všetkých možných uhlov, aby som sa neupäl na jednu teóriu, ale stále sa dostávam k tomu istému. Všetko ukazuje na Claesa Thanckeho.“

Policajná riaditeľka zodvihla pravú ruku a vystrela ukazovák, čím mu chcela naznačiť, že sa chce niečo spýtať:

„Kde sa nachádza Claes Thancke teraz?“

74

Vzduch bol presýtený hustou nehybnou hmlou. Väčšinu člnov v prístave už vytiahli na breh a poprikrývali celtovinou na zimu. Do brehu narážali malé vlnky. Zo starého žeriava na člny odleteli dve čajky.

Claes Thancke stál pri konzole s volantom na veľkom nekrytom člne, ktorý sa pomaly kĺzal do zátoky. Line zodvihla ruku a zamávala mu. Thancke jej pozdrav opätoval a manévroval s člnom k mólu. Mal na sebe športové oblečenie a šiltovku, takto ho Line ešte nevidela, vyzeral inak.

Line zazipsovala Amalie bundu a pozrela sa na mračná, ktoré viseli nízko nad mestom. Ani ona, ani Amalie neboli oblečené na plavbu na mori. A o pár hodín sa zotmie. Mohla právnikovi navrhnúť, aby sa stretli v iný deň. Prišla by sama. Nemusela sa ponáhľať. Na diskusiu o jej projekte bol čas, ale ona tu bola z iného dôvodu. Maren Dokkenová. Claes Thancke bol Kerrovi za posledné roky najbližšie. Ak niekto tušil, kde je Maren, tak to bol on.

Podišla k mólu a pridržala si čln rukou.

„Musela som zobrať so sebou aj dcéru,“ vysvetlila mu Line. „Som s ňou sama. Nemohla som zohnať nikoho, kto by mi ju postrážil – takto narýchlo.“

Thanckemu sa pohol sval pri ústach. Zdalo sa jej, že mu to neprišlo veľmi vhod.

„Nemám detskú záchrannú vestu,“ povedal.

„Zobrala som ju so sebou,“ usmiala sa Line.

Claes Thancke prikývol.

„Ako sa volá?“

„Amalie.“

„Naskočte teda na palubu!“

Line zodvihla tašku, v ktorej nosila kameru s príslušenstvom. Neplánovala nič natáčať, ale aj tak si ju vzala.

„Môžem tu parkovať?“ spýtala sa a ukázala na svoje auto.

Okrem Thanckeho mercedesu a jej auta bolo štrkom vysypané priestranstvo prázdne.

„Samozrejme,“ prikývol právnik.

Line pomohla Amalie nasadnúť a navliekla jej záchrannú vestu. Thancke odsunul čln od móla.

„Cesta nám zaberie len desať minút,“ povedal a kývol na ostrovy vynárajúce sa z hmly.

Čln brázdil tmavú vodu. Line si pritiahla Amalie k sebe a oblizla si pery. Boli slané. Vietor sa oprel do Thanckeho šiltovky. Pridržal si ju jednou rukou. Sluchy mal trochu sivé a chvíľu jej trvalo, kým pochopila, že ide o farbu. Sivé fľaky mal aj na ruke, ktorou držal volant.

„Maľovali ste niečo?“ spýtala sa.

„Hm?“

Line kývla na jeho ruku.

„Opravujete niečo na chate?“

Rýchlo sa usmial.

„To je len lak,“ opravil ju, nezachádzal však do detailov.

Opätovala mu úsmev.

„Vďaka, že ste si našli čas.“

Claes Thancke pokýval hlavou. Line sa rozhovorila o svojich plánoch.

„Ak som to správne pochopil, tak ste ho našli vy, však?“ spýtal sa Thancke, pričom stále upieral pohľad na more. „Prečo ste sa vybrali do Østmarky?“

„Chcela som vidieť, ako to tam vyzerá, spraviť tam niekoľko záberov.“

„Nedávno som tam bol,“ poznamenal Thancke. „Nebola príjazdová cesta uzavretá?“

„Pri križovatke bol cez ňu natiahnutý drôt,“ odpovedala Line. „Kedy ste tam boli?“

„Tuším minulý týždeň. Poisťovňa ešte stále ten prípad neuzavrela. Musel som sa tam zastaviť.“

„Poza kôlňu vedie do lesa chodníček,“ vysvetlila mu Line.

Thancke prikývol.

„Ja som tam našiel len mŕtvu vranu. Ležala na kameňoch pred kôlňou. Zobral som lopatu a hodil som ju do kríkov.“

Vyšli zo zátoky. Thancke zmenil kurz. Čln prerezal niekoľko menších vĺn.

„Boli ste tam, keď skúmali miesto činu?“ zaujímalo Thanckeho.

„Skončili až okolo druhej v noci,“ odpovedala Line.

„Našli niečo?“ spýtal sa Thancke.

„Čo máte na mysli?“

„Nejaké stopy... niečo, čo by naznačovalo, čo sa tam stalo a kto to spravil.“

„Nemyslím. Všetko však musia ešte dôkladnejšie preskúmať. Zrejme sa vrátili, keď sa rozvidnelo.“

Na vode neboli žiadne iné člny. Thancke zamieril k ostrovu s listnatým lesom, ktorý siahal až k brehu.

„Predtým sa tu pásli ovce,“ vysvetlil jej. „Teraz to tu celé zarástlo. Z mora už na chatu pomaly ani nedovidíte.“

Priblížili sa k mólu. Od neho viedla široká cestička k nabielo natretému domu. Thancke zrejme práve čistil okolie cesty. Nasekal vetvy a uložil ich na kopy, niektoré rozdrvil v drviči a zostali z nich iba kopy pilín.

„Ste tu len vy?“ spýtala sa.

Thancke prikývol.

„Tento ostrov si naša rodina kúpila ešte pred vojnou. Tu mám pokoj. Nikto iný sem nechodieva.“

Line si o ňom zopár vecí pozisťovala. Bol z právnickej rodiny, obhajcom bol aj jeho dedo, aj otec. Ním to však malo zrejme skončiť. Bol slobodný, nemal deti. Jeho rodičia už boli mŕtvi. Jediným žijúcim príbuzným bol jeho brat – podnikal v oblasti lodného transportu.

Dorazili k brehu. Thancke priviazal čln k mólu. Line zodvihla Amalie a položila ju na breh, až potom chytila tašku a chcela skočiť za ňou. Čln sa však odsunul od móla. Lano sa naplo. Potkla sa a pochopila, že to zle dopadne. Stihla ešte hodiť tašku na mólo, potom narazila do lávky plecom a bokom a skĺzla do vody. Jednou rukou sa chytila lana, takže sa nepotopila.

Thancke si kľakol a chytil ju za ruku. Line sa zaprela nohou do dreveného stĺpika pod mólom a vyškriabala sa nahor.

Amalie ju vyľakane sledovala. Line si ju nemohla privinúť, lebo by ju celú zmáčala. Radšej sa teda na ňu usmiala, aby ju upokojila.

„Máte nejaké náhradné šaty?“ spýtal sa Thancke a kývol na tašku.

„Nie, ja...“

„Takto nemôžete ostať,“ vyhlásil Thancke rozhodne. „Mám nejaké suché šaty na chate. Prezlečiete sa. Mám aj vysúšaciu skriňu. Možno sa vám šaty usušia, kým pôjdeme naspäť.“

Line to bolo nanajvýš trápne. Poťapkala sa po vrecku a vybrala z neho mobil. Ešte stále fungoval, ale displej sa čudne sfarbil.

„Je vodotesný?“ spýtal sa Thancke.

„Áno, ale sklo je prasknuté,“ odpovedala Line. „Neviem, ako dlho bude fungovať.“

Natiahol ruku a ona mu ho podala.

„Tu si telefón vždy vypnem,“ poznamenal. „Len občas si prečítam mejly.“

Keď mobil otočil, vytiekla z neho slaná morská voda.

„Položíme ho do misky s ryžou,“ navrhol a vybral ho z krytu. „Vytiahne z neho vlhkosť. Mám ju na chate.“

Vykročili. Line viedla Amalie za ruku. Thancke niesol tašku. Ukázal jej, kde je kúpeľňa, zobral jej mobil s tým, že sa oň postará a šiel jej pohľadať nejaké šaty.

Line sa vyzula, vyzliekla si bundu a sveter, zatiaľ čo upokojovala Amalie a ubezpečovala ju, že je všetko v poriadku.

Thancke sa vrátil s károvanými pyžamovými nohavicami, tričkom, vlnenými ponožkami a svetrom.

„Nohavice sú celkom nové,“ povedal a všetko jej podal.

Line sa mu poďakovala a zavrela za sebou dvere. Vyzliekla si mokré veci, chvíľu zauvažovala, či si nemá nechať aspoň podprsenku, ale bola mokrá, takže šla tiež dole.

Nahá sa postavila pred veľké zrkadlo, aby sa pozrela, či nie je zranená. Ľavý bok a stehno ju boleli, bude mať riadne modriny.

Naskočila jej husia koža. Obzrela sa, či niekde neuvidí niečo, s čím by sa mohla utrieť.

„V skrini pod umývadlom sú uteráky,“ oznámil jej Thancke spoza dverí, akoby jej čítal myšlienky.

„Ďakujem!“ zakričala.

Zo slanej vody mala pokožku lepkavú.

„Môžete sa osprchovať,“ navrhol jej Thancke.

Pozrela sa na vykachličkovaný sprchový kút. Musí to počkať, kým príde domov. Obliekla sa a pozbierala mokré oblečenie. Otvorila dvere. Thancke stál rovno za nimi.

„Postarám sa o to,“ povedal a zobral jej kôpku z rúk. „Vysúšacia skriňa je v práčovni.“

Otvoril dvere do miestnosti krížom cez chodbu a zasunul do elektriny zásuvku vedúcu od skrine z oceľového plechu. Ventilátory teplého vzduchu ticho zašumeli.

„Azda by ste si to tam chceli dať radšej sama,“ navrhol a vrátil jej šaty.

Line prikývla, zavesila si dovnútra nohavice, podprsenku a ostatné veci. Amalie ju zvedavo sledovala. Thancke zmizol a vrátil sa s jej topánkami. Počkal, kým odstúpi nabok a nastokol ich na pozinkovaný rošt na dne sušičky.

„Nestratili ste kľúč od auta?“ spýtal sa.

Kľúče si odložila do zadného vrecka. Pozrela sa doň. Ešte stále tam boli. Vybrala ich a položila na nízky stolík pri skrini, aby na ne nezabudla.

Thancke skriňu zavrel a nastavil ju na najvyšší stupeň.

„Môžeme si sadnúť v kuchyni,“ povedal.

Cestou sa zastavil pri jedných dverách a pozrel sa na Amalie.

„Niečo tu pre teba možno mám,“ povedal.

Kľúč bol v zámke. Skrútol ho a otvoril dvere. Bola to spálňa. Závesy boli zatiahnuté. Nahmatal na stene vypínač a zažal svetlo. Pri nohách postele boli rozložené pestré plastové koníky s všakovakými doplnkami.

„Poníky,“ usmiala sa Line.

Amalie mala nejakých aj doma. Vstúpila s Amalie do izby, dievčatko si vybralo poníka s dlhou fialovou hrivou a sadlo si s ním na podlahu.

„Sú mojej netere,“ vysvetlil jej Thancke. „Už z nich vyrástla. Dávno tu nebola.“

„Mama bude tam,“ vysvetlila jej Line a ukázala na kuchyňu.

Thancke dal variť vodu.

„Máte tu vodu?“ poznamenala Line. „Na ostrove?“

„Mám vlastnú studňu aj s pumpou,“ vysvetlil jej Thancke. „A septik – dole pri móle. Každú jeseň mi ho prídu vyprázdniť. Aj elektrinu tu mám, ťahám ju z kábla na morskom dne.“

Vybral zo skrinky ryžu, odsypal z nej do misky a položil do nej jej mobil.

„Natiahli ho Nemci ešte počas vojny,“ pokračoval. „Mali tu delostrelecké pozície.“

Odkiaľsi sa ozvalo buchnutie. Akoby niečo padlo na zem. Line sa otočila a pozrela sa na hosťovskú izbu, kde sa hrala Amalie.

Thancke zapol rádio. Voda vrela. Pripravil šálky a čaj.

„Earl Grey?“ spýtal sa.

Line prikývla.

„Cukor? Sladidlo?“

„Sladidlo, dve kocky.“

Vysypal do misky čokoládové sušienky a spolu s čajom ich postavil na stôl.

„Ako ste vnímali Toma Kerra?“ spýtala sa Line a objala rukami veľkú šálku.

„Ešte stále musím zachovávať o Kerrových záležitostiach mlčanlivosť, jeho smrť na tejto veci nič nezmenila,“ podotkol Thancke. „Ak by som aj vystupoval vo vašom dokumentárnom filme, tak by ste mali pochopiť, že musím brať ohľad na jeho záujmy a vôľu.“

„Zlovôľu,“ vykĺzlo Line.

„Čo prosím?“

„Tak ho opísal psychiater,“ povedala Line. „Ako človeka, ktorý má nutkanie spôsobovať iným bolesť.“

Odchlipla si z čaju. Chutil vynikajúco.

Thancke sa tváril zamyslene. Pomaly otáčal šálku medzi prstami. Zahmlil sa mu pohľad, nepozeral sa na ňu, ale cez ňu, cez jej hruď.

Line sa prihrbila a napadlo jej, že sa predsa len mala osprchovať. Stále jej bola zima.

75

Napokon to bola policajná riaditeľka, kto rozhodol, že majú zadržať Claesa Thanckeho. Podpísala oficiálny príkaz a posunula im ho po stole.

„Spravte to čo najdiskrétnejšie,“ požiadala ich. „Žiadne uniformy, majáky, sirény.“

Hárku sa chvíľu nikto nechytal. Napokon sa Semmelmann naklonil a posunul ho pred Wistinga. Policajná riaditeľka mu kývla a on ho zobral do rúk. Bude veliť.

Rozdelili sa na dve skupiny. Semmelmann so Stillerom zašli do advokátskej kancelárie v centre mesta, Hammer s Wistingom sa pobrali k jeho domu.

Keď odbočili z hlavnej cesty, Hammer práve ukončoval telefónny hovor.

„Nedokážu vystopovať jeho mobil,“ povedal.

„Čo to znamená?“

„Že je vypnutý. Alebo sa nachádza v oblasti, kde nie je pokrytie.“

Wisting zovrel volant silnejšie. Prechádzali cez tiché ulice štvrte Frogner. Na križovatke stáli dve označené policajné autá. Wisting im kývol, keď ich míňali. Hammer ich zavolal cez vysielačku, oznámil im, ktorú frekvenciu im pridelili a požiadal ich, aby čakali na ďalšie rozkazy.

Zaparkovali na ulici. Pozemok obklopoval vysoký plot z tepaného železa, za ktorým rástli husté kríky. Brána bola zamknutá a z ceduľky sa dozvedeli, že dom je vybavený bezpečnostnou kamerou. Na štrkom vysypanom priestranstve pred ním sa ligotali dažďové kaluže. Nestáli tam žiadne autá. Po fasáde sa plazil zelený brečtan, obtáčal sa okolo prázdnych tmavých okien.

Hammer stisol zvonček, ktorý bol pripevnený k stĺpiku pri bráne. Trochu vyčkal, vyliezol na plot, prešvihol sa na druhú stranu a pretisol sa pomedzi kríky. Wisting postupoval rovnako.

Pristúpili k dverám a zabúchali klopadlom, nikto im však neotvoril.

„Alarm,“ poznamenal Wisting a ukázal na malú nálepku.

Hammer zavolal na dispečing bezpečnostnej služby a požiadal ich, aby mu zatelefonovali – na preverenie – cez policajnú ústredňu. Obchádzali dom a on zatiaľ chlapovi z dispečingu vysvetľoval, kto sú a čo sa chystajú spraviť. Chlap vypol alarm.

Rozhodli sa pre malé okno na zadnej verande. Hammer rozbil sklo nad kľučkou, vopchal dovnútra ruku a okno otvoril.

Keď Wisting stúpil na črepiny, zaškrípali mu pod topánkami. Obzrel sa. Dom bol zariadený ťažkým drahým nábytkom. V obývačke ležal hrubý mäkký koberec.

„Polícia!“ zakričal do nej Hammer, ale odpovedala mu len ozvena.

Brali jednu izbu po druhej. Dve podlažia a pivnicu. O desať minút skonštatovali, že dom je prázdny. Pôsobil starobylo a dôstojne. Tento dojem umocňovali vysoké stropy, lustre a veľké okná. A obrazy so širokými vyrezávanými rámami. Thancke veľkú vilu pravdepodobne zdedil, rovnako ako advokátsku prax.

V jednej časti domu bola pracovňa so samostatným vchodom. Steny pokrývali vstavané police. Na chrbtoch hrubých kníh boli zlatým písmom vyrazení spisovatelia a tituly. Pri okne stál písací stôl bez počítača, všetko na ňom malo – očividne – svoje stále miesto vrátane mosadznej lampy s obdĺžnikovým tienidlom zo zeleného skla. Uprostred miestnosti stála solídna kožená pohovka, hlboké kresielka a stolík z mahagónového alebo tíkového dreva, ktorý sa leskol ako zrkadlo. Za ním sa černeli štyri staré drevené archivačné skrine. Jedna nebola celkom zatvorená. Wisting k nej podišiel, chytil rúčku na drevenej roletke a potiahol ju. S tichým šuchotom sa vysunula. Boli v nej fascikle so starými prípadmi zoradené abecedne od S po Å. Hammer vytiahol roletku na vedľajšej skrini. Aj v tej boli fascikle, ale tieto boli od K po R. V tretej sa fascikle začínali písmenom A až J. Posledná – tá, ktorá stála celkom naľavo, bola zamknutá.

Volal im Semmelmann. Wisting podišiel k písaciemu stolu a zodvihol.

„Je doma?“ spýtal sa.

Wisting vytiahol zásuvku, presunul niekoľko papierov nabok.

„Nie. Sme vnútri. Nikto tu nie je.“

„To isté aj tu,“ hlásil mu Semmelmann. „Dovnútra nás pustila jeho sekretárka. Vyzdvihli sme ju doma. Podľa nej bude na chate. V poslednom čase tam vraj trávi veľa času.“

Wisting sa pozrel na Hammera. Preverili to. Thancke chatu nevlastnil.

„Je registrovaná na advokátsku kanceláriu,“ vysvetlil im Semmelmann. „Leží pri Holmestrande.“

Wisting sa pozrel na hodinky. Autom by tam boli o hodinu. Museli sa odtiaľto pohnúť. Prudko zásuvku zasunul. Tak prudko, že jedno z pier skončilo v škáre medzi zásuvkou a písacím stolom. Znova ju vytiahol a chcel ju zatvoriť, keď si vtom všimol malý kľúčik.

„Chata leží na ostrove,“ pokračoval Semmelmann. „Stillerovi požičajú na najbližšej policajnej stanici civilné auto, zistí, či tam je. Vrtuľník použiť nemôžeme – pre hmlu, ale zabezpečia nám čln a budú to miesto sledovať, kým sa tam nedostaneme.“

„Dobre,“ povedal Wisting.

Zobral kľúčik do ruky a obzrel si ho. Vyzeral ako starý kľúčik od truhlice.

„Našli sme niečo zaujímavé,“ pokračoval Semmelmann. „Prepis nehnuteľnosti. Thancke založil spoločnosť, ktorá odkúpila Kerrov statok – so všetkým, čo k nemu patrí. To znamená, že ak sa dohodne s poisťovňou, pripadne poistka jemu. Hovoríme o piatich miliónoch korún. Zrejme to spravil preto, aby poistka nespadala pod odškodnenie, ktoré bol Kerr v súlade s rozsudkom povinný zaplatiť rodinám zavraždených dievčat, ale Thancke má vďaka tomuto opatreniu aj ekonomický motív.“

Wisting sa pozrel na štvrtú skriňu. Kľúčik by do nej mohol pasovať.

„Vyrážame k Holmestrandu.“

„My to tu tiež už balíme,“ povedal Wisting a ukončil hovor.

Obišiel stôl a zamieril k poslednej archivačnej skrini. Kľúčik vkĺzol poľahky dnu, keď ho otočil, nekládol žiaden odpor.

76

Hammer vysunul roletku nahor. Vyzeralo to, akoby bolo v tejto skrini to isté, čo aj v predošlých, ale fascikle neboli abecedne usporiadané. Boli to len hŕbky zložiek. Wisting jednu z nich vybral. Navrchu bol napísaný guľôčkovým perom rok a meno. Tanner 2012. Zložka bola obšúchaná, akoby sa s ňou často manipulovalo.

Otvoril ju. Ležala v nej fotka nahej ženy pripútanej k posteli. Na hlave mala návliečku na vankúš. Nasledovali ďalšie fotky, vždy šlo o tú istú ženu, len ju fotograf fotil z rôznych uhlov. Jedna predstavovala detailný záber, na ktorom bolo vidieť, ako má bradavky popálené cigaretou. Zvíjala sa od bolesti. Ďalšie fotky dokumentovali, ako ju niekto reže nožom, ako ju penetruje – vaginálne aj análne, najprv prstami a potom rôznymi predmetmi. Na posledných fotkách ležala doráňaná a zakrvavená žena v mláke vlastného moču.

„Čo to... doboha...“ zanadával Hammer.

Wisting vybral zo skrine ďalšiu zložku. Krüger 1998. Tieto fotky neboli také kvalitné, ale bolo na nich v podstate to isté. Žena priviazaná k stromu niekde v lese. Lano sa jej zarezávalo do pŕs a brucha. Nohy mala roztiahnuté a pripevnené akýmsi zariadením z kovu. V ústach mala loptičku, ktorú mala pripevnenú okolo hlavy remeňom. Na druhej fotke mala na tele stopy bičovania, ďalšie dokumentovali, ako ju niekto mučí a znásilňuje s rôznymi palicami. Po stehnách jej stekala krv.

Ďalšia zložka bola hrubšia než dve predošlé a bola označená ako Loch-Hansen 2014. Na pohovke ležala nahá žena, očividne bola v bezvedomí. Na stole pred ňou boli poloprázdne poháre, popolníky a prázdne fľaše. Vedľa nej ležali na kôpke jej šaty. Ďalšia fotka bola naaranžovaná. Žena sedela s roztiahnutými nohami vyloženými na stole. Hlava jej ovísala dozadu. Na nasledujúcich záberoch do nej niekto vsúval rôzne predmety. Vopchal jej do úst, ktoré pridŕžal dvoma prstami, stoporený penis. Na posledných fotkách mala tvár postriekanú ejakulátom a násilník jej ho lyžicou zoškrabával z tváre a vlieval do otvorených úst.

V zložke bolo viac záberov, všetky boli robené v tej istej izbe, na tej istej pohovke, len s inými ženami rôzneho veku. Všetky však boli zneužité rovnakým spôsobom.

„Fredrick Loch-Hansen,“ zamrmlal Wisting. „Odsúdili ho za omámenie a zneužitie vyše desiatich žien. Dal im do nápoja tabletky na spanie. Ani jedna si nespomínala na to, čo s ňou robil. Thancke ho obhajoval. Toto je časť dôkazového materiálu. Fotky z Lochovho-Hansenovho mobilu. Niektoré dievčatá nikdy neidentifikovali.“

Hammer vybral zo skrine ďalšiu zložku. Boli v nej fotky dvoch nahých detí.

„Všetky sú z jeho prípadov,“ usúdil. „Je to niekoľkoročná zbierka.“

Podal Wistingovi zložku, ktorú držal v rukách, a siahol po novej. Boli v nej fotky, ktoré si nejaký Thanckeho klient stiahol z internetu.

Wisting ustúpil o krok dozadu. Chvíľu mu trvalo, kým si to nejako urovnal v hlave.

Thancke pôsobil navonok len ako nekonvenčný právnik. Vystupoval ako advokát, ktorý považuje za svoju povinnosť ujať sa nepopulárnych prípadov a klientov, ktorými ostatní pohŕdali. V skutočnosti však tieto prípady vyhľadával, aby ukojil vlastné chúťky, vlastné nutkanie. Vďaka tomu, že obhajoval perverzných páchateľov a násilníkov, si vybudoval túto ohromnú zbierku fotiek. Živil ňou svoju fantáziu. A potom sa stretol s Tomom Kerrom. Z predstáv sa stala realita. Už nebol len pozorovateľ. Stal sa Tým druhým.

77

„Mrznete,“ povedal Thancke a odvrátil od nej pohľad. „Poďme do obývačky, rozložím oheň v kozube.“

Odsunul sa od stola. Line vstala. Znovu počula ten zvuk. Tiché žuchnutie. A potom ešte jedno.

„Len sa pozriem, čo robí Amalie,“ povedala.

„Nedala by si niečo?“

Line pokrútila hlavou.

„Zoberiem jej pár sušienok,“ povedala a siahla do misky.

Amalie sa hrala. Ležala na bruchu, v každej ruke držala jedného poníka a rozprávala sa s nimi.

„Všetko v poriadku?“ spýtala sa Line a podala jej sušienky.

Amalie si ju rýchlo premerala a zobrala si od nej keksy.

„Máš čudné šaty,“ skonštatovala.

Line sa na ňu usmiala, objala ju a vyšla z izby.

Kozub bol na plyn. Plamene už oblizovali sklené dvierka. Na stenách viseli rôzne čestné uznania, diplomy a fotky, na ktorých bol Thancke spolu s politikmi a inými významnými osobnosťami.

Francúzske okná boli obrátené na juh. Hmla zhustla, ale ešte stále videli more. Vonku bola vydláždená terasa s malým bazénom pod oblou sklenenou strechou. Z horúcej vody sa parilo.

Keď prešla k oknu, aby sa naň lepšie pozrela, pod nohami jej zavŕzgali dosky. V lete tu musí byť priam idylicky, napadlo jej, teraz, na jeseň, pôsobilo všetko sychravo a studeno.

„Aké pekné,“ poznamenala napriek tomu.

Thancke sa postavil k nej a posunul jeden handrový koberec nohou na svoje miesto.

„Je to bazén so slanou morskou vodou,“ usmial sa. „Ani doň nemusím pridávať chlór.“

Thancke doniesol aj šálky s čajom. Line si sadla čo najbližšie ku kozubu.

„Ako ste vnímali Kerra?“ spýtala sa.

Thancke si oprášil nohavice.

„Bol viac než len jeho činy,“ odpovedal. „Vnímal som ho po mnohých stránkach ako energického a dôvtipného človeka. Muža, ktorý mal mnoho záujmov.“

„Zastupovali ste veľa takých klientov,“ skonštatovala Line.

„Akých takých?“

„Násilníkov. Takých, ktorí napádali a znásilňovali ženy, úchylných ľudí. Aké je to obhajovať ich?“

Thancke si odkašľal.

„Nikdy som neobhajoval – a ani nebudem – ich činy. Obhajujem práva svojich klientov. Veľmi dobre rozumiem tomu, že ľudí poburujú prípady, ktoré na súde zastupujem, ale mojou úlohou je pozrieť sa na ne, zhodnotiť dôkazy a zistiť, či obstoja. Postarať sa o to, aby ich pripísali k dobru obžalovaného, ak sa vyskytnú nejaké pochybnosti. S tým som problémy nikdy nemal. Osobné pocity nechávam doma, neberiem si ich na súdne pojednávanie, tam sa vždy naplno zasadzujem za klienta, angažujem sa v jeho prospech.“

Odpovede boli dobre sformulované a vyčerpávajúce, ale šlo o otázky, ktoré mu kládli už veľakrát predtým, a preto zneli nacvičene. Pôsobil vďaka nim ako nesebecký a uvážlivý muž.

„Nijako to na vás nevplýva?“ spýtala sa.

„Myslíte tým, či som neotupel?“

Pokrútil hlavou.

„Pri tomto type práce sa nemôžete fixovať na to, čo je zlé. Ani lekár sa na také veci neupína. Mojou úlohou je nevšímať si poburujúce a smutné aspekty a sústrediť sa na obhajobu. Všetko ostatné musí ísť bokom.“

„Nemyslíte na obete mužov, ktorých obhajujete?“

Zdalo sa, že celkom nerozumie otázke.

„Postupne sa človek voči tomu obrní,“ odpovedal. „Rokmi zatvrdne. To, čo sa mi zdalo na začiatku ako neprekonateľné, sa stáva niečím bežným. Neznamená to však, že by som citovo otupel.“

Znova to počula. Tri buchnutia.

„Čo je to za zvuk?“ spýtala sa.

„Aký zvuk?“

„Buchotanie.“

„Ach,“ usmial sa. „To je len čistička pri bazéne. Vzduch v potrubí. Som na to taký zvyknutý, že si to ani nevšímam.“

Line sa zahľadela kamsi zaňho. Na sklenú striešku nad bazénom si sadol akýsi vták.

„Naznačil vám nejako, že sa pokúsi utiecť?“ spýtala sa.

Thancke pokrútil hlavou.

„Myslel som si, že vstúpil do seba,“ odpovedal. „Že sa chce priznať a pohnúť sa ďalej so životom. Oklamal ma. Všetkých oklamal.“

„Kde sa mohol ukrývať? Kde bol, kým ho nezabili?“

„Nevieme, kedy ho vrah zabil,“ podotkol Thancke.

„Myslím na Maren Dokkenovú,“ povedala Line. „Na to, kde asi je.“

Buchotanie potrubia už nebolo takmer počuť, ale vždy, keď sa jedno ozvalo, zachvel sa jej čaj v šálke. Akoby sa k chate blížilo ťažkými krokmi nejaké veľké a zlé zviera.

„Považujete za hotovú vec, že Kerr uniesol Maren Dokkenovú,“ namietol advokát. „To nevieme s určitosťou. Nepodporujú to nijaké dôkazy.“

„Vy viete svojím spôsobom o ňom najviac,“ povedala Line. „Ak má nejakú skrýšu, ako ju nájsť? Chápem, že to možno nie je v záujme vášho klienta, ale Maren Dokkenová sa ešte stále nenašla. Ide o život a smrť. To predsa tromfne vašu povinnosť zachovávať mlčanlivosť, nie?“

„To sa však netýka vášho projektu, či áno?“ spýtal sa Thancke.

Line objala rukami šálku a zahľadela sa do nej.

„Prepáčte,“ povedala, „zoznámili sme sa v deň, keď Kerr utiekol... rozprávali sme sa spolu v minibuse. Keď si pomyslím, čo zažíva...“

Buchotanie. Kruhy na čaji v šálke. Objavovali sa v pravidelnom rytme. Najprv tri krátke, potom tri dlhé a po nich znovu tri krátke.

„Aj ja som sa s ňou stretol v ten deň,“ pokýval hlavou Thancke. „Hovoril som s ňou a keby som bol vedel, kde je, tak by som to, prirodzene, ohlásil. Som rovnako bezradný ako polícia.“

Line nedokázala odtrhnúť pohľad od šálky s čajom. Sústredila sa a počúvala. Tri krátke buchnutia, tri dlhé a tri krátke. SOS. Nemohli to byť náhodné intervaly. Niekto sa snažil vysielať signál.

Pozrela sa na padacie dvierka pri okne. Ozvali sa tri ďalšie buchnutia. Niekto udieral do vodovodného potrubia pod chatou.

„Ani ste sa nedotkli toho čaju,“ poznamenal Thancke. „Nechutí vám?“

„Chutí,“ odpovedala rýchlo Line.

Pokúsila sa o úsmev a odpila si z čaju. V hlave jej vírili myšlienky, otvárali sa pred ňou netušené hrozné možnosti. Listy z väzenia a do väzenia, plánovanie, príprava úteku. Najjednoduchší prístup ku Kerrovi mal práve Thancke. Hodil sa naňho profil páchateľa, spĺňal ho do bodky.

Čaj už medzitým vychladol. Prinútila sa z neho odpiť.

„Ako ste sa dostali do kontaktu s Tomom Kerrom?“ spýtala sa.

„Po prvý raz.“

„To už bolo dávno,“ odpovedal Thancke. „Prevzal som advokátsku prax po svojom otcovi. A on obhajoval Kerrovho otca. Keď potreboval Tom Kerr právnické zastúpenie, bolo prirodzené, že sa obrátil na moju kanceláriu.“

„Čo spravil jeho otec?“

Thancke sa na ňu zhovievavo usmial.

„Určite si to zistíte aj sama, nebolo by správne, aby som vám to povedal.“

Odpila si z čaju, len aby niečo spravila. Stále mala v hlave chaos.

„Idem sa pozrieť, čo robí Amalie,“ ospravedlnila sa a odložila šálku na stôl.

Prešla cez kuchyňu do chodby. Počula, ako sa Amalie hrá a napadlo jej, či by ju jednoducho nemala zobrať na ruky a utiecť s ňou, nebolo však kam. Čln bol zamknutý a ukotvený, navyše nemala topánky.

Cez okno vedľa vchodových dverí dovidela na mólo. Čln bol priviazaný len odzadu. Ak by vietor zmenil smer, alebo sa rozbúrilo more, mohol by ho odtrhnúť. Thancke ho zrejme zabudol poriadne priviazať, alebo to jednoducho nedokončil, lebo padla do vody.

Zakričala naňho.

„Čln nie je poriadne priviazaný,“ povedala a kývla na mólo.

Thancke niečo nezrozumiteľne zamrmlal. Natiahol si bundu a topánky a vybehol von.

Line sa poponáhľala naspäť do obývačky. Dvierka boli prikryté koberčekom. Odsunula ho nabok, otvorila ich a nazrela dnu. Svietilo sa tam. Do miestnosti s betónovou podlahou viedli strmé schody. Rýchlo sa pozrela na vchodové dvere a zliezla po nich nadol.

78

Mala k dispozícii pár minút, možno ani to nie.

Miestnosť bola prázdna. Boli v nej dvoje dvere a za nimi boli ďalšie prázdne miestnosti. Na druhom konci bol otvor a za ním chodba – vyzerala, akoby ju vyhĺbili do skaly. Možno tu ostala ešte z čias vojny, keď boli na ostrove nacisti.

Od jednej lampy k druhej viedol kábel. Paralelne s elektrickým vedením boli pod stropom pripevnené dve kovové rúry. Line sa načiahla, chytila sa jednej a čakala. Už-už ju chcela pustiť, keď sa ozvali tri rýchle údery. Zvuk bol teraz zreteľnejší. Prichádzal odkiaľsi spredu.

Vkročila do chodby. Po desiatich metroch sa v pravom uhle stočila doprava a končila sa dverami, ktoré boli zamurované do skaly a zamknuté na závoru.

Chytila sa jednej rúry a čakala na ďalší interval. Chcela zakričať, ale zarazila sa. Vylúpla zo steny kamienok a trikrát udrela do rúry, aby poslala človeku na opačnej strane dverí signál.

Odpoveď nasledovala takmer okamžite. Tri rýchle údery a tlmený výkrik.

Cítila, ako sa jej zmocňuje panika. Šírila sa ako teplá vlna z brucha, valila sa cez jej telo až do hlavy. Keď sa nadýchla, takmer ju to zabolelo.

Zaspätkovala, o niečo sa potkla, ale podarilo sa jej udržať rovnováhu. Otočila sa, rozbehla sa naspäť, vyrútila sa hore schodmi a takmer očakávala, že pred sebou uvidí Claesa Thanckeho, no bola sama. Zavrela dvierka a prikryla ich koberčekom. Rozbehla sa do kuchyne a zaborila ruku do misky s ryžou. Nebol tam. Zrnká ryže sa rozkotúľali po stole a spadli na zem. Musel ho zobrať so sebou. Jej mobil bol preč.

Dvere sa otvorili.

Nahrnula ryžu naspäť do šálky a pokúšala sa ovládnuť. Pokojne sa nadýchnuť a vydýchnuť. Nájsť rovnomerný rytmus. Ísť mu naproti.

„Myslím, že najlepšie bude, keď sa s Amalie poberieme domov,“ povedala. „Čoskoro bude musieť ísť do postele.“

Thancke zastal na chodbe medzi ňou a izbou, kde sa Amalie hrala.

„Ešte vám neuschli šaty,“ namietol.

„Nič sa nedá robiť.“

Pozrel sa za ňu, do kuchyne.

„Ani ste nedopili svoj čaj,“ povedal.

„Nič sa nedá robiť.“

Spravil krok dozadu a načiahol sa za dverami. Rýchlo ich pritiahol k sebe, skrútol kľúč a vybral ho zo zámky.

79

Potvrdili im to, keď boli na polceste. Thanckeho auto stálo na parkovisku v prístave. Bol na chate.

Keď zapli majáky a sirény, ustúpilo im nízke športové auto z cesty. Policajná riaditeľka ich požiadala o diskrétnosť. To však bolo vtedy, keď ešte existoval priestor pre pochybnosti, keď si ešte neboli istí, či majú toho správneho. Teraz si istí boli.

„Musíme zohnať nejakých ľudí,“ povedal Wisting. „Niekoho, kto je bližšie, než my.“

„Sú na ceste,“ ubezpečil ho Hammer, „ale zrejme tam prídeme naraz.“

Čím viac sa blížili k moru, tým hustejšia bola hmla. Cesta sa zužovala a stáčala a napokon vyústila do malého súkromného prístavu. Stáli tam už tri policajné autá. Príslušníci v uniforme sa práve chystali nastúpiť na palubu člna s veľkým závesným motorom.

Wisting ostal sedieť za volantom. Nevedel odtrhnúť zrak od auta pred sebou. Zmocnila sa ho lepkavá hrôza. Stierače pretínali jeho zorné pole. Bolo to Linino auto.

Pokúšal sa poprieť myšlienku, ktorá mu napadla, ale nedalo sa to, vedel, čo jej auto v prístave znamená.

Vedľa neho zastali Stiller so Semmelmannom. Wisting otvoril dvere a položil nohu na zem. Čln bol pripravený vyraziť na more. Policajt, ktorý stál pri kotevnom stĺpiku, na nich zakričal.

„Idete?“ spýtal sa Stiller.

„Line... je tam,“ povedal Wisting.

Zabuchol dvere a pristúpil k jej autu. Bolo zamknuté.

„Zavolaj jej!“ povedal Hammer.

Wisting už vybral mobil z vrecka. Vytočil ju, ale nedovolal sa jej.

Muž pri stĺpiku na nich znova zakričal. Hammer potiahol Wistinga za sebou. Sadli si na lavičku v prednej časti člna. S trhnutím sa odlepili od móla. Protivietor mu strapatil vlasy. Okolo neho sa prevaľovali ťažké kúdoly hmly nasiaknutej slanou vodou. Utrel si jednu kvapku z nosa a sklonil pohľad.

80

„Teraz spravíš presne to, čo ti poviem.“

Claes Thancke si zasunul kľúčik do vrecka.

„Mama! Mama!“ kričala Amalie z opačnej strany dverí.

Line napäla nohu a kopla. Trafila Thanckeho do rozkroku. Zastonal a predklonil sa. Bolo by to účinnejšie, keby mala na nohách topánky.

Pretisla sa popri ňom k dverám. Schmatol ju okolo pása. Sotil ju do steny.

Podarilo sa jej nevykríknuť, spadla, zalapala po dychu. Thancke ju znova schmatol, vytiahol ju na rovné nohy a šmaril ju brutálne o stenu. Hlava sa jej odrazila od dreva. Počula jeho hlas, šumel jej v ušiach, nedokázala však rozlíšiť jednotlivé slová. Naslepo okolo seba mávala rukami, kopala. Zúfalo bojovala, ale bol silnejší a väčší. Pritlačil ju svojím telom, jednou rukou jej stískal krk a druhou ju schmatol za zápästie. Čelo si položil na jej čelo, cítila na tvári jeho teplý dych. Odvrátila sa, sklonila sa mu k plecu a zahryzla doň. Zuby prenikli cez kožu, ústa sa jej zaliali krvou.

Claes Thancke vykríkol. Povolil zovretie a strelil jej zaucho. Pod vplyvom úderu znova narazila o stenu. Schmatol ju za vlasy, zakrútil s ňou a šmaril ju o zem. Podarilo sa jej pozviechať na nohy, snažila sa dostať k dverám, ale dostihol ju. Znova ju udrel, tentoraz do lícnej kosti, tesne pod pravé oko. Náraz ju odsotil do dverí práčovne. Otvorili sa a Line skončila na chrbte. Sadla si a stiahla sa dozadu, do kúta, prevrhla vedro a nahmatala pod sebou metlu s dlhou rúčkou. Zamávala s ňou, ale Thancke ju chytil, odhodil a sadol si na ňu. Zovrel jej krk dlaňami a začal jej trieskať hlavou o vydláždenú podlahu. Line sa zaháňala ako zmyslov zbavená, ale narážala len na vzduch a cítila, ako jej čoraz silnejšie stíska hrdlo. Tlačil jej doň palcami.

Vzdorovala mu celým telom. Za čelom cítila omračujúcu bolesť. Celá miestnosť sa jej pred očami rozhojdala. Počula sa, ako chrčí, zatiaľ čo sa zúfalo snaží vyslobodiť z jeho zovretia a nadýchnuť sa. Jednou rukou dosiahla pod jeho ľavé oko. Zaborila sa mu nechtami do tváre snažiac sa ho zbaviť. Druhou rukou šmátrala okolo seba, až sa jej napokon podarilo niečo nájsť a udrela tým Thanckeho do boku. Až vtedy zistila, čo to je. Modrá fľaška, sprej.

Trochu si ju posunula medzi prstami a namierila mu ňou do tváre. Keď ju stisla, nič sa nestalo. Vyšiel z nej len vzduch. Znova sa o to pokúsila. Z rozprašovača vyšla s ostrým zasyčaním nejaká tekutina a zasiahla Thanckeho bradu. Vzápätí zacítila štipľavý zápach chlóru. Ešte raz stisla rozprašovač. Tentoraz mu zasiahla pravé oko. Zareagoval okamžite. Pustil ju, vykríkol a vyrazil jej fľašku so sprejom z rúk.

Line sa pozviechala, Thancke si utieral oči. Vyrútila sa do chodby, k dverám, za ktorými nariekala Amalie. Horúčkovito pomykala kľučkou.

Thancke jej bol v pätách. Jedno oko mal opuchnuté a zlepené. Zreval. Line zaspätkovala. Odpotácala sa do kuchyne. Tam boj pokračoval. Line mu škriabala tvár, šklbala ho za vlasy. Odhodil ju do obývačky, pritlačil k stene.

Zamávala okolo seba rukami, nahmatala zarámovaný diplom a zahnala sa ním, vrazila mu ho to tváre. Sklo sa rozbilo a dorezalo mu tvár. Vedľa úst mu ostal visieť veľký kus kože. Keď dýchal, zachvieval sa.

Line cúvala k dverám na terasu, zašmátrala po kľučke. Thancke schmatol stoličku, zahnal sa ňou a udrel ju do boku. Cítila, ako jej zlomil rebro. Zodvihol stoličku, že ju znova udrie. Spravil to tak prudko, až sa jedna noha na stoličke zlomila. Zviezla sa na kolená. Na koberec kvapkala krv. Čoskoro nebude mať žiadne sily. Bol mocnejší a ona si to uvedomovala.

Odhodil nabok koberček a otvoril padacie dvierka. Line stisla zuby. Ak sa mu podarí zhodiť ju tam, už sa odtiaľ zrejme nikdy nedostane. Nie živá. Už nikdy neuvidí Amalie.

81

Keď prirazili k mólu, odrazníky na člne zaškrípali. Wisting vyskočil z neho prvý. Policajti v uniformách sa rozmiestnili a postupovali k chate z viacerých strán s pripravenými zbraňami. Wisting vykročil najkratšou cestou – s Hammerom po boku.

Zvnútra sa ozývali neurčité zvuky. Znepokojujúce zvuky.

Podišli k dverám, nazreli dovnútra cez okno vedľa nich. Rohožka bola odhodená nabok. Na podlahe ležal rozbitý obraz. Všade boli stopy krvi.

Wisting trhol kľučkou. Bolo zamknuté.

Obehli chatu až k terase s vonkajším bazénom a dvomi veľkými francúzskymi oknami. Line kľačala na kolenách v obývačke, tvár a vlasy mala zaliate krvou. Thancke k nej mieril. Chcel ju schmatnúť, zarazil sa však a otočil sa. Jedno oko mal zlepené. Ústa vykrivené. Spýtavo sa na nich zahľadel.

Pri Wistingovi sa objavil policajt v uniforme a namieril na Thanckeho zbraň.

Line vstala, nezaregistrovala, čo sa deje vonku. V ruke zvierala nohu od stoličky, zodvihla ju a zahnala sa ňou. Trafila Thanckeho do krku a on sa zviezol na kolená. Wisting bol už pri dverách, ale jeden z policajtov ho zadržal. Pažbou samopalu rozbil sklo. Vrútili sa dnu. Pritlačili Thanckeho k zemi, odvliekli ho do stredu miestnosti a nasadili mu putá.

Wisting chytil Line za plecia, pomohol jej vstať a pritisol si ju k sebe. Cítil, ako sa chveje.

„Amalie,“ zašepkala. „Je v spálni.“

Odsunul ju trochu od seba a ona to zopakovala.

„Vo vrecku má kľúč,“ dodala a kývla na Thanckeho.

Wisting ju pustil.

„Počkaj,“ povedala mu. „Ja sa o ňu postarám. Ty musíš... Maren...“

Line odvrátila hlavu a pozrela sa na otvorené padacie dvierka.

„Maren je tam... dole,“ zašepkala.

„Žije?“ spýtal sa Wisting.

„Myslím, že áno.“

Zavolal k sebe Hammera a otvorili padacie dvierka. Zobrali so sebou ešte jedného policajta.

„Nástroje!“ zakričal Wisting pred zatvorenými dverami. „Potrebujeme nejaké nástroje!“

Hammer odbehol naspäť do obývačky a zopakoval Wistingov rozkaz. Začali otvárať skrine a hľadať niečo, čím by sa dali dvere vylomiť. Stiller napokon objavil hever a kladivo. Wisting nimi odrazil závoru zo steny. Zosypala sa z nej omietka a hrudky betónu. Uvoľnila sa uzatváracia západka. Hammer ju odhodil nabok. Wisting otvoril dvere.

Miestnosť bola chabo osvetlená a stáčala sa za roh. Steny boli otapacírované penovou gumou. Páchla tam hniloba a vlhkosť. Kužeľ svetla z baterky, ktorú držal jeden z policajtov, sa kĺzal po stenách, podlahe. Videli len chumáče sivého prachu.

Wisting štuchol do Hammera. Vošli dnu. A za rohom ju našli. Ležala na posteli pri stene. Nahá. Ruky mala zodvihnuté a roztiahnuté, bola pripútaná k posteli želiezkami.

Nohy mala zviazané lanom. Jedno povolilo a jej sa podarilo vyslobodiť si nohu. Krvavá stopa napovedala, čo ňou robila: kopala do rúry, ktorá sa tiahla popri stene.

Zodvihla hlavu a prižmúrila oči pred svetlom. Ústa mala zalepené širokou lepiacou páskou, ktorú mala dvakrát omotanú okolo hlavy. Zaklonila hlavu a oči sa jej zatvorili.

82

Sivú lepkavú hmlu začala pohlcovať tma. Line stála na móle s dekou na pleciach a pozerala sa na chatu. Maren Dokkenová aj Claes Thancke boli ešte stále vnútri. Zavolali záchranárov. Teraz sa dole v pivnici pripravovali vyniesť Maren.

Amalie zaspala medzi ňou a otcom na posteli v hosťovskej izbe. Odniesla ju na palubu člnu, s ktorým dorazili záchranári. Dievčatko zostalo ušetrené pohľadu na to najhoršie, ale bude jej musieť ešte dlho vysvetľovať, čo sa tu stalo a hovoriť s ňou o tom.

Dvere na chate sa otvorili. Vyšiel z nich Stiller. Priniesol jej tašku s kamerou.

„Už ho vedú,“ povedal a podal jej tašku.

Line najprv nechápala, čo tým myslí.

„Vychádzajú s ním von,“ zopakoval Stiller a kývol hlavou k chate. „Claesa Thanckeho. Chcú, aby bol preč, keď vynesú z pivnice Maren.“

Line si zobrala tašku a položila ju vedľa seba. Keď sa sklonila a vyberala kameru, rebrá ju zaboleli. Pretrela objektív, pripla ku kamere svetlo, prešla niekoľko metrov po chodníku a zapla ho.

Dvere na chate sa znova otvorili. Line sa pozrela na displej a zaostrila. Vyšiel z nich policajt. A za ním Claes Thancke. Nasledovali dvaja policajti, obaja ho chytili, každý z jednej strany, hneď ako prekročil prah.

Thancke kráčal so sklonenou hlavou. Šúchal nohy po zemi. Ruky mal za chrbtom, spútané. Priblížil sa, zalialo ho svetlo z lampy pripnutej ku kamere. Line sa ju snažila držať rovno. Policajti trochu spomalili. Thancke zodvihol hlavu. Jedno oko mal zalepené štvoruholníkovou náplasťou. Tenkými pásikmi mu pozliepali aj hlbokú reznú ranu na pere. Utreli mu nejakú krv z tváre, ale šaty mal stále fľakaté a špinavé, vo vlasoch mu zaschýnala krv a to, čo sa mu do nich dostalo, keď zápasili.

Prechádzal asi meter od nej, jedným okom na ňu civel cez objektív. Mal taký temný pohľad, že Line nevidela, kde sa končí jeho zrenica a začína dúhovka, akoby v nej nebolo miesto pre svetlo, akoby sa od nej už svetlo nemohlo odrážať. Odvrátil hlavu a odviedli ho na palubu člnu, ktorý už naňho čakal.

83

„Už ho vedú.“

Stiller ukončil telefonát a kývol na dvere do hotela. Wisting sa naklonil pomedzi predné sedadlá. Line chytila kameru a vystúpila.

O chvíľu sa dvere otvorili. Vyšiel vyšetrovateľ úradu inšpekčnej služby v sprievode dvoch Stillerových kolegov v civile.

Line pristúpila o čosi bližšie.

Nezaložili mu putá, ale zábery nenechajú nikoho na pochybách, čo je vo veci. Terjeho Nordbøa odviedli k autu s tmavými sklami. Muži z kriminálky ho pevne držali za ruky. Jeden otvoril zadné dvere a pomohol mu nasadnúť, aby si neudrel hlavu. Až teraz si všimol Line, zakryl si tvár rukou a odvrátil sa od kamery.

Wisting bol toho názoru, že zareagovali prehnane a že ho nemuseli zatýkať.

„Nejde len o únik informácií,“ namietol Stiller. „Je to viac než len porušenie mlčanlivosti. Zavádzal svojich nadriadených, len aby vás mohol falošne obviniť a aktívne prispieval k prezumpcii vašej viny v tlači.“

Wisting mal na kolenách zložku s dôkazovým materiálom. Boli to printscreeny z vysielania TV2. Niektoré zábery použili v článkoch, kde kritizovali policajnú operáciu, pri ktorej Kerr utiekol. Písalo sa v nich o tom, že Wistinga vyšetrujú a že ho odvolali z prípadu.

Stiller spravil z Lininých nahrávok štyri kópie. Jednu odovzdal svojim nadriadeným na kriminálke, jedna bola určená Agnes Kiilovej a jej štábu, ďalšiu dal Wistingovi a jeho vyšetrovateľskému tímu a o poslednú ho požiadal úrad inšpekčnej služby. Každá kópia bola označená sotva viditeľným vodoznakom. Na okraji obrazu Wisting skôr tušil ako videl obrysy písmena I. I ako inšpekčná služba. Zábery, ktoré TV2 premietla, pochádzali z jedného miesta, od jedného človeka.

Dvere na civilnom aute sa zabuchli. Jeden z vyšetrovateľov si sadol dozadu k zadržanému. Druhý sa usadil za volantom.

„Váš prípad uzavrú ešte dnes,“ poznamenal Stiller. „Postarám sa o to, aby to TV2 odvysielala, aby z toho nebola len krátka noticka v novinách.“

Wisting prikývol. Výsledok vyšetrovania, ktoré proti nemu viedli, ho neznepokojoval. Nebolo to prvýkrát, čo sa ocitol v takejto situácii, hoci tentoraz to bolo predsa len iné. Nevedel sa zbaviť pocitu, že previerka výpovede Toma Kerra mohla dopadnúť aj inak. Mohli sa na ňu dôkladnejšie pripraviť, mohli byť nekompromisnejší pri jej priebehu. Mohli sa vyhnúť Kerrovmu úteku a všetkému, čo nasledovalo. Súčasne by však nemali tie odpovede, ktoré mali teraz. Ten druhý by bol ešte stále na slobode.

84

Vzduch voňal snehom. Krehké vločky sa topili, hneď ako dopadli na zem. Zatiaľ. Čoskoro však príde mráz.

Wisting mal rozopnutú bundu. Pátranie viedla Maren Dokkenová. Minuli tri mesiace. Vrátila sa do služby. Zranenia, ktoré utŕžila pri výbuchu granátu, sa nikdy celkom nezahoja. Už sa nebude môcť vrátiť na poriadkovú políciu. Preradili ju na odbor kriminálnej polície. Utrpela aj iné fyzické zranenia, ale najvážnejšie boli tie psychické.

Na zákrute sa objavilo auto a zaparkovalo na zvädnutej tráve. Vystúpil z neho Adrian Stiller a Idar Semmelmann. Kývli na pozdrav Wistingovi a Hammerovi. Line ich sledovala cez kameru. Ich a troch policajtov, ktorí stáli pri starej píle. V ruke držali lopaty. Napadlo jej, že tu boli aj vtedy, v deň, keď Kerr utiekol. Nakrúcala, ako sa pustili do prekopávania hŕby sivých pilín. Espen Mortensen si navliekol bielu kombinézu. Postával trochu obďaleč, čakal, kým nadíde jeho čas.

Hammer si vopchal pod peru štipku tabaku.

„Psy by to predsa zaňuchali, keď sme tu boli s nimi v septembri,“ vyhlásil.

Wisting si tým nebol taký istý. Od zmiznutia Taran Norumovej už uplynulo veľa rokov.

„Gjervanský prípad,“ poznamenal Stiller.

Stalo sa to takmer pred dvadsiatimi rokmi. Statkár znásilnil a zabil mladé dievča, ktoré mu pomáhalo s prácou okolo zvierat. Telo našli v kope pilín. Psy naň nereagovali. Piliny zaizolovali jeho pach.

„Zastupoval ho Claes Thancke. Možno mu to vnuklo myšlienku,“ dodal Stiller.

„Kerra tu poznali,“ povedal Semmelmann. „V každej druhej chate majú nejaký bazén.“

Odhrnuli vrchnú vrstvu pilín. Pod ňou už vyzeralo všetko inak. Piliny zhnili na kompost. Na tmavú, jemnú a vlhkú zem.

Šlo im to rýchlo. Nenarážali na kamene, korene ani iné prekážky. Asi po pol metri im Maren prikázala, aby prerušili prácu. Wisting a ostatní podišli k okraju jamy. Z pilín trčal roh čierneho plastového vreca.

Mortensen si pripravil fotoaparát.

„Nemal dať telo do vreca,“ poznamenal.

„Tak sa praktickejšie prevážalo,“ zauvažoval Hammer.

Maren zobrala do ruky jednu lopatu a opatrne z neho zoškrabala ešte viac zeme. Keď sa pod ňou objavil uzol, pozrela sa na Mortensena a ten jej kývol na znak toho, že ho môžu vytiahnuť.

Vedľa jamy rozprestreli bielu celtovinu. Maren ho položila na ňu. Mortensen jej podal vreckový nôž. Opatrne odrezala uzol, dávala si pozor, aby ho neporušila.

Z vreca vypadlo niekoľko drobných kostí a za nimi väčšie. Maren ich položila vedľa seba, vybrala z vreca ďalšie a poukladala ich tak, že tvorili plece a ruku s dlaňou a prstami.

Kdesi zabrechal pes. Maren sa postavila a zahľadela priamo do objektívu. Potom sa otočila k Wistingovi a kútiky úst sa jej trochu pohli. Nebol to úsmev, ale spokojný výraz. Rýchlo jej ho opätoval. Chytila sa lopaty a pokračovala v práci.

Bude v poriadku, pomyslel si. Je poznačená na celý život, ale poradí si. Má silnú vôľu, dobre to s ňou dopadne. Prešiel pohľadom po ostatných vyšetrovateľoch. Hammer, Stiller, Mortensen a Semmelmann. Potrebovali takých ako je ona. Museli ľudí chrániť pred zločincami, ktorí sú stále na slobode. Chytiť ich. Stále bude niekto druhý.

DOSLOV

Táto kniha je o zle, vôli spôsobovať iným ľuďom bolesť a utrpenie.

V priebehu policajnej kariéry sa nestretnete so skutočne zlými ľuďmi často – a ani v bežnom živote. Stretol som sa s ľuďmi, ktorí spravili niečo zlé, ale len párkrát som natrafil na takých, ktorých zlé činy pramenili zvnútra, z ich vlastnej vôle.

Zriedka píšem pre svojich čitateľov nejaký doslov. Som radšej, keď moje knihy hovoria samy za seba. Tentoraz by som však chcel všetkým, ktorí sa dostali až sem, odporučiť, aby si prečítali knihu Påla Grøndala O vražde. Ide o pohľad súdnej psychiatrie na vraždu a témy, ktorým som sa venoval v tomto románe.

Zaujala ma aj séria článkov o zle a živote vo väznici, ktorá je v archíve denníka Aftenposten. Jednu z kroník napísal Stig Millehaugen, ktorý si ešte stále odpykáva trest za vraždu. Potvrdzuje aj niektoré myšlienky, ktoré som našiel v knihe Roberta D. Hareho Bez svedomia. Užitočným čítaním bola aj kniha psychológa Philipa Zimbarda Luciferovský efekt: Ako sa z dobrých ľudí stávajú zlí. Je výsledkom jeho dlhoročného skúmania zla.

Tejto knihe predchádzal jeden prípad a jedno stretnutie, ktoré na mňa silno zapôsobili. Prípad medzičasom opísal Jon Gangdal v knihe Niekoho tu zabijú. Ide v ňom o søgneskú vraždu, prípad štrnásťročného chlapca, ktorý zabil svoju kamarátku, rovesníčku, Almu Gabrielu Knutsenovú – a to výnimočne zlým, zákerným a prešpekulovaným spôsobom. S Gabrielou a s jej vrahom som sa stretol. V roku 2015 som bol v ich škole na besede – ako spisovateľ. Keď ma tam pozvali v roku 2016, bola už Gabriela po smrti a ja som sa rozprával s jej rodičmi. O obávanom vrahovi, ktorý je ešte primladý na to, aby bol potrestaný. Pre mňa je tento prípad tragickým potvrdením toho, že zlo existuje.

Larvik, 22. júla 2019

Jørn Lier Horst

Edícia LABYRINT

1. Karin Fossum: Evino oko

2. Karin Fossum: Neobzeraj sa

3. Louise Penny: Tak vchádza svetlo

4. Zygmunt Miłoszewski: Zrnko pravdy

5. Jørn Lier Horst: Poľovné psy

6. Karin Fossum: Kto sa bojí vlka

7. Jørn Lier Horst: Jaskynný muž

8. Zygmunt Miłoszewski: Zapletení

9. Louise Penny: Dlhá cesta domov

10. Jørn Lier Horst: Na zimu zatvorené

11. Gard Sveen: Posledný pútnik

12. Karin Fossum: Keď diabol svieti na cestu

13. Zygmunt Miłoszewski: Hnev

14. Jørn Lier Horst: Zaslepenosť

15. Marek Krajewski: Cháronove čísla

16. Karin Fossum: Indická nevesta

17. Ingar Johnsrud: Viedenské bratstvo

18. Per Arne Totland: O sto rokov bude všetko zabudnuté

19. Jørn Lier Horst: Až na samé dno

20. Zygmunt Miłoszewski: Domofón

21. Gard Sveen: Peklo je otvorené

22. Jørgen Brekke: V ľudskej koži

23. Jørn Lier Horst: Šarha

24. Anne Riel: Živica

25. Jørn Lier Horst: Súmrak

26. Gard Sveen: Rozbúrená krv

27. Jørgen Brekke: Uspávanka

28. Ingar Johnsrud: Kalypso

29. Kjell Ola Dahl: Kuriérka

30. Jørn Lier Horst: Kľúčový svedok

31. Heine Bakkeid: Zajtra mi budeš chýbať

32. Jørn Lier Horst: Katharinin kód

33. Jørgen Brekke: Čo je ľudské

34. Jørn Lier Horst: Zmiznutie Felicie

35. Heine Bakkeid: Stretneme sa v raji

36. Jørn Lier Horst: Zadná izba

37. Gard Sveen: Medveď

38. Jørn Lier Horst, Thomas Enger: Bod nula

39. Ingar Johnsrud: Nesiem svoj kríž

40. Jørn Lier Horst: Keď sa more upokojí

41. Jørn Lier Horst: Zlo

42. Jørn Lier Horst, Thomas Enger: Dymová clona

Jørn Lier Horst: Zlo

Prvé vydanie

Z nórskeho originálu Illvilje preložila Zuzana Demjánová.

Vyšlo vo vydavateľstve Premedia, Bratislava 2020, ako jeho 222. publikácia,

41. zväzok edície Labyrint, 3. zväzok série Odložený prípad

www.premedia.sk, info@premedia.sk

Jazyková redakcia Janka Kovaľová, zalomenie textu Izabela Koska,

obálka František Hříbal, tlač Těšínská tiskárna, a.s.

ISBN 978-80-8159-827-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Table of Contents

Titulná strana

Predná tiráž

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

DOSLOV

Edícia LABYRINT

Zadná tiráž