Prodáno 22.09.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

Zuzana Růžičková s Wendy Holdenovou

Sto zázraků

Paměti o životodárné síle hudby

EUROMEDIA GROUP

Zuzana Růžičková (with Wendy Holden)

ONE HUNDRED MIRACLES

Copyright © Zuzana Růžičková, 2019

All rights reserved

Translation copyright © 2019 by Wanda Dobrovská

ISBN 978-80-249-3852-3

Věnováno

Johannu Sebastianu Bachovi, jehož hudba je nadčasovým svědectvím o kráse

Poznámka autorky

Psaním těchto pamětí jsem na sebe vzala neobvyklý a často hodně náročný závazek. V letech po druhé světové válce Zuzana skoro nikdy neodmítala žádosti o rozhovory. Poskytovala je osobně, po telefonu, natočením videa, filmovým dokumentaristům, do televizních a rozhlasových pořadů, a to všechno v několika různých jazycích – hlavně česky, ale také německy, francouzsky a anglicky.

Když mi navrhla, že bych mohla všechny tyto záznamy shromáždit a napsat podle nich její paměti, vypravila jsem se v září 2017 do Prahy, abychom to spolu podrobněji probraly. Setkaly jsme se u ní doma dva týdny před tím, než zemřela. Zuzana byla drobounká, připomínala ptáčka s kouřově šedýma očima a přívětivým, upřímným výrazem ve tváři. Když se usmála, zajiskřilo jí v očích šibalstvím a rozpustilostí. Byla náruživá kuřačka, a když jsme seděly dlouhé hodiny v jejím starobyle zařízeném bytě nebo v nějaké místní hospůdce, kde vždycky spořádala překvapivě obrovské množství jídla, zapalovala si jednu cigaretu od druhé. Třebaže se ve svých devadesáti letech už docela rychle unavila, byla ochotna zodpovídat stránky a stránky mých otázek založených na existujícím materiálu a mých vlastních intenzivních rešerších. Pokud si nemohla nějaké detaily, jako data nebo jména, vybavit úplně přesně, nalila nám oběma něco k pití a požádala mě, abych si to dohledala sama. Když nastal čas rozloučit se, stiskla mi ruku a zeptala se mě, jestli mám všechno, co potřebuji. Ujistila jsem ji, že ano, alespoň prozatím, a že za několik měsíců za ní ještě přijedu. Usmála se a řekla mi goodbye. Bohužel to bylo naposledy, kdy jsme se viděly.

Když týden nato nečekaně zemřela, všichni, kdo o našem společném projektu věděli, se ptali, jestli mám dost materiálu, abych mohla pokračovat. Zajímalo to pochopitelně i mého agenta a různé mezinárodní vydavatele, navíc její rodina a přátelé doufali, že se ten projekt podaří dotáhnout do zdárného konce. Znovu jsem si všechno pečlivě prošla a byla jsem ráda, že jim mohu říci: ano, dá se to. Zuzana mluvila téměř plynně anglicky a její pozoruhodný životní příběh tak, jak je vylíčen v této knize, je sestaven z toho, co mi odvyprávěla vlastními slovy, z přepisů odpovědí na mé otázky i na otázky, které jí pokládali ti, jimž poskytovala rozhovory přede mnou v uplynulých mnoha desetiletích. Na řadu věcí se jí lidé ptali opakovaně a ona po letech vyprávění stále stejných příběhů pořád a pořád dokola popisovala události téměř shodně, slovo od slova. V něčem si protiřečila, což se stává, když člověk vzpomíná na události v hluboké minulosti. Čas od času, jak jí roky přibývaly, už si sem tam něco nepamatovala. V několika rozhovorech uvedla, že si na nějakou událost nemůže vzpomenout, zatímco v jiných byla schopna ji popsat až neuvěřitelně přesně. V několika málo případech, kdy jsem narazila na nějakou nesrovnalost, jsem hledala v jejích konciznějších rozhovorech a dohledávala si přesný sled událostí s přispěním jejích soukromých dopisů, esejů, přednášek a rovněž článků, archivních materiálů, stručných deníkových zápisků, které si pořizovala v Osvětimi, a dalších historických dokumentů. Spolehla jsem se také na svědectví několika lidí, kteří podstoupili za druhé světové války i po ní tytéž nebo podobné zkušenosti jako ona a byli s to objasnit mi to, co bych jinak nedokázala popsat tak přesně.

Pospojovat všechen ten materiál, z něhož většinu bylo potřeba přeložit z originálu, byla hodně náročná práce. Děkuji všem, kdo se Zuzanou pořizovali rozhovory přede mnou, za jejich velkorysost. Nesmírně mi pomohli, stejně jako historikové, archiváři, dokumentaristé, přátelé, rodina, překladatelé a hudebníci z celého světa. Všichni projevili obrovskou trpělivost. Vzpomínky v této knize jsou zaznamenány tak, jak si je Zuzana pamatovala. Poskládala jsem je, jak nejlépe jsem dokázala a jak, doufám, by to Zuzana schválila.

Jsem přesvědčená, že Zuzana stála o to zanechat svědectví historii. Nejen o válečných letech, ale také o desetiletích po válce, která byla často mimořádně složitá. Navždycky se skláním před její odvahou a houževnatostí tváří v tvář utrpení, předsudkům a těžkostem.

Navzdory tomu všemu vytrvala, uchovala si radost ze života a byla – a zůstává – velkou inspirací pro všechny, kteří stojí o to, aby se svět dozvěděl, že jejím lékem byla hudba a láska její matky a manžela. Považuji si za privilegium, že jsem mohla toto její přání naplnit.

Wendy Holdenová

Londýn, 2018

1
Sibiu, Transylvánie, 1960

„Zdravím, soudružko!“ Ředitel kulturního centra v odlehlém transylvánském městě Sibiu mě přivítal vřele jako vždycky. „Tisíceré díky, že jsi zase přijela. Všichni se na tvůj koncert už moc těšíme.“

Bylo to na sklonku roku 1960 a měla jsem za sebou cestu z Kyjeva, která trvala skoro celý den. Cestovala jsem sama, nejdřív letadlem do Bukurešti a pak starým vlakem s parní lokomotivou, který, jak se mi zdálo, jel tak pomalu, že jsem se bála, že se přes tu velkou zemi nikdy nepřeplazí. Když jsem konečně dorazila, byla jsem unavená a měla jsem ukrutný hlad.

Byla už tuhá zima a Rumunsko bylo poslední štací na mém mimořádně vyčerpávajícím třítýdenním turné po továrnách, loděnicích, školách, univerzitách a vládních budovách – toho roku desátém – přes Polsko a Sovětský svaz, jehož součástí byla tenkrát Ukrajina. V Kyjevě to bylo nejhorší. Měli tam dost svérázného ředitele, který se zatvrdil, a vypadalo to, že mi nevyplatí honorář. V tu chvíli bych se nejraději vrátila domů, do Prahy, ke své rodině. Byl to toho roku můj předposlední koncert pro soudruhy. Ze svých předchozích návštěv středověkého Sibiu jsem věděla, že od ubytování a toužebně očekávané večeře si nemohu nic moc slibovat. Naštěstí jsem měla v kufru schovaný ještě kus salámu, plechovku sardinek a také zásobu ruských cigaret.

Ze všech zemí východního bloku, v nichž jsem za socialismu vystupovala, bylo Rumunsko nejhůř poznamenané otřesnou chudobou a všeprostupujícím pocitem beznaděje. Kontakty se světem měli ještě menší než my v Československu. V té době byl prezidentem Gheorghiu-Dej a jeho pravou rukou člen politbyra a první tajemník ústředního výboru Rumunské dělnické strany Nicolae Ceauşescu. V Transylvánii, která svého času patřila pod Uhry, to bylo nejhorší. Vzpomínám si na výlet do Temešváru, kde mě ubytovali v příšerném hotelu, v pokoji s tak neskutečně špinavou koupelnou, že jsem se bála, abych tam nechytla nějakou havěť. Otevřela jsem kufr, který mi pečlivě zabalila moje milovaná maminka, a rozbrečela jsem se nad ním. A říkala jsem si: ještě že maminka nevidí, v jakém pelechu ten kufřík vybaluju.

V Sibiu to bylo skoro stejné, ale hudební ředitel – který se třásl na příjezd každého umělce v rámci vládního kulturního programu – byl pokaždé tak vděčný, že jsem zase zahrnula vystoupení v jeho městě do svého itineráře, že se mu vždycky nějak podařilo zvednout mi náladu.

„Vaše apartmá je připraveno,“ ubezpečil mě slovy, která mě tolik zahřála u srdce při mé první návštěvě města před několika lety – dokud jsem nespatřila svůj nevytopený pokoj. V předpovědi počasí mluvili o blížící se sněhové bouři, takže dobrá, té mrazivé listopadové noci budu nejspíš zase spát v kabátě.

Druhého dne večer jsem měla vystoupit na koncertě staré hudby v sále budovy, která sloužila zároveň jako kino. Doprovázet mě měl místní filharmonický orchestr, nečekala jsem, že to bude nějaké obzvlášť památné vystoupení, ale věděla jsem, že přijetí bude upřímné a srdečné.

Se značným předstihem jsem si oblékla tmavě zelené večerní šaty, které mi nechala ušít moje matka u své švadleny, protože nejdřív mě ještě chtěli vyfotografovat s představiteli dělnické strany v sídle vlády a potom mě vzali jako obvykle na projížďku po městě, jejíž součástí byly i návštěvy továren a škol. Děti byly při takových setkáních vždycky velmi pozorné, zejména ty, které měly vztah k hudbě, hleděly na mě tak, že jsem si připadala skoro jako celebrita.

V jedné třídě jsem mluvila se skupinou studentů, kteří byli stejně staří jako já v době, když Hitler vpadl do Československa – dvanáct let. Jako vždycky jsem jim vyprávěla o své lásce k hudbě a hlubokém vztahu k Johannu Sebastianu Bachovi. „Bacha jsem slyšela poprvé, když mi bylo devět, a byla to láska na první poslech,“ říkala jsem jim. Měli spoustu otázek a já jsem jim vysvětlovala nejen, proč jsem se rozhodla věnovat život hudbě, ale také proč jsem vyměnila klavír za cembalo. „O cembalu se mluví jako o dřevěném artefaktu ze šestnáctého století, který patří do muzea, považuje se za feudální přežitek, ale pro mě je to velmi životaschopný hudební nástroj,“ vysvětlovala jsem jim. „Bach komponoval své rané klávesové skladby u varhan a u cembala a velmi často specifikoval, na který nástroj konkrétně by se ta která skladba měla hrát. Abych byla autentická a dostála Bachovu záměru, hraji na cembalo.“

Zvedla se jedna ruka a jakýsi zvědavý chlapec se zeptal: „A co je tak mimořádného zrovna na Bachovi? Proč ne třeba Beethoven?“

Usmála jsem se. „Beethoven hrozí pěstí k nebesům,“ zvedla jsem sevřenou pěst. „V Bachově hudbě je čirá radost ze života i ten úplně nejhlubší smutek. Člověk z ní vždycky cítí hluboké člověčenství.“

Vrátila jsem se do svého pokoje připravit se na večerní koncert. Zrovna jsem si zapálila další cigaretu, když se ozvalo zaklepání na dveře. Jedna ze zaměstnankyň hotelu, která měla za úkol mě sledovat a hlásit cokoliv podezřelého, mi přišla říci, že mám u ní telefon.

Vyplašilo mě to, utíkala jsem do jejího pokoje a popadla jsem sluchátko. A málem mi vypadlo z ruky, když se z něho ozval hlas mého manžela. Proč mi Viktor volá? A odkud? Doma jsme telefon neměli. Skoro nikdo ho v Praze neměl. Stalo se něco mé matce?

„Všechno je v pořádku, Zuzano,“ ubezpečil mě, protože věděl, že jsem strašpytel. „Poslouchali jsme s tvou maminkou předpověď počasí, žene se sněhová bouře a my bychom byli rádi, kdybys změnila plán cesty. Kdybys zkrátka neletěla letadlem a místo toho jela vlakem. Myslíš, že to půjde zařídit?“

Vyhlédla jsem z okna, sněhové vločky vířily kolem rozsvícené pouliční lampy. Nepřipadalo mi to o nic horší, než když jsem přijela, a už jsem to Viktorovi chtěla začít vyvracet. Potom jsem zaslechla matku, naléhala na něho, ať mě přemlouvá dál, a uvědomila jsem si, jak daleko museli oba jít, aby mi mohli zavolat z telefonní budky.

„Tak dobře,“ odpověděla jsem trochu neochotně, protože to znamenalo, že cesta mi bude trvat nejméně dvakrát tak dlouho a hned po návratu bych měla začít nahrávat novou desku. „Zeptám se v koncertní agentuře, co se s tím dá dělat.“

Za pomoci ředitele mi v agentuře zařídili změnu rozpisu zpáteční cesty. Našli mi spojení přes Arad na hranicích s Maďarskem. Na příslušném odboru mi to potvrdili. „Nemusíte se vracet přes Bukurešť,“ řekla mi jedna referentka.

„Můžete jet půlnočním vlakem přes hranice do Budapešti, je v něm zařazen i český vagon.“ Dopsala něco na moji jízdenku, přidala razítko a mohla jsem jít.

Když jsem večer na koncertě usedla za cembalo a chvíli jsem, jak mám ve zvyku, jen tak seděla a koncentrovala se, všimla jsem si, že v první řadě sedí několik dětí, s nimiž jsem mluvila ve škole, s tvářemi zvědavě vyvrácenými ke mně. Začala jsem hrát Bachův Italský koncert a ony velmi pozorně naslouchaly. Na svých koncertech v různých, zejména východoevropských městech jsem byla nucena hrát na všelijaké nástroje, ale tento byl, k mé velké radosti, dobře naladěný.

Rychle jsem se ponořila do hudby a dostala se do polomeditativního stavu, což se mi děje pokaždé, jakmile položím prsty na klávesy. Vždycky, když hraji Bacha, je to totéž. Ve struktuře jeho hudby je nesmírná krása. Mám spíše tektonickou nežli fotografickou paměť, a když se začne odvíjet melodická linka, evokuje mi to v představě budovu. Vím, kde je to, co je důležité, a kde to, co je méně důležité. Bachovy modulace mě vedou jako chodby. Vím naprosto přesně, kde a kdy zahnout za roh. Vím instinktivně, jak je to vystavěné. Rozumím té architektuře a vím, kam to směřuje – chodby vedou k místnostem, schody vedou do vyšších pater a všechno cílí k závěrečné frázi, která celou strukturu dokonale završí.

Když zahraji poslední tón nebo souzvuk, nechám ho doznívat do ticha a vždycky mi ještě nějakou chvíli trvá, než se vzpamatuji – a než se mohu jít uklonit.

◆ ◆ ◆

Dostala jsem jako vždycky kytici a – v zákulisí – mi ředitel předal obálku s mým honorářem v rumunských lei. Otevřít jsem ji nesměla, protože jsem měla přikázáno odevzdat ji do čtyřiadvaceti hodin po návratu do Prahy státním orgánům zároveň s mým cestovním pasem a ostatními honoráři z turné.

Pan ředitel v Sibiu určitě tušil, že od těch, kdo mi sestavují můj program, dostanu z celkové částky jen malý díl, protože mě ještě jednou vřele objal. „Nemůžeme ti poskytnout mnoho, soudružko Růžičková,“ řekl, „ale až tě budeme chtít pozvat znovu, neříkej, prosím, ne. Nesmírně si vážíme možnosti mít tu někoho, jako jsi ty.“

Někoho, jako jsi ty.

Podívala jsem se mu do očí a uvažovala jsem, proč zvolil právě tato slova. Pochybuji, že věděl něco o mé minulosti. Mám za to, že odkazoval ke skutečnosti, že do jeho kraje jen zřídka zavítá některý z nemnoha hudebníků z této strany železné opony, který může nahrávat desky a – čas od času – dokonce vycestovat na západ.

Ujistila jsem ho, že ráda přijedu, a on mi nabídl, že mě odveze ještě téhož dne v noci na nádraží. Hustě sněžilo. Středověké centrum města Sibiu vypadalo mimořádně malebně, ale v předměstských čtvrtích bylo na první pohled vidět, že pro většinu obyvatel znamená zima jen další protivnou lapálii. Když jsme šli na nástupiště, museli jsme obcházet lidi, kteří byli tak chudí, že měli místo bot kolem nohou omotané kusy hadrů.

Vlak přijel přesně, několik minut před půlnocí přisupěl zahalený do oblaku páry. Rumunská agentura mi nemohla zajistit místo v českém vagonu, hrnula jsem se tedy do posledního, rumunského, ale průvodčí mi sdělil, že moje lůžko je už od Bukurešti obsazené. „Lituji, ale nemůžu vás nechat nastoupit.“

Málem jsem se rozplakala. Už jsem chtěla být v Praze, ve městě, v němž jsem po válce našla svůj domov, a strašně se mi stýskalo po Viktorovi a mé matce. Nepřála jsem si nic jiného než vrátit se do našeho dvoupokojového bytu, kde měla postel jen maminka, kdežto můj manžel a já jsme spali na matraci pod klavírem.

„Ale já se musím vrátit zpátky do Prahy,“ protestovala jsem, „a jinak se odtud teď dostat nemůžu.“

Ředitel se pokusil zapůsobit na průvodčího z pozice své autority: „Soudruhu, to je Zuzana Růžičková, cembalová virtuoska. Je tu na pozvání strany. Vynasnaž se jí prosím pomoct.“

S průvodčím to nepohnulo. Možná není členem komunistické strany, pomyslela jsem si. I my s Viktorem jsme do ní odmítli vstoupit. Mezitím k nám přišel i český průvodčí.

„Nemohla bych jet vaším vagonem?“ zkusila jsem to ještě jednou.

„Tak dobře,“ svolil s povzdechem. „Ale může se vám stát, že cestou nastoupí někdo s platnou místenkou a vyhodí vás.“

Poděkovala jsem mu a spěchala do vagonu, na který mi ukázal, aby si to náhodou ještě nerozmyslel.

S vynaložením všech svých sil jsem vyzvedla kufr na horní polici. Měla jsem v něm knihy a noty, večerní šaty a vezla jsem si v něm i jídlo. Neměřím ani metr a půl as méně než padesáti kilogramy jsem nikdy nebyla fyzicky zdatná – k velkému zklamání mého otce, který vždycky doufal, že bude mít sportovně nadané dítě.

Zamávala jsem z okénka starostlivému řediteli, který stál na nástupišti v oblaku páry z lokomotivy a padajícího sněhu, vlak sebou škubnul, rozjel se a můj průvodce mi zmizel z dohledu. Vzpomněla jsem si na své předchozí loučení na nádraží. Doprovázel mě ředitel Kyjevské filharmonie, který byl pro mě – abych tak řekla – tak trochu „záhadou“.

◆ ◆ ◆

Stejně jako do Sibiu jsem do hlavního města Ukrajinské sovětské socialistické republiky dorazila pozdě a unavená. Chtěla jsem se co nejdřív ubytovat a najíst – hlad jsem měla vždycky – což znamenalo co nejdřív sehnat ředitele a vyřídit s ním papíry. Zastihla jsem ho, jak sedí v malé kanceláři vytápěné kamínky.

Byla to scéna jako vystřižená z nějakého filmu. Ředitel byl hromotluk, seděl za obrovským stolem a měl černé klotové rukávy, aby si neušpinil bílou košili. V rohu seděla jeho sekretářka, šedivá myška. V místnosti bylo příšerné vedro a dusno.

„Dobrý den, pane řediteli. Jsem Zuzana Růžičková a ráda vás poznávám,“ představila jsem se s úsměvem. Potom jsem mu předložila nezbytné formuláře, aby příslušní úředníci mohli určit, jaké srážky odečíst, než mi vyplatí můj honorář.

Ředitel zbrunátněl. „Co to má být?“ vyštěkl a zabodl do mých lejster prst.

„Moje smlouva, soudruhu,“ vysvětlovala jsem mu. „Je potřeba, abyste ji podepsal.“

Bez jediného dalšího slova popadl mé papíry a vyhodil je do vzduchu. Pak vyskočil a začal řvát: „Nic vám nepodepíšu. Odmítám cokoliv dalšího podepisovat. Už mám toho papírování dost, nebaví mě trčet v téhle kanceláři, kde se nedá dýchat!“ Odpochodoval ke dveřím, kde se ještě otočil a zaječel: „Jdu se projít. Chci být chvíli sám.“

Chtěla jsem se začít ohrazovat, ale jeho sekretářka to postřehla, zavrtěla hlavou a položila si prst na ústa. Dveře se s prásknutím zavřely a my jsme slyšely, jak ředitel dupe po chodbě. Pomohla mi rozházené papíry sebrat.

„Nebojte se,“ uklidňovala mě, jako kdyby tu takové scény byly na denním pořádku. „Já to zařídím.“

„Vážně? Tak to vám moc děkuju.“

Urovnala si formuláře na svém stole, ale ve chvíli, kdy se chystala opatřit je úředním razítkem, se otevřely dveře dokořán a ředitel vpadl dovnitř. Z očí mu sršely blesky.

„Co to děláte? Nic nebudeme podepisovat! Zakazuju to. Je mi jedno, jestli mě vyhodí z práce. Stávkuju!“

„Ale pane řediteli,“ rozbrečela jsem se, „bez těchhle papírů budu mít velký problém a nedostanu zaplaceno.“ Nedojalo ho to, zase vypochodoval ven a nechal mě tam neschopnou slova stát. Jeho sekretářka si z něho naštěstí nic nedělala a během pár minut už jsem uháněla z jeho kanceláře s platnou smlouvou.

Následujícího večera, když jsem stoupala po širokém schodišti koncertního domu, kde jsem měla vystupovat, se tatáž žena vynořila ze stínu a řekla mi, že pan ředitel mě zve po recitálu na večeři.

„Cože? Po tom, jak se ke mně zachoval?“

„On vás musí vzít na večeři,“ objasnila mi to. Ztišila hlas a dodala: „Čeká se to od něho.“

Nezbylo mi než pozvání přijmout.

Koncert proběhl dobře, ale později jsme v hotelové restauraci seděli, já a pan ředitel, naproti sobě a mlčeli jako zařezaní. Nakonec řekl: „Vím, že jsem se k tobě nechoval zrovna pěkně, soudružko, ale zkus mě pochopit. Nežije se mi tu snadno – protože jsem Žid.“

Zhluboka jsem se nadechla, podívala jsem se mu do očí a řekla jsem: „Já taky.“

Chvíli na mě mžoural, podezíravě mi pátral v tváři a pak prohlásil: „Dokažte to.“

Rozhlédla jsem se po poloprázdné restauraci, nevěděla jsem dost dobře, co dělat. Z jeho tváře se nedalo nic vyčíst, tak jsem si vyhrnula levý rukáv a ukázala jsem mu číslo, které jsem měla vytetované na předloktí – výsledek svědomité práce jedné citu zbavené ženy v pruhovaném stejnokroji v Osvětimi.

Ředitel mávl přezíravě rukou. „Ach, to má spousta lidí!“ Než jsem se stačila ohradit, předklonil se ke mně a sykl: „Ukažte mi cestovní pas.“

Vytáhla jsem z kabelky doklad, který po mně žádal, ale ani to ho neuspokojilo. Ke svému znechucení seznal, že z mých československých dokumentů nelze vyčíst nic jiného než údaj o mém občanství. Hodil mi pas zpátky přes stůl a nařídil mi: „Řekněte něco v jidiš.“

Měla jsem co dělat, abych se nerozesmála. Bylo mi třiatřicet let, a přestože hebrejsky jsem trochu uměla, v jidiš jsem nikdy v životě nepronesla ani slovo. Se svými bohatými, a pokud jde o náboženskou praxi, jen velmi vlažnými rodiči jsem chodila v Plzni do synagogy pouze při zvláštních příležitostech a na velké svátky. Byli jsme asimilovaná rodina, každý rok jsme slavili chanuku, ale stejně tak i Vánoce se vším všudy včetně nastrojeného stromečku. Uměla jsem trochu hebrejsky od mého dědečka, který zpíval na rodinných oslavách, ale s lidmi, kteří mluvili jidiš, jsem přišla do kontaktu jenom v koncentračních a pracovních táborech v Terezíně, Osvětimi, Hamburku a Bergen-Belsenu.

Zapnula jsem mozek, zavřela oči a odněkud z hloubi nevědomí se mi vynořila slova z doby, na kterou jsem se ze všech sil snažila zapomenout. „Mešuge!“ vyhrkla jsem.

„Ó, a co to znamená?“ zeptal se pan ředitel. Zkoušel mě z jazyka, který zjevně sám dobře znal.

„Blázen?“

„A co dál?“

„Kveč?“ zkusila jsem to. „To, myslím, znamená fňukat.“ Přikývl.

„Ach, a ještě menč, to znamená dobrý člověk.“

Pana ředitele to očividně uspokojilo a poprvé se na mě usmál, což ho kompletně proměnilo. „Vítej v Kyjevě, soudružko,“ zahalekal a podal mi ruku velkou jako medvědí tlapa. „Rád bych tě představil své židovské rodině.“

Myslela jsem si, že to řekl jako vtip, a to až do chvíle, kdy jsem druhého dne ráno odlétala z Kyjeva do Bukurešti, z níž jsem měla vlakem pokračovat do Sibiu. Byl na letišti, čekal tam na mě a spolu s ním obrovský zástup lidí, které mi hrdě představil jako své rodiče, prarodiče, tety, bratrance, sestřenice a děti. Všichni se kolem mě tlačili, jako bych byla nějaká filmová hvězda.

„Pozval jsem je sem všechny, aby ti řekli sbohem!“ hřímal jim nad hlavami. „Přijeď, prosím, zase brzy.“

Do Kyjeva jsem se vrátila za několik let, ale pana ředitele jsem tam už nezastihla. Nejspíš ho vyhodili.

◆ ◆ ◆

Můj vlak přejel rumunsko-maďarské hranice a pomalu se šinul k Budapešti. Pořád jsem čekala, kdy mě někdo s platnou místenkou z vlaku vykáže, ale nestalo se a po čase jsme se v pořádku dostali až na české území. Chvílemi jsem si četla, sem tam jsem něco pojedla, občas jsem si zapálila cigaretu a v jednu chvíli jsem i usnula – náhle mě něco shodilo ze sedadla.

První, co jsem si uvědomila, když jsem dopadla na podlahu, byla strašlivá rána. Potom se z police na zavazadla zřítil můj kufr. Pokusila jsem se vstát, ale zjistila jsem, že mé zavazadlo leží šikmo přese mě a já jsem neměla dost sil, abych takovou tíhu ze svých zad vzepřela. Nemám zdání, jak dlouho jsem tam ležela uvězněná, ale když se mi konečně podařilo vykroutit se, donesly se ke mně výkřiky a skřípění kovu o kov.

Následujících několik hodin proběhlo jako v nějakém bolestném omámení. Kdosi mi pomohl z vlaku, přičemž jsem mermomocí trvala na tom, že musím mít s sebou i svůj kufr. Když jsem konečně z vagonu, respektive z toho, co z něho zbylo, vystoupila, neviděla jsem nic než hustou mlhu. Všude byly trosky. Musela jsem se brodit skrz rozbité sklo a zbytky vagonů rozmetané všude kolem jako rozsypané sirky. Ve sněhu se válela bezvládná těla. Ztratila jsem pojem o čase a nevím, jestli byl den nebo noc, ale mám dojem, že byla tma.

Pro ty z nás, kteří to přežili, si přišli příslušníci Veřejné bezpečnosti a odvedli nás do nevytopené nádražní budovy na nejbližší vlakové stanici. Místní občané nám donesli vodu, chleba a rum na zahřátí a pak pospíchali k místu srážky. Zůstali jsme tam sami a v šoku jsme se klepali zimou. Lidé měli všelijaká zranění.

V jednu chvíli tam přišel nějaký muž postarat se o raněné a řekl nám, co se stalo. Kvůli sněhovým bouřím vysadilo signalizační zařízení a do našeho vlaku zezadu narazil Ostravan. I když jsem měla pohmožděná záda, odmítla jsem lékařské ošetření a trvala jsem na tom, že se musím co nejdřív dostat do Prahy. „Mám tam důležitou schůzku,“ opakovala jsem pořád. „Potřebuju se dostat domů.“ Trvalo to celou noc, bylo to komplikované – nakonec nás do Prahy odvezli náhradním autobusem – ale stihla jsem to. Do Prahy jsem dorazila ve velmi časných ranních hodinách. Když mě Viktor, promrzlý z celonočního čekání před nádražím, uviděl vystupovat z autobusu, díval se na mě v první chvíli jako na nějaké zjevení.

„Ty jsi naživu!“ vykřikl a objal mě. Můj úžasný manžel, skladatel, který se před lety přes všechna má varování oženil s mladou Židovkou čerstvě navrácenou z koncentračních táborů, nemohl uvěřit svým očím. Ustoupil, znovu si mě prohlédl a prohlásil: „To je zmrtvýchvstání! Unikla jsi smrti, Zuzano – už zase!“

Přikývla jsem, byla mi zima a byla jsem příliš vyčerpaná, abych to nějak komentovala.

Odjeli jsme spolu domů. Vyšplhat se po schodech do šestého patra, kde byl náš byt, mě stálo všechny mé síly, v neposlední řadě i proto, že mě strašně bolela ta záda. Viktor pomalu stoupal vedle mě a vyprávěl mi, že s matkou poslouchali rozhlas po drátě a slyšeli krátkou zprávu o železniční nehodě, ale žádné další podrobnosti nebyly k dispozici. Z koncertní agentury mu potvrdili, že v havarovaném vlaku jsem nejspíš jela i já. Na nádraží mu pak řekli, že při té nehodě došlo k velkým ztrátám na životech. Když jsem se doplazila na poslední schod, stála tam moje matka, navzdory brzké hodině normálně oblečená, a čekala s otevřenou náručí. „Zuzanko,“ zašeptala a pak už na mě jen hleděla, víc toho ze sebe nedokázala vypravit. Už mě s Viktorem oplakali. Vyčítali si, že mě poslali bezděčně na smrt, když mě přemluvili, abych si nechala letadlo změnit na vlak, a byli zdrcení.

Když jsme si s Viktorem lehli na naši matraci pod klavírem, už svítalo, ale já jsem ho stejně požádala, aby natáhl budík. „Proboha proč?“ ptal se udiveně.

„Musím hned ráno do Domoviny,“ připomněla jsem mu. „Mají objednané studio na nahrávání a všichni na mě budou čekat.“

Začal něco namítat, ale pak se mi podíval do očí. Neumím lhát. Neuměla jsem to už ani jako malá holčička. Je to vlastnost, kterou jsem podědila po svém otci. Viktor věděl, na co myslím. Ani jsem to nemusela říkat nahlas: Co by udělal Bach? Překulil se a natáhl budík.

Přesto jsem jeden ústupek přece jen musela udělat, protože o mě měl starost, a sice vstát ještě o něco dřív a zajít do nemocnice nechat se vyšetřit. „Možná je to ústřel nebo mám pohmožděná záda,“ sdělila jsem lékaři, který mě přijal, a dodala jsem jenom: „Spadl na mě kufr.“ Poslal mě na rentgen a slíbil, že jakmile bude mít výsledky, dá mi vědět.

◆ ◆ ◆

Už si nevzpomínám, jakou skladbu jsem tenkrát ve studiu nahrávala – bylo to pro Supraphon, české hudební vydavatelství, které se stalo mou domovskou „stájí“. Zpětně bych si tipla, že to možná bylo něco od Domenica Scarlattiho, Bachova italského současníka a významného autora skladeb pro cembalo. Podle sleevenotů z té doby to však vypadá spíš na Goldbergovy variace, jednu z nejnáročnějších Bachových skladeb, kterou jsem toužila nahrávat už od svých dětských let. Údajně si ji od Bacha objednal jeden ruský kníže, který trpěl nespavostí a chtěl, aby mu jeho cembalista a varhaník Johann Gottlieb Goldberg tuto hudbu večer hrál pro rozptýlení. Jsou to variace, matematicky naprosto dokonalé, s neuvěřitelným množstvím numerologické symboliky ve strukturách, a Bach sám se o nich vyjádřil jako o „zhotovených pro potěchu duše milovníků hudby“.

Nepamatuji si, že bych si svou práci toho dne nějak obzvlášť užívala. Vím jen, že jsem dostála všem svým povinnostem a navzdory bolesti jsem vytrvala u nástroje čtyři nebo pět hodin. Moji kolegové hudebníci i svědomitý natáčecí tým mi pomáhali jako vždycky. Když režisér usoudil, že už mají materiálu pro nahrávku dost, a zeptal se mě, jestli tam chci ještě zůstat a poslechnout si, co až dosud nahráli, zavrtěla jsem hlavou.

Měla jsem pocit, že na mě něco leze, a řekla jsem mu:

„Díky, ale jsem po všem tom cestování docela unavená a mám dojem, že jsem se velmi nachladila. Raději už půjdu domů.“

Musela jsem ještě do agentury, odevzdat zahraniční měnu a cestovní pas jako po každém výjezdu do zahraničí. Potom jsem nastoupila do tramvaje a jela zpátky do našeho bytu na Vinohradech poblíž Flory, šestiposchoďového hotelu z první poloviny dvacátého století, kam jsme s Viktorem často chodili na oběd (dokud ho nezbourali a nepostavili na jeho místě obchodní centrum a stanici metra). Sotva jsem zahnula za roh do naší ulice, spatřila jsem před naším domem stát sanitku s otevřenými dveřmi. Zrychlila jsem. Co se děje? Před vchodem do našeho domu stál lékař, s nímž jsem se viděla ráno v nemocnici.

„Kde jste, paní Růžičková?“ Vypadal hodně znepokojeně. „Čekáme tu na vás.“

„Proč? Děje se něco?“ zeptala jsem se. Jako první mě napadlo, jestli není něco s mou matkou.

„Máme výsledky z vašeho rentgenu,“ vysvětloval mi lékař. „Musíte okamžitě do nemocnice.“

Nechápavě jsem se zeptala: „Cože? Proč?“

„Propána, soudružko, máte naštípnutý krční obratel.“ A dodal, že mám štěstí, že jsem neochrnula. Pod přísným zákazem hýbat se jsem strávila následující tři týdny v nemocnici vleže na zádech jako prkno a ještě několik dalších týdnů jsem musela nosit speciální krční korzet. Z vydavatelství mi poslali obrovskou kytici se vzkazem, že nahrávka, i přes mé bolesti, dopadla velmi dobře.

Avšak mým největším štěstím bylo, že mě mé zranění neomezilo v hraní a – stejně jako jsem se uzdravila v roce 1945 – dostala jsem se z toho zase. Zhmožděná, ale neohnutá jsem se už nemohla dočkat, až se vrátím domů k Viktorovi a mamince. Děkovala jsem za další zázrak, který mi dovolil strávit Vánoce se dvěma lidmi, kteří pro mě znamenali víc než život sám.

2
Plzeň, 1927

„Hledáme pro šestiměsíční holčičku chůvu, která umí zpívat.“ Inzerát tohoto, pro leckoho překvapivého znění nechala moje maminka uveřejnit v plzeňských novinách v roce 1927. Některé z žen, které se přihlásily, namítaly, že pěvecké schopnosti nejsou pro péči o tak malé dítě přece nutné, ale moje maminka trvala na svém: „Její předchozí chůva jí pořád zpívala a jí se to líbilo.“

Aby matka předvedla, že mám mimořádně vyvinutý hudební sluch, podržela si mě při každém přijímacím pohovoru na klíně a požádala potenciální chůvu, aby mi něco zazpívala. Když to bylo falešně, začala jsem vřeštět, a tak pro mě matka vylučovací metodou nakonec sehnala skvělou chůvu. Maminka vždycky říkala, že moje reakce na falešný zpěv byla první náznak, podle kterého poznala, že budu mít hudební nadání.

Rodiče mě rozmazlovali, jen co je pravda. Byla jsem jedináček a nikdy jsem nepoznala chudobu. Kdyby se mě někdo dnes zeptal, jaká bych byla, kdybych si neprošla koncentračními tábory, řekla bych mu, že by ze mě byl pravděpodobně nesnesitelně rozmazlený fracek. Mé matce Leopoldě, říkali jí Poldi, bylo třicet, když jsem se narodila, a mému otci Jaroslavu Růžičkovi třicet čtyři. Dal je dohromady židovský šadchen neboli dohazovač, taková byla tradice, ale neznamená to, že byli spolu nešťastní. Vůbec ne! Měli se moc rádi a žili spolu v jednom z nejkrásnějších manželství, jaká jsem kdy poznala.

Maminka chtěla jít studovat medicínu a před první světovou válkou asistovala a pomáhala dobříšskému lékaři MUDr. Prusíkovi. To bylo pro dívku z dobré rodiny nemyslitelné, a tak ji poslali do Teplic studovat jazyky, účetnictví a těsnopis. Pracovala pak jako účetní pro firmu, která vyráběla barvy a laky, než přijala pozici hlavní sekretářky u exportní firmy Auto-Štádler v Plzni. Byla to kultivovaná a elegantní žena, v internátní škole se naučila německy a potom často pobývala se svou sestrou Eliškou ve Vídni, kde spolu navštěvovaly divadelní představení, koncerty a muzea. Moje maminka byla pronikavě krásná, ale myslela si o sobě, že je ošklivá, i když o ni stálo několik mužů včetně toho, za něhož se provdala. Jako mladá dívka byla zamilovaná do bratra jednoho ze svých švagrů, staršího muže, který byl chromý. I on ji měl rád, ale její rodiče usoudili, že se pro ni nehodí, a obrátili se místo toho raději na dohazovače.

Tatínek sloužil za první světové války jako nadporučík u plzeňského 35. pěšího pluku a utrpěl průstřel plic. Na pohled vypadal spíše jako Prušák, vůbec byste neřekli, že je to Žid. O válce nikdy nemluvil, ale s následky svého zranění se potýkal celý život, omezovaly ho zejména v jeho sportovních aktivitách. Vystudoval obchodní akademii, potom nastoupil do práce v obchodě svého otce Hračky Růžička v Solní 2 v Plzni. Když je s maminkou formálně seznámili, právě se vrátil ze čtyřletého pobytu v Chicagu ve Spojených státech, kde byl v učení v obchodním domě Leader na rohu Paulina Street a 18th Street, jehož spolumajiteli byli naši příbuzní Ginsburgovi. Moje prateta Malvína emigrovala do Spojených států v roce 1912 a provdala se za jednoho z Ginsgburgových synů. Usadili se v chicagské čtvrti, kde žili většinou samí Češi a pojmenovali si to tam Plzeň – po našem městě. Zdeněk Ginsburg a jeho tři bratři se rychle etablovali v oboru smíšeného zboží a spolu s dalšími příbuznými, členy rodiny Oplatkových, měli síť obchodů. Prodávali všechno počínaje školními uniformami a konče prachovými peřinami, byli vyhlášení zejména mezi českými přistěhovalci a dařilo se jim zásobovat místní zákazníky až do 70. let dvacátého století.

I jinak byli šikovní. Jeden z Ginsburgových synů, Roderick, byl dopisujícím členem České akademie věd a umění a dvorním překladatelem Jaroslava Vrchlického, K. H. Máchy a mnoha dalších českých i slovenských básníků. Další syn se oženil do rodiny, která byla politicky aktivní. Všichni přijali svého českého bratrance velmi přátelsky a tatínek na pobyt v Chicagu vždycky rád vzpomínal, přestože začínal jako skladník a musel se teprve vypracovat a naučit se, jak se takový obchodní dům vede.

Tatínkovi se v Americe moc líbilo. A možná by tam byl i zůstal, ale jeho otec Heinrich, pro nás Jindřich, onemocněl a napsal svému nejstaršímu synovi a dědici, aby se vrátil a ujal se vedení obchodu v Plzni spolu se svým mladším bratrem Karlem. Takže se otec po čtyřech letech vrátil. Sice z toho nebyl příliš nadšený, ale už uměl plynně anglicky a velmi dobře se vyznal v amerických praktikách obchodování. V té době ho také seznámili s mou matkou a v roce 1923 se vzali. Jako svatební dar od mé babičky z matčiny strany dostali kuchařku Emilku, která se o nás všechny starala. Za čtyři roky, 14. ledna 1927, jsem se narodila já, načež moje babička opatřila mamince ještě služku a já jsem později měla svou guvernantku. Dostala jsem jména Zuzana Eva Miriam. Zuzana znamená v hebrejštině lilie a moji rodiče vybrali to jméno podle jednoho filmu, který zhlédli společně v době, kdy maminka byla ještě těhotná. Eva bylo jméno jedné oblíbené sestřenice a Miriam je moje židovské jméno. Jméno Zuzana se v té době moc nenosilo a v rodině mé matky to způsobilo div ne skandál. Moje babička se prý zděsila a napsala mamince: „Zuzi je jméno pro psa!“

Tatínek byl sice zapálený vlastenec, ale myslím, že nebýt toho rodinného závazku, nikdy by se z Ameriky domů nevrátil. Časem se nicméně vedení hračkářství ujal i se svým bratrem Karlem, s nímž si byli velmi blízcí. Karel za první světové války dezertoval z rakousko-uherské armády a vstoupil do československých legií v Itálii. Oba bratři podědili po svém otci obchodního ducha, méně už jeho okázalý styl. Můj dědeček z otcovy strany měl bílé vlasy dlouhé až po ramena, chodil v peleríně a mezi lidmi byl známý tím, že aranžoval ve výkladních skříních tematickou výzdobu k různým příležitostem. Jednoho roku bylo třeba na svátek sv. Mikuláše téma „Peklo“ i s čerty a pekelným ohněm. Jindy zase naplnil výlohu samými vláčky. Každé téma, které vymyslel, přitáhlo vždycky spoustu dětí. Dlouho jsem potkávala lidi, kteří mi říkali, jak stávali s nosy přilepenými na sklo výlohy Růžičkova hračkářství.

V obchodě se daly koupit všechny možné hračky, ale třeba i brusle, loutky, míče, káči a koloběžky. Když tatínek obchod přebíral, využil svých zkušeností z Chicaga a otevřel nové oddělení „smíšeného zboží“ se samostatným vchodem, kde se prodávaly rukavice, deštníky, boty, spodní prádlo, lůžkoviny a osvětlení, takže zákazníci si mohli nakoupit všechno, co potřebovali, na jednom místě. Mám starou fotografii, na níž jsou výlohy toho obchodu nacpané odspoda nahoru zbožím všeho druhu.

Můj otec také vymýšlel reklamní slogany v americkém stylu jako třeba „Nezapomněli jste na Růžičku?“ Nechával je uveřejnit v místních novinách a vyvěšoval je na obrovských plakátech po městě. Obchod mu brzy jen vzkvétal a prodejci se mohli přetrhnout, aby mohli své zboží nabízet u něho. Kam až se dokážu rozpomenout, měla jsem dětský pokoj vždycky plný hraček. Hrát si s panenkami mě nikdy moc nebavilo, ale líbilo se mi všechno, co se blyštělo, a nejvíc ze všeho skleněná bižuterie.

Maminka v obchodě pomáhala a vedla účetnictví. Společně s Karlovou manželkou Kamilou udělaly – s požehnáním svých manželů a mého dědečka – něco pro ženy v té době absolutně nevídaného: otevřely si vlastní obchod na Klatovské třídě poblíž domu, kde jsme bydleli. Nazvaly ho Filiálka. Provozovaly ho samostatně a dařilo se jim. Obě manželky se snažily trumfnout své muže, takže mezi nimi bylo něco jako zdravá konkurence. Můj otec to bral s pochopením a fandil jim.

Všichni tři jsme byli velmi šťastní a hodně jsme se spolu mazlili dávno předtím, než to vešlo v módu. Obzvlášť moje matka byla takový „mazel“, ale zároveň velká bojovnice a vždycky vypadala tak trochu posmutněle. Oba rodiče pracovali často do pozdního večera, ale když přišli domů, věnovali se jen a jen mě, ptali se mě, jak jsem se přes den měla, a všemožně mě hýčkali. Měla jsem guvernantku, která na mě mluvila německy a anglicky, takže jsem vyrůstala v trojjazyčném prostředí – českém, německém a anglickém – a přecházet z jazyka do jazyka nám nedělalo problém. Možná proto, že moji rodiče bývali celý den v práci, jsem byla trochu neurotické dítě a trpěla jsem úzkostnými stavy, že by se jim něco mohlo stát. Na druhou stranu moje matka měla zase až přehnanou starost o mě a přála si ještě další dítě, abych měla společnost. Ovšem můj otec pohlížel s velkým pesimismem na situaci, v níž se octl svět ve 30. letech dvacátého století, a říkal, že do takových podmínek nechce další děti přivádět.

Svým rozhodnutím nám zachránil život, protože s mladším sourozencem by nás možná později poslali rovnou do plynové komory, jak se to stalo několika mým blízkým příbuzným.

◆ ◆ ◆

Nevadilo mi, že nemám bratra nebo sestru, protože jsem měla sestřenici Dášenku, tedy Dagmar. Byly jsme nerozlučná dvojice. Narodila se pouhý měsíc po mně a byla nejstarším dítětem mého strýce Karla a tety Kamily. S Dagmar jsme chodily stejně oblečené, ve škole jsme navštěvovaly tutéž třídu a všichni naši učitelé a učitelky nám neřekly jinak než Zuzi a Dagmar, „holky Růžičkových“. Jezdily jsme spolu i na prázdniny, v zimě s našimi rodiči na hory lyžovat nebo v létě chodit po Krkonoších.

Dagmar bydlela s rodiči a mladším bratrem Milošem, zvaným Milošek, v přízemním bytě v domě sousedícím s naším bytem v ulici Plachého 4 v centru Plzně. Z okna svého pokoje jsem viděla přes dvůr přímo do Dagmařina pokoje. Každé ráno jsme vždycky obě otevřely okna a vesele na sebe halekaly: „Dobré jitro, sestřenko! Přijdeš dnes k nám?“

Z okna do ulice jsem zase viděla na maminčin obchod, odkud na mě mávala ze dveří, když v šest hodin zavírala. Šly jsme potom společně přes městský park kolem synagogy vyzvednout si otce z jeho krámu. Často jsme se s ním potkaly na půli cesty, jezdil domů na kole. Pokaždé jsem měla ohromnou radost, že jsme zase celá rodina pohromadě. Dostávala jsem kapesné pět korun a všichni společně jsme šli koupit můj oblíbený časopis Malý hlasatel a květiny pro maminku.

Byla jsem zvídavé dítě, všechno mě zajímalo a ze všeho nejvíc letadla. Když mi bylo šest let, prohlašovala jsem, že až budu velká, budu pilotkou. Potom jsem se zamilovala do knížek a rozhodla jsem se, že budu spisovatelkou. Dagmar ze všeho nejvíc milovala přírodu a zvířata a už od malička chtěla být veterinářkou. Měla kotě Evinku a já jsem měla v akváriu ve svém pokoji tropické rybky, mezi nimi i jednu s vějířovitým ocasem, které jsem říkala „Vějíř lady Windermerové“ podle jedné své oblíbené hry Oscara Wildea. Také jsem měla kanárka Jerryho, toho jsem pojmenovala po svém otci Jaroslav, ale myslím, že Dagmar o něj jevila mnohem větší zájem než já.

Tatínek, nebo také táta, mě cvičil v angličtině od raného věku, četl nám dětské knížky jako Petr Pan, Medvídek Pú nebo Alenka v říši divů. Dagmar zbožňovala hlavně Medvídka Pú a snila o tom, že bude mít vlastního oslíka Ijáčka. Jazyky jí ale nešly tak dobře jako mně, takže milému tátovi záhy došla trpělivost a Dagmar postupně z jeho výuky vypadla. Táta se pak zaměřil jen na mě a měl naprosto úžasnou metodu. Chtěl, abych si vypsala každé nové slovíčko z kapitoly, kterou jsme právě četli, a když přišel domů, musela jsem mu ta slovíčka zopakovat i s českým překladem. Pokud mi to nešlo, nečetli jsme dál. Tak jsem měla k učení silnou motivaci.

Maminka o sebe vždycky velmi dbala a byla mi vzorem.

Líbilo se mi, jak si dávala záležet, aby byla pěkně oblečená. Měla několikery nádherné šaty, všechny si nechala šít u jedné místní švadleny. Dagmar a mě naše matky často oblékaly do stejných šatů, takže jsme vypadaly jako dvojčata. A někdy zase maminka nechala ušít stejné šaty pro sebe i pro mě. Také jsme se rády za všelicos převlékaly. Jednou jsem ze sebe udělala Čo-Čo-San z Madam Butterfly, oblékla jsem si matčin koupací plášť a nezapomněla jsem ani na turban a chryzantémy. Jindy jsem zase byla Mata Hari a ve školním představení jsem vystupovala jako pošťačka – v pošťácké uniformě.

Tatínek byl nadšený amatérský fotograf. Z jednoho pokojíku v našem bytě si udělal vlastní temnou komoru a pořídil desítky fotografií, na nichž nás všechny zvěčnil. Během války je naštěstí zachránili přátelé a já je uchovávám dodnes. K mým nejoblíbenějším patří ta, na které pózujeme já a Dagmar jako luční květinky pro školní představení Matka Země, v němž jsem hrála pomněnku a Dagmar sedmikrásku. Ó, jak rády jsme se parádily!

Když jsem byla malá, v našem domě neustále zněla hudba. Naše kuchařka Emilka mi zpívala lidové písně o vlcích a dětech a tatínek měl pěkný baryton a hrál na housle. Klavír jsme doma neměli, ale když jsme přišli na návštěvu k někomu, kdo nástroj měl, maminka k němu okamžitě usedala a já jsem se ráda dívala, jak jí ruce tancují po klávesách. Společně jsme si doma zpívali od rána, kdy se táta holil, až do večera, kdy došlo na ukolébavky. Měla jsem dobrou hudební paměť. Všechno, co jsem slyšela, jsem si hned zapamatovala a byla jsem to schopna opakovat. Tatínek měl výborný hudební sluch, a když jsem něco zazpívala falešně nebo nesprávně, hned mě na to upozornil.

Táta mě učil písně ve všech jazycích, hlavně české a anglické, ale také ruské. Pamatuji si na London’s Burning, My Bonnie Lies Over the Ocean a na legrační básničku My Mother is Full of Kisses. V angličtině se to rýmuje: „A kiss when I wake up in the morning, a kiss when I go to bed, a kiss when I burn my fingers, and a kiss when I bump my head.“ (Pusinku, když se ráno vzbudím, pusinku, když jdu večer spát, pusinku, když si prstík spálím, pusinku, když udělám bác!)

Ale nejraději jsem měla starou americkou píseň Silver Threads, jejíž slova jsou: „Darling I am growing old, silver threads among the gold… Life is fading fast away… but my darling you will always be young and fair to me.“ (Lásko, já stárnu, z mých zlatých vlasů jsou stříbrné… Život se rychle vytrácí… ale ty, má lásko, budeš pro mě stále mladá a hezká.) Kdybych ji slyšela dnes, asi bych se rozplakala.

◆ ◆ ◆

Když tatínek koupil rádio, byla to velká událost v celém našem domě. Já jsem se ho bála, a kdykoliv ho někdo pustil, s řevem jsem utíkala pryč. Vadilo mi, že je to moc nahlas, a nechtěla jsem ani překročit práh pokoje, v němž stálo.

Maminka mě odvedla k dětskému lékaři, který mě vyšetřil, prohlásil, že mám sluch v naprostém pořádku, a řekl jí: „Zřejmě je u vás doma moc ticho. Asi se s manželem málo hádáte.“

Aby mi táta pomohl překonat strach z rádia, vymyslel si příběh, do něhož obsadil dvě postavy, pojmenoval je Anténa a Amplion a nechal je prožívat úžasná dobrodružství uvnitř leštěné mahagonové skříně rádia. Vymyslel také jeden komický příběh o slavíkovi, který chtěl naučit krávu a husu zpívat. Táta byl přemýšlivý člověk a nebyl úplně šťastný, že pracuje jako obchodník. Myslím, že by se mu líbilo, kdyby byl mohl jít na studia a hrát – byť jako amatér – na housle. Byl povahou spíš introvert, četl knihy o filozofii a zajímal se o politiku. Ovšem pro nejstaršího syna majitele obchodu byla humanitně zaměřená životní dráha nepřijatelná, takže otci nezbylo než ujmout se vedení obchodu a snažit se, aby živnost prosperovala. Měl svůj tajný plán – vydělat tolik peněz, aby mohl obchod prodat nebo ho přenechat bratrovi, v padesáti jít do důchodu a postavit si dům svých snů, vilu s tenisovým kurtem. Tohle všechno jsme si plánovali a často jsme o tom mluvili, stejně jako o tom, jak mi opatří pěkné věno.

Každý večer nám, mně a mamince, něco předčítal. Třeba články z anglických nebo amerických novin, které mu posílali jeho příbuzní. Dostával je samozřejmě se značným zpožděním, ale my jsme se stejně na to těšily. Já jsem se vždycky hned vrhla na kreslené rubriky, zatímco jeho zajímaly hlavně zprávy.

Také nám rád četl příběhy od Rudyarda Kiplinga nebo ukázky z napínavého vědeckofantastického románu Válka světů H. G. Wellse. Měl všechny možné knihy, stačilo mu jen sáhnout do některé z přihrádek jeho obrovské knihovny. Obzvláště se mi líbilo, když mi četl z Homéra, Odysseu nebo Iliadu. Oba tyto eposy mě hodně ovlivnily – myslím, že to hlavní, čím mě oslovovaly, byl rytmus jejich jazyka. Řekla bych, že můj smysl pro rytmus a metrum v hudbě má kořeny právě tady – v čase stráveném s židovským obchodníkem, který mi jako dítěti četl řecké klasiky. Otcovi rodiče si citově moc nerozuměli, i když jejich manželství bylo až překvapivě harmonické. Jeho otec Jindřich byl zapřisáhlý český patriot. Pocházel z Plzně, ale mnoho let žil ve Vídni, kde spoluzaložil sokolskou jednotu, pobočku tělovýchovného hnutí prosazujícího zásadu „v zdravém těle zdravý duch“. Členové Sokola chodili v krásných krojích a nosili červenobílé prapory, aby dali veřejně najevo, že se hlásí k českému vlastenectví. Na začátku 20. století ho za spojení s touto organizací z Vídně vykázali, protože Sokol byl považován za semeniště českého nacionalismu, a měl potíže i v období mezi válkami a po obsazení Rakouska nacistickým Německem. Spojení se Sokolem bylo jen dalším důvodem k pronásledování nepohodlných občanů včetně Židů.

Dědečkova část rodiny pak na Vídeň silně zanevřela a tradovala se v ní hluboce zakořeněná nenávist vůči rakousko-uherskému mocnářství. S velkou nelibostí mí příbuzní rovněž poukazovali na vzestup Národně socialistické německé dělnické strany, která vznikla v roce 1920 pod sloganem „Jeden lid, jedna říše, jeden vůdce“ a součástí její ideologie byl i antisemitismus.

Dědeček se po svých neblahých zkušenostech z Vídně přestěhoval zpátky do Plzně, oženil se s mou babičkou Paulou, která pocházela z rodiny bohatého pražského obchodníka, a měli spolu pět dětí rychle za sebou – každému dali české vlastenecké jméno. Nejstarší byla Vlasta, následoval můj otec Jaroslav, potom jeho sestry Jiřina a Zdena a nejmladší byl jejich bratr Karel. Ani jedna ze sester si nevzala za manžela Žida, takže měly jiný občanský status, což za druhé světové války rozhodovalo o tom, jak rychle bude kdo poslán do koncentračního tábora.

Když se můj dědeček přestěhoval z Vídně do Československa, založil si nejdřív firmu na dovoz a vývoz ocelárenských výrobků a pak začal prodávat hračky v obchodě, jehož výlohy aranžoval po vzoru velkých výkladních skříní obchodů ve Vídni. Na sport a tělovýchovu nikdy nezanevřel a – jako vášnivý milovník přírody – trávil všechen svůj volný čas buď v přírodovědeckém oddělení Muzea, nebo v lese, kde pozoroval ptáky, určoval květiny nebo chytal motýly. S Dagmar jsme s ním jezdily do Švihova, kde vždycky přes léto žil obyčejným vesnickým životem. Chodili jsme tam na procházky ke krásnému gotickému hradu obklopenému vodním příkopem a každý den do lesa, kde nás učil poznávat živočichy a rostliny. Právě on probudil v Dagmar touhu jít studovat veterinární medicínu.

Moje babička Paula byla jeho přesný opak: dáma, která milovala vznešenou společnost, ráda cestovala a vedla kulturní život. S dědečkem měli nanejvýš láskyplný vztah, vzájemně se tolerovali a rozdíly mezi sebou řešili tím nejpraktičtějším způsobem: místo aby byla doma s pěti dětmi, odjížděla moje babička každý rok do Nice, kde trávila letní prázdniny u svých přátel. Pokaždé nám odtamtud posílala fialkové bonbony, vracela se odpočatá a jako dárky nám přivážela spoustu cizokrajných lahůdek. Milovala hudbu všeho druhu a vedla k ní i své děti a vnoučata. Její dcera Vlasta měla krásný alt a chtěla se věnovat hudbě profesionálně. Zpívala Hátu v pařížské premiéře Smetanovy opery Prodaná nevěsta, ale nepřicházelo v úvahu, aby šla k divadlu, protože pocházela ze známé rodiny.

Tak se provdala za bohatého muže Arnošta Karase, zatrpkla a po celý zbytek svého krátkého života zůstala nešťastná.

Babička Paula sama na žádný nástroj nehrála ani nezpívala, ale měla ráda umění a často mě s sebou brávala do divadla. Nejdřív na dopolední představení pro děti od šesti let, potom na operety a balety a později na opery. První opera, kterou jsem viděla, byla Carmen, a nesmírně se mi líbila, hudba i obsah – celá je prodchnutá velkými city. Chodívala s námi i Dagmar a moje sestřenice Eva Šenková. Líbilo se nám úplně všechno.

Moje babička byla aktivní v různých charitativních spolcích jako Spolek českých žen a dívek nebo Nadace na podporu chudých židovských studentů. Organizovala také koncertní sezonu smyčcových kvartet v Komitétu pro propagaci komorní hudby a beethovenský cyklus s Kolischovým kvartetem. Každoročně se na jaře také konal operní festival, na který jsme měli zakoupenou rodinnou lóži v divadle. To úchvatné sledování hudebníků a poslech ušlechtilých tónů jejich nástrojů mě přivedlo ke konečnému a nezvratnému rozhodnutí: svůj život chci zasvětit hudbě, chci se jí věnovat profesionálně.

Kdykoliv jsem šla na koncert nebo do divadla, vždycky mě to tak pohltilo, že jsem z toho málem omdlévala, a když jsem sedávala v té lóži, sledovala jsem dění na scéně doslova bez dechu.

◆ ◆ ◆

Maminka sice pocházela z rodiny věřících, byť nikoliv ortodoxních Židů, ale nebyli jsme praktikující. Její otec vždycky předzpívával při svátku pesach a při sederové večeři, ale nikdo nedodržoval košer ani nemluvil jidiš. Spíš naopak, naše rodina byla bilingvní, česko-německá a zcela asimilovaná.

Můj otec nežil ve Vídni jako jeho rodiče, takže německy moc dobře neuměl a nelíbilo se mu, když čeští Židé mluvili německy v kavárnách, protože se obával, že by si tím mohli proti sobě popudit ostatní Čechy. Také se zcela otevřeně hlásil k ateismu – nikdy nezavíral svůj obchod v sobotu. Stejně tak ale nezpochybňoval maminčinu tichou víru.

Když šla maminka do synagogy na Jom kipur, patřilo se, aby jí otec donesl květiny. Naše hospodyně Rézi, které jsme říkali Emilka, byla to Češka a horlivá katolička, mu musela vždycky připomenout: „Musíte paní Růžičkové přinést květiny.“ A když odcházel do synagogy s kyticí, ještě za ním vybíhala a křičela: „Ale, pane Růžička, vždyť jste si nevzal klobouk!“ Takže s židovskými obyčeji si příliš hlavu nelámal, ale dělal to všechno především proto, že mou maminku nesmírně miloval.

Jako malá jsem se nepovažovala za Židovku nebo za něco jiného, než jsou ostatní, i když o svátcích jsem navštěvovala s matkou synagogu. Dagmar to měla také tak. Naši rodiče nás vychovávali v naprosté svobodě, což zahrnovalo i náboženskou svobodu, a nepokoušeli se nás usměrňovat. Protože se mi líbily obřady, chodila jsem do synagogy ráda na Roš ha-šana nebo Jom kipur, to ale bylo jediné místo, kde jsem přicházela do kontaktu s židovstvím. Líbilo se mi všude, kde byla hudba, ale s vírou to nemělo nic společného, protože stejně tak mě zajímala antická mytologie se všemi jejími bohy.

Neměla jsem dokonce problém ani s účastí v katolickém průvodu na Boží tělo a poté, co jsem došla k oltáři s košíčkem plným pivoňkových okvětních lístků, dostalo se mi požehnání od pana faráře. Dal mi svatý obrázek, který mám dodnes. Obřad podávání hostie reprezentující „tělo Kristovo“ byl pro mě vrcholnou radostí. Dnes mi připadá zvláštní, že tenkrát v republice prezidenta Masaryka nikdo neřekl: „Ty sem nepatříš. Ty jsi Židovka.“ A to i přesto, že celé město vědělo, že Růžičkovi jsou Židé, i když tradičně to bylo spíše romské jméno. Ani moji rodiče mi neříkali, abych se takových obřadů neúčastnila. Byli jsme součástí komunity, která se považovala za baštu sociální demokracie, a já jsem mohla chodit, kam jsem chtěla. Bylo to všechno velmi tolerantní a demokratické.

Do místní Cvičné školy na Koperníkově ulici jsme začaly s Dagmar chodit v ten stejný den. I když jsme byly ve stejné třídě, nikdy jsme mezi sebou nesoupeřily. Do této školy dávali rodiče zapsat své dcery, aby se tu připravily na budoucí učitelské povolání, takže jsme se zde učily všechno od jazyků po umění, od dějepisu po matematiku. Protože jsem byla přecitlivělá na zvuky – což se zjistilo, když jsem se schovávala před rodinným rádiem – musela jsem si často jít sednout do ticha sborovny, poněvadž z toho, jak jsem všechno slyšela a vnímala tak intenzivně, mi třeštila hlava.

Zároveň s povinnou školní docházkou měli všichni žáci každý týden výuku náboženství, což znamenalo, že jsme s Dagmarou chodily za úžasným starým rabínem do nádherné Velké synagogy v Plzni, druhé největší v Evropě. Podobně se se svými faráři scházeli žáci katolického a protestantského vyznání v jejich kostelech. Moji rodiče mě nenutili navštěvovat hodiny židovského náboženství, nechali na mně, ať se sama rozhodnu, jestli tam chci chodit nebo ne. Avšak mně se tam líbilo, protože rabín nám všechno moc pěkně vysvětloval a podával nám podobenství, jako by to byly pohádky. Navíc mi kvůli mému přecitlivělému sluchu vyhovovalo, že výuka náboženství probíhá v mnohem tišší atmosféře, s pouhými pěti nebo šesti žáky na rozdíl od školní výuky, kde nás bylo dvacet i víc. Abych to nějak shrnula, byla jsem české dítě s židovským vzděláním a to je celé. Nevytahovala jsem se tím, že jsem Židovka, a rozhodně jsem se nepovažovala za „vyvolenou“. Nikdy jsem nepocítila strach z toho, že by mě někdo mohl za to perzekvovat. Nesetkala jsem se s žádným projevem antisemitismu, ani jedenkrát, a nikdy jsem nezažila, že by něco takového mohl pocítit někdo jiný. Po hodině náboženství jsme se s Dagmar setkaly s ostatními dětmi a šli jsme společně do parku nebo si zaplavat do rybníka a nikdo z nás na víru ani na rasu nemyslel.

◆ ◆ ◆

Na své dětství vzpomínám jako na šťastné období. Myslím, že máte-li šťastné dětství jako já, můžete později v životě přežít skoro všechno. Nic vám už nemůže život zkazit.

Moje maminka říkala, že když se dělá citronáda, musí se dát nejdřív cukr a pak teprve citron. „Když se to dá opačně, tak to nedosladíš.“ A tak je to i se životem, je to dobrá metafora, protože okusíte-li sladkou chuť dřív než hořkost, tak vám vydrží.

Měla jsem štěstí, že se moji rodiče velmi milovali a mě do své lásky zahrnovali. Nejkrásnější a nejživější vzpomínky mám na každoroční čtrnáctidenní nebo třítýdenní společné letní pobyty na Dobříši, kde žila větší část příbuzných ze strany mé matky a patřili tam do velké a vlivné židovské komunity. Maminka byla nejmladší ze čtyř sourozenců, i když měla ještě mladšího bratra Josefa, jemuž se říkalo Pepa, ale ten spáchal po první světové válce sebevraždu. Vystudoval chemii v Praze, jeho spolužáky a přáteli byli Maksymilian Faktorowicz (polský obchodník, kosmetik a vynálezce známý jako Max Factor) a dirigent Walter Süsskind. Když se vrátil domů z války, nedokázal se po traumatu z fronty přizpůsobit normálnímu životu. Svou roli sehrál i rozchod s partnerkou, už nemohl dál a zabil se. O jeho sebevraždě se v rodině skoro nemluvilo. Můj dědeček Leopold byl spolumajitelem firmy Schwarz & Lederer, která zaměstnávala manželky horníků a hutníků. Pracovaly z domova, šily rukavice z dovážených kůží, které pak dědeček prodával ve svém obchodě. V Dobříši byl považován za honoraci a i moje babička Zdenka Fleischmannová se těšila velké úctě. Spolu se svými mnoha sourozenci osiřela po nějaké epidemii, pravděpodobně španělské chřipky, a Zdenka se o všechny pak starala jako matka. Před pádem do chudoby je zachránili jejich strýcové, kteří založili slavné synagogální trio a zpívali po celém světě. Byli to tři světlovlasí a modroocí bratři, populární a bohatí, a posílali svým synovcům a neteřím domů peníze, což byla laskavost, na kterou moje babička nikdy nezapomněla. I když dospěla a měla už své vlastní děti, neváhala zavolat lékaře k nemocnému dítěti ve vesnici nebo poslat košík s jídlem chuďasovi, ať to byl, kdo to byl.

Jako čtrnáctiletá náhradní matka byla Zdenka krásná dívka. Chodila nakupovat do místního koloniálu. Můj dědeček tam dělal příručího a učarovala mu, nejen tím, jak vypadala, ale i tím, jak se starala o celou rodinu. Údajně jí řekl, že na ni počká, což skutečně udělal, a když Zdenička dosáhla osmnácti let, vzali se.

Moji prarodiče slavili všechny židovské svátky a v sobotu měla moje babička vždycky krásně prostřený stůl, s lakovanými stříbrnými svíčkami a bílým ubrusem. Pekla vynikající šábesový chléb a vůně teplých kvasnic, řepné polévky a pečeného kuřete mi vždycky tyhle staré časy připomene. Nejvíc se mi v jejich domě líbila dědečkova knihami obložená pracovna. Připadala jsem si tam jako v Aladinově jeskyni. Sedával tam, dýmal z fajfky, a když mi chtěl udělat radost, směla jsem mu ji zapálit.

Dobříš pro mě byla druhým domovem, protože jsem tam měla mnoho příbuzných. Teta Růžena měla ve městě velký dům a pořádala v něm pověstné spiritistické seance, které navštěvovali místní intelektuálové. Teta Hermína a její manžel Emil bydleli ve městě se svými dvěma syny, Hanušem a Jiřím. Hanuš byl o čtyři roky starší než já a byla to moje první láska, i když on sám si mnohem raději hrál s cínovými vojáčky, než aby trávil čas se mnou. Bylo pro mě hořkým zklamáním, když mi maminka vysvětlila, že si nemůžu vzít svého bratrance.

Pýchou města Dobříš byl rokokový zámek, který patřil rakouskému hraběti z rodu Colloredo-Mansfeldů. Naše rodina se znala se správcem panství, a tak dostala naše malá parta příbuzných a přátel klíč od zadní brány zámeckých zahrad, kam jsme si mohli chodit hrát. Byla jsem mezi nimi jediné děvče – jinak tam byli samí kluci – a při našich hrách v tom magickém království jsme si užili spoustu legrace. Hraběnka byla bývalá pařížská modelka, která si přála mít park jako malé Versailles, i s parterem a růžemi. Měla tam i krásnou zeleninovou zahrádku a snažila se motivovat místní obyvatele, aby konzumovali víc čerstvé zeleniny. My děti jsme směly jen do anglického parku, kde byly stromy a louky plné květin, ale toulat se po těch loukách a trhat si ovoce ze stromů, které tam rostly, bylo pro dívenku z města jako splnění dětského snu.

Moc se mi tam líbilo a byla jsem tam velmi šťastná.

◆ ◆ ◆

Letní měsíce na čerstvém vzduchu byly kouzelné, ale pro mě zároveň i čím dál nezbytnější, protože od šesti let jsem měla vážné problémy s dýcháním a v podstatě jsem byla invalidní. To byl největší stín na mém dětství, poněvadž až do dvanácti let jsem prakticky skoro pořád měla bronchitidu nebo chřipku. Pak mi vzali mandle, ale nepomohlo to, byla jsem extrémně slaboučká.

Protože moji rodiče pracovali od rána do večera, přijali chůvu, aby se o mě přes den starala. Jmenovala se Karla, bylo to děvče z venkova a pro mě ta pravá, protože měla ráda hudbu a byla muzikální. Zpívaly jsme spolu lidové i jiné písně a já jsem jen o to víc toužila věnovat se hudbě. Karla pak dostala souchotiny a musela se jít léčit do sanatoria. V té době jsem začala kašlat jak já, tak Dagmar. Byla jsem nápadně hubená – v době, kdy byly v módě spíš boubelky! Lidé se nad tím pozastavovali a ptali se našich, jestli nemám TBC. Z tuberkulózy měli všichni hrůzu, protože to byla nemoc, na niž se dost často umíralo.

I moje maminka – která si vždycky přála být lékařkou – se obávala nejhoršího a okamžitě se mnou odjela do Prahy. Celá rodina jí říkala, že se zbláznila a že my holky kašleme schválně. Poukazovali na to, že Dagmar je zdravá, při těle a má pěknou barvu a určitě není nemocná. V Praze mě pro všechny případy zrentgenovali a lékaři potvrdili, že mám tuberkulózu. Dagmar nikdy na žádném vyšetření nebyla. Po jednom mimořádně těžkém záchvatu v roce 1935 někdo poradil mamince, aby mě poslala na šest měsíců do sanatoria v Breitensteinu v rakouských Alpách v blízkosti průsmyku Semmering. Byla jsem na kost vyhublá, balili mě tam do dek a mezi inhalacemi, po nichž mi rudnul obličej a svraskávala kůže, jsem musela mnoho hodin jen ležet v posteli a odpočívat. K jídlu jsem pravidelně dostávala plný talíř zeleniny, kterou jsem nesnášela. Avšak ten pobyt mi zachránil život.

Táta za mnou jezdil do hor každý víkend a v létě přijel na tři týdny. Necelý rok předtím byl zavražděn rakouský kancléř Engelbert Dollfuss za to, že zakázal rakouskou NSDAP, a hodně se tenkrát o tom debatovalo. Vzpomínám si, že jsme s tátou jednou seděli v zahradě sanatoria a on mi zpíval své oblíbené české vlastenecké písně.

Zaslechl to člověk, který se tam procházel opodál, došel k nám a řekl tátovi, ať toho nechá. „Takové písně nezpívejte,“ peskoval ho. „Kancléři Hitlerovi by se to nelíbilo.“

To bylo poprvé, co jsem to jméno slyšela.

◆ ◆ ◆

Když jsem se po léčebném pobytu vrátila zpátky do Plzně, byla jsem pořád ještě vyzáblá, takže se muselo pracovat na tom, abych přibrala. Jedno z mých nejoblíbenějších jídel byla svíčková s knedlíky, ale i ta se mi po čase přejedla a já jsem často nechávala jídlo na talíři nedojedené.

Tatínek mě jen zřídka za něco trestal, ale jednou jsem odmítla sníst talíř maštěných nudlí, právě když maminka projevila obzvláštní starost, že jsem tak hubená. Táta mě poslal stát do kouta, kde jsem musela být po celou dobu oběda, ale já jsem si z toho nic nedělala. Než jíst ty hnusné nudle budu raději klidně stát v koutě až do večera! Ještě měl přijít čas, kdy mě vzpomínka na to, jak jsem byla paličatá, bude krutě trýznit.

Kvůli svému chatrnému zdraví jsem jako dítě skoro vůbec nechodila do školy. Naši to řešili guvernantkami a soukromými učitelkami, které mě učily jazyky a další předměty. Byla jsem vzorná žačka, učení mi šlo dobře, ale cítila jsem se zároveň i dost osamělá, protože moje učitelky nebyly moc dobré společnice a hrát si s jinými dětmi jsem si nesměla, abych je nějak nenakazila. Mou jedinou kamarádkou byla Dagmar, která byla normální zdravé děvče, dokud také nezačala kašlat, což její matka Kamila nepovažovala za nic vážného a odmítla s ní jít k lékaři.

Trávila jsem nekonečné hodiny o samotě a chtěla jsem chodit na klavír a studovat hudbu, ale pořád jsem slyšela, že se nemám přepínat. Takže jsem spoustu času trávila ve svém pokoji, kde moje hodná chůva Anča vždycky zatopila v kamnech, abych neprochladla, a četla jsem si. Měla jsem vlastní knihovnu, vybavenou knihami z místního knihkupectví, jehož majitel ji speciálně pro mě katalogizoval. Celou jednu stěnu proti mé posteli tvořily knihy, každá z nich měla své číslo a byla barevně označená. Modrá byla pro historii, žlutá pro pohádky, zelená pro klasiky a tak dále. Měla jsem malý, v kůži vázaný katalog se seznamem všech knih, takže stačilo požádat guvernantku, aby mi donesla knihu 34B nebo 72A, a nemusela jsem přitom ani vstávat z postele. V devíti letech jsem dostala těžký zápal plic. Vzpomínám si, jak rodiče stáli u mé postele, zatímco náš rodinný lékař mi ustaraně měřil teplotu a Anča mi otírala čelo. To bylo v březnu 1936. Maminka jen zoufale lomila rukama a měla pláč na krajíčku.

„Zuzi, přej si, co chceš, hlavně se uzdrav,“ prosila mě.

„Cokoliv chceš!“

Otevřela jsem oči. „Chci chodit na klavír,“ vypravila jsem ze sebe chraplavě. To byla, panečku, motivace pro můj organismus. Musím se uzdravit!

Pomohlo to a maminka svůj slib splnila hned, jak jsem se z nemoci dostala. Nejdřív bylo zapotřebí sehnat mi dobrou učitelku, která mě na ten vytoužený klavír naučí hrát. Jako majitelka obchodu znala matka ve městě kdekoho, takže se obrátila pro radu na jednu ze svých zákaznic, bezdětnou ženu, která u ní často kupovala hračky pro své synovce a neteře. Byla to Marie Šašková-Provazníková, třiapadesátiletá klavíristka a varhanice, absolventka Pražské konzervatoře a členka komorního tria, které často vystupovalo v našem městě a doprovázelo hostující sólisty. Pocházela z hudební rodiny z východních Čech, kde působil její otec Alois Provazník nejdříve jako ředitel kůru a později jako sbormistr hudebního spolku Dalibor. Její sestra Louisa Horáková-Provazníková byla známá operní pěvkyně a její bratr Anatol skladatel.

Milostpaní, jak jsme ji oslovovali, se nikdy neprosadila jako sólistka, protože měla spíš mužské rysy. Takže se živila jako učitelka klavíru, ale žáky si pečlivě vybírala, měla jich jen několik a začátečníky nebrala. Moje matka ji tedy pouze požádala, zda by jí nemohla doporučit někoho, kdo by mě učil.

„Nejdřív si ji přezkouším,“ svolila s tím, že zajde k nám domů a poslechne si, jak zpívám.

Připravila jsem si docela náročnou českou lidovou píseň, čehož jsem hned, jak jsem tu impozantní dámu v šatech z modrého hedvábí spatřila, litovala. Zřejmě ji ale můj výkon uspokojil, protože když jsem dozpívala, obrátila se na maminku a řekla: „Já ji vezmu.“

„Pardon?“ nechápala matka.

„Budu vaše dítě učit sama.“

Její rozhodnutí vzít si mě za svou žačku se ukázalo být prvním zázrakem v mém životě.

Ze začátku jsem docházela k milostpaní domů a učila jsem se a cvičila na klavíru u ní. Netrvalo dlouho a milostpaní usoudila, že potřebuji vlastní nástroj, a hned také doporučila, kde ho sehnat. Maminka do toho obchodu zašla a majiteli, byl to chlap jako hora, řekla: „Máme talentovanou dceru a chceme jí koupit dobrý klavír.“

Chlapík si její žádost vyslechl, zakabonil se a odmítavě zavrtěl hlavou. „Nepřejte si mít z ní klavíristku,“ zaduněl na ni. „Můj syn se živí jako klavírista a nevynáší mu to vůbec žádné peníze!“ Zamířil ke mně, až jsem o několik kroků couvla, a zařval: „To bych jí radši usekl obě ruce, než abych jí dovolil živit se hudbou!“

Vyděsilo mě to a honem jsem schovala obě ruce za záda. Maminku to očividně nikterak nevyvedlo z míry a vyzvala ho, ať nám předvede, jaké má klavíry. Nesměle jsem jí vykukovala zpoza sukní a ona si nástroje zkoušela, k několika mě posadila a nakonec vybrala pianino od německé firmy Förster. Požádala majitele, ať zařídí přepravu, a o několik dní později už nástroj stěhováci vynášeli s mocným funěním a supěním u nás do schodů a postavili ho do mého pokoje tak, že jsem na něj viděla přímo ze své postele. Od té doby k nám milostpaní docházela jedenkrát týdně, dávala mi hodiny a každou neděli jsme pak spolu hrály a hrály jen tak pro potěšení. Pranic se neohlížela na to, že mám slabé plíce, a když poslouchala, jak hraji, a učila mě všemu, co jsem potřebovala o hudbě vědět, kouřila při tom jednu cigaretu za druhou a popíjela kávu. Přehrála jsem celé Umění pohotovosti prstů od Carla Czerného, milostpaní mě učila správně postavit ruku, správně sedět a probírala se mnou základy hudební nauky.

Brzy se ukázalo, že potřebuji brýle. Knihy jsem četla v pohodě, mohla jsem si je držet hodně zblízka, ale číst předznamenání a složité osminové figury z určité vzdálenosti bylo pro mé oči už příliš namáhavé. Jakmile jsem dostala své první brýle s kovovými obroučkami, má hra se znatelně zlepšila a od té doby jsem nosila brýle už pořád. Milostpaní měla ne úplně obvyklou metodu výuky: kdykoli si všimla, že mi nějaká skladbička nejde nebo mě už nebaví ji hrát, přešly jsme k něčemu jinému. Mamince se to moc nezdálo a bála se, že se takhle nikdy nic nenaučím, ale milostpaní si stála na svém. „Nejdůležitější je, aby ji to nezačalo nudit,“ říkala. Maminka se také obávala, že ze mě nikdy nebude koncertní pianistka – vůbec nic jsem nedokázala zahrát zpaměti a všechno jsem hrála jen z not. A milostpaní ji zase s klidem ubezpečovala: „To se poddá.“ A měla pravdu, protože později v životě jsem byla docela vyhlášená tím, že při hraní ani nahrávání nepotřebuji noty.

V neděli jsme vždycky hrály čtyřručně – ona spodní hlasy a já horní. Milostpaní mě měla nesmírně ráda a často k nám chodila ne kvůli výuce, ale abychom si spolu jen tak zahrály pro radost. Byla to skvělá učitelka, naučila mě techniku i výraz a předala mi svou velkou lásku k hudbě, která mě provázela po celý život.

Přehrály jsme spolu široký repertoár – kdeco počínaje čtyřručními úpravami Brahmsových a Haydnových symfonií přes Smetanovu Mou vlast, po Beethovena, Purcella, Čajkovského a Dvořáka. Hrála jsem Chopina, Mendelssohna-Bartholdyho a Saint Saënse – Rondo Capriccioso. Vedla jsem si sešitek, do něhož jsem si zapisovala, co všechno hraji, a připadá mi až neuvěřitelné, že jsme skoro všechno přehrály z listu. Noty jsme samozřejmě měly, ale ona po mně skoro vůbec nepožadovala, abych si ty skladby přehrála předem, takže jsem se hodně brzy naučila zahrát skladbu z listu hned napoprvé, říká se tomu prima vista, což byla ta úplně nejlepší škola. Dodnes mi stačí přehrát si skladbu jednou a jsem schopna víceméně si ji zapamatovat navždycky.

Ještě pozoruhodnější bylo, že jsem od samého začátku vnímala hudbu tak, jak to nedokážu pořádně ani popsat. Cítila jsem, že je jakoby součástí mě samotné, jako bych navazovala spojení s něčím ve svém nitru. To jsem ještě netušila, jak klíčový význam bude to spojení pro mě mít.

◆ ◆ ◆

S Johannem Sebastianem Bachem to byla láska na první poslech. Milostpaní mi zadala jedno jeho preludium pro začátečníky, skladbu, kterou jsem nikdy předtím neslyšela, ale okamžitě mi připadala důvěrně známá. Sotva jsem ji začala hrát, bylo to skoro, jako kdybych vůbec nepotřebovala noty. Tu hudbu jsem prožívala, opravdu prožívala tak, že mě přenášela někam, kde jsem nikdy předtím nebyla.

Když moji rodiče viděli, jak mě studium hudby baví, vzali mě v roce 1936 na koncert do Pekla, historického kulturního domu v Plzni, kde tenkrát vystupoval známý český houslista Jan Kubelík se svým synem, později neméně slavným dirigentem Rafaelem. Syn seděl u klavíru a otec hrál výborně, ale bylo na něm vidět, že je hodně unavený. O několik let později zemřel. Pro mě to byl nezapomenutelný zážitek včetně toho, jak jsem se musela na tu mimořádnou příležitost – jít večer s rodiči z domu – obléknout.

Mé první vystoupení před lidmi připadlo na Vánoce. Měli jsme veliký stromek, který jsme zdobili všichni společně. Krátce předtím jsme s maminkou slavily chanuku. Bylo to v roce 1936, hodiny klavíru jsem brala teprve sedm měsíců, ale už jsem uměla hrát hudbu i podle poslechu. Prostě jsem to nějak uměla. Toho dne u nás doma jsem hrála jednu dětskou melodii, kterou mě naučila milostpaní. Jmenovala se „Merry Christmas“ a já jsem to zahrála svým rodičům úplně bez chyby. Udělalo to na ně velký dojem.

Milostpaní mi dala k Vánocům oba díly Bachova Dobře temperovaného klavíru, celkem 48 preludií a fug ve všech tóninách, v krásné vazbě. Bach mínil těchto čtyřiadvacet dvojic preludií a fug – jeho vlastními slovy – „k prospěchu a užitku hudební mládeže hledající poučení, jakož i k obzvláštnímu rozptýlení těch, kdož si toto studium již osvojili“. Předávala mi je s nábožnou úctou a řekla mi: „Jednou je, Zuzanko, budeš hrát. Možná dokážeš zahrát i něco tak těžkého jako Bachovy Goldbergovy variace.“ A s úsměvem dodala: „To byl vždycky můj sen.“

Od samého začátku mi vštěpovala, že jsem něčím mimořádná, a motivovala mě tak, že jsem se už tenkrát rozhodla, že kvůli ní jednou ty Variace zvládnu a ráda.

Jakmile zjistila, že tíhnu k Bachovi, přišla s nápadem, zda bych nechtěla přejít z klavíru na varhany, abych mohla Bachovu hudbu hrát v její původní podobě. „Bach nepsal pro klavír,“ obhajovala ten nápad před mými rodiči.

Naši se šli o jejím návrhu poradit s mým lékařem, který to okamžitě zavrhl. „Nepřichází v úvahu!“ prohlásil. „Varhany jsou v kostelech, kde je chladno a vlhko. To by byla pro Zuzaniny slabé plíce zhouba.“

Milostpaní ustoupila a dál mě učila na klavír, ale napadlo ji, že bych se třeba mohla naučit hrát na cembalo, tenkrát téměř zapomenutý barokní strunný klávesový nástroj, rozšířený v Bachově době. Z koncertní praxe cembalo už dávno zmizelo. Sem tam ještě někde nějaké funkční cembalo měli, ale většinou to byly nástroje velmi staré. V Plzni nebylo ani jediné, alespoň pokud mi bylo známo, ale milostpaní na mě stejně naléhala, ať o tom alespoň uvažuji.

„Zatímco klavír má kladívka, která při stisknutí klávesy do struny udeří, cembalo má trsátka a jeho tón vzniká drnkáním o strunu, takže je ostřejší a kromě toho cembalo umožňuje bohatší ,registraci‘,“ rozplývala se nadšením.

„Hrát na cembalo je něco úplně jiného než hrát na klavír. Cembalo mívá ještě jednu klaviaturu nad tou první, takže jsou to vlastně dva nástroje v jednom, na které můžeš hrát najednou nebo odděleně.“ Vysvětlila mi dále, že hráč musí vytvářet iluzi barevné škály tak, že využívá „prostoru“ mezi tóny, a to dělá artikulací a prodlužováním stisku kláves, protože se struny rozeznívají drnkáním, nikoliv údery. Tak dosahuje zpěvného zvuku. „Hrát na cembalo znamená nejen interpretovat, nýbrž zároveň i plně rozumět konstrukci a mechanice samotného nástroje.“

Nadchla se pro ten svůj nápad tak, že mi pouštěla desky se světoznámou cembalistkou Wandou Landowskou. To bylo něco pro mě! Fascinovalo mě, jak se mění charakter tónu nebo barva pouhým stiskem klávesy a sérií ovládacích táhel podobně jako u varhan, přesto jsem klavíru zatím zůstávala věrná.

Následující rok jsem nedělala nic jiného než hrála, všechen svůj volný čas jsem věnovala hudbě. Doslova jsem ji hltala. Stejně náruživě jsem hltala i knihy, zejména když mi otec dovolil vybírat si je také z jeho knihovny. „Nech ji, ať si přečte, co chce,“ řekl mamince. „Když něčemu nebude rozumět, tak se zeptá.“ Vždycky, když jsem už zase dostala zánět dýchacích cest, trávila jsem dny ve svém pokoji a svědomitě jsem se učila nebo jsem byla ponořená do knih slavných světových spisovatelů až do doby, kdy nastal čas cvičit na klavír, což bylo dvakrát denně po třech hodinách.

Čím déle k nám milostpaní docházela a viděla, jaké dělám pokroky, tím víc byla přesvědčená, že bych se měla hudbě věnovat jako své profesi a začít okamžitě studovat hru na klavír jako svůj hlavní obor. Maminka o tom nechtěla ani slyšet a mnohokrát mezi nimi došlo k ostrým střetům. I když maminka se mé učitelky trochu bála – přece jenom to byla „milostpaní“ – tohle bylo něco, co nečekala, a tvrdě se proti tomu postavila. Maminka dobře věděla, jaké oběti musí hudebníci přinášet a jak poctivě se musí svému oboru věnovat, často na úkor všeho ostatního. S odvoláním na majitele obchodu s klavíry a jeho ledva živořícího syna argumentovala: „Ale tím by se Zuzana neuživila. Nejdřív musí dodělat základní a střední školu.“

„Ne, ne, to už by bylo pozdě!“ trvala milostpaní na svém. „Věk dospívání je pro rozvoj hudebníka absolutně klíčový.“

Rodiče se kvůli tomu hádali za zavřenými dveřmi, často jsem slýchala, jak na sebe zvyšují hlas v prudké výměně názorů. Ve skutečnosti jsem chápala obě strany, protože už jsem věděla, že dát se na hudební dráhu je velké riziko. Buď máte úspěch, nebo jste nula. Můžete být průměrný lékař nebo průměrný právník, ale nemůžete být průměrný muzikant.

Táta byl, pokud jde o mou budoucnost, víc otevřený pokynům osudu, a protože byl duchovně založený, věděl, jak moc ve mně hudba rezonuje. Nakonec si mě zavolal do pokoje, kterému se u nás říkalo salon, a zeptal se mě: „Co bys chtěla dělat ty, Zuzko?“

Podívala jsem se z maminky na tatínka a tiše jsem odpověděla: „Strašně moc bych chtěla studovat hudbu, táto.“

Maminka pohlédla na tátu, přikývla a s povzdechem řekla: „Tak dobře… Ať je po jejím.“

Vyhradila si pouze, že se budu až do čtrnácti let učit jako všechny ostatní děti, abych měla základní školní vzdělání, a pak ať se tedy soustředím jen na hudbu.

Milostpaní neztrácela čas a okamžitě napsala Wandě Landowské do Paříže. Zeptala se jí, zda bude ochotna přijmout mě jako čtrtnáctiletou studentku do své École de Musique Ancienne, kterou založila na pařížském předměstí Saint-Leu-la Fôret. Paní Landowská si přečetla nadšený chvalozpěv na můj talent, svolila a poslala milostpaní seznam všech požadavků nutných k přijetí na její školu. Zahrnovaly dobrou znalost hudební teorie a nauky o harmonii a kontrapunktu, milostpaní mi tedy zařídila hodiny u skladatele Josefa Bartovského, který v té době vyučoval hudbu na Učitelském ústavu v Plzni.

Milostpaní po mně dále chtěla, abych lépe pečovala o své ruce, protože jak jsem rostla, měla jsem křehké prsty a potřebovala jsem si je šetřit jen a jen pro hraní. Klavírista se nesmí uhodit do prstů, aby si některý nezlomil, a musí si je chránit, aby mu neprochladly nebo neomrzly. Tenhle její požadavek nečekaně rozlítil mého tátu. Jako skalní zastánce sokolské filozofie, kterou náruživě prosazoval už jeho otec, snil vždycky o tom, že se budu věnovat sportu. Navzdory matčiným trvalým úzkostem, abych neprochladla nebo se nepřetěžovala, byl otec přesvědčený, že pohyb na čerstvém vzduchu a tělesné cvičení je přesně to, co potřebuji. Milostpaní nicméně trvala na tom, že musím zanechat všech sportovních aktivit, a jediné, s čím byla ochotna se smířit, bylo plavání v teplé vodě a ping-pong. Vzdát se aktivit jako rytmika, lyžování, tenis nebo bruslení mě nijak zvlášť netrápilo, protože jsem sdílela matčin strach, a stejně jako ona jsem byla přesvědčená, že sportovat v přírodě nedělá dobře mému zdraví – ale pro tátu to bylo obrovské zklamání.

Kvůli mým plicím jsme s maminkou jezdily do různých lázní nebo na hory a můj otec, kdykoli mohl, jezdil za námi. Často jsme jezdili do Karlových Varů a Mariánských Lázní, ale léto roku 1937 jsme trávili ve Špindlerově Mlýně v Krkonoších a pak jsme se tam ještě několik let vraceli. Pobýval tam rovněž pan profesor Jindřich Matiegka, bývalý rektor Univerzity Karlovy, který si dobře rozuměl s mým tátou. Vždycky když šel na nějakou túru, vyhlížel pana Růžičku, jestli nepůjde také.

Kamkoliv jsme jeli, vždycky jsme s sebou brali spoustu zavazadel, mou zlatou chůvu a vychovatelku Anču a někdy i kuchařku Emilku, třebaže někdy vařila maminka.

Většinou se mi nechtělo odjíždět z domova, protože to znamenalo odpustit si hodiny klavíru, ale ve Špindlerově Mlýně jsem klavír ke své veliké radosti objevila v jídelně našeho hotelu a okamžitě jsem si k němu sedla a začala hrát nějakého Bacha. Zase jsem se jako vždycky naprosto ponořila do hudby, a zatímco jsem hrála, přišel do místnosti jakýsi šedovlasý džentlmen a poslouchal. Nevěděla jsem, kdo to je, a nezáleželo mi na tom. On potom zašel za mými rodiči a představil se jim jako Karl Straube, kantor v Lipsku, což byla pozice, kterou kdysi zastával Johann Sebastian Bach.

„To je něco neuvěřitelného!“ řekl jim. „Slyšel jsem někoho hrát a myslel jsem si, že to je nejspíš nějaký můj kolega. Když jsem spatřil u klavíru sedět malé dítě, nemohl jsem tomu uvěřit. Musíte udělat všechno, co můžete, abyste jí umožnili další hudební vzdělávání.“

O to mít doma zázračné dítě stáli moji rodiče ze všeho nejméně, proto ho ubezpečili, že mám dobré vedení, a nechali ho jít si po svých. Překvapilo mě, že maminku to rozčílilo.

„Nemáš se co předvádět, Zuzano!“ plísnila mě. Opravdu mě to zabolelo. Při nějakém jiném lázeňském pobytu později toho roku jsem zpívala jedné staré paní, která mě o to požádala, ale pak jsem se s pláčem rozběhla ke své matce: „Maminko, odpusť mi to!“ naříkala jsem. „Už jsem se zase předváděla.“

Až teprve později jsem se dozvěděla, že maminka vždycky doufala, že ze mě bude lékařka, což bylo povolání, které bylo za jejího mládí pro dceru z dobré rodiny nemyslitelné. Ne že by neměla dost odvahy, aby si šla za svým snem. Ovšem vyskytly se ještě jiné překážky – moji prarodiče právě ztratili svého nejmladšího syna, když po první světové válce spáchal sebevraždu, a maminka měla pocit, že by měla být s nimi a ne chodit na univerzitu. Každopádně, já jsem stejně neměla absolutně žádné předpoklady pro přírodní vědy a chtěla jsem se věnovat jen a jen hudbě. Táta nejenže za mnou stál, ale už se těšil, že se mnou pojede do Paříže a bude mě doprovázet na koncertních cestách po světě, takže mi bude moct ukázat i Ameriku, kterou od svých mladých let nepřestal milovat.

Nejednou jsem si kladla otázku, proč můj táta nezařídil, abychom se všichni tři vystěhovali z Československa, dokud to ještě bylo možné. Koneckonců, měl přece příbuzné v Chicagu, kteří by se nás tenkrát bez problémů ujali. Sledoval politické dění do té míry, že dobře věděl, co se děje v Německu v souvislosti se vzestupem Hitlera a jeho nacistické strany, a nechtěl kvůli tomu další dítě. Jeden z prvních, kdo vyjádřil obavy z Hitlera, byl náš „prezident osvoboditel“ Tomáš Garrigue Masaryk, a přestože v roce 1937 zemřel, před hrozbou nacismu dál varoval i jeho nástupce Edvard Beneš.

Myslím, že tím pravým důvodem bylo hluboce zakořeněné vlastenectví. Táta se narodil v Plzni roku 1893, ještě v časech Rakousko-Uherska. Když se formoval náš demokratický stát, bylo mu pětadvacet let a byla to změna, kterou velmi intenzivně prožíval. Stejně jako spousta jeho krajanů také on byl hrdý na to, že Češi získali na konci první světové války samostatnost. Byl především Čech a pak teprve Žid a jeho národní identita pro něho byla něco tak fundamentálního jako pro mě hudba. Za svou vlast bojoval v poslední válce. A málem za ni položil život, postřelili ho do hrudi. Kdyby se mělo Československo dostat do nějakých nesnází, cítil by jako svou vlasteneckou a morální povinnost zde zůstat.

Kromě toho, co a jak by měl dělat? I kdyby utekl do Chicaga, nikdy by nebyl svým vlastním pánem, zatímco v Plzni měl dvě prosperující hračkářství se zaměstnanci, kteří si u něho vydělávali na živobytí a byli na něm závislí. Měli jsme tu přátele a příbuzné z obou stran. Navíc se zdálo, že jeho jediné dítě má před sebou perspektivu talentované umělkyně díky osvícené místní učitelce, která byla odhodlaná pomoct mu dostat se na vrchol hudebního oboru. Copak by to mohl všechno hodit za hlavu?

Jako mnoho jiných Židů i Čechů před válkou tatínek věřil, že kultivovaná německá populace přijde k rozumu a Hitlerovi a jeho antisemitskému běsnění učiní přítrž. Německo bylo přece země s nejúžasnější kulturní tradicí, s velkou literaturou, hudbou, uměním i vědou. Intelektuálně a umělecky mělo kredit, o který zbytek Evropy dlouho jen usiloval, a jeho vliv na okolní svět byl nesmírný. A stejně tak si můj táta ani nedovedl představit, že by po předchozí Velké válce mohlo tak záhy přijít další světové válečné běsnění.

Pokud šlo o něho, neměli jsme dělat nic než to nějak přečkat, stav, do něhož jsme se ukolébávali vědomím, že pokud by se mělo stát něco děsného, naši spojenci na západě nám určitě přijdou na pomoc.

3
Praha, 1949

Na cembalo jsem začala hrát až na Akademii múzických umění v Praze dva roky poté, co jsem byla v září roku 1947 přijata ke studiu hry na klavír. V té době mi bylo dvacet let a v mezičase od konce války jsem neúnavně pracovala, abych dohnala, co jsem v hudební průpravě zameškala.

Rok jsem studovala v klavírní třídě vynikajícího profesora Albína Šímy, souběžně jsem se učila hrát na varhany a potom jsem se začala seznamovat s uměním hry na cembalo, do něhož mě odborně zasvěcoval jeho kolega Oldřich Kredba. Nejdřív jsem se musela důkladně seznámit s dějinami nástroje včetně jeho konstrukce a znalostí jeho mechaniky a pochopit rozdíl mezi cembalem a klavírem. Teprve když jsem si ujasnila, jaká specifika jsou pro hru na cembalo ta nejpodstatnější, mohla jsem k nástroji poprvé přistoupit, položit ruce na klaviaturu a začít hrát.

Bylo to stejné, jako když jsem coby dítě poprvé hrála Bachovo preludium na klavír: okamžitě jsem se zamilovala. Jako by mi Bachova hudba ožívala pod rukama.

Nikdy nezapomenu na to, co mi milostpaní vyprávěla o cembalu, když jsem byla malá, nebo jak mi zařídila možnost studovat u Wandy Landowské v Paříži. K tomu, bohužel, nikdy nedošlo.

Wanda Landowská byla polsko-francouzská Židovka.

Když Němci napadli Paříž, byla ve studiu a nahrávala Scarlattiho sonáty. Všude kolem dopadaly bomby (dodnes jsou výbuchy na té staré nahrávce slyšet), ale zachovala klid a dohrála až do konce. Byt a všechno, co v něm měla včetně jejího vzácného nástroje, vydrancovali a ona si mohla sbalit téměř doslova jen svých pět švestek a připlula do New Yorku v den, kdy Japonci zaútočili na Pearl Harbor. Zůstala v Americe až do své smrti v roce 1959. Bylo jí osmdesát let.

Československo sice v roce 1945 osvobodila Sovětská armáda a Američané, ale naše země spadla po jaltské konferenci do sovětské sféry vlivu a já jsem skončila za „železnou oponou“. V praxi to znamenalo, že jsem po dlouhou dobu nesměla cestovat do kapitalistických zemí, především do Ameriky, a nikdy jsem se se slavnou cembalistkou nesetkala. Nesměla jsem jí dokonce ani napsat, protože jakékoli kontakty se Západem byly zakázány.

Znala jsem nahrávky Wandy Landowské nebo přinejmenším ty, které mi přehrávala má milovaná paní učitelka. Později jsem měla příležitost mluvit s jedním jejím studentem, bylo to ještě před její smrtí, kolumbijským cembalistou Rafaelem Puyanou. Tento laskavý člověk mi řekl:

„Kdyby vás Wanda znala, na rukou by tě nosila a byla bys prostě její miláček.“ Nesmírně mě to dojalo.

Nikdy také milostpaní nezapomenu, jak se – třebaže neúspěšně – zasazovala o to, abych se naučila hrát na varhany – nejstarší klávesový nástroj na světě, obrovskou bestii určenou původně do kostelů. Až teprve po varhanách přišel decentní klavichord, určený pro hudební produkce v prostředí soukromých domů. Všestrannější cembalo vzniklo ještě později a bylo ideálním nástrojem pro veřejné produkce na šlechtických dvorech, ale první klavír – či spíš pianoforte – nástroj, na který jsem hrála já, postavil Ital Bartolomeo Cristofori až v 18. století.

Když měl Bach v roce 1736 možnost poprvé si vyzkoušet německý prototyp nového výkřiku módy, Silbermannův kladívkový klavír, připadalo mu, že má příliš tvrdou mechaniku, takže hra na něj je těžkopádná, a nelíbil se mu zvuk vysokých tónů, mínil, že diskant je příliš slabý a zvuk nástroje v plném rozsahu tím pádem nevyrovnaný. O dvacet let později, když bylo skladateli dvaašedesát, se s klavírem setkal opět, ovšem už s jeho vylepšenou verzí, a vzal ho na milost. Přesto nezkomponoval pro klavír žádnou skladbu a také své poslední dílo Hudební obětinu, cyklus skládající se z tříhlasé a šestihlasé fugy, deseti kánonů a čtyřvěté triové sonáty, v němž zpracovává téma, které mu k improvizaci zadal král Bedřich Veliký poté, co mu předvedl svou sbírku nových klavírů, vytvořil u cembala. Jakmile jsem začala hrát na nástroj, který měl ve své do bě k dispozici Bach, okamžitě jsem pochopila, proč mu dával přednost. Sotva jsem uslyšela, jak rozdílně ta hudba zní – zejména jeho fugy – prožívala jsem něco jako déjà vu. Bylo to, jako kdybych se vrátila domů. Bylo to něco tak důvěrně známého, jako kdybych kdysi žila na dvoře Alžběty I. a hrála na cembalo králům a královnám, vévodům a hrabatům.

Tenkrát jsem se rozhodla, že od nynějška, kdykoli to bude možné, budu hrát na cembalo a mezitím budu pracovat na zdokonalování své klavírní techniky, aby se mnou byl spokojený můj mimořádně kritický profesor na akademii František Rauch, který mi nikdy neopomněl připomenout, že se musím ještě hodně učit.

Ve snaze dohnat čas ztracený v lágrech a vstřebat všechno, co se dalo, jsem se přihlásila i do kompoziční třídy a docházela jsem na semináře hudební vědy. Vedl je profesor, který po nás chtěl, abychom nebyli pasivní a formulovali své myšlenky před ostatními studenty – ostýchala jsem se, protože mi připadalo, že ve znalostech za nimi zaostávám. Spřátelila jsem se se dvěma violoncellisty, kteří za války sloužili u britského letectva (RAF), a se skupinou hudebníků, kteří brzy na to založili Smetanovo kvarteto. Na housle v něm hrál Václav Neumann, pozdější šéfdirigent České filharmonie a velký propagátor české hudby.

Součástí mého studijního plánu byl také předmět komorní hra, který vedl violoncellista Karel Pravoslav Sádlo, a mým úkolem bylo doprovázet kolegy hudebníky. Při přijímacím pohovoru mě pan profesor – který měl mezi námi láskyplnou přezdívku KáPéeS – nechal doprovázet na klavír violoncellistu, který hrál Beethovenovu Sonátu pro violoncello g moll. Nejdřív mě vyzval, ať mu povím, jestli si myslím, že je violoncello dobře naladěné, a pak nás nechal hrát. Dopadlo to dobře, prošla jsem.

Sádlo, jemuž bylo tenkrát mezi padesáti a šedesáti lety, byl respektovanou autoritou a studenti mu mezi sebou někdy také říkali „starý pán“. K mladým hudebníkům, jako jsem byla já, se choval s otcovskou péčí a obzvláště se věnoval těm, kteří měli za sebou těžké zážitky z války. Ve dvacátých letech se ujal mladého violoncellisty z rozvrácené rodiny, který se později stal světoznámým Milošem Sádlem – z vděčnosti přijal příjmení svého dobrodince.

Jednou mě KáPéeS požádal, abych roznesla mezi kolegy vstupenky na absolventský koncert jedné studentky. Hrála na klavír a mělo to být její první vystoupení na veřejnosti. „Prosím, rozdejte ty vstupenky a pozvěte, koho můžete – až přijde řada na vás, udělá zase ona totéž pro vás,“ ujišťoval mě.

Svěsila jsem hlavu a rozplakala jsem se. Překvapený se mě zeptal, co se děje.

„Já se tak daleko nikdy nedostanu,“ vysvětlovala jsem mu. „Můj pan profesor si myslí, že na to nemám.“

„Starý pán“ zašel za panem profesorem Rauchem a dožadoval se vysvětlení, proč mě nechce nechat hrát. „Bylo by to fiasko,“ stál si František Rauch na svém. „Má zničené ruce i nervy.“

To byla pravda. Mé kdysi krásné dívčí prsty mi následkem omrzlin z tuhé zimy 1944/45 zkornatěly. Konečky prstů jsem měla zdrsnělé po puchýřích, které se nikdy úplně nezhojily, a klouby jsem měla znetvořené a zkroucené, jak jsem musela celé dny dřít jako otrokyně. Měla jsem prsty ztuhlé a neohebné a nedokázala jsem je ani pořádně ovládat. Pouze díky mimořádné píli – cvičila jsem na klavír dvanáct hodin denně – jsem nakonec akademii po dvou intenzivních letech studia absolvovala, jinak bych neměla žádné ukončené vzdělání.

KáPéeS, který znal můj příběh, se k Františku Rauchovi naklonil a pošeptal mu: „Ruce nejsou všechno. Důležité je srdce.“

Pan profesor Sádlo byl moc milý a hodně mi pomohl, zejména pokud šlo o trému. Bývalo pro mě hodně těžké hrát před ostatními studenty nebo doprovázet druhé. Člověk by řekl, že s mými zkušenostmi z války by mi něco takového nemělo dělat problém, ale měla jsem ještě zjistit, že vystupovat na koncertech není jednoduché. Vaše vlastní mysl s vámi dokáže udělat divy!

„Já nemůžu hrát! Zapomněla jsem, co mám hrát!“ To byla moje obvyklá scéna. Zpěčovala jsem se jít na pódium, byla jsem vynervovaná. „Já to prostě nezvládnu!“

KáPéeS si obvykle povzdechl a řekl něco jako: „Ale moje milá Zuzano, všechny tím zarmoutíš. Hlavně violoncellisty. Ty prostě musíš jít hrát. Sama přece víš, že chceš hrát, a víš, že budeš hrát dobře.“

Ochromená strachy jsem přikývla, zhluboka jsem se nadechla a šla jsem hrát. On si mě potom s gustem vychutnal a všem afektovaně vykládal: „A – po celém tom dramatu – vstoupila na pódium ... náhle zářící Zuzana!“

◆ ◆ ◆

V únoru 1948 převzala vládu komunistická strana – se sovětskou podporou – a udělala z Československa komunistický stát. Tento převrat – nebo, jak jsme tomu říkali, puč – měl za následek vraždu ministra zahraničí, syna bývalého prezidenta Tomáše Garrigua Masaryka, a rezignaci prezidenta Beneše. Spousta z nás se děsila toho, co bude dál.

Většina Čechů měla Západu za zlé, že nás zradil a v roce 1939 a v dalších letech nás nechal napospas Hitlerovi, a byli vděční Sovětskému svazu za osvobození a upínali k němu velké naděje. Spousta lidí socialismus uvítala a kdysi populární západní styl života odmítali. I Židé to tak v té době cítili, protože komunismus sliboval, že si všichni lidé budou rovni a každý bude moct svobodně vyznávat svou víru. Všechno se vyřeší, slibovali.

Místo toho na nás dolehl stalinismus.

Maminka prokázala tváří v tvář politickému převratu neuvěřitelnou odvahu. Po válce znovu otevřela menší z našich dvou obchodů v Plzni a postupně si budovala nový život. Vedení obchodu jí poskytovalo důvod zase žít a měla radost, že je zpátky mezi lidmi a vydělává nějaké peníze. Snažila se rozptýlit mé obavy a říkala: „Třeba se to ve společnosti změní k lepšímu a pracující lidé se budou mít lépe.“ Mluvila o té situaci s mnoha lidmi a poctivě se snažila tomu všemu porozumět. Vzhledem k tomu, že prožila nacistickou okupaci, byla odhodlaná sledovat, co se děje a být tentokrát lépe informovaná.

Avšak potají se bála následků stejně jako já a měla

strach, že jí obchod znovu zabaví. A byly to obavy oprávněné. Přišlo to bez varování. Všechno se zběhlo naráz. Do obchodu přišla žena, kterou mí rodiče svého času zaměstnávali, opravdu šikovná prodavačka, již jsme počítali mezi rodinné přátele. Zčistajasna se dostavila i se svým manželem a řekla mé matce: „Jste kapitalisté a musíte svůj majetek odevzdat. Tento obchod teď patří straně a strana ho svěřila mně. Přebíráme ho.“ Vstoupili do komunistické strany a byli ustaveni jako „národní správci“ – spolehliví členové strany, kteří dostávali za odměnu domy, firmy a majetek těch, kdo upadli v nemilost státu. Bylo to šokující a děsivé prohlášení a maminkou to otřáslo. Byla – už zase! – občanem druhé kategorie.

Dotyčná žena se chovala mimořádně arogantně, a když přišla mamince oznámit, že její obchod zabírá, přijela ve zbrusu novém autě značky Tatra – zjevně si užívala své nově nabyté bohatství. Maminku to v první chvíli popudilo a hodně se zlobila, ale potom se s tím smířila. „Když to srovnám s tím, co se nám dělo předtím,“ řekla, „není to zas tak hrozné.“ Komunisté jí také zabavili byt a nabídli jí mnohem menší. Potom ji zaměstnali jako kontrolorku kvality v státem provozovaném hračkářství, s mnohem menším příjmem a příslibem minimálního důchodu. Za tři roky od války naštěstí vydělala v obchodě docela hodně peněz a většinu jich uložila na účet na mé jméno v bance, takže mi nehrozilo, že se budu muset do konce svého života protloukat jako učitelka klavíru.

Ironií osudu mladší dcera manželů, kteří přišli zabrat její obchod, nedlouho po té vážně onemocněla a pomoct jí mohl pouze lék, dostupný v tu dobu jen v Americe. „Národní správci“ napsali mamince dopis, tentokrát v mnohem méně arogantním duchu, a prosili ji o pomoc. Odpověď mé matky pěkně ilustruje její charakter. Ani na okamžik nezaváhala, třebaže ji připravili o její obchod. Okamžitě napsala své sestře Else do New Yorku a nechala si ten lék poslat s tím, že ho bude splácet. Nemocné dívce to velmi pomohlo. Rodiče byli mamince moc vděční a jejich uzdravená dcera si s ní dopisovala až do maminčiny smrti. Taková byla moje maminka celý svůj život. I když ji komunisté připravili skoro o všechno, snažila se v každé situaci soustředit na to dobré, a dokonce prohlašovala, že za nového režimu se lidé mají lépe než dřív. Myslím si, že tomu v hloubi duše sama nevěřila.

Já jsem mezitím byla tak pohlcená hudbou a soustředěná na svá studia, že jsem po pravdě řečeno ani nevěděla, ani jsem se nezajímala, co se děje na politické scéně. Stejně jako mnoho mých kolegů z řad studentů jsem nikdy nevstoupila do komunistické strany, ale byla jsem dotlačena ke vstupu do Československého svazu mládeže (ČSM) a musela jsem absolvovat dvoutýdenní školení marxismuleninismu. Bylo to tvrdé, skoro jako vojna. V noci jsme měli branná cvičení a opravdu důkladně nám tam vymývali mozky. Na závěr jsme absolvovali pohovor, při němž mi náš školitel položil otázku, co čtu. Po pravdě jsem mu odpověděla, že Freuda, což byla chyba – to samozřejmě byla nežádoucí literatura. Proto jsem dostala špatný politický posudek a musela jsem své znalosti marxismu-leninismu prokázat před zvláštní komisí.

Z akademie mě naštěstí nevyloučili, ale zásobili mě hromadou knih o marxismu-leninismu, které jsem si měla přečíst a dostavit se k opravnému termínu. I výklad dějin hudby byl na akademii přizpůsoben perspektivám socialistického realismu. Musela jsem si nastudovat dějiny komunistické strany, přečíst si všechny Stalinovy i Leninovy spisy. Zkoušky byly přísné a hodně studentů vyloučili, protože je neudělali. Já jsem nakonec na přednášky marxismu-leninismu přestala chodit a nikdy jsem se nezačala učit rusky na rozdíl od jiných studentů, kteří měli ruštinu povinnou. Odůvodňovala jsem to tím, že mám příliš nabitý rozvrh a musím pět hodin denně cvičit, takže mi na to prostě už nezbývá čas.

Pokud šlo o marxismus-leninismus, měla jsem vždycky spoustu jiné práce. Ani v mých jedenadvaceti letech mi úplně nedošlo, že jsme vyměnili jednu diktaturu za jinou a že o naši těžce vydobytou demokracii zase přicházíme. Nikdo nemohl tušit, že to bude trvat dalších čtyřicet let, než ji znovu získáme. Nebyla jsem ochotna si připustit, že by se tatáž situace v historii mohla opakovat, a pokud na to někdo poukazoval, považovala jsem to za nepravděpodobné a směšné. Byla jsem hluboko ponořená do svého hudebního světa a pořád ještě jsem měla co dělat, abych všechno fyzicky zvládala. Abych přestála každý jednotlivý den, musela jsem se maximálně koncentrovat a pilně pracovat. Byla jsem uzavřená ve svém světě hudby a nic jiného mě nezajímalo. Tenhle nedostatek politického uvědomění byla má velká chyba.

V témže roce, kdy komunisté převzali moc, jsem se seznámila s významným hudebníkem, jemuž nakonec také zničili život. Známý a respektovaný dirigent Václav Talich mě slyšel hrát na klavír Bachův Trojkoncert (BWV 1044) a nabídl mi, abych šla do Českého komorního orchestru, který po válce založil. „Přijeďte k nám domů, máme dům na venkově,“ řekl mi. „Chtěl bych, abyste s námi připravila Mozartovu Korunovační mši c moll.“

To byla od člověka, který býval koncertním mistrem Berlínských filharmoniků, šéfdirigentem České filharmonie a šéfem opery Národního divadla v Praze, velká pocta. Talich jednou řekl: „V umění neexistuje nic takového jako definitivně dosažený cíl. Umělecký růst sestává z řady chyb a hledání, které trvá po celý umělcův život.“ Bezezbytku souhlasím.

Přestože během německé okupace byl hrdinou našeho národa a statečně se zasazoval o českou hudební kulturu, byl v roce 1945 nařčen ze spolupráce s nacisty, za niž byl dokonce uvězněn, a nesměl působit jako dirigent. Po propuštění z vězení založil vlastní Český komorní orchestr a z mladých umělců oslovil jen hrstku, takže za další zázrak považuji, že si vybral právě mě.

Jela jsem za ním do jeho překrásné vily za Berounem. Byl horký letní den a do domu mě uvedla jeho dcera. Věnoval mi hodinu, na kterou nikdy nezapomenu. I když mu bylo přes šedesát a po pobytu ve vězení měl podlomené zdraví, probrali jsme všechny fráze, a dokonce jsme spolu i trochu tancovali a zpívali. Když jsme si udělali pauzu, jeho dcera nás vybídla, ať si jdeme sednout do zahrady, že nám donese kávu.

Protože bylo horko, sundala jsem si svetřík, který jsem měla přes blůzku bez rukávů. Talich se podíval na mou paži, všiml si, že tam mám vytetované číslo, a rozplakal se.

„Věřila byste, že mě obvinili ze spolupráce s lidmi, kteří dělali tohle?“ vypravil ze sebe v slzách.

Řekla jsem mu, že to je v pořádku a že ničemu z toho, co se povídá, nevěřím, ale on ne a ne se utišit. Nakonec mě jeho dcera doprovodila ke dveřím se slovy: „Slečno Růžičková, už prosím za mým otcem nejezděte. Neunesl by to, vidět vás každý den.“

V reakci na vzestup komunistů se Talich a jeho hudebníci rozhodli komorní orchestr rozpustit dřív, než k tomu budou donuceni. Jeho podezření se potvrdilo a v Čechách znovu nesměl dirigovat až do roku 1954, v němž oddirigoval i svůj poslední koncert. Zůstali jsme spolu v kontaktu a byl mým velkým příznivcem až do své smrti. Chodil skoro na každý můj koncert. Po jeho smrti v březnu roku 1961 v tom pokračovala jeho dcera.

Pokládám si za veliké štěstí, že jsem s ním mohla pracovat, byť jen to jediné slunné odpoledne.

◆ ◆ ◆

Bylo to jednoho osudného dne v roce 1951, když jsem šla po chodbě pražského Rudolfina na břehu Vltavy a z Malého sálu jsem zaslechla jakousi ženu, altistku, zpívat za doprovodu klavíru.

Byla to tak krásná hudba, že jsem se musela zastavit a poslouchat. Vyslechla jsem si to za dveřmi až do konce. Po nějaké době vyšlo ze sálu několik mých spolužáků a já jsem se jich zeptala: „Co to bylo? Kdo to složil?“ Řekli mi, že to byla skladba „Ptačí svatby“ a že jejím autorem je Viktor Kalabis, posluchač kompozičního oddělení. Znala jsem ho, věděla jsem, kdo to je, ale do jeho hudby jsem se zamilovala mnohem dřív než do něho.

Viktor byl takový vážný sedmadvacetiletý student z východních Čech, na akademii studoval skladbu a dirigování. Byl o tři roky starší než já, na Pražské konzervatoři absolvoval skladbu pod vedením Emila Hlobila a přitom studoval ještě také hudební vědu na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy – až do doby, kdy musel kvůli Hitlerovi studia přerušit. V rámci totálního nasazení byl za války nucen pracovat – ročník 1923, se špatným zrakem a brýlemi – jako dělník v továrně. Znala jsem ho, protože čas od času chodil s naší skupinou na oběd. Všichni jsme byli tak chudí, že jsme si vybírali vždycky ta nejlevnější jídla na jídelním lístku a skládali jsme se na ně.

Viktor s námi sice sedával u stolu a dělil se s námi o jídlo, ale příliš se s námi nebavil. Nikdy se nesmál a nevtipkoval jako my ostatní. Vlastně vypadal pořád tak trochu ustaraně. Jednou jsem se ho zeptala, proč je pořád tak vážný, a on udělal svůj první vtip: „Jasně že jsem vážný. Jsem ženáč se dvěma dětmi!“ Tenkrát jsem mu uvěřila. Pravda byla taková, že si hodně četl o tom, co se děje v Sovětském svazu, a už tenkrát si dělal starost o naši budoucnost.

Absolventský koncert jsem měla 23. dubna 1951. Každý student si musel nejen připravit celovečerní sólový recitál, ale musel také vystoupit s orchestrem. Ti nejlepší si mohli zahrát s Českou filharmonií. Další pak doprovodil některý z regionálních nebo městských symfonických orchestrů.

Byla jsem nervózní a pořád jsem se nemohla rozhodnout, co bych měla hrát.

Bylo to rok poté, co na mě padla volba jako na jednoho ze tří mladých klavíristů, kteří měli na akademii zahrát Bachovu hudbu na koncertě k příležitosti 200. výročí od jeho smrti. Hráli jsme jeho Koncert pro tři klavíry a smyčcový orchestr C dur (BWV 1044). Byla to nádherná zkušenost, i když enervující, ale teď jsem měla možnost blýsknout se jako sólistka a bylo mi jasné, že klíčové bude, jakou hudbu si vyberu. Nakonec můj program obsahoval díla od Beethovena, Debussyho, Chopina, Mozarta a Prokofjeva. I když jsem měla nervy nadranc, koncertu se dostalo dobrého přijetí, a dokonce jsem se dostala mezi absolventy s nejlepším hodnocením a mohla jsem hrát s Českou filharmonií. Maminka měla stejnou radost jako já a stejně jako mně se jí ulevilo.

Pak jsem se musela rozhodnout, co budu hrát s Českou filharmonií, takže další muka. Vzpomněla jsem si, že moje milovaná milostpaní měla v obzvláštní oblibě půvabné klavírní skladby od Bohuslava Martinů, autora, z něhož se v té době stával uznávaný skladatel moderní vážné hudby. Protože mou velkou láskou byla barokní hudba, dostala jsem se k té soudobé až po válce. S dílem Bohuslava Martinů jsem se setkala poprvé, když jsem měla kolegu doprovodit v Martinů Houslové sonátě – a ta hudba mě naprosto okouzlila. Bylo to jako ochutnat nové lahodné jídlo a chtít ještě víc. Nadšení z tohoto nového objevu mě přivedlo k rozhodnutí zahrát jeho Sinfoniettu giocosu pro klavír a orchestr z roku 1940.

Sotva jsem oznámila své rozhodnutí, zavolal si mě děkan – který byl skalní komunista – do své pracovny. „Slyšel jsem, že chcete hrát Martinů?“

„Ano,“ odpověděla jsem. „Objevila jsem jeho hudbu teprve nedávno a velmi se mi líbí.“

„Víte, že je to odpadlík a zrádce našeho národa?“ zeptal se mě děkan s přimhouřenýma očima.

„Ne.“ Byla jsem zklamaná a on to na mě musel vidět.

„Jestli budete hrát Martinů, rozlučte se s absolutoriem.“ Až teprve později jsem se dozvěděla, jak to s Bohuslavem Martinů bylo. Jako mladý skladatel žil v Paříži, kde také v roce 1939 zkomponoval svou Polní mši věnovanou československým dobrovolníkům na francouzské frontě. Nacisté ho za to vedli na černé listině, a když německá armáda v roce 1941 obsadila Paříž, uprchl do Ameriky. Za takzvaný „zločin“ opuštění republiky byl poválečným vedením státu prohlášen za vlastizrádce a jeho hudba se po mnoho let nesměla hrát.

Odcházela jsem z kanceláře děkana s vědomím, že pokud neabsolvuji, bude maminka zoufalá, neboť má studia ji stála tolik peněz a přinesla mnoho starostí. Tak jsem neměla na vybranou a musela jsem vymyslet něco jiného. Nakonec jsem si vybrala Mozartův Klavírní koncert D dur č. 26, takzvaný Korunovační.

Bohuslav Martinů nebyl jediný zakázaný skladatel. Když jsem chodila na skladbu, slyšela jsem všelijaké kompozice od jiných autorů, kteří byli na černé listině, včetně Stravinského a Bartóka, z nichž ani jeden neudělal nic, čím by si měl komunisty popudit nebo kvůli čemu by měl být označen za zrádce. Zahrát jen jediný tón od Igora Stravinského bylo nebezpečné, ale studenti jeho hudbu milovali a komponovali v jeho stylu, který byl v době, kdy se od nich požadovalo, aby psali hudbu v duchu zásad socialistického realismu, považován za dekadentní a formalistický.

Bez ohledu na politickou orientaci nebo osobní postoje těchto zakazovaných skladatelů bylo stejně možné seznamovat se s jejich hudbou a obdivovat ji, a to na seminářích a přednáškách o současné hudbě v pražském Divadle hudby. Řadu těchto setkání organizoval Jaroslav Šeda, který tenkrát pracoval v Gramofonových závodech v Loděnicích u Berouna a později se stal ředitelem hudebního vydavatelství Supraphon. Poslech nových skladeb pro mě představoval velký odklon od staré hudby, kterou jsem znala a milovala, ale bylo to vzrušující a stimulující tak, jak by si to milostpaní určitě nikdy ani nedokázala představit.

Ještě téhož roku jsem dostala nabídku hrát klavírní part v Brahmsově Houslové sonátě F dur a také Bachův Italský koncert a jeho Fantazii a fugu na cembalo a všem koncertům se dostalo velmi dobrého přijetí. Dostala jsem rovněž možnost předvést na obou nástrojích – klavíru i cembalu – díla od Bacha a Scarlattiho. Jeden z kritiků mně méně nakloněných pak mínil, že je to jako jet s kočárem taženým koněm, když bych mohla jet autem.

Řekla bych, že Domenico Scarlatti je mou druhou velkou láskou hned po Bachovi. Měl zajímavý životní osud. Jeho otec Alessandro Scarlatti byl v Itálii skladatelskou jedničkou a zakladatelem neapolské operní školy. Jeho syn se stal varhaníkem u sv. Petra v Římě. Pak jednoho dne dával hodinu na cembalo portugalské princezně, která se později stala španělskou královnou. Když se vrátila do Portugalska a provdala se do španělské královské rodiny, Scarlatti se tam se svou manželkou odstěhoval a setrval ve službách portugalského a španělského dvora po zbytek svého života, pouze čas od času odcházel do hor vést pastevecký život. Nekomponoval pak už nic jiného než sonáty pro cembalo a vytvořil jich přes pět set. Kupodivu se nestaral o to, aby vyšly tiskem. Vydavatel ho musel prosit na kolenou, aby mohl vydat prvních třicet, a většina jich vyšla až po jeho smrti.

Hrála jsem spoustu Scarlattiho hudby. Vždycky mi tak trochu připomínal Goyu. Má takové ty španělské akcenty – někdy drama, někdy tanec. Žádná polyfonie. Chrlil nápady jako sopka lávu, byl mistrem výrazu. Kdybych se znovu narodila, nahrála bych celého Scarlattiho.

◆ ◆ ◆

Když jsem si po absolutoriu začala „dělat jméno“, dostala jsem nabídku vyučovat obligátní klavír na skladatelském oddělení akademie, kde jsem pak vydržela patnáct let. Klavíristů, kteří by byli ochotni něco takového dělat, byl v té době nedostatek.

Kompozici tam studovali i někteří o něco málo starší studenti, protože za okupace byli nuceni svá studia přerušit – mezi nimi i Viktor Kalabis, který byl na konci války totálně nasazený v továrně na letecké součástky. Byla jsem mladší a o několik centimetrů menší než většina skladatelů, které jsem měla učit. Mnozí z nich byli už známí nebo ve známost vcházeli. Plat jsem dostávala minimální, ale potřebovala jsem každou korunu, kterou jsem mohla vydělat, a bylo mnohem smysluplnější pracovat s hotovými hudebními umělci než docházet domů do rodin a učit děti „pohotovosti prstů“.

Spolu s Viktorem chodil do mé třídy jeho nejlepší kamarád, skladatel František Kovaříček, a tři další studenti. Protože už jsem Viktora slyšela hrát, řekla jsem mu, že mám za to, že už ho nic dalšího nemohu naučit. Aby neztrácel čas, navrhla jsem mu, že nemusí chodit ke mně na hodiny a jít rovnou ke zkouškám, protože určitě zápočet dostane. Usmál se a řekl mi: „To já ale nechci. Chci na tvé hodiny chodit.“

Od samého začátku mi bylo jasné, že v jejich ročníku je jeden vůdčí duch, a to byl právě Viktor. Ostatní ho sice vzrůstem převyšovali, byli nadaní a pro svůj obor zaujatí, ale o radu a vedení se vždycky obraceli na Viktora. Byl také zosobněním jejich sdílené filozofie, která se promítala do jejich „nesprávně“ orientovaného politického smýšlení, totiž protikomunistického.

Netrvalo dlouho a seděli jsme bok po boku u klavíru a hráli čtyřručně přesně tak, jak jsem kdysi hrávala s milostpaní. Hráli jsme Stravinského Svěcení jara a něco od Bartóka. Od začátku jsem si Viktora vážila pro jeho rozhled a klidnou, přemýšlivou povahu, ale sama jsem byla příliš zaneprázdněná koncentrací na to, abych dohnala své vlastní hudební vzdělání, že mě nenapadlo, že bychom spolu mohli navázat nějaký důvěrnější vztah.

V té době byla mou prioritou příprava na můj první cembalový recitál v Rudolfinu. I když to mělo být jen v Malém sále, kam se vejde maximálně 190 lidí (na rozdíl od Dvořákovy síně, která je pro 1 100 posluchačů), paralyzovala mě tréma a panikařila jsem. Vystoupit na pódiu v těchto historických kulisách? To prostě nedokážu!

Neoklasicistní Rudolfinum bylo postaveno v roce 1885 jako „víceúčelový dům umění“ a stalo se hlavním místem konání hudebních akcí v Praze. Je v něm jedna z nejstarších koncertních síní v Evropě – sál, kde dirigoval své skladby i Antonín Dvořák. V roce 1919 bylo adaptováno na sídlo poslanecké sněmovny nově ustaveného Národního shromáždění. Když v roce 1939 přišli nacisté, vrátili budově funkci koncertního domu a sídlila v něm Německá filharmonie. Až po válce se do něho navrátila Česká filharmonie.

Byla jsem tam na mnoha koncertech a recitálech, ale dosud vždycky jen jako posluchačka. Na pódiu jsem tam nikdy nevystupovala, takže jsem přípravám věnovala velkou péči. Kde ale cvičit? Inu, kde jinde než přímo tam? Jednoho rána jsem tedy vstala hodně brzy a přišla jsem k Rudolfinu zrovna, když postranním vchodem vcházela uklízečka. Bylo šest hodin. S úsměvem doprovázeným psími pohledy jsem ji přemluvila, ať mě pustí dovnitř, abych mohla tajně cvičit na tom stejném nástroji, na který jsem měla za několik týdnů hrát. Stál osaměle na studené chodbě za sálem a já jsem tam chodila takhle hrát každé ráno od šesti hodin až do doby, než zaměstnanci začali přicházet do práce, což bylo kolem deváté. Seděla jsem u nástroje v kabátě a čepici a byla jsem spokojená.

To, co jsem dělala, bylo nejen úředně zakázané, ale nesouhlasil by s tím nikdo počínaje mými profesory a konče mou matkou. Štěstí mi přálo až do chvíle, kdy mě přistihl ředitel filharmonie a nekompromisně mi vynadal, že tam nemám co pohledávat. O několik dní později mě však slyšel hrát na mém klavírním recitálu na akademii a po koncertě za mnou zašel a řekl mi, že jestli chci, můžu na tu chodbu chodit cvičit dál. To mě samozřejmě potěšilo.

Mnohem větší strach než z ředitele jsem měla z polského ladiče Xaviera Skolka, který měl na starosti hudební nástroje pro Českou filharmonii. Jako mnoho profesionálních ladičů měl pan Skolek pocit, že péče o ty nástroje mu na ně zadává vlastnické právo. Cembalo je mimořádně choulostivé na teplotu, vlhkost a necitlivé zacházení a je vždycky potřeba ladit ho až těsně před koncertem. Pokud se vyskytne nějaký problém, jako zlomený brk nebo prasklina v rezonanční skříni, musí se začátek koncertu posunout nebo i koncert zrušit. Když mě ladič jednou brzy ráno načapal, jak hraji načerno na chodbě, pochopitelně se rozzlobil a zeptal se mě, co tam pohledávám.

Vysvětlila jsem mu, že mám povolení od pana ředitele.

Váhavě mě tedy nechal hrát dál a s hlavou kriticky nakloněnou ke straně zůstal stát opodál. Když jsem dohrála, byl najednou jako vyměněný a dali jsme se spolu do řeči. Řekl mi, že kdysi ladíval cembala pro Wandu Landowskou, což byla souvislost, která mě hluboce dojala. Poté se stal mým blízkým spolupracovníkem na mnoho příštích let.

Když jsem konečně o několik týdnů později měla vkročit na pódium jednoho ze sálů Rudolfina, byla jsem tak nervózní, že jsem se klepala po celém těle. Stála jsem v zákulisí a nevěřila jsem, že budu schopna jít. Málem jsem také opravdu nešla, protože maminka mi z Plzně přivezla šaty, ale zapomněla spodničku, kterou jsem potřebovala, protože šaty byly z průsvitné látky. Naštěstí mi na poslední chvíli sehnala nějakou náhradu z půjčovny kostýmů.

Sál byl toho večera plný mých kolegů z řad studentů a byli tam i významní hudebníci, například klavírista a profesor z mistrovské školy Pražské konzervatoře Karel Hoffmeister. Všichni byli na můj absolventský recitál zvědaví. Nejvíc je zajímalo, jak zní cembalo, protože už na ně prakticky nikdo nehrál. Poslední sólista, který hrál v Rudolfinu, byl Čech Frank Pelleg, jenž před válkou emigroval do Palestiny. Původní jméno Pollak si změnil na Pelleg – na počest Bachovi, jehož jméno v češtině znamená „potok“ a „peleg“ je v hebrejštině výraz pro průplav nebo kanál.

Nebyla jsem už úplně neznámá, ale Pelleg jsem také nebyla a hrozně jsem se bála, že zklamu sebe i všechny ostatní včetně mé milované maminky, která seděla v hledišti. Bylo mi moc líto, že milostpaní už je příliš stará a slabá a nemohla přijet také.

A jak to mám vždycky – jakmile jsem vešla na pódium a posadila se k nástroji, můj strach se rozplynul. Když hraji, jsem bezezbytku ponořená do hudby. Všechno ostatní se vytrácí. Často si nedokážu na svůj recitál nebo koncert vzpomenout ani bezprostředně po něm a musím se ptát lidí, jak jsem hrála.

Toho večera jsem patrně hrála dobře a ke všeobecné spokojenosti. Hrála jsem něco od Purcella, Bachovu Francouzskou suitu G dur a několik Scarlattiho sonát.

Pan profesor Kredba mi pak vlídně řekl: „Už nemám, co bych vás učil.“

◆ ◆ ◆

Toho večera seděl v hledišti ještě jeden člověk, na něhož jsem chtěla udělat dobrý dojem – Viktor, s nímž jsme si byli čím dál tím bližší.

Jednou večer, poté co jsme si museli nacvičovat nějaké nové budovatelské písně, jež jsme měli zpívat na Prvního máje, který se za komunistů slavil jako mezinárodní den pracujících, se celá naše parta vypravila do hospody, abychom trpkost z takového nedůstojného poslání zapili. Po celou dobu nácviku seděl Viktor za mnou a já jsem byla jako obvykle tím hlavním šťouralem, pochechtávala jsem se, dělala jsem si legraci z hloupých textů a všelijak jsem vtipkovala.

Všechno, jen abych zapadla do party.

Když jsem se pak v hospodě zvedla, že už půjdu, Viktor mě zastavil a zeptal se mě: „Mluvíš ty vůbec někdy vážně, nebo si pořád děláš ze všeho jen legraci?“ A šil do mě dál, vykládal mi, že moje falešné úsměvy na něho neplatí. „Nevěřím jim, protože nejsou opravdové. Mám dojem, že máš nějaký problém, který se snažíš tajit. Nechceš mi o tom něco říct?“

Nevěděl, že jsem Židovka. Znal několik dalších lidí se stejným jménem, kteří měli buď romskou krev, nebo to byli čistí árijci. A neznal ani celý můj příběh. Ten znalo jen málo lidí. Nebylo to tak, že bych svou minulost tajila, ale nikdo se mě na ni nikdy nezeptal a jen hrstka lidí, jimž to řekl Sádlo, věděla, že jsem prošla koncentračními tábory. A i tak většina lidí věděla jen málo z toho, co se doopravdy stalo. Za války jim to nikdo neřekl a po ní o tom komunisté nechtěli mluvit. Nařízení přišlo přímo z Moskvy. Pokud někdo řekl něco o Terezínu, bylo to obvykle většinou jen to, že tam byli vězněni Češi. O Židech se nikdo nezmiňoval.

Přestože tedy Viktor toho o mně moc nevěděl, tak nějak vycítil, že můj nucený smích je zástěrka a že za ním je snaha vypadat „normálně“. Když se mě tak upřímně, bez obalu zeptal, stavidla se otevřela a já jsem se rozplakala. Takhle pátrat v mé duši ještě nikdo nezkusil. Doprovodil mě pěšky pět kilometrů k domu, kde jsem bydlela, a já jsem mu všechno vypověděla. Takhle to mezi námi začalo. Uměl pozorně naslouchat a byl výborný psycholog-amatér. Než jsme se rozloučili, políbil mě. Od té doby jsme se od sebe už nikdy neodloučili a byl to Viktor, zejména Viktor, jemuž vděčím za svůj život.

On byl můj nejnovější zázrak.

Viktor toho roku končil studia hudební vědy na Filozofické fakultě UK, ale nepustili ho k promoci, protože jeho závěrečnou práci o Stravinském a Bartókovi prohlásili za „formalistickou a dekadentní“. Zjevně nebyla v souladu s komunistickými prioritami. Na víkend po jeho absolventském koncertu, na němž měl Miloš Sádlo hrát jeho Violoncellový koncert, jsem zůstala v Praze, abych si mohla tu skladbu poslechnout. Maminka o našem vztahu věděla a poznala, že je za ním víc než jen zbožný obdiv k mladému skladateli. Po koncertě jsem dala Viktorovi kytici a on si kvítka z ní vylisoval v knize a uchovával je po dlouhá léta.

Jeho nejlepší kamarád František si chtěl ověřit, zda se k sobě opravdu hodíme, a když jsem se příště vrátila z víkendu, který jsem strávila s maminkou, požádal mě o schůzku v jedné z mnoha hospod, do nichž jsme se spolužáky občas chodívali. „Potřebuju si s tebou o něčem důležitém promluvit,“ řekl mi a znělo to dost výhrůžně.

Sedli jsme si k jednomu stolu v rohu, objednali si víno a František – tvářil se přitom velmi ponuře – mi řekl, že Viktor měl dosud jen dvě přítelkyně a ani s jednou mu to nevyšlo. Než potkal mě, byl už rozhodnutý, že si nebude komplikovat život ženami a místo toho se bude věnovat výlučně hudbě. No, a pak jsem do toho vstoupila já. A dodal: „Jestli Viktor půjde do vztahu tak, jak to teď má s tebou, tak to myslí vážně a já nechci, aby se trápil.“

Napila jsem se vína a odpověděla jsem: „Nehodlám Viktora trápit.“

František pokračoval: „Chce si tě vzít, ale nebude to úplně snadné. Pro Viktora je v životě nejdůležitější hudba, na druhém místě jsou jeho rodiče a ty budeš číslo tři.“

Vyděsilo mě to. Na svatbu jsem dosud nikdy ani nepomyslela a představa, že se Viktor se mnou chce oženit, mě v duchu pěkně vykolejila. Před Františkem jsem to ale nechtěla dát najevo, takže jsem se křečovitě zasmála. „Myslím, že v tom by neměl být žádný problém,“ pronesla jsem rádoby žertem. „Na prvním místě v mém životě je hudba a na druhém maminka, takže jestli budeme mít s Viktorem toho druhého oba na třetím místě, řekla bych, že nám to bude pasovat.“

František se zamračil. Naklonila jsem se k němu a položila jsem mu ruku na paži. „To je v pořádku, Františku. Jsem ráda, že Viktor miluje svou hudbu, a jsem ráda, že miluje své rodiče. Důležité je, že se máme rádi – že se milujeme.“

Po téhle schůzce jsem se rozjela domů, vrhla jsem se matce do náruče a v slzách jsem jí vyprávěla, co se přihodilo. „Já se nechci vdávat,“ plakala jsem, „ani nechci ztratit Viktora, protože on je výjimečný člověk. Žádného podobného už nikdy v životě nepotkám.“

Dlouho jsem o tom přemýšlela a nakonec jsem dospěla k závěru, že jestli toto je způsob jak si ho udržet, tak tedy ano, provdám se za něho.

Měla jsem za to, že poslat kamaráda, aby si se mnou promluvil a informoval mě, že si mě Viktor chce vzít, byl Viktorův nápad, takže když jsme se příště viděli, vypálila jsem na něj rovnou: „Tak kdy chceš, abychom se vzali?“

Zatvářil se vyděšeně a nezmohl se na víc než: „Já myslím, že by ses měla nejdřív setkat s mými rodiči.“ Až teprve později jsem se dozvěděla, že o mém důvěrném rozhovoru s Františkem neměl ani tušení a má nečekaná nabídka k sňatku ho vyděsila stejně jako mě. Zachoval se nicméně statečně, a dokonce se jel představit mé matce a oficiálně ji požádal o mou ruku. Potom ale stejně vždycky v žertu říkával, že si mě vzal jen proto, aby už nemusel chodit na obligátní klavír.

Viktorovi rodiče, Karel a Viktorie, byli milí lidé a já jsem je měla moc ráda. Bydleli v nádherné části jižních Čech a Viktor tam k nim jezdil a skládal hudbu u jejich klavíru. Jeho matka byla nadaná výtvarnice a hrála ochotnicky divadlo, uměla francouzsky a také hrála na klavír. Její dědeček absolvoval Pražskou konzervatoř. Zemřela dva roky poté, co jsme se Viktorem vzali, takže mi bylo líto, že jsem se s ní nestihla blíže poznat. Viktorův otec pracoval jako vrchní poštmistr a já mám dojem, že jsem nebyla úplně ideální snachou podle jeho představ, ale časem jsme k sobě našli cestu. Předtím oba manželé pracovali na poštovním úřadě ve východočeském městě Solnice, kde Viktor chodil do školy a líbily se mu produkce místní dechové kapely. Jako dítě se vždycky postavil před pódium a předstíral, že kapelu diriguje.

Mezi skladbami, které kapela hrávala a on si je z rodinných procházek v parku zamiloval, byla koncertní předehra „Marinarella“ od českého skladatele Julia Fučíka. Vázaly se mu k ní hezké vzpomínky, i když mně osobně navozovala úplně jiné asociace.

Viktor svým zaujetím pro hudbu tak okouzlil kapelníka, že mu nabídl, že ho bude učit hrát na klavír, takže Viktor vystoupil na svém prvním koncertě na místní radnici v šestnácti letech.

Stejně jako já byl i on v dětství slabý na plíce a rodiče ho poslali na rok k příbuzným do Jindřichova Hradce. Nakonec se tam odstěhovali za ním. Během hospodářské krize v 30. letech nesměli manželé, pokud byli státními zaměstnanci, pracovat na jednom pracovišti, takže Viktorova matka musela ze zaměstnání odejít a jeho otec se nechal přeložit.

Když vypukla válka, mohl Viktorův otec ve své pozici na poštovním úřadě setrvat, ale Viktorovi, v té době devatenáctiletému, se podařilo pokračovat ve studiích. Přivydělával si výukou zpěvu a němčiny v dívčí škole v Mělníku. Po dvou letech ho poslali do továrny na letecké součástky, kde pracoval jako nýtovač v prostředí, kde byl takový hluk, že málem přišel o sluch.

Válka neválka, Viktor nechtěl – v tom jsme byli stejní – zanedbat své hudební vzdělávání, a proto jezdil do Prahy, kde chodil na soukromé hodiny kompozice ke skladateli Jaroslavu Řídkému a na dirigování k Pavlu Dědečkovi. Během jedné jeho návštěvy bombardovali město spojenci a on se musel schovat do krytu, kde poslouchal rytmus dopadajících střel – hned si ho na koleni zapisoval.

Stejně jako pro mě také pro něho platilo: hudba na prvním místě.

◆ ◆ ◆

S Viktorem jsme se nesmírně milovali, ale nechybělo mnoho a málem jsme se nevzali. Naše štěstí začal kalit nový, děsivý politický vývoj v naší zemi. Nebylo to o tom, že by mi na Viktorovi nezáleželo. Záleželo, a byla jsem připravena provdat se za něho od té chvíle, kdy mi František prozradil jeho úmysly. Ale v Československu došlo ke změnám a rok 1952 byl rokem obrovských zvratů. Mnoho lidí dostalo nálepku zrádců, byli nařčeni z kontaktu se západními mocnostmi a uvězněni. Byli mezi nimi i vysoce postavení straničtí činitelé a politikové, a většinou to byli Židé. Mezi lidmi se šířila tísnivá atmosféra a já jsem měla čím dál tím větší obavy z toho, jakým následkům by musel Viktor čelit, kdyby se se mnou oženil.

V Československu po válce neuvěřitelně posílily antisemitské nálady, což bylo částečně způsobeno tím, že mezi komunisty bylo značné množství židovských intelektuálů. Po únorovém puči, když strana převzala vládu v čele s generálním tajemníkem Rudolfem Slánským, což byl Žid, se antisemitské výpady po celé zemi vystupňovaly.

Komunistické vedení nebylo zajedno v tom, jak moc je dobré následovat tvrdou linii sovětské politiky a pokračovat v honu na čarodějnice po „neloajálních“ živlech a zároveň ještě iniciovat očistu od Židů na vedoucích místech stranického aparátu. Prvním souzeným „zrádcem“ byla v roce 1950 Milada Horáková – spolu s dvanácti dalšími byla obviněna z vedení údajného spiknutí za účelem svržení komunistického režimu. Milada Horáková byla přesvědčená vlastenka a bojovnice za práva žen, za války vstoupila do řad domácího odboje, byla gestapem zatčena a řadu let vězněna v Praze, v Terezíně a pak ve věznicích v Německu. Během svého posledního uvěznění v roce 1949 byla v režii československé tajné policie, nechvalně známé StB, vystavena fyzickému i psychickému týrání.

Soudní proces provázela masivní propagandistická kampaň, proti „zrádkyni“ se v továrnách a dalších provozech po celé zemi podepisovaly rezoluce, žádající její popravu. Milada Horáková a tři další obžalovaní byli, podle očekávání, odsouzeni k trestu smrti přes protesty její rodiny a vlivných lidí z celého světa včetně Alberta Einsteina, britského premiéra Winstona Churchilla a bývalé americké první dámy Eleanor Rooseveltové. Milada Horáková, která si až do konce uchovala svou důstojnost, byla popravena za to, že se údajně dopustila zločinů velezrady a vyzvědačství. Ani jeden z nich nespáchala. Bylo to bezprecedentně kruté.

A to byl teprve začátek okázalých inscenovaných procesů. Když se díky Stalinovi stala protižidovská linie součástí oficiální sovětské politiky, začaly politické špičky soudně stíhat co možná nejvíce Židů počínaje vysokými stranickými činiteli v čele s generálním tajemníkem Slánským a deseti dalšími členy strany „židovského původu“. Všichni byli obviněni ze špionáže, trockismu, titoismu, spiknutí proti republice a záškodnictví, označeni za sionistické zrádce a následně odsouzeni.

O průběhu soudního přelíčení denně informoval rozhlas, hlasatel hřímal slova o „židovských zrádcích“ a nepřátelích československého lidu a lidově demokratického zřízení. Všichni se báli a všichni jsme museli podepisovat petice požadující popravu „zrádců“, kteří se zpronevěřovali naší „šťastné a rozvíjející se zemi“. Zatčení se přiznávali a potom zase svá doznání zpochybňovali s tím, že byli pod vlivem omamných látek a museli se svá doznání učit zpaměti, ale jeden po druhém byli odsouzeni k trestu smrti. Generální tajemník byl uznán vinným a oběšen, tři z obviněných dostali doživotí. Mnoho dalších lidí si muselo odpykávat trest v uranových dolech a pracovních táborech. Celkem bylo zatčeno a odsouzeno více než dvě stě tisíc lidí.

Bylo to hrůzostrašné, protože to vypadalo, jako kdyby se zvěrstva války opakovala znovu v jakési děsuplné symetrii. Má jediná naděje byla v tom, že Viktor a já jako čerství absolventi školy a maminka jako pouhá kontrolorka kvality nejsme ani jeden natolik významní, aby někomu stálo za to pohánět nás k soudu, ale věděli jsme také, že žádnou záruku nemáme.

Každý, kdo sympatizoval s Židem, byl označen za „bílého Žida“ a jeho jméno se octlo na seznamu, který mohl mít vliv na jeho život tak dlouho, dokud budou komunisté u moci. Věděla jsem, že Viktor má před sebou velkou budoucnost a bála jsem se za něho provdat. Oženit se se mnou by byl hodně odvážný krok, ale současně by to bylo i dost pošetilé, protože už měl pověst toho, jehož postoje nejsou úplně politicky korektní. Kdyby si v tomto politicky těžkém čase vzal za ženu Židovku, zpečetil by si tím svůj osud a mohlo by to pro něho mít osudné následky.

Usoudila jsem, že nejlepší bude, když se rozejdeme, a řekla jsem Viktorovi, že si mě přece jenom nemůže vzít.

„Já to nepřipustím,“ prohlásila jsem několik měsíců po našem zasnoubení. „Kdybys to udělal, všechno by sis tím zničil a byli bychom na tom biti oba.“

Viktor se jen usmál. „Mně to nevadí,“ řekl. „Miluju tě.“ Viktor odmítl vzít ne jako odpověď a přemluvil mě, abychom spolu chodili dál a naplánovali si svatbu bez ohledu na svět kolem nás. Původně jsme se chtěli vzít v květnu 1953, protože do té doby měl být Viktor pořád ještě studentem v mé klavírní třídě a bylo proti akademickému řádu navazovat intimní vztahy mezi vyučujícími a studenty. Politicky měl stále pověst nespolehlivého a ve vzduchu visela také závažná otázka, jak si jako nestraník bude vydělávat na živobytí. Nějaké peníze si přivydělával psaním hudby pro rozhlas a já jsem čas od času hrála na koncertě a měla jsem svůj učitelský plat, ale i tak jsme byli pořád velmi chudí. Bydleli jsme u rodičů a do Prahy, kde jsme oba přespávali v ubohých podnájmech, jsme jen dojížděli a snažili se našetřit si peníze, abychom si mohli dovolit nastěhovat se do společného bytu. Také jsme chtěli sehnat dost peněz, abychom měli na všechny formální náležitosti, prstýnky, mé svatební šaty a tak podobně.

Československá vláda vydala po válce zákon, na jehož základě mohli mladí manželé získat byt a určitou finanční částku do začátků, a my jsme doufali, že ho budeme moct využít, ale v září 1952 vyšlo oznámení, že od 1. ledna 1953 bude toto opatření zrušeno. Okamžitě jsem se rozběhla na Staroměstskou radnici a požádala jsem, zda bychom mohli přeložit datum svatby a vzít se ještě před novým rokem v naději, že nárok na byt ještě získáme.

Brát se zrovna koncem tohoto roku se nám ani jednomu absolutně nehodilo. Viktor byl u rodičů v Jindřichově Hradci a snažil se dokončit v termínu svou novou skladbu – Strážnickou suitu, kterou psal na objednávku Československého rozhlasu – a já jsem měla před sebou dva celovečerní koncerty. Na jednom z nich jsem měla hrát Goldbergovy variace, což je mimořádně náročné dílo.

Připravovala jsem se také na společný koncert s panem profesorem z akademie, varhaníkem Jiřím Reinbergrem. Měl se konat 7. prosince. Hrát s Jiřím Reinbergrem jsem si považovala za velkou čest. Viktor mě chtěl slyšet a chystal se přijet do Prahy, ovšem znamenalo to, že na ten výlet padnou všechny peníze, které nám ještě zbývaly. Navrhl tedy zabít dvě mouchy jednou ranou a vzít se hned druhého dne po mém recitálu, aby nemusel do Prahy jezdit dvakrát během téhož měsíce.

Koncert dopadl nádherně a z Jiřího Reinbergra, jenž kouřil jednu cigaretu za druhou, se stal další můj blízký přítel. Před zaplněným sálem jsme představili a pak zahráli chorálová preludia (Dogmatické chorály BWV 669689) – zkomponoval je Johann Sebastian Bach, když byl kantorem v Lipsku, jsou součástí většího, čtyřdílného cyklu a skladatel v nich zpracovává protestantské chorály z luteránského katechismu – velká na varhany a malá na cembalo.

Byla to nesmírná pocta, hrát Bacha s takovým vynikajícím a proslulým varhaníkem v předvečer mé svatby člověku, který mi dokonale rozumí.

◆ ◆ ◆

V úterý 8. prosince 1952 jsme se s Viktorem v tichosti vzali. V té době jsme se už přes rok vídali den co den a překonali jsme tolik překážek, že zádrhele, které se na poslední chvíli v náš velký den vyskytly, byly jen drobné nenadálé překážky, které jsme hravě překonali.

V den naší svatby bylo zataženo a mrzlo, ale nám to nevadilo. Pořádně jsme se nabalili, já jsem měla přes svatební šaty hnědý kabát a na hlavě klobouk. Protože se v té době nedaly sehnat žádné jiné čerstvé květiny než karafiáty v rudé barvě, koupil mi tedy Viktor kytici červených karafiátů. Celí rozesmátí jsme se přihnali na Staroměstskou radnici s historickým orlojem a absolvovali svatební obřad za účasti maminky, Viktorových rodičů a dvou jeho přátel. Mamince se její budoucí zeť zamlouval, ale nelíbilo se jí, že jsme to všechno vzali tak hopem. Takhle spěchat – to se v té době takzvaně nepatřilo.

Viktorovi trvalo tak dlouho, než mě přesvědčil, abych se přece jenom odhodlala a provdala se za něho, že ze sebe předepsané repliky honem rychle vychrlil, abych si to náhodou ještě nerozmyslela. Když jsme na radnici podepsali oddací list a dostali na něj úřední razítko, odebrali jsme se všichni na oběd do jedné místní restaurace, kde mi Viktor řekl, že jako svatební dar mi dává klavírní koncert, na kterém pracuje, svůj vůbec první, Klavírní koncert č. 1 op. 12. Je to půvabná, veselá skladba, inspirovaná Mozartovým motetem Exsultate, jubilate, do níž, jak mi řekl, vložil všechno, co ke mně cítil.

Maminka nám jako svatební dar zaplatila jednu noc se snídaní v apartmá překrásného hotelu Palace přímo v centru Prahy, nedaleko Václavského náměstí.

Takový luxus! Pro nás dva něco stěží uvěřitelného. Byli jsme vážně děsně chudí a z představy, že máme svou svatební noc strávit v takovém přepychovém hotelu, jsme byli celí rozechvělí. Těšili jsme se hlavně na to, jak se budeme rozvalovat na opravdové manželské posteli a jak se dosyta nasnídáme.

I to nám zkomplikoval jeden zádrhel – a musím dodat: bohužel. Ještě téhož dne odpoledne nám Viktorův nejlepší kamarád František přišel oznámit, že dostal – a s ním i další mí studenti ze skladatelského oddělení – povolávací rozkaz k výkonu základní vojenské služby. Věděli jsme, že Viktora se to netýká, protože měl slabý zrak, ale pomyšlení na to, že čtyři nadaní mladí muži musí v době, která je klíčově důležitá pro jejich profesní zrání, na vojnu, bylo děsivé. Nejlepší, v co mohli doufat, bylo, že se dostanou do Armádního uměleckého souboru, ale František říkal, že už jim sdělili, že s takovou výsadou jako „politicky nespolehliví“ nemohou počítat.

Viktor měl profesora, jehož si velmi vážil, a on ho měl také rád, takže ho odpoledne v den naší svatby vyhledal a požádal ho, zda by nemohl nějak pomoci. „Přijďte za mnou zítra ráno před vyučováním a uvidíme, co se s tím dá dělat,“ řekl mu pan profesor. „Sejdeme se v mém kabinetu na Filozofické fakultě v 7.30.“

Mohla jsem Viktora nechat, ať tam jde sám, a smutnit si v naší skvostné posteli, ale za to, že je i v takový den tak nesobecký a věrný svým kamarádům, jsem ho milovala tak, že jsem vstala v šest hodin ráno s ním. Dali jsme si jen rychlé kafe na baru a pak jsme opustili naše vyhřáté apartmá a šli čekat do vymrzlé budovy fakulty, až pan profesor přijde. Nakonec dorazil a mluvili spolu dlouho. Ukázalo se, že v tom nemůže nic dělat, a tak jsme věděli, že naši přátelé, moji studenti, budou muset narukovat. Byli jsme zklamaní, ale ještě jsme stihli doběhnout zpátky do našeho hotelu, vychutnat si pořádnou snídani a užít si několik posledních hodin naší svatební noci.

◆ ◆ ◆

Viktor mi byl během prvních let našeho manželství velkou oporou. Byl mou spirituální kotvou, jen díky němu jsem dokázala všechny ty nové a děsivé výzvy ustát. Držel mě, když jsem plakala ze spaní, a utěšoval mě, když jsem se probouzela ze zlých snů. Někdy mě vzpomínky úplně ochromovaly, ale Viktor mi neustále připomínal, že jsem přežila a mohu se teď věnovat své milované hudbě. Ujišťoval mě také, že jsem jako muzikantka opravdu dobrá, a já jsem mu věřila, protože jsem si vážila jeho názorů. Viktor nemluvil do větru a já jsem věděla, že v takových důležitých věcech by nelhal.

Postupem času jsem došla k poznání, že chci od života jen tři věci: žít a nemít hlad, věnovat se hudbě a být s mou maminkou a Viktorem.

Nejdůležitější bylo, že po mně chtěl, abych pořád a pořád mluvila o svých zkušenostech. Byl prvním člověkem, který mě donutil odpočívat, protože jsem byla nepolepšitelný workaholik a on mě po třech hodinách cvičení vždycky přiměl přestat. „Potřebuješ si vyčistit hlavu,“ říkával. Jezdívali jsme na kolech do Divoké Šárky, přírodní rezervace na okraji Prahy, a chodili jsme na procházky do lesa. Záhy jsem zjistila, že chození mi dělá dobře, ale když jsem se vrátila domů, cvičila jsem další tři hodiny. Nejsem žádný expert na židovskou kulturu, ale líbí se mi koncept „šabatové duše“ – dne odpočinku, kdy je duše povinna slavit stvoření. Zachovávat jeden den v týdnu volný vám poskytuje možnost přemítat o tom, co jste prožili a jaká poučení z toho pro vás vyplývají, a vracet se do svého středu – k sobě. A mně se moc líbí, že se ta tradice nevztahuje jen na lidi, ale také na soumary, takže odpočívat mohou i zvířata.

Viktor mi neustále opakoval, že žijeme v mimořádné době a že to, co jsme zažili za války, je výjimečné. Tvrdil, že něco takového jako nacismus se už nikdy nevyskytne.

Bylo mi jasné, že tomu sám doopravdy nevěří, ani já jsem tomu nevěřila, ale bylo dobré to od něho slyšet.

Ve skutečnosti pohlížel na politický vývoj s obrovskou skepsí. Měl hodně informací o tom, co se děje v Sovětském svazu. Četl memoáry ruských emigrantů a bylo mu jasné, že situace v Československu nespěje k ničemu dobrému. Ale snažil se doufat v to nejlepší možné a usilovně mi pomáhat, abych mohla zase normálně žít. Zjistila jsem, že Viktor je vnímavý a upřímný člověk, na něhož se mohu naprosto spolehnout. A to byl pro mě mnohem lepší lék než pokoušet se o optimistický pohled na to, co se dělo kolem nás.

Po celou dobu našeho dlouhého a šťastného manželství mi Viktor vždycky, když přišel z práce domů, otrávený z nejnovějšího vývoje situace, oznámil: „Potřebuju si vyčistit hlavu.“ Bez dalších slov jsme si sedli ke klavíru a večer co večer spolu hráli čtyřručně. Říkával tomu duševní hygiena. Já jsem vždycky hrála bas a Viktor horní hlasy. Byl lepší klavírista než já a hráli jsme spolu Brahmse, Beethovena, všechno. Oba jsme měli rádi Stravinského a já jsem kdykoli, samozřejmě, ráda hrála Bacha, ale hráli jsme také hodně Haydna a Mahlera. Viktor měl rád Hindemithovy klavírní sonáty a také Bartókovy a Honeggerovy. Hráli jsme a hráli, dokud nám maminka nepřišla říct, že večeře je na stole.

Můj milovaný Viktor vždycky říkal, že kromě své hudby si v životě přeje jen jedno – zbavit mě traumatu z války, uzdravit mě a pomoct mi, abych se zase cítila jako normální člověk. Říkával, že největším neštěstím všech, kdo prožili to co já, je, že se cítí vyloučeni z lidského pokolení.

Jeho láska mě uzdravila. Stejně jako moji rodiče také já a Viktor jsme se nesmírně milovali – až do konce našich dní.

4
Plzeň, 1938

„Zuzano, počkej!“ volala za mnou moje sestřenice Dagmar, když jsem s pláčem vyrazila ze dveří školy a rozběhla jsem se po ulici. Školní brašna mi vypadla z ruky, ale já jsem si toho nevšímala a utíkala jsem rovnou do kadeřnictví, kam, jak jsem věděla, moje matka plánovala zajít. Bylo jaro 1938 a já jsem si myslela, že se mi právě zhroutil svět.

„Mami, mami!“ vrhla jsem se mamince v kadeřnickém salonu v slzách na klín. S obličejem na její sukni jsem plakala a plakala.

„Co se děje, drahoušku?“ zeptala se maminka vyplašeně, sundala mi brýle a zvedla si mou hlavu k sobě. „Co se, pro všechno na světě, stalo?“

„Bude válka!“ naříkala jsem. „Táta bude muset jít na frontu! Co když ho zabijí a už nikdy se nevrátí?“

Maminka se podívala na svou kadeřnici a beze slov jí pokynula, ať nás nechá o samotě. Houpala mě v náručí, hladila mě po hlavě a snažila se mě upokojit. „Ale, jdi – jak jsi na to přišla?“ zeptala se mě.

Dusila jsem se pláčem a vypravila jsem ze sebe, že naše učitelky vyhlásily odpoledne ve škole branné cvičení, před nímž nám všem rozdaly plynové masky a učily nás, jak je používat. „Říkaly, že když si je nenasadíme včas, udusíme se!“

Ty smradlavé gumové masky byly pro mě hmatatelným důkazem něčeho, co se vymykalo mým představám. Do hloubi duše to mnou otřáslo.

„Drahoušku, prosím tě, ničeho se neboj,“ utěšovala mě matka a utírala mi přitom slzy. „Války jsou minulostí. Žádná válka nebude. Už nikdy. To bylo jen cvičení.“

Chodili nás navštěvovat různí strýcové a tety, nedávno dokonce přijeli i naši příbuzní z Vídně a vždycky si dlouho povídali s tátou a maminkou a mně teď ta setkání u nás doma vytanula na mysli. Všichni se tvářili vážně a ponuře. Ve své naivitě jsem si myslela, že si povídají o tom, jak jdou obchody, jaká je daňová politika, ale teď mi došlo, že nejspíš všichni žijeme ve stínu hrozící války a že se pouze pokoušeli to přede mnou utajit. Matka mi teď mohla říkat, co chtěla, a snažit se mne sebevíc uklidnit, já jsem se uchlácholit nenechala.

Bylo mi jedenáct let, ještě nikdy jsem neslyšela tátu mluvit o tom, co zažil během první světové války, ale rodiče mě vychovávali ve víře, že to byla poslední válka a nikdy už žádná nebude. Představa, že je to jinak, že další válka klidně vypuknout může a nejspíš vypukne, mi změnila život. Tenkrát v tu chvíli víceméně skončilo mé idylické dětství.

To, co se dělo v následujících měsících, jen přispělo k tomu, že jsem byla ještě vyděšenější. Po anšlusu Rakouska v březnu 1938 obrátil Hitler pozornost na Československo a ještě téhož roku zabral Sudety na západě naší země. Můj otec to považoval za takovou nehoráznost, že se okamžitě přihlásil jako dobrovolník do Československé armády, což nebyla jeho povinnost, protože měl zranění z války, ale byl odhodlaný bojovat za svou vlast znovu. Česká armáda byla dobře připravená, panovala v ní vysoká morálka a měli jsme smlouvy s Velkou Británií a Francií, že nám v případě, že by nás někdo napadl, pomohou. Táta přemluvil maminku, aby mne odvezla ke svým příbuzným do Dobříše a aby mne tam nechala, dokud se nevrátí, načež se s námi, k mému naprostému zděšení, rozloučil s tím, že jde na frontu.

A pak se stalo něco nepředstavitelného. Británie a Francie, vůdčí evropské mocnosti, porušily smlouvy s naší republikou a společně s Itálií podepsaly v Mnichově dohodu o postoupení pohraničí nazývaného Sudety pod správu Německa. Byl to ústupek Hitlerovi. Předpoklad byl takový, že pokud to udělají, Hitler se s tím spokojí a v Evropě bude klid. Britského předsedu vlády Nevilla Chamberlaina a francouzského premiéra Edouarda Daladiera vítali lidé při jejich návratu do Londýna a Paříže jásotem a květinami. Byli považováni za mírotvůrce, ve skutečnosti to však byl začátek konce.

Mnichovská dohoda byla pro tátu krutou ranou. Připadal si zrazený. Celá země si tak připadala. Bez zahraniční pomoci a ve vírech vnitřních zmatků neměla šanci. Otci nezbývalo než vzdát se nadějí na to, že bude svou zemi bránit, a vrátit se domů. Tak jsme se všichni sešli zase v Plzni a s obavami jsme očekávali vývoj věcí příštích.

Byla jsem ještě malá a neměla jsem tušení, co se chystá. Nedávno jsem začala chodit na gymnázium a měla jsem z toho nesmírnou radost, protože jako dítě jsem byla neustále tak nemocná, že jsem většinu školní docházky promeškala. Na gymnáziu jsme měli matematiku, chemii, fyziku, dějepis, zeměpis a němčinu. Mou první třídní učitelkou byla Milada Tománková, s níž jsme se měly moc rády, i když mě často peskovala za můj „příšerný“ rukopis, který mi vždycky kazil můj jinak výborný prospěch. Později jsem z testů zjistila, že jsem geneticky přirozený levák, což byla obrovská výhoda při hraní. Většina lidí má levou ruku technicky slabší než pravou, ale já jsem s tím žádné těžkosti neměla. Myslím, že v Bachově polyfonii, v níž je i několik souběžně vedených melodických hlasů, mi to dokonce pomáhalo.

Moji radost z toho, že mohu chodit do školy, záhy zkalily dozvuky mnichovských událostí a potom v listopadu 1938 zprávy o Křišťálové noci, protižidovském pogromu, při němž došlo k přepadení stovek domů, škol a synagog po celém Německu. Pogromu padlo za oběť mnoho nevinných lidí a další byli odvlečeni do koncentračních táborů. Vzpomínám si, že mí rodiče se zachmuřenými výrazy poslouchali zprávy BBC z rozhlasu, ale já jsem pořád vlastně nechápala, co se děje, ani mi nedocházelo, že to má něco společného s námi. Takhle to bylo až do března 1939, kdy zbytek okleštěného státu obsadila německá vojska a ve všech domácnostech v zemi zavládlo nefalšované zděšení.

Nevím, z čeho jsem byla víc vyděšená – jestli z toho, že v našem hlavním městě hlídkují v tancích ozbrojení němečtí vojáci, nebo z poznání, že se rodiče až dosud snažili všechno přede mnou utajit. Od té doby jsem trvala na tom, aby mi vždycky o všem, co se děje, řekli. Dennodenně jsem je zasypávala otázkami na politickou situaci a začala jsem číst všechno, co jsem si o tom mohla opatřit v naději, že už mě nikdy nic znovu nezaskočí.

Snažili se, seč mohli, odvádět mou pozornost k jiným věcem, a pamatuji si, jak mě maminka vzala s sebou do kina na můj první film, animovanou disneyovku Sněhurka a sedm trpaslíků, který mě uchvátil a naprosto okouzlil. Byl to tak krásný zážitek, že jsem si usmyslela, že budu chodit na každý nový film, který se bude promítat, ale nacisté to měli vymyšlené jinak. Mělo trvat šest dlouhých let, než jsem směla znovu vkročit do biografu.

Němci postupovali v naší zemi podle svých Norimberských zákonů, které stanovovaly, co mohou Židé na okupovaných územích dělat a co naopak dělat nesmějí. Jednoho dne se na pouličních nárožích objevily vylepené vyhlášky, aby si je každý mohl přečíst. Oznamovalo se v nich, že je zakázáno židovským dětem navštěvovat německé školy nebo biografy, divadla a koncerty a nakupovat jsme směli chodit jen do některých obchodů a jen ve vyhrazených hodinách, většinou, když už to nejlepší zboží bylo vyprodáno. Všichni Židé museli na svrchním oděvu nosit našitou Davidovu hvězdu, a tak se nám okamžitě začala spousta lidí na ulici vyhýbat, protože bylo nebezpečné s Židem dokonce i jen promluvit. Měli jsme zakázáno jezdit hromadnou dopravou, navštěvovat veřejné prostory a nesměli jsme vykonávat naše obvyklá zaměstnání. Obchody židovských majitelů musely být označeny žlutou hvězdou nebo nápisem „Žid“ či „Jude“.

Nevraživost vůči nám se hromadila postupně. Někteří z mých spolužáků, a dokonce i někteří mí kamarádi stranili Němcům nebo se mi kvůli mé šesticípé hvězdě vyhýbali. Nebo se možná prostě jenom báli. Mnohem víc se jich ke mně chovalo hezky, ale já si pamatuji na ty protivné. Jedním z nich byl Hans Ledeč, německý chlapec, který bydlel v přízemí a často jsme si povídali a hráli jsme si spolu, i když byl o něco starší než já. Po příchodu nacistů vstoupil do mládežnické organizace Hitlerjugend a byl z něho rázem někdo jiný – chladný a nepřátelský. Provokoval mě, začal být zlý a říkal mi, že tu nemám co dělat, že v Plzni nemám co pohledávat.

„Kam tedy patřím, když ne do této země?“ ptala jsem se táty, zmatená a rozpolcená. „Proč jste mi nikdy neřekli, že sem nepatřím nebo že jsem jiné rasy? Co se s námi bude dít?“

Začala jsem chodit do knihovny a snažila jsem se vypůjčit si a přečíst všechno možné o židovské rase, víře a historii. Chtěla jsem zjistit, z čeho pramení antisemitismus, jestli to je záležitost náboženská, sociální nebo rasová. Do té doby jsem neměla zdání, že něco takového vůbec existuje. Z toho, co jsem se dočetla – o staletích pronásledování a pogromů, jimž museli Židé čelit – jsem byla tak konsternovaná, že jsem se ve dvanácti letech stala horlivou sionistkou. Připadalo mi, že jediná cesta jak se dostat z takového začarovaného kruhu vede přes vytvoření kruhu vlastního. Přirozenou logikou jsem dospěla k závěru, že patřím někam jinam – snad do Palestiny nebo do některé z dalších zemí, o nichž se uvažovalo pro založení samostatného židovského státu – a že bychom se tam tedy měli všichni odstěhovat.

Maminka se obávala, že mé nové zaměření bude pro mého hluboce vlastenecky založeného otce těžkou ranou. Vždycky se před svými kamarády ze Sokola vytahoval, jak je asimilovaný, a ona se teď bála, že se mezi nimi kvůli své sionistické dceři stane terčem posměchu. Prosila mě, abych, když už ty knihy o sionismu musím číst, si je nečetla před ním. Četla jsem si je tedy v koupelně, ale on na to stejně přišel, a když se to stalo, jeho reakce nás obě překvapila.

„Jestli tě to tak mimořádně zajímá, tak bude opravdu asi nejlepší, když o tom budeš mít co nejvíc seriózních informací,“ řekl mi rezignovaně. „Možná se pletu a pravdu máš ty, Zuzko. Musíš si na to přijít sama.“ Mé názory vždycky respektoval, což slouží otci – jakémukoli – ke cti. Tak jsem se seznámila s dějinami judaismu a začala jsem div že ne být pyšná na to, že jsem Židovka. Uvědomila jsem si, že i toto je součástí mé osobní historie, a probírala jsem to dokonce i s tátou a jeho přáteli. Říkala jsem jim: „Tak, a teď vidíte, že žádná asimilace nefunguje! Židé byli vždycky pronásledováni a jediným řešením pro nás je mít vlastní stát.“ Myslím, že tatínek stejně nikdy nezměnil své smýšlení a miloval svou vlast až do konce, ale doufám, že alespoň pochopil, jak to myslím a o co mi jde.

Vstoupila jsem do mládežnického sionistického hnutí Makabi Hacair (Mladý Makabejec), připadalo mi, že nabízí cestu z chaosu ven. V Československu vzniklo v roce 1929 a fungovalo na podobných principech jako Sokol – zaměřovalo se na tělovýchovné a sportovní aktivity, ale s jedním přidaným aspektem navíc – a tím byla výuka hebrejštiny. Naše skupina se jmenovala hebrejsky Kadimah (to znamená „Vpřed“) a připravovali jsme se na to, že až dojde k založení židovského státu, odstěhujeme se tam a budeme žít v „zaslíbené zemi“ v kibucu.

Byli jsme parta deseti děvčat a pěti kluků. Dagmar se k nám odmítla přidat, což pro mě bylo velkým zklamáním, protože jsem nás dvě vždycky považovala skoro za sestry. Nepohádaly jsme se, jen jsme to spolu důkladně prodebatovaly. Dagmar si chtěla uchovat nezávislost a zůstat na straně asimilovaných českých Židů, které jsme v té době považovali za svou opozici. Brala to tak, že je zkrátka Češka a že nacistický útlak je namířen proti všem Čechům, přičemž proti Židům jen o trochu víc. Sionismus jí nic neříkal. To byl začátek našeho nevyhnutelného rozchodu – po letech přátelství – proměny, jejíž počátky se ohlásily už ve škole, když se rozhodla pro přírodovědné zaměření a já pro humanitní.

Trápilo mě, že nesdílí mé nadšení, ale nezabránilo mi to v tom, abych se o to víc nesblížila s mými novými přáteli, zejména s báječnou mladou dvojicí, která skupinu vedla: Tyldou Fischlovou, které jsme říkali Tilla, a Karlem Schleissnerem. Obou jsem si velmi vážila a měla jsem je ráda. Tilla byla krásná blondýnka z Plzně, trochu při těle, s modrýma očima, o osm let starší než já. Karel byl ze Sudet, na první pohled typický Žid, s tmavými vlasy sčesanými ke straně, hnědýma očima a malým knírkem. Byl to mimořádně krásný a laskavý člověk. Byli do sebe zamilovaní a já jsem byla přesvědčená, že se jednou vezmou a budou mít krásnou rodinu, pravděpodobně v Palestině.

Učili nás celé první léto po okupaci Československa, což bylo ironií osudu zrovna v době, kdy jsem se konečně uzdravila a začala jsem být normálním dítětem. Skoro každý den jsme si chodili společně zaplavat do rybníka „Židováku“ v Českém údolí. To bylo jediné místo, kam jsme směli chodit, protože už jsme měli zakázáno koupat se společně s árijskými dětmi, a tak se z něho stalo místo setkávání s našimi rodiči, přáteli a kamarády Makabejci. U rybníka jsme byli samí Židé a patřit do skupiny mladých lidí, kteří se vzájemně podporují a mají společný cíl, byla velká posila. Naučilo mě to vážit si síly židovské víry.

Když byl vyhlášen zákaz Židům jezdit hromadnou dopravou a nesměli jsme vycházet bytů po osmé hodině večerní, museli jsme si vyhradit hodně času na to, abychom se včas vrátili domů, protože jinak by nám hrozilo zatčení, ale někdy jsme u rybníka ztratili pojem o čase. Tenkrát jsme se poprvé setkali s členy fašistického mládežnického hnutí Vlajka. Říkali jsme jim čeští nacisté – byli to starší mládenci mezi osmnácti a dvaceti lety a hlídali, jestli se po úřední hodině nezdržují venku nějaké židovské děti. Neřekla bych, že to byli vysloveně antisemité – byli to prostě takoví fašističtí rváči. Čekávali na nás na silnici za rybníkem, kde na nás ze zálohy vystartovali a každému, kdo byl venku po úřední hodině, natloukli. To bylo moje první setkání s násilím. Snažili jsme se jim pokaždé utéct, ale někdy nás dohonili. Mně osobně zbili jen jednou, zfackovali mě a bušili do mě pěstmi, ale naštěstí mi nerozbili brýle. Mnohem častěji to v naší skupině odnášeli kluci.

Tatínek pořád ještě nesl těžce zradu ze strany západních mocností a byl naprosto zdrcený. Několik jeho kolegů ze Sokola bylo zatčeno a každý den přicházely zprávy o dalších trablech. Židé nesměli vlastnit rozhlasové přijímače, ale nám se podařilo ten náš schovat, a tak jsme každý večer zachmuřeně poslouchali londýnské vysílání BBC. Táta se snažil nedávat přede mnou najevo, co si doopravdy myslí a jak mu je, ale já jsem vytušila, že se trápí a každý den čeká, že si přijdou i pro nás.

Jednou večer jsme se spolu, táta a já, vraceli od rybníka domů, dlouho před úřední hodinou, a cestu nám zastoupila naše kuchařka Emilka, která na nás čekala venku na nároží. „Hledá vás gestapo. Vás a další členy Sokola,“ varovala mého otce. „Nechoďte domů, čekají tam na vás.“

Táta jí poděkoval a řekl mi, že se půjde schovat do lesa.

„Jdi domů, uklidni maminku a zítra přijď za mnou,“ řekl mi. „Sejdeme se na našem místečku.“

Běžela jsem domů, srdce až v krku, a v našem bytě jsem potkala dva příslušníky gestapa. Z pohledu na přeplněný popelník jsem usoudila, že už tu jsou nějaký čas. Maminka byla kupodivu klidná a neustále jim vykládala: „Vážně nevím, kde můj manžel může být. Nikdy mi to neříká. Věřím jen, že pokud bude moct, tak domů přijde. Klidně tu můžete čekat.“ Nakonec jí uvěřili a odešli.

Druhého dne po ránu jsem běžela do lesa s jídlem a oblečením a potkala jsem se s tatínkem přesně tam, kde řekl. Musel se skrývat celý týden, protože gestapo ho k nám přicházelo hledat každý den. I jeho bratr Karel se musel ukrývat, protože na něho byl vydán zatykač za dezerci z rakouské armády během první světové války.

Když lidem od gestapa došlo, že mého tátu doma pravděpodobně nenajdou, a usoudili, že nakonec ho zadržení stejně nemine čistě jen proto, že je Žid, chodili k nám domů už jen krást. Přicházeli pravidelně každý týden, většinou dva muži v uniformě se sudetským Čechem, který se jmenoval Haas a pomáhal jim hledat jídlo, čokoládu a šperky. Němcům pomáhalo proti Židům mnoho lidí ze Sudet, což mělo později své důsledky.

Bylo děsné slyšet, jak buší na dveře a dožadují se vstupu. Vrazili dovnitř, ječeli a kopali do všeho kolem, otevírali šuplíky a skříně, prohledávali všechny pokoje a přitom nám neustále vyhrožovali. Ještě nikdy jsem nikoho neslyšela tak křičet a musela jsem si zacpávat uši. Zdrželi se pokaždé tak hodinu, brali všechno, co se jim líbilo, a říkali nám: „Však se vás Židů brzy všech zbavíme. Nikdo z vás nezůstane naživu a tam, kam půjdete, stejně nebudete potřebovat nic z toho, co tu máte.“

Jejich výhrůžky nás děsily, a kdykoliv k nám přišli, nikdy jsme nevěděli, co s námi bude. Strašně jsem se bála.

Maminka byla velmi odvážná a často se jim postavila. Při jedné prohlídce našli štangli salámu, kterou schovala do komína. Když důstojník gestapa řekl: „Das ist nicht für sie, das ist für deutsche Kinder“ (To není pro vás, to je pro německé děti), odpověděla mu maminka v dokonalé němčině: „Aber wir haben auch ein Kind und das will auch essen“ (Ale my máme také dítě a také chce jíst). Oni tam ten salám nechali. Byla opravdu obdivuhodná, jak se jim dokázala postavit. Je to téměř k nevíře, ale nikdy jí za její troufalost nic neudělali. A jakmile odešli, dali jsme všechno zase zpátky, kam to patřilo, a žili jsme dál. Co jiného jsme mohli dělat?

Když příslušníkům gestapa došlo, že už nám nezbývá nic, o co by nás mohli připravit, přestali k nám nakonec chodit. Neměli jsme žádné příjmy, protože otci jeho obchod zkonfiskovali a svěřili ho pod správu Treuhändera neboli důvěrníka, člověka, který šel nacistům na ruku a očividně jejich propagandě věřil. Protože viděl protižidovské plakáty, které Němci vylepili, kde mohli, a byly opravdu děsné, představoval si Židy s vousy a div ne s rohy na hlavě a dost ho překvapilo, že táta je hezký, nepraktikující a že vůbec nevypadá jako Žid. Zpočátku měl otec povoleno pracovat v obchodě po boku důvěrníka, ale protože byl mimořádně hrdý člověk, takové postavení by nikdy nepřijal.

Důvěrník si ho postupně oblíbil a snažil se chovat k němu pěkně. Věděl, že mu jeho firmu zabrali, a nakonec mu řekl: „Pane Růžičko, odneste si z obchodu všechno, co chcete, prosím.“

Mého otce to rozlítilo. „Vy mi nemáte co říkat!“ odpověděl zostra. „Je to můj obchod.“

Později mu Treuhänder potají nabídl, že mu bude dávat polovinu příjmů z obchodu, ale táta by od toho člověka nevzal ani cigaretu. Dával mu jasně najevo, že pro něho není nic než zloděj.

Krátce na to poslali tatínka do Horní Břízy, města vzdáleného čtrnáct kilometrů od Plzně, pracovat v tamní kaolínové továrně. Nemohl se odtamtud vracet domů, což nás všechny znepokojovalo, ale pomohl jeden z jeho kamarádů ze Sokola a převedl ho do své továrny v Plzni. Potom jsme přišli o náš nádherný byt a museli jsme se přestěhovat do mnohem menšího bytu, který jsme sdíleli společně s jednou německou židovskou rodinou. Zbavili jsme se většiny svých věcí nebo jsme požádali přátele, aby nám to, na čem nám hodně záleželo, uschovali u sebe, a museli jsme odejít na druhou stranu města do nového domova jen s tím, co jsme mohli pobrat. Sice jsme si mysleli, že je to vůči nám nespravedlivé, ale nepřipadali jsme si nikterak podřadní nebo méněcenní. Naši noví spolubydlící byli velmi milí lidé a postarali se o nás. Slavili jsme s nimi všechny židovské svátky a vyměňovali jsme si dárečky.

Nejlepší ze všeho bylo, že měli gramofon a velký pokoj, ve kterém organizovali výuku tance. Dokonce si na to najali i opravdového tanečního mistra. Odsunuli jsme nábytek do všech čtyř koutů a pouštěli jsme desky a právě tehdy jsem se naučila tancovat, klouzat po parketu na krásné skladby Glenna Millera nebo mou oblíbenou píseň Smoke Gets in Your Eyes, již zpívala Leslie Hutchinsonová, které se přezdívalo Hutch a byla jedním z mých mladistvých idolů.

◆ ◆ ◆

Když se za tou dobou dnes ohlížím, vycházím z toho jako docela naivka, ale i když cokoli, co se stalo, bylo vždycky ještě o něco horší než to, co bylo předtím, pořád jsme setrvávali v domnění, že to takhle nemůže dlouho vydržet. Sice jsme žili v permanentním strachu, že se stane něco děsného, ale já ani maminka jsme se z toho – kupodivu – emocionálně nehroutily. Naopak, dodávalo nám to sílu.

Naděje, k níž jsme se upínali, byla pro nás požehnáním i prokletím, protože jsme pořád doufali, i když se naše naděje opakovaně vytrácela.

Byla jsem pořád ještě hodně mladá a věřila jsem, že to prostě nějak přežijeme a nakonec se přestěhujeme do nového židovského státu. Moji rodiče zase věřili, že západní armády zasáhnou, porazí nacisty a zachrání nás, takže budeme moct zůstat v Československu a žít tak jako dřív. Mnoho našich židovských známých už uprchlo a znali jsme další, kteří to měli v plánu, i když to bylo čím dál riskantnější. Požádali své nežidovské přátele, aby jim u sebe uschovali jejich nejcennější majetek. I my jsme to tak udělali, svěřili jsme svým přátelům do úschovy naše fotografie, perské koberce, porcelán, zlato a šperky, ale každý, kdo na to přistoupil, se tím vystavoval obrovskému nebezpečí, že se přijde na to, že něco ukrývá. Nacisté zmrazili bankovní účty Židů a vydali nařízení, že každá domácnost musí vyhotovit podrobný soupis majetku a ten potom odevzdat do „úschovy“ třetí říši.

Tatínek měl pořád ještě hodně kamarádů v Sokole a téměř denně se u nás zastavil některý ze sokolských bratrů, aby se zeptal, jestli nám může nějak pomoci. Pořád ještě nosili své kroje a setkávali se na tajných „jestřábích“ či „sokolích“ schůzkách. Otec byl ve městě významnou osobností a oni o něho nechtěli přijít. „Žádné strachy,“ ubezpečovali ho. „Tady to Židé nebudou mít tak hrozné jako v Německu. Postaráme se o tebe. Jsi jeden z nás. Ani tobě, ani tvé rodině se nic nestane a tohle tady nebude mít dlouhého trvání. Francie a Anglie nám pomohou a za půl roku bude po všem.“

Jmenovali ho čestným árijcem a nabídli se, že pokud to bude potřeba, všechny tři nás někde ukryjí, dokud válka neskončí, ale táta odmítl. Byl realista a řekl jim věcně: „Nic takového neslibujte. Nikdo z nás neví, na jak dlouho by to mohlo být.“

V následujících měsících se začali moji rodiče konečně vážně zabývat myšlenkou na opuštění země. V úvahu přicházela Jižní Amerika, takže i když si myslím, že tatínek ve skutečnosti nikdy neměl v úmyslu vystěhovat se, aby uchlácholil maminku, začal se tajně učit španělsky a já jsem se učila s ním. Kromě toho jsem s tátou chodila na hodiny anglické konverzace s rodilým Angličanem pro případ, že bychom se rozhodli vystěhovat do Londýna. Maminku to všechno dost znervózňovalo, nicméně ani ona nelenila a učila se šít kravaty, protože si myslela, že by si tím třeba někde mohla vydělávat na živobytí.

Její sestra Elsa utekla v roce 1937 se svým manželem

Leem do Vídně, ještě před anšlusem, a emigrovali do New Yorku. Leo měl ve Vídni obchod s hedvábnými deštníky a otevřel si ho i v Americe. Jejich syn Otto si s mými rodiči často dopisoval a opakovaně na ně naléhal, ať utečou také. Rodina Ginsburgových z Chicaga nám dokonce poslala místopřísežné prohlášení s ověřeným podpisem, které nás všechny opravňovalo zažádat si na americké ambasádě o víza. Tatínek ten doklad nosil v náprsní kapse, ale pořád ještě váhal a odmítal s tím, že: „Kdykoliv jindy bych už emigroval, ale nemohu svou zemi opustit, když je v nebezpečí.“

Nikdy jsem jeho postoj nezpochybňovala a přijímala jsem jeho rozhodnutí za své vlastní. Stejně jako on i já jsem se cítila být vlastenkou, a přestože jsem snila o novém životě v Palestině, nepřestávala jsem věřit v budoucnost Československa. Maminka to viděla jinak, a když Němci na podzim roku 1941 zavřeli hranice a nadále už nebylo možné, aby celá rodina uprchla, obávám se, že otci jeho už tak těžký život dost znepříjemňovala. Byl tenkrát nesmírně sklíčený, ale ona ho denně plísnila a vyčítala mu, že nás neodvezl do bezpečí, dokud ještě mohl.

Psychologický tlak té odpovědnosti, kterou svým rozhodnutím na sebe za nás všechny vzal, musel být hrozný. Nakonec se rozhodli zachránit alespoň mě, takže po mnoha tajných debatách na mě rodiče vyrukovali s možností zajistit mi místo v jednom z transportních vlaků, které odvážely židovské děti do Anglie.

Zhrozila jsem se a okamžitě a vehementně jsem se postavila proti. „Raději umřu, než bych vás opustila!“ prohlásila jsem. „Nikam nepojedu.“ Jako vždycky se ke mně zachovali jako k dospělé a mé rozhodnutí respektovali, myslím, že dokonce s úlevou, protože nikdo z nás si nepřál odloučit se od ostatních.

Po příchodu nacistů chtěli nás, mě a Dagmar, naši rodiče poslat na židovské gymnázium do Brna, ale protože podle Norimberských zákonů nesměly židovské děti navštěvovat žádné školy, nakonec z toho sešlo. Podle týchž zákonů nesměli „Nežidé“ vyučovat Židy, ale moje statečná milostpaní mi dovolovala navštěvovat ji potají a dál k ní chodit na hodiny klavíru, i když jsem musela svou hvězdu zpola ukrývat pod šátkem. Kdyby mě chytili, stihl by nás obě tvrdý trest. Milostpaní mě navíc učila jen v době, kdy byl její manžel v práci (pracoval jako inženýr ve Škodových závodech, které nacisté zabrali a vyráběli tam tanky a další zbraně). Vzpomínám si, že jsme tenkrát hrály hlavně Dvořáka a Mendelssohna, často čtyřručně. Milostpaní byla statečná žena a úžasný člověk.

Byli i další lidé, kteří se zachovali mimořádně statečně. Starší děti organizovaly výuku pro ty z nás, kdo jsme měli zameškanou školu, dobrovolně a potají chodily k nám domů a pomáhaly těm, pro něž bylo další vzdělávání teď „verboten“. Učitelé z Brna posílali všechny potřebné učebnice, pomůcky a seznamy otázek ke zkouškám a bývalý ředitel naší školy, pan Špála, další „Nežid“, nás vyučoval u sebe doma. Byl zdrcený z politického vývoje a pořád říkal, že Masaryk, první československý prezident, neměl rozpad Rakouska-Uherska nikdy dopustit.

Jeho úvahy a postřehy nám tenkrát zněly hodně divně. Považovali jsme ho za staromilce, který plácá nesmysly. Neměli jsme o ničem z toho ani ponětí. A tak jsme to táhli dál, dělali jsme, co jsme mohli, přestože nám dennodenně šlo o život.

◆ ◆ ◆

Transporty začaly v říjnu 1941. Transport – jak nevinný výraz pro něco, k čemu se vázaly naše nejhorší obavy! Odhadovalo se, že šest tisíc českých Židů bylo z Prahy a Brna posláno na „východ“ pracovat pro německou třetí říši v ghettech v Polsku a Bělorusku. Nikdo z jejich příbuzných nevěděl, kam je poslali, a jen málo z nich se vrátilo, což vedlo ke spekulacím a divokým dohadům, že všichni byli zavražděni.

O dva měsíce později bylo založeno české ghetto v bývalém posádkovém městě Terezín, poklidném místě asi padesát kilometrů severně od Prahy. Nacisté ho přejmenovali na Theresienstadt a mělo to být vzorové ghetto, ukázkový koncentrační tábor prezentovaný jako „dar Adolfa Hitlera Židům“. Říkalo se, že Židé tu mohou žít v bezpečí a být tu svými vlastními pány. Podle původní koncepce to měl být propagační projekt, který měl ukázat, jak se má řešit „židovská otázka“, přičemž měl současně maskovat svůj pravý účel – tranzitní tábor pro vyhlazovací centra na východě.

Nakonec bylo do Terezína posláno všech sedmdesát pět tisíc zbývajících českých Židů, zejména těch, kteří byli „prominentní“ nebo už známí v západním světě – umělci, vědci, profesoři, hudebníci, intelektuálové a divadelníci. Později bylo ghetto vyhrazeno přednostně pro válečné veterány a starší Židy, kteří by nemuseli úplně dobře snést „útrapy přesídlení“. Následně bylo zaplaveno prominentními a bohatými Židy ze všech zemí, které Hitler napadl napříč Evropou. Většině z nich bylo přislíbeno luxusní ubytování, což se ukázalo být jedním z nejpříšernějších podvodů v dějinách lidstva.

Židovským rodinám v Plzni začaly přicházet takzvané „pozvánky“, v nichž bylo adresátům oznámeno číslo jejich transportu a k tomu informace, že mají dva dny na to, aby se připravili, a po té dostavili do bývalé sokolovny, velkého místního tělovýchovného centra. Odtud měli jít na nádraží a nastoupit do vlaků, které je měly odvézt do jejich nového „domova“.

Doslechli jsme se, že i Židé z Dobříše mají jít do transportů, a maminka se bála o mou babičku Zdenku. Můj milovaný dědeček Leopold, ten, co měl tolik knih a kouřil fajfku, byl už po smrti, zemřel v jedenaosmdesáti letech po operaci srdce a moje babička to sama moc nezvládala. V předvečer svátku Jom kipur v září 1941 nechala svou služku připravit šabatový stůl, jako obvykle s parádním stříbrem a čínským porcelánem, modlitební knihou a svíčkami. Připomněla si Den smíření podle tradice, odebrala se do postele, spolykala nějaké pilulky a už se nikdy neprobudila. Věděla, co se chystá.

Dne 7. prosince 1941, asi měsíc poté, co začaly transporty z Plzně, zaútočili Japonci na Pearl Harbor a bezprostřední reakcí Američanů byl vstup Spojených států do války. Najednou zase svitla naděje. Všichni věřili, že boje brzy skončí. Nikdy bychom si nepomysleli, že to potrvá ještě další skoro čtyři roky.

Moc jsme se z těch zpráv ale radovat nemohli, protože gestapo svolalo židovskou omladinu včetně mě a Dagmar do sídla Židovské obce. Tenkrát jsem zažila největší šok svého dětství. Důstojníci gestapa nám řekli, že nás mladé vysílají ve dvojicích do ulic, abychom roznášeli pozvánky do transportů adresátům, z nichž většina byla přesvědčena, že co držíme v rukou, znamená rozsudek smrti pro ně i jejich rodiny.

Rychle jsme vytvořily s Dagmar dvojici ve víře, že budeme tu ponurou misi zvládat lépe, když budeme mít jedna druhou, ale žádnou velkou útěchu nám to nepřineslo. Z toho, co jsme musely dělat, nás jímala hrůza. Roznášely jsme vždycky celý den od osmi ráno do osmi večer, procházely jsme ulicemi ruku v ruce a zastavovaly se u dveří nešťastníků. Mezi lidmi se to okamžitě rozkřiklo, takže jsme zažívaly i opravdu srdceryvné scény. Lidé nás znali a věděli, proč za nimi jdeme. Někteří to čekali a byli na to už připraveni. V jiných rodinách to přijímali s křikem a zoufalým pláčem, zapřísahali nás, popadala je hysterie a někteří z toho opravdu šíleli.

Někteří z těch, kdo se znali s naší rodinou, se nás snažili uplatit, abychom prohlásily, že jsme je nezastihly doma, nebo nás přemlouvali, abychom tu malou bílou pozvánku někam jako zašantročily, ale to jsme si netroufly riskovat. Dostaly jsme jasné instrukce doručit všechny pozvánky, které nám přidělili, nechat každého příjemce podepsat převzetí a do šesti večer se vrátit na německý Hlavní úřad se všemi jmény a adresami ověřenými, aby si je úředníci mohli odškrtnout a zanést do svých seznamů.

Němci byli vždycky velmi důkladní.

Myslím, že jsme ty mizerné pozvánky doručovaly jen několik dnů, ale připadalo nám, že to trvá celé věky. Pokaždé když se nám podařilo pozvánku „úspěšně“ předat, objaly jsme se s Dagmar a plakaly jsme. Spousta lidí si na nás vylévala vztek, že jim to nařízení doručujeme. Bylo to hrozné. Všude jen pláč a nářek. Scény, které jsme viděly, byly opravdu příšerné a já stále ještě na něco z toho, čeho jsme byly svědky, nemohu ani pomyslet. Našim rodičům jsme se nesvěřovaly s detaily, abychom je ušetřily. Těch několik dní opravdu znamenalo konec mého dětství. V pouhých čtrnácti letech jsem neměla ani zdání, že svět může být takový. Vyrůstala jsem v idylickém domově, obklopena láskou. Nikdy jsem nepoznala nevlídnost nebo utrpení a najednou jsem se octla tváří v tvář tomu nejhoršímu, čeho je člověk schopen.

Přišly jsme s Dagmar do jednoho bytu a zjistily jsme, že si tam celá rodina pustila plyn. Už je našli a dveře byly otevřené. Všude byla mrtvá těla, mezi nimi i úplně malé děti. Museli vědět, že k nim jdeme. Předtím jsem ještě nikdy neviděla mrtvé tělo a to, co se tam naskytlo našemu pohledu, mě pronásleduje dodnes. Jinde si zase lidé podřezali žíly, a když jsme tam přišly, byla všude voda z koupelny a krev.

Jednou, když jsme se konečně pozdě večer vrátily na Hlavní úřad SS, nás tam nechali ještě několik hodin čekat a úředníci kontrolovali a ověřovali naše seznamy. Musely jsme vyplnit, kde jsme byly, koho jsme navštívily a komu jsme předaly předvolání. Všechno jsme musely nadiktovat zaměstnanci gestapa. Byly jsme unavené, zdrcené a bylo už dost dlouho po úřední hodině podle stanného práva, takže jsme také měly strach, aby se nám cestou domů nic nestalo. Seděly jsme zhroucené na židlích, čekaly, až nás pustí, a najednou se ve dveřích objevil tatínek i se svou Davidovou hvězdou jako odznakem cti. Muselo už být kolem desáté večer a pro židovského občana bylo téměř sebevražedné ukázat se někde s tou nášivkou venku na ulici po úřední hodině. Táta se však nikdy nesmířil s tím, že by měl být občanem druhé kategorie.

„Co tu děláte s těmi dětmi?“ uhodil na ně. Byl v obličeji bílý jako křída a jednal s nimi velmi ostře. Vždycky, když se zlobil, zbledl. „Víte, že nesmí být takhle pozdě venku. Je to pro ně nebezpečné a musí okamžitě jít!“

Lidé od gestapa zvedli k tomu odbojnému Židovi užaslé pohledy. Když neodpověděli, prohlásil: „Odvedu je domů!“ A popadl nás každou za ruku a táhl nás pryč. Všichni mlčeli a nikdo mu v ničem nebránil. Ten večer byl táta už zase mým hrdinou.

◆ ◆ ◆

O několik týdnů později, koncem ledna 1942, krátce po mých patnáctých narozeninách, se u našich dveří objevil mladík, kterého jsme znali, a měl tentokrát pozvánku on pro nás. Do Terezína. Já a Dagmar jsme v té době předvolání neroznášely, ale věděly jsme, že někdo nám ho doručí, protože můj strýc Karel, teta Kamila, Dagmar a její sedmiletý bratr Milošek ho dostali několik dní před námi.

Měli jsme dva dny na to, abychom se sbalili a ohlásili se v bývalé sokolovně v pět hodin ráno. Ve stejném transportu byli i rodiče mého otce a mnoho našich přátel, takže jsme se utěšovali, že alespoň budeme všichni pohromadě. Dagmar s celou rodinou odjela o den dřív.

Maminka maskovala svou úzkost zaneprázdněností. Všechno zorganizovat bylo pro ni jako nějaký zlý sen a ostatně pro každou matku. Přišla nám pomoct naše bývalá kuchařka Emilka a také naše služka. Směli jsme si vzít každý jen jeden kufr – takže v podstatě jen dva, protože můj raneček vydal za půl zavazadla – a celková váha našich zavazadel nesměla přesáhnout padesát kilogramů – život vtěsnaný do padesáti kil. Nesměli jsme si brát žádné peníze v hotovosti ani šperky, i když přátelé nám doporučovali, abychom si zašili peníze a drahokamy do švů našich kabátů. Nařízení znělo nechat všechno doma včetně všech cenností, porcelánového nádobí nebo obrazů. Jako všichni, kdo šli do transportu před námi, jsme si lámali hlavy s tím, co nechat doma a co si zapakovat. Mamince někdo poradil, ať vezme hrnce a kastroly a ať vybere to nejteplejší oblečení, jaké máme. To jsme udělali a rozhodli jsme se, že si ho navlékneme na sebe, abychom o ně zredukovali váhu svých zavazadel a mohli přibalit ještě něco.

Nevěděli jsme, kdy se budeme moci příště najíst nebo co nám kde dají k jídlu, takže Emilka pomohla mamince zapakovat hrách, mouku, nějaké olejovky a tabák. Kuriózní bylo, že většina lidí, kteří odjížděli do Terezína, si i přes tato striktní omezení stejně s sebou brala buď knihy, nebo housle – dokonce i violoncella – s tím, že i nadále povedou jakýs takýs kulturní život. I kdyby to znamenalo, že si nevezmou tolik teplého oblečení nebo jídla, byli ochotni takovou oběť přinést, jen když s sebou budou mít svůj hudební nástroj. Právě proto byli lidé, sotva do Terezína přijeli, okamžitě s to dát dohromady kvarteto anebo nacvičit divadelní hru. Ani my jsme nebyli výjimkou. Já jsem si pochopitelně nemohla s sebou vzít klavír a většina mých knih by také hodně vážila, takže jsem si vybrala jen několik nejoblíbenějších svazků. Směla jsem si vzít několikery noty a probírala jsem se jimi celé věky, než jsem nakonec sáhla po Bachových Francouzských a Anglických suitách a několika jeho raných skladbách.

Děsila jsem se loučení s milostpaní, která mi byla učitelkou a rádkyní od mých devíti let. Odnesla jsem jí kopii fotografie, na které nás tatínek zachytil ve dnech těsně před odjezdem. Originál mám pořád ještě u sebe – na té fotce vypadám, že pláču. Milostpaní byla velmi statečná a nedala přede mnou najevo žádné city. Měly jsme hodinu klavíru jako obvykle a ona se pak zeptala: „Co by sis dnes ráda zahrála společně jako naši poslední skladbu?“

Nenaznačila, že by to mohla být vůbec poslední skladba, jakou budeme hrát společně, ale já jsem pochopila, jak to myslí.

Bez váhání jsem si vybrala jednu ze skladeb, které jsem si brala s sebou do Terezína – Bachovu Anglickou suitu č. 5 e moll s její jednoduchou, cituplnou sarabandou. Je to překrásná, prostá a nesmírně jímavá hudba. Ukazuje tvář, jakou si člověk obvykle s Bachem nespojuje. Je v ní něha. [Podle jiných zdrojů to byla Dvořákova Suita A dur. Pozn. překl.]

Sedly jsme si s milostpaní vedle sebe na klavírní stoličku, malinko jsme se k sobě přiklonily a zahrály jsme ji čtyřručně.

5
Ostrava, 1954

Akademii jsem absolvovala v roce 1951. Sehnat práci nebylo tenkrát vůbec snadné. V Československu byla spousta nezaměstnaných a země se pořád ještě nevzpamatovala z poválečného šoku. Jednou jsem šla kolem Rudolfina, stála tam spousta pianistů, tak jsem se jich zeptala, co se tam děje. Řekli mi, že nová, státem řízená Hudební a artistická ústředna (pozdější Pragokoncert) pořádá v Rudolfinu konkurz na klavíristu do výjezdního kulturního programu se zpěvačkou, houslistou a violoncellistou, jehož cílem mělo být „přinášet hudbu lidu“. Tak jsem se přihlásila taky.

Agentura byla založena v roce 1948 jako instituce s monopolním právem pořádat kulturní, hudební a jiné umělecké akce ve městech a na venkově. Mnoho obcí – velkých i malých – se za okupace vylidnilo a dostalo do izolace a potom, když byli po válce vyhnáni všichni Němci, kteří v zemi ještě zůstali, v nich došlo k zpřetrhání všech kulturních a sociálních vazeb. Agentura fungovala podle sovětského vzoru a stejně jako v Sovětském svazu sestavila vždycky estrádní program i s klauny a akrobaty a vyvážela ho do měst a obcí po republice. Účinkovali v něm i populární zpěváci a stejně tak i umělci z vážnohudebního břehu jako já.

Nepředstavovala jsem si, že moje koncertní kariéra začne harcováním ve starém autobuse, který mě doveze vždycky někam, kde zahraji v zakouřené hospodě nebo zpola vybombardované tovární hale, ale byla to šance na placené zaměstnání na stálou smlouvu a to znamenalo přinejmenším pravidelný plat a ještě několik dalších výhod, protože jsme si s Viktorem spořili na společnou budoucnost.

Přehrávky probíhaly za plentou. Měla jsem zahrát jednu klasickou a jednu moderní skladbu, takže jsem si připravila Prokofjevovu Sonátu číslo 3 a Beethovenovu Klavírní sonátu číslo 31. Bez rozehrání mě poslali ke klavíru, na který porotci neviděli, a začala jsem hrát. Bylo to poprvé, kdy jsem hrála za plentou, a musím říci, že to bylo docela příjemné. Nevěděla jsem ani, kdo v té porotě sedí. Plenta tam nebyla ani tak kvůli umělcům, jako spíš kvůli porotcům. Opravdu nevěděli, kdo hraje.

K mému velkému překvapení mi později přišel dopis, v němž mě informovali, že jsem kvalifikační soutěž vyhrála a že mě do agentury přijímají jako sólistku. Neměla jsem ani zdání, co to ve skutečnosti znamená. Práce mi začala téměř okamžitě a vydrželo mi to čtyři roky. Spolu se mnou zkoušky úspěšně složili sopranistka Ludmila Dvořáková, violoncellista Josef „Pepík“ Chuchro a houslista Václav Snítil. Všichni jsme byli zoufale bez peněz. Byli jsme součástí takzvané Estrády Praha. Stokrát poté, co jsem tu soutěž vyhrála, jsem si říkala, že já jsem do ní vůbec chodila! Měli jsme časově nabitý, a tím pádem vyčerpávající program, příšerná ubytování a byla to práce často velmi nevděčná. Všem nám mnohokrát připadalo, že nemáme žádnou budoucnost. Před námi třeba vystupoval silák s činkami (který musel violoncellistu požádat, aby mu podal jednoručky), hadí žena, imitátor Strýček Jedlička nebo žena s cvičenými psíky. Býval u toho konferenciér, který to měl všechno na povel. Dělníci nebo horníci, co právě vyfárali z útrob země, seděli s kamennými výrazy v mlze kouře z cigaret a neúčastně sledovali, jak se snažíme. Každý den jsme si říkali: „Pane bože, co po nás bude dnes zase chtít?“

Někdy jsem třeba měla zahrát s dalšími kolegy Dvořáka nebo Bacha a někdy jsem měla vystoupit jen já sama. Také jsem musela doprovázet sopranistku, která zpívala populární písně. Vždycky, když jsem měla hrát sólo, zavolal mě konferenciér na pódium – obvykle to byl jen nějaký praktikábl, kterého jsme pro ten účel vozili v autobuse – a obrátil se k tomu netečnému publiku s nadšeným výkřikem: „A teď vám něco zahraje Zuzanka!“

Málokdy někdo zatleskal. Sedla jsem si k nástroji a konferenciér se zeptal: „Jestlipak znáš stupnici, Zuzanko? Můžeš nám ji zahrát – c, d, e, f, g, a, h, c?“ A já jsem ji poslušně zahrála jako jeden z těch cvičených psíků.

„Tak, a můžeš teď zahrát Kočka leze dírou?“ zeptal se a mrkl na mě a já jsem udělala, oč mě požádal.

„A teď Zuzanka zahraje Beethovenovu Appassionatu!“ zvolal vítězně a já jsem spustila Beethovenovu Klavírní sonátu č. 23 f moll. Pianino, na které jsem měla hrát, nemělo kolečka a místo nich stálo bůhvíproč na podpěrách houpacího koně, takže kdykoliv jsem se opřela do kláves, ujíždělo.

Dnes se tomu mohu smát, ale tenkrát, musím říci, to moc k smíchu nebylo. Bylo to degradující a ponižující. Po koncertě jsme se vždycky sešli v nějakém omšelém hotelovém pokoji, zabalení do dek, protože všude byla vždycky zima, a říkali jsme si, bože, co s námi bude. Mysleli jsme si, že takhle bude vypadat naše budoucnost, protože tak to bylo v Sovětském svazu. Takhle se šířila kultura. Vážně jsme se báli, jak dopadneme – a to jsme přitom byli ti privilegovaní, ti, kteří vyhráli konkurz jako sólisté Hudební a artistické ústředny. Lidé nám záviděli, protože jsme za to dostávali peníze.

Ráno nás třeba poslali hrát malým dětem z mateřské školky a prvního stupně základní školy. Když to Pepíka přestalo bavit, odložil violoncello a řekl: „Děti, budu vám vyprávět pohádku.“ A vyprávěl jim pohádky a měl s tím mnohem větší úspěch než s Dvořákem v nějakém h moll. V továrnách se nám hrálo lépe než v zakouřených hospodách a často se po nás chtělo, abychom přispěli ke zvýšení pracovní výkonnosti tím, že zahrajeme lidovou píseň Červený šátečku, takže jsme hráli a hráli, dokud jsme nebyli v obličejích promodralí. Ale přece jenom jsme mívali po vystoupeních třeba i zajímavé debaty s dělníky, z nichž mnozí toho překvapivě mnoho věděli a kladli inteligentní otázky. Ptali se třeba na to, v jakém je skladba slohu, nebo je zajímaly okolnosti jejího vzniku. Vzpomínám si, jak bylo narváno v jedné tovární hale v ostravských dolech v roce 1954, kde všichni zaměstnanci dostali hodinu volno, aby si mohli jít poslechnout naši hudbu, než nastoupí na další směnu. Stáli před námi se založenýma rukama v obrovské hale ve svých špinavých montérkách, měli za to, že jsme je přijeli pobavit. Sopranistka Ludmila Dvořáková tenkrát účinkovala s houslistou Láďou Jáskem a byl tam s námi i „starý pán“ KáPéeS, pan profesor Sádlo, který nás představil a po vystoupení zahájil diskusi.

„Chce se někdo na něco zeptat?“ obrátil se s úsměvem do davu, když jsme dohráli nějakou komořinu od Haydna. Kdosi zvedl ruku. „Tady, já. Kolik dostane houslista zaplaceno za koncert?“ zeptal se jakýsi mladík.

Ozvalo se souhlasné mručení, všichni přikyvovali a pochechtávali se.

KáPéeS se otočil k houslistovi. „No tak, soudruhu, můžeš nám, prosím, říci, kolik dostaneš za to, že jsi nám dnes zahrál?“

Jásek tu sumu pronesl tichým hlasem – myslím, že to bylo nějakých šest set korun – a to okamžitě vyvolalo mezi těmi muži obrovské pozdvižení. Křičeli a hrozili pěstmi a volali: „Cože? My na to musíme pracovat celý měsíc a jemu stačí hrát jen jedno odpoledne!“

Pan profesor se usmál a počkal, až se přítomní zklidní. Rozhlédl se po hale a zeptal se: „Je tu mezi vámi někdo, kdo je opravdu silný?“

Chlapi se začali hecovat a všelijak po sobě pokřikovat a nakonec mezi sebou vybrali jednoho obrovitého horníka. Tady Franta, řekli nám.

Postrčili ho dopředu.

„Mohl byste, prosím, jít sem k nám na stupínek?“ zeptal se ho KáPéeS.

„Jdi! Tak jdi!“ halekali na něho, povzbuzovali ho a smáli se.

KáPéeS si vzal od mého kolegy housle a podal je Frantovi, který je opatrně vzal do svých obrovských tlap.

„A teď se, soudruhu,“ řekl mu KáPéeS, „prosím, postav tady a stůj tu tak, jak tu náš houslista stál tu poslední hodinu, s nástrojem opřeným o rameno a se zdviženýma rukama, jako kdybys nám hrál Haydna, ano?“

Za hlasitého „jen do toho“ a všeobecného smíchu zaujal Franta požadovanou pozici – KáPéeS a houslista mu ji jen maličko doupravili – a vítězoslavně se na své kumpány zašklebil.

Pan profesor se na všechny pěkně usmál, podíval se na hodinky a řekl: „Tak uvidíme, jak dlouho Franta v té pozici vydrží, ano?“

My jsme mezitím něco zahráli, Ludmila zazpívala „Písničky na jednu stránku“ a Franta začínal ochabovat. Za několik minut jsem si všimla, že se mu paže začínají chvět, pak se mu roztřásla i kolena. V obličeji zrudl, pak zmodral, a když ho ze strnulé pozice rozbolela ramena, začal křivit tvář. V hale to hlučelo, chlapi mu hlasitě fandili, povzbuzovali ho dupotem, mlácením cínovými talíři o zdi, volali „do toho, do toho“ a „nevzdávej to“.

„Franta, Franta, Franta!“ skandovali a všichni se tlačili dopředu, aby na svého šampiona pořádně viděli. Všimla jsem si, že si dávají z ruky do ruky peníze, a kravál v hale se stupňoval na ohlušující úroveň zároveň s tím, jak Frantovi začalo tělo vibrovat napětím.

Podle hodinek pana profesora vydržel něco přes čtvrt hodiny. Pak už v té pozici dál nedokázal stát ani o chvilku déle, spustil ruce a zahanbeně svěsil hlavu. Chlapi bučeli a ječeli.

Když se konečně utišili, poplácal KáPéeS Frantu chlácholivě po zádech a požádal všechny, aby mu po zásluze zatleskali. „Tak teď možná chápete, proč si houslista svůj výdělek zaslouží,“ řekl. „Nejenže takhle stojí po celý večer, ale má taky talent a umí nám zahrát tu nejkrásnější hudbu. A teď prosím o velký potlesk pro všechny naše hudebníky.“

Horníci přiznali porážku a své uznání nám vyjádřili dlouhotrvajícím ohlušujícím aplausem.

◆ ◆ ◆

A právě z řad mužů, jako byli tito horníci, z řad dělníků v továrnách vzplanulo povstání proti našim komunistickým vládcům rok poté, co jsme se s Viktorem vzali. Naší zemi, už tak dost těžce zkoušené pod útlakem stalinismu, hrozil kolaps.

Přestože Stalin v březnu 1953 zemřel, vláda i nadále prosazovala sovětský model plánovaného hospodářství, který měl v zemědělství podobu kolektivizace a hlavní důraz se v něm kladl na těžký průmysl. Jídla byl nedostatek, stále fungoval přídělový systém s potravinovými lístky. Ceny státem subvencovaného spotřebního zboží letěly závratně vzhůru a inflace vzrostla na osmdesát procent.

Mezi lidmi se šířily děsivé zvěsti o tom, že naše ekonomika je na pokraji kolapsu a že se možná chystá měnová reforma. Potom, na konci května, nově zvolený prezident Antonín Zápotocký ve svém projevu občany ujistil, že jsou to všechno „fámy, které šíří třídní nepřátelé“ s cílem otřást vírou v socialistický stát. Druhého dne ráno byly všechny bankovní pobočky zavřené. Došlo k tomu ze dne na den. Hodnota naší měny se přepočítávala v poměru padesát ku jedné. Měli jsme pouze povoleno jít si určitou stanovenou sumu starých peněz vyměnit na poštu za nové. Ze všech lidí v zemi byli rázem žebráci.

Účelem toho opatření bylo postihnout spekulanty, zastavit černý trh a dostat všechny ostatní „buržoazní třídní nepřátele“ na kolena. Bankovní pobočky nesměly vyplácet výběry nad stanovený limit. Byla to bezprecedentní peněžní loupež v režii státu.

Tenkrát jsme bydleli, Viktor, já a maminka v malém, poměrně novém bytě v Plzni. Plzeň byla průmyslovým městem, ve kterém žili hlavně dělníci, ale lidé tam smýšleli podstatně jinak než v ostatních částech Československa, protože Plzeň osvobodili Američané, nikoliv Rusové. Dne 1. června 1953 vyšlo do ulic demonstrovat několik tisíc lidí, většinou dělníků z obrovského strojírenského podniku Škodovka (v té době Závody V. I. Lenina), rozhořčených devalvací záloh, které jim vedení továrny nechalo záměrně vyplatit předčasně, ještě ve staré měně. Protestovat se však vydali i dělníci z dalších závodů a rovněž studenti. Z našeho bytu, z něhož jsme měli přes ulici výhled na budovu Krajského soudu, jsme všechno viděli. Protestující se sešli na náměstí Republiky, spousta lidí měla v rukou československé vlajky a křičeli, „Pryč s komunisty!“ nebo „Chceme svobodné volby!“, a obsadili budovu radnice.

Po té vyházeli okny busty Lenina, Stalina a Gottwalda, obrazy prorežimních státníků, pěticípé hvězdy a rozstříhanou sovětskou vlajku a nahradili je portrétem Edvarda Beneše. Obsadili i budovu soudu. Slyšeli jsme je zpívat československou hymnu. Žádali propuštění politických vězňů. Policie nezasáhla, vedení města muselo povolat armádu. Vojáci vesměs odmítali jít proti dělníkům, takže přišla řada na jednotky lidových milicí, jejichž členové byli kovaní komunisté.

Viktor byl doma, komponoval svůj nový koncert a snažil se soustředit na práci. Já jsem pracovat nedokázala, oblékla jsem si tedy kabát a šla jsem na náměstí podívat se, co se děje. Vzápětí jsem odtamtud utekla, ale ještě jsem si stihla všimnout vozů bez státní poznávací značky, jimiž jezdila Státní policie. Projížděly kolem a muži z aut pořizovali fotografie všech, kdo tam byli. Vypadalo to čím dál nebezpečněji. Když jsem se vrátila domů, Viktor zapnul rádio, abychom si poslechli zprávy. Nebylo tam ani slovo o tom, co jsem viděla, a místo toho hráli Straussovy valčíky. Zamrazilo mě. „Tohle neskončí dobře,“ předpověděl a měl pravdu.

Když dorazili milicionáři, rozpoutala se bitka, střílelo se, byli povoláni rovněž hasiči, kteří na demonstrující lili proudy vody z hadic a mnoho protestujících bylo zraněno. Byl vydán zákaz vycházení a příslušníci StB zatkli stovky lidí. K zadržení stačilo, aby měl člověk mokré oblečení. Následovaly soudní procesy, v nichž byli hlavní aktivisté vzpoury odsouzeni až ke čtrnácti letům odnětí svobody. Říkalo se, že jeden byl dokonce popraven. Nejméně dvě ženy ve vězení zemřely. Z našeho bytu jsme to všechno viděli: nejdřív nepokoje a povstání, potom propouštění zatčených a pak i trestní řízení s těmi, kdo byli stíháni, včetně mladistvých, které na soud doprovázeli jejich plačící rodiče a prosili porotce o slitování.

A zase to pro nás mělo tíživé a nečekané následky. Vláda nemohla veřejně přiznat, že strůjci kontrarevoluce byli dělníci, tvrdila tedy, že celé povstání bylo předem naplánovaným dílem bývalých kapitalistů.

Komunistická strana spustila vlnu odvetných opatření namířených proti každému, koho mohla obvinit. Konfiskovala majetek a domy, tisíce lidí přišly o práci nebo byly přeřazeny na nižší pozice, odboráři byli propouštěni. Představitelé moci se chopili příležitosti dostat „nepřátelské živly“ z města a celé rodiny se musely z úředního nařízení prakticky okamžitě vystěhovat do vysídlených oblastí v Sudetech v česko-německém pohraničí, kde se po válce nedalo bydlet v ničem jiném než v opuštěných a polorozpadlých domech.

Mamince už sice sebrali obchod i byt, ale pořád ještě platila ona i členové její rodiny – jako židovští kapitalisté – za „podvratné živly“, takže i ona měla být z úředního rozhodnutí spolu s dalšími „kapitalisty“ vystěhována z města a někam odvezena. Bylo to úplně stejné jako předtím. Plzeň jsem za to nenáviděla.

Přišel k nám policista s nějakým úředním lejstrem, které jsme měli podepsat, a dostali jsme dvanáct hodin na to, abychom si sbalili všechny své věci a opustili své byty s tím, že nás na náklaďácích rozvezou do opuštěných vesnic pohraničí.

Představa, že pro nás přijedou náklaďáky, maminku naprosto zdrtila. Jako by se všechno znovu opakovalo. Znovu internační tábory? A i kdybychom to přesídlení přežili, pokud už budeme jednou soudně vystěhováni, budeme mít nálepku „politicky nespolehlivých“ a v našich průkazech totožnosti budeme mít razítka s označením „akce 1. června“ – stigma, které bude mít pro nás všechny katastrofální dopad. Pokud by k tomu došlo, což se téměř stalo, nemohli bychom Viktor ani já už nikdy pokračovat ve svých studiích nebo se věnovat své práci v oboru. Nebyl by žádný skladatel Viktor Kalabis a žádná cembalistka Zuzana Růžičková. Neměli bychom šanci získat žádné jiné zaměstnání než podřadnou nekvalifikovanou pracovní pozici. Já bych musela pracovat někde na poli a Viktor pravděpodobně v dolech. Nebyl čas se proti tomu bránit nebo pomýšlet na útěk dřív, než nás do těch domů, o nichž jsme věděli, že jsou ve skutečnosti neobyvatelné, zaženou. Byla to naprosto zoufalá situace.

A pak se stal další zázrak. Tajemnicí komunistické strany v Plzni a členkou rady městského národního výboru se stala Anča, moje bývalá chůva, ta, která se o mne tak pečlivě starala, když jsem jako dítě dostala tuberkulózu, a která s námi jezdívala o prázdninách na hory. Když se dozvěděla, že nás mají vystěhovat, okamžitě ten příkaz stáhla, i když nám bylo jasné, že stejně budeme muset pryč a pravděpodobně se do mého rodného města už nikdy nebudeme moci vrátit.

Viktor měl nějaký zatuchlý podnájem v Praze, kam odjížděl, když se potřeboval soustředit na práci. Byl to jen jeden malý pokoj bez kuchyně, v podstatě komora s místem tak akorát pro jednu postel. Ale bytná byla milá paní a dovolila mu, aby chodil hrát k ní do bytu na její pianino. Ze svého předchozího podnájmu se odstěhoval, když zjistil, že jeho domácí je rasistka.

„Vy jste Židovka?“ zeptala se mě jednou, když si všimla čísla, které jsem měla vytetované na paži. „Nemám ráda Židy.“

Viktor se na ni zle osopil: „A proč? Kolik jich znáte?“

„S žádným jsem se nikdy nesetkala,“ odpověděla s přezíravým úsměvem. „Ale vím, co jsou zač.“

Zažádali jsme si v Praze o vlastní byt, ale ještě jsme čekali, až nám naši žádost schválí, což bylo podmíněno návštěvou člověka z bytového úřadu. Inspektor se nejdřív přišel podívat, kde a jak žadatel bydlí, a teprve potom mu přidělil nový byt. Viktor hned odjel do Prahy, aby se pokusil celý ten schvalovací proces uspíšit, a podařilo se mu to, protože v jedenáct hodin přišel ten inspektor, a když slyšel, před jakým dilematem stojíme, slíbil, že nám pomůže. Měl dvě děti, dceru harfistku a syna dirigenta, takže s námi soucítil a měl pochopení pro naši lásku k hudbě. Slíbil Viktorovi, že mu hned následujícího dne přidělí byt, což udělal, a ještě mu poradil, aby se s naším dekretem vrátil do Plzně, připomněl úředníkům, že jsme se nedávno vzali, oznámil jim, že máme byt v Praze a že s námi v něm bude bydlet i tchyně.

Pomohli jsme mamince sbalit si nejnutnější věci – už zase – a obešli jsme své přátele, aby si z bytu odvezli nejlepší kusy našeho nábytku. Najali jsme si dodávku, naložili jsme koncertní křídlo a všechno ostatní, a jen co jsme vyrazili, dostavil se policista s naší novou „pozvánkou“ neboli vystěhovaleckým dekretem.

„Kam jedete?“ zeptal se příkře. „Máte jet do Sudet.“ Viktor mu klidně odpověděl: „Máme krátce po svatbě, dostali jsme byt v Praze a stěhujeme se tam i s matkou mé manželky.“

Ten policista nás mohl na místě zatknout, ale policie v Plzni nesympatizovala se stranou, zejména po tom, co se nedávno ve městě stalo a – bylo to skoro k nevíře – nechal nás odjet.

Celou cestu do hlavního města jsem čekala, že nás každou chvíli zadrží. Věděla jsem, že by nás mohli zavřít za maření úředního výkonu a zničit nám život. Už jsem nás v duchu viděla, jak žijeme všichni v nějaké vybydlené ruině v pohraničí, nikdo z nás nemá žádnou pořádnou práci, jsme bez peněz a bez hudby. Když jsme konečně otevřeli dveře do našeho nového bytu a vklopýtali do tmy, omdlela jsem jako špalek.

Náš nový byt v nejvyšším patře činžovního domu na Vinohradech byl pro tři dospělé lidi moc malý. Patřil nějakému architektovi, který bydlel ve vile za Prahou. Ten inspektor za ním zašel a řekl mu: „Svůj byt v Praze už nebudete potřebovat. Byl přidělen studentům.“

Nepodařilo se nám do něho nastěhovat všechen náš nábytek, ale mé koncertní křídlo jsme do jednoho z pokojů prostě nacpat museli. Vynést ho šest pater po kamenných schodech krytých rozedraným kobercem bylo dobrodružství samo o sobě, s hekáním a funěním se s ním dřelo několik silných mužů. Jedna z místností byla kuchyň a v ní spala maminka s hlavou doslova v kredenci, takže další místnost byla pro nás – a pro klavír. Nebyla jiná možnost než šoupnout slamník pod klavír a to byla naše postel, na kterou jsme každý večer uléhali k spánku.

Museli jsme si zvyknout, že žijeme jeden druhému na hlavě, a nebylo to snadné. Moje maminka se najednou octla bez práce a bez přátel a bývala celé dny sama, zatímco my jsme odcházeli učit nebo do školy, protože jsme sami ještě dál studovali, a domů jsme se chodili jen najíst a vyspat. Muselo to pro ni být peklo.

Takhle jsme žili dalších asi deset let. Potom v sousedním bytě zemřela jedna stará dáma, která tam bydlela, a my jsme si o ten byt zažádali. Pořád to nebylo úplně vyhovující, ale rozhodně lepší než Sudety – a alespoň jsme byli v bezpečí.

◆ ◆ ◆

Tzv. Plzeňské povstání bylo jedním z mnoha projevů nepokojů v naší zemi v létě roku 1953. I v dalších městech vyrazili dělníci do ulic a protestovali proti zničujícím vládním reformám. Všeobecně se soudí, že to byla první protistalinská vzpoura ve východní Evropě a měla významné následky pro další vývoj Československa.

Tvrdá opatření, která následovala, byla postupně zmírňována a stíhaným lidem byly promíjeny tresty. Maloobchodní ceny klesaly a stavěly se nové domy. V mnoha ohledech to dopomohlo k tomu, že bylo vedení země donuceno zaujmout mírnější postoje a nakonec to vedlo k uplatnění politiky takzvaného Nového kurzu s cílem zlepšit životní úroveň dělníků a ke vzniku socialistické „konzumní společnosti“.

Nám třem, kteří jsme se tísnili v našem mrňavém bytě, se ale životní úroveň spíš stále snižovala. Neměli jsme telefon. Neměli jsme koupelnu, jen umyvadlo s teplou vodou. Potraviny byly drahé, takže jsme nakupovali jen ty základní a šetřili jsme si peníze na takové luxusní věci jako cigarety a víno. Přesto musím říci, že jsme se snažili žít pozitivně. Prožili jsme tam spoustu krásných společných hodin a večerů. Četli jsme si, poslouchali jsme hudbu nebo jsme ji hráli. Každý z nás měl rád něco jiného. Já jsem tajně zbožňovala dobrodružné příběhy o dobyvatelích severního pólu, ale také jsem milovala detektivky a horrory, zejména Agathu Christie. Viktor mou vášeň příliš nesdílel a říkal, že mu stačí dočíst na třetí stránku a už ví, jak to skončí. Četl hodně české klasiky, hlavně Aloise Jiráska a Karla Čapka. Oba jsme měli rádi Thomase Manna, který dokázal naprosto dokonale popsat náš svět. Přečetla jsem všechny jeho romány v němčině, ale existují i pěkné české překlady a z těch jsem později Viktorovi předčítala. Poskytlo nám to nový vhled a nové poznatky. Oba jsme si mysleli, že ty texty známe, ale když jsem je četla nahlas, bylo to ještě něco jiného.

Pokud jde o hudbu, neposlouchali jsme vůbec populární hudbu, přestože jsem namítala, že třeba taková country hudba má svůj příběh. Viktor měl rád Bohuslava Martinů, od toho mohl poslouchat všechno, ale hodně jsme si pouštěli také Stravinského. Jeden profesor na gymnáziu se jednou Viktora zeptal, jakou hudbu poslouchá, když odpočívá, a Viktor odpověděl: „Stravinského.“

Pan profesor se podivil: „Neříkejte, nic populárního?“ Viktor se usmál. „Hrajete šachy?“ zeptal se ho.

„Ano.“

„Tak proč byste měl hrát piškvorky?“

◆ ◆ ◆

V místnostech sousedících s naším bytem bydlel jakýsi muž, jehož jsme skoro nikdy nepotkávali, ale měli jsme podezření, že je od tajné policie. Žili jsme s vědomím, že nás po celou dobu někdo sleduje a poslouchá. Že všechno, co uděláme, kdosi kdesi důkladně prozkoumá. Každých šest měsíců se provádělo komplexní hodnocení práce zaměstnanců, které sestávalo ze dvou částí – profesní a politické. Já jsem měla profesní posudek vždycky dobrý a politický mimořádně špatný. Být v takové pozici bylo hodně nebezpečné, abych tedy projevila dobrou vůli a ukázala, že jsem alespoň trochu aktivní, nabídla jsem se, že budu vybírat členské příspěvky do odborů. Potud vše, co se týká mé politické angažovanosti.

Viktor to měl horší. Byl podezřelý už kvůli svým politickým názorům, ale dvojnásob zavrženíhodný za to, že si vzal Židovku. Psal hudbu pro rozhlas, ale po absolutoriu nemohl sehnat jinou práci než lektorovat partitury studentů kompozice nebo učit studenty dirigovat. Úřední nařízení znělo, že každá univerzita a každá vysoká škola musí přijmout ke studiu určité procento studentů z dělnické třídy, z nichž většina přicházela přímo z továrních provozů a mnozí neměli ani dokončené základní vzdělání. Soudruzi objížděli továrny a vybírali mezi dělníky a dělnicemi ty, kteří hráli třeba na kytaru nebo na akordeon, a posléze se snažili to zaonačit, aby dotyční udělali zkoušky a mohli dostat stipendium pro dálkové studium kompozice nebo dirigování.

Na Viktora připadla povinnost naučit tyto mladé hochy a dívky číst partitury a bylo to pro něho naprosto zdrcující, protože jeho novopečení studenti neznali ani základní hudební pojmy, neuměli noty, nevěděli, co je notový klíč. Byli zoufale chudí, mnozí z nich přišli za války o domov nebo o rodiče. Můj milovaný Viktorek byl nesmírně svědomitý a všechno bral velmi vážně. Přišel třeba domů a ptal se nás: „Co s těmi lidmi bude? I kdyby dřeli sebevíc, nikdy se nenaučí skládat hudbu nebo dirigovat. A jestli se nedokážou postavit před velký orchestr a dělat, co se od nich čeká, udělají jim ti nahoře ze života peklo.“

Svědomitě jim zadával úkoly, aby je naučil přečíst alespoň základní hudební zápis. Ale když přišli na příští hodinu, ukázalo se, že úkol nesplnili a neumí toho o nic víc než minule. Jenom jeden jediný z jeho studentů se mu zdál trochu nadějný a Viktor doufal, že by z něho snad mohl udělat muzikanta, ale ani tento mladík nikdy nevěnoval studiu dost pozornosti a domácí úkoly nedělal. Viktora to nakonec už popouzelo a jednou se ho zeptal: „Proč nic neděláte?“ A mladík mu řekl, že nemá čas. Každý z těch studentů dělal vedoucího té či oné skupiny stranické mládežnické organizace a celý týden jim zabírala práce v továrně, z níž hned uháněli na povinné politické akce a marx-leninská školení.

„U kterého profesora studujete kompozici?“ zeptal se Viktor. Když se dozvěděl, že je to jeden jeho mladší kolega, řekl: „Tak, prosím, pana profesora požádejte, aby vás alespoň na půl roku uvolnil z vašich politických funkcí, abyste mohl dokončit semestr.“

Bohužel pan profesor – přesvědčený komunista – napsal dopis vedení akademie, že se Viktor snaží odradit své studenty od politických závazků. A to byl konec. Viktorovo mimochodem pronesené doporučení bylo vyhodnoceno jako protistátní „podvratné jednání“. Byl s okamžitou platností vyloučen a vyfasoval na svém už tak poskvrněném politickém štítu další černý puntík. S takovým „škraloupem“ v posudku to pro něho znamenalo, že nesežene zaměstnání nikde.

Naše skromné příjmy se znenadání smrskly na polovinu a Viktor byl další dva roky bez zaměstnání, měl zákaz pedagogické činnosti a mohl pouze komponovat. Ale díky Viktorovi a mé matce jsem nikdy nepropadala depresi z toho, že jsem chudá, protože jsem věděla, že člověku se v životě mohou stát mnohem horší věci. Také jsme nikdy neztráceli naději, že když vytrváme a spolehneme se na talent, nakonec všechno dobře dopadne.

Po dvou letech bez práce vyhledal Viktora jeden z jeho bývalých studentů, který se mezitím vyšplhal do vyšších pater stranických struktur a zastával vedoucí pozici v Českém rozhlase. „Pořád ještě ohlodáváte holé kosti?“ zeptal se ho. Viktor mu potvrdil, že je stále nezaměstnaný, a on mu nabídl místo hudebního režiséra v hlavní redakci pro děti a mládež. Dostal na starosti dětský sbor a spolupráci na plánování a výrobě pořadů do vysílání. Jeho bývalý student mu řekl: „Potřebuji tam někoho, kdo opravdu rozumí tomu, co dělá.“ Nebyla to zrovna práce, po níž Viktor toužil, ale s vděkem ji přijal.

Komunisté nikdy neustali ve snaze přimět nás, abychom vstoupili do strany, a spousta lidí nám říkala, že když to uděláme, budeme mít život mnohem snadnější. Přesto jsme to nedokázali. Nebyla za tím snaha něco podvracet – byla to záležitost principu. Říkala jsem funkcionářům, kteří na mě neustále naléhali: „Já jsem individualistka a nikdy se nebudu řídit rozkazy nebo pravidly.“

Pak se pokoušeli ovlivnit nás přes naše přátele, lidi, kteří nám slibovali: „Udělají z tebe prominentní partajnici a s tím, co máš za sebou a co jsi prožila, nám budeš moct hodně pomáhat.“ Smála jsem se a říkala jsem jim: „Řekněte mi upřímně – vážně si mě dovedete představit v průvodu, jak křičím ,Ať žije Stalin!‘?“

Museli uznat, že nedovedou.

Docela hodně Židů, kteří se vrátili z koncentračních táborů, vstoupilo do komunistické strany. Považovali Rusy za naše přátele. Angličané a Francouzi nás za války potopili, ale Sověti tvrdili, že nás osvobodili. Znali jsme mnoho lidí, kteří vstoupili do strany a slepě věřili v komunismus až do konce, ale naše neochota být politicky aktivní zafungovala svým způsobem jako klín vražený mezi přátele a členy rodiny a znamenala, že už si nemůžeme dál důvěřovat jako dřív.

Viktor riskoval ještě víc než já. V jeden čas začal dostávat nebezpečné recenze, články, jejichž autoři mu neupírali řemeslné mistrovství, ale poukazovali na to, že se ve svých skladbách nechává „příliš ovlivnit západní hudbou“, a radili mu, aby se pokusil vcítit do mysli dělníka a trávil víc času s pracujícími v továrnách nebo dolech. Měla jsem o něho strach, který násobil mé zlé sny, jež mě pronásledovaly už z lágrů a z nichž jsem se probouzela s děsem, že nám někdo vyhrožuje nebo ubližuje. Viktor byl vždycky nesmírně laskavý a trpělivý a držel mě v náručí, dokud jsem nepřestala plakat.

Složil pak tři skladby, do nichž záměrně vkomponoval české folklorní prvky. To byl jediný způsob, jak dokázal té kritice čelit. Po té třetí jsem mu řekla: „A už dost, Viktore. Takhle to dál nedělej.“ Kdyby u toho zůstal, přestala bych jeho hudbu milovat a naše manželství už by nebylo tak harmonické. Oba jsme si u toho druhého nesmírně vážili právě jeho poctivosti a byli jsme šťastní, že k sobě můžeme být upřímní v atmosféře plné mlčení a lží.

Strana se ho ale stejně snažila nalákat. Jeden ministr mu nabízel úžasné místo a pokoušel se získat si ho americkými cigaretami, ale Viktor to obojí odmítl. Jeho jméno jako takzvaného „bílého Žida“ bylo už rozesláno do všech institucí, takže byl na černé listině a soudruzi mu nabízeli, že ten zákaz zruší a pustí ho jako skladatele do světa, ale on i tak odmítal a já také. Bývala by to příliš vysoká cena za svobodu a já jsem přesvědčená, že by se nám stejně nežilo o nic snadněji, protože bychom byli mizernými členy strany a skoro určitě by nás vyloučili. Když už mě popuzovalo, jak mě pořád otravují, řekla jsem nakonec jednomu funkcionáři: „Soudruhu, kdybych tu přihlášku podepsala, navždycky bys toho litoval, protože bys se mnou měl jen samé potíže.“ Nakonec se s tím nějak smířili a už mě tolik neobtěžovali.

Jednou na mě ale opravdu tlačili a to bylo o něco později, když svaz skladatelů pořádal třídenní zájezd do Salzburku v Rakousku spojený s návštěvou koncertu a Viktor i já jsme se dostali do užšího výběru těch, kteří směli jet. Šla jsem si vyzvednout pas, přičemž jsem nevěděla, jestli mi ho vůbec vydají, a tam mě okamžitě vyzvali, abych šla s jedním příslušníkem do jiné kanceláře. Posadili mě ke stolu v malé tmavé místnosti a – jako v nějakém filmu – namířili mi ostré světlo z lampy přímo do očí. Oslepilo mě to tak, že jsem vůbec neviděla, co nebo kdo je za ním. Slyšela jsem jen hlas.

„Takže vy se chcete dostat do Salzburku i s manželem?“ dotázal se mě službu konající příslušník.

„Ano, soudruhu,“ odpověděla jsem a mžourala jsem očima směrem, odkud ten hlas přicházel.

Postrčil na stole nějaké papíry a řekl: „Víte, my víme, že máte s panem manželem pěkné manželství. Dokonce žijete pohromadě s tchyní a máte bezpochyby spokojenou rodinu. Ale nemáte moc velký plat a nebydlíte ve velkém bytě, takže co uděláte, když oba odjedete a někdo za vámi v Salzburku zajde a nabídne vám mnohem větší plat a mnohem lepší byt?“

„Vrátíme se zpátky,“ řekla jsem.

„Proč?“

„Mám tuhle zemi ráda.“

„To říkají všichni. Pak překročí hranice a začnou si připadat svobodní.“

V duchu jsem se musela smát. „Vy mi asi nerozumíte,“ řekla jsem mu. „Mnohokrát jsem měla možnost zůstat v zahraničí, ale já mám tuto zemi opravdu ráda. Mám tady domov a mám tu svou matku.“

Zhluboka si povzdechl. „Něco podobného mi tu nedávno říkal jeden violoncellista a – hádejte co – emigroval.“

„Za to já nemůžu.“

Znovu si povzdechl. „Problém je v tom, že teď odjíždím na dovolenou, a jestli vás nechám odjet, nebudu mít jedinou noc klidnou ze strachu, že zůstanete s manželem v Rakousku.“

Tak tak že jsem se nerozesmála. „To je mi vás líto,“ řekla jsem mu a myslela jsem to vážně. Představila jsem si, jaké peklo naši mocipáni asi udělají ze života těmhle pěšákům režimu, když jim někdo proklouzne sítí. „Tak já vám něco řeknu. Opravdu bych vám nerada zkazila dovolenou, tak nechte tentokrát jet jen mého manžela. Já pojedu do Salzburku jindy.“

Slyšela jsem, jak zavrzala židle, na níž seděl, protože ji odstrčil a vstal. Několik minut přecházel po místnosti za rozsvícenou lampou sem a tam a nakonec si zase sedl. Připadalo mi to kuriózní – jak se tenhle člověk bojí o svůj flek a trápí ho, jestli se vrátíme nebo nevrátíme. Opravdu mi ho bylo líto.

Nakonec mi dal razítko a zařval: „Tak tedy jeďte! Já to risknu.“

Neuvěřitelné! Byl to vydařený výlet, jeli jsme tam s kolegy z Čech autobusem. Problém byl, že když jsme tam přijeli, octli jsme se v další kuriózní situaci, protože jsme měli málo peněz. Nemohli jsme si koupit vstupenky na večerní koncerty a měli jsme žízeň. Šli jsme ke kiosku a zeptali jsme se, jakou mají nejlevnější limonádu. Prodavač se rozesmál a zeptal se nás: „Proč se mě na to ptáte, když máte tak luxusní fotoaparáty?“ Nedokázal pochopit, že nemáme peníze v hotovosti. My jsme se naopak dívali na své staré fotoaparáty značky Leica, které jsme měli s sebou, a žasli jsme, že je někdo na západě hodnotí tak vysoko.

Viktor byl odhodlaný jít na všechny koncerty, kvůli kterým jsme tam jeli, a protože byl schopný vyjednavač, vydal se vyhledat dirigenta a naši zapeklitou situaci mu vylíčil. Pan dirigent nám laskavě umožnil zúčastnit se zkoušek. Vzpomínám si, že jsme potom s manželem stáli v Salzburku na mostě a já jsem Viktorovi říkala, jak se mi to tam líbí a jaké pokušení by bylo zůstat tam.

Oba jsme věděli, že to nepřichází v úvahu. Měla jsem v Praze maminku. Viktor měl v Čechách otce. Strašně by je to bolelo.

◆ ◆ ◆

Za celou dobu trvání komunistického režimu jsme s Viktorem směli společně vycestovat ze země jenom pětkrát – dvakrát do Salzburku, dvakrát do Curychu, když se tam hrály jeho skladby, a do Moskvy na uvedení jednoho z jeho kvartetů.

Nikdy mě ani nenapadlo, že by Viktor chtěl jet do Sovětského svazu, takže když to pozvání přijal, byl to pro mě docela šok. Pragokoncert mě do Moskvy vysílal docela často, takže jsem tam už mnohokrát byla a věděla jsem předem, že Viktor bude v tom městě úplně bez sebe. Určitě zpanikaří hned na letišti, až zjistí, že tam na něho nikdo nečeká a že tam musí trčet minimálně hodinu, protože v Rusku plyne čas jinak. Já jsem v té době měla sovětské studijní vízum, protože si mě z moskevské hudební akademie pozvali, abych vedla cembalové mistrovské kurzy pro několik ruských hudebních pedagogů – a, protože tentokrát nehrozilo, že by některý z nás chtěl emigrovat do Moskvy, dovolili soudruzi Viktorovi jet tam se mnou. Vždycky, když jsem jela do Moskvy, měla jsem přiděleného takzvaného překladatele, ve skutečnosti státem placené „očko“. Někteří byli rozumu dosti mdlého, ale někteří byli vzdělaní, inteligentní lidé, s nimiž jsem se spřátelila, a mohli jsme si spolu povídat i o životě. Zároveň jsem byla velmi otevřená, pokud mi někdo z nich kladl otázky, které jsem dokázala zodpovědět. Jedna žena, která se ke mně chovala moc pěkně a dala mi dárek, šperk z jantaru (jantar zbožňuji!), mi připadala nešťastná, zdálo se mi, že ji ta práce netěší a že na mě pohlíží se značnou podezíravostí, a tak jsem se jí zeptala: „Buď jste v tajných službách nebo si myslíte, že pro ně pracuji já, takže jak to je?“

Okamžitě se jí ulevilo a odvyprávěla mi svůj příběh. Řekla mi, že pochází z rodiny, v níž byli její otec a její dědeček posláni na Sibiř za protistátní činnost. „Kdybych tam skončila i já, co bych mohla dělat? Nebaví mě žít, tak jsem se přihlásila o tuto práci, abych se mohla alespoň potkávat se zajímavými lidmi jako vy.“

Okamžitě jsme se spřátelily.

Viktor a já jsme měli jiného úžasného průvodce, mladíka, který vystudoval divadelní fakultu v Praze. První, co řekl, když jsme přijeli do Moskvy, bylo: „Mám vstupenky do Velkého divadla, kam vás mám vzít s sebou, ale já to neudělám. Místo toho vás chci vzít do jednoho menšího progresivního divadla. Myslím, že se vám to bude líbit víc.“

Vzal nás také na výstavu fotografií a pořád a pořád mi něco vykládal – počínaje životem v Praze po hudební kulturu v koncentračních táborech – a přitom nám ukazoval opravdovou Moskvu. Vzpomínám si, že nás doprovodil do bytu jednoho z mých ruských studentů, který nás pozval k sobě do rodiny a předložil nám k jídlu plísňový sýr. Všichni ten sýr vychvalovali a byli z něho celí pryč. Plísňový sýr byl jednou z věcí, které se tenkrát daly v Praze sehnat bez problémů, ale to jsme jim neřekli.

Viktor měl se svou skladbou v Moskvě velký úspěch a zaujal i na mezinárodním skladatelském sympoziu, jehož se zúčastnil, ale stejně mu to tam připadalo na jeho vkus až příliš stísňující. Pozvali ho, aby příští rok přijel zase, ale Viktor byl naprosto upřímný a nabídku odmítl. „Už abych byl doma,“ řekl mi.

Octnout se tak blízko samému srdci stalinismu a kořenům všech našich potíží bylo pro mého laskavého, citlivého Viktora přespříliš.

6
Terezín, 1942

Do Terezína jsme odjížděli za chladného, mlhavého rána. Maminka, táta i já jsme vstali ještě za tmy a mlčky jsme se oblékli. Nikdo z nás nemohl v noci spát. Dovlekli jsme se na shromaždiště, v těch mnoha vrstvách oblečení jsme byli neohrabaní a k zemi nás táhla tíha našich kufrů i naše srdce.

Nacisté rádi začínali brzy ráno, aby na své nečisté praktiky neupozorňovali, ale spousta lidí se stejně vzbudila. Slyšeli nás jít po dlažbě. Ulice zely v takových dnech prázdnotou, většina lidí se stáhla do svých domů, ale několik přátel a bývalých zákazníků se i tak vynořilo z mlhy, aby se s námi se slzami v očích rozloučili a popřáli nám štěstí. Také v kostele sv. Bartoloměje sloužil arciděkan mši svatou spojenou s velkým procesím lidí, kteří se za nás modlili.

Přišli jsme do bývalé sokolovny a tam nás čekalo neuvěřitelně neurvalé zacházení. Nahnali nás do řad, v nichž jsme měli čekat s tisíci dalšími na registraci. Křičeli na nás a postrkovali nás a nechali nás tam takhle stát mnoho hodin, až nakonec přišel nějaký důstojník SS, aby nás spočítal. Můj otec se na něho podíval tak, že si od něho okamžitě vysloužil tvrdou facku přes tvář – nedokázal ve svém pohledu skrýt opovržení. Táta se ani nepohnul, ani nezalekl. Ještě nikdy předtím jsem neviděla, aby někdo mého tatínka uhodil, a srdce se mi sevřelo dosud nepoznaným strachem.

Na začátku roku 1942 byli plzeňští Židé deportováni třemi velkými transporty, v každém bylo kolem tisícovky lidí. Před námi už do Terezína přijelo několik set mladých mužů řemeslníků, „dobrovolníků“ z Prahy, kteří měli za úkol připravit zchátralé kasárenské budovy hlavní pevnosti na příchod velkého množství lidí. Na oplátku jim vedení tábora přislíbilo lepší podmínky a vyjmutí z dalších transportů, ale jak se později ukázalo, byly to plané sliby. Jejich transport dostal označení Aufbaukommando (Komando výstavby), zkráceně AK. Potom byl každý nový transport do Terezína z celé země označen příslušným písmenem abecedy od A do Z a na plzeňské transporty připadla písmena R, S a T.

Náš transport T byl vypraven do Terezína 26. ledna 1942. Měla jsem číslo T345, napsané na cedulce, kterou jsem si musela pověsit na krk. Moji rodiče měli čísla T346 a T347. Od toho dne jsme se, kdykoliv jsme byli někam předvoláni nebo po nás příslušníci SS něco chtěli, neměli hlásit svými jmény, nýbrž pouze svými čísly. To byl začátek procesu, během něhož jsme měli být postupně zbaveni své totožnosti.

Za několik dalších hodin nám nařídili pochodovat na nádraží, potom nás natlačili do dobytčích vagonů a vezli nás do města, jemuž Němci říkali Theresienstadt. V tom vlaku mi bylo strašně špatně. Nevím, jestli to bylo z nervozity, nebo jsem něco špatného snědla, ale byla jsem schvácená a bylo mi zle. Abych se uklidnila, snažila jsem se přehrávat si v hlavě pořád a pořád dokola Bachovu sarabandu, polohlasně jsem si ji pro sebe zpívala a myslela jsem na ty chvíle, kdy jsem ji společně s milostpaní naposledy hrála.

Tenkrát byla hudba v mé hlavě důležitější než kdy jindy. Nic nevážila a nacisté ani nevěděli, že ji tam vůbec mám. Nemohli mi ji vzít, byla moje, jen a jen moje.

Když jsme přijeli na nádraží, tři kilometry od posádkového města, všichni – mladí, staří i nemohoucí – dostali rozkaz jít: tiché procesí duchů za šedého rozbřesku. Trvalo nám dvě hodiny, než jsme dorazili k bráně pevnosti postavené ve tvaru hvězdice a obehnané vodním příkopem, travnatým valem a vysokými cihlovými hradbami.

Ghetto mělo vlastní samosprávu, řízenou radou starších, ta však podléhala táborové komandantuře SS, která sídlila v areálu hlavní pevnosti. Na druhém břehu řeky byla ještě takzvaná malá pevnost, která sloužila jako věznice gestapa.

Nahnali nás do velkého amfiteátru, kde jsme museli zůstat stát a čekat, až nás přepočítají – už zase – a na mě už to bylo moc a omdlela jsem. Když jsem přišla k sobě, spatřila jsem tvář jakéhosi mladíka s laskavýma očima, který se nade mnou skláněl a ptal se mých rodičů německy: „Was ist lost mit diesem Kind? Ist sie krank?“ (Co je tomu dítěti? Je nemocná?)

Tatínek mu odpověděl česky, že jsem prostě jen vyčerpaná, a ujistil ho, že je všechno v pořádku a že se o mne postarají. Posadili jsme se na své kufry a čekali jsme, až nám řeknou, kam máme jít. Mezitím si přišli pro mé prarodiče z otcovy strany, Jindřicha a Paulu, s tím, že je odvedou do baráků pro staré lidi. Báli jsme se o ně, nechtěli jsme je pustit z objetí. Bylo nám řečeno, že za několik dní se s nimi budeme moct zase vidět. Utěšovala jsem se tím, že můj dědeček má tuhý kořínek a je zdravý jako řípa. Vůbec nevypadal na svých osmdesát let, což bylo určitě díky tomu, že se celý život věnoval sportu. Ale moje kdysi čiperná babička už měla odevzdaný výraz v očích. Bylo jí jedenasedmdesát a vůbec nepřipomínala tu ženu plnou života, která si užívala prázdniny na francouzské Riviéře a jež brávala mě s sebou na koncerty a do divadla. Nebyla jsem v Terezíně ještě ani den a už jsem pochybovala, že na takovém místě může přežít.

V několika dalších hodinách oddělili muže od žen a dětí a všechny nás nasměrovali do jednoho z jedenácti velkých baráků, z nichž každý nesl jméno některého německého města. Bylo hrozné dívat se, jak mého otce odvádějí neznámo kam a nevědět, kde bude a jestli se mu tam nemůže něco stát.

Maminku a mě nakonec umístili do baráku pojmenovaného po městě Hamburg, zároveň s dalšími ženami a dětmi, všechny do jedné noclehárny. Okamžitě na mě padla tíseň. Každá vězeňkyně měla ve špinavé, vlhké místnosti vymezený prostor jednoho a půl čtverečního metru. Nebyly tam dřevěné pryčny, jako měli ostatní v jejich barácích, jenom slamníky naházené na špinavou podlahu, které jsme si rozdělily a naskládaly si na ně deky, abychom na nich přes den mohly sedět. V koutě stála malá kamna, na nichž se dalo vařit – o místo u nich se neustále bojovalo – a z krokví visela jediná petrolejová lampa.

Během několika hodin tam bylo dusno a nedýchatelno.

Nikdo nesměl místnost opustit. Ženy bědovaly, že je odloučili od jejich manželů, a některé propadaly hysterii. Mezi těmi, které si chtěly něco uvařit, propukaly hádky. Děti vycítily strach a beznaděj a i ony začaly plakat. Mé mamince byl jako nejstarší z žen svěřen dozor nad osazenstvem noclehárny. Pokusila se vnést do toho zmatku a křiku nějaký řád, ale moc se jí to nedařilo a mně z toho třeštila hlava.

Bylo mi hrozně zle.

◆ ◆ ◆

Přišlo to jako nějaké zjevení. Do našeho baráku vkročil ten krásný mladík, který se předtím ptal, jestli nejsem nemocná, a všechno se rázem rozjasnilo. Jmenoval se Alfred „Fredy“ Hirsch, bylo mu pětadvacet let, měl sportovní postavu, pocházel z Cách v Německu a svým přátelským úsměvem a veselou povahou si okamžitě všechny získal.

Fredy byl vysoký, urostlý, měl vypracované svaly a byl to elegán nejen vzhledem, ale i chováním. Před válkou byl vynikajícím sportovcem a nebýt Žid byl by se mohl zúčastnit jako člen německého atletického týmu i olympijských her. Spisovatel Arnošt Lustig jednou řekl, že kdyby měl Fredy blond vlasy a modré oči, vypadal by jako „vzorový árijec“. I v té špíně všude kolem působil dojmem, že je čistší a lépe oblečený než my ostatní. Vlasy měl vždycky pečlivě ulízané a sčesané dozadu. Tenkrát jsem to ještě nevěděla, ale měl sehrát klíčovou roli v mém životě. Za to, že jsem přežila, vděčím jemu.

Od první chvíle, kdy se v prosinci 1941 dostal s AK transportem do Terezína, se Fredy – člen JDP (Jüdischer Pfadfinderbund Deutschland), německého židovského skautského hnutí spřáteleného s Makabi Hacair – staral v táboře o děti. Choval se důstojně, mluvil s Němci spisovnou němčinou a věděl, jak na ně. Byl charismatický a dokázal lidi přesvědčit, aby mu šli na ruku. Jakmile dorazil transport, hned přiběhl a hleděl, kde by mohl pomoci.

U nás začal tím, že dal dohromady všechny starší děti a uložil jim péči o mladší děti. Poslal je hrát si s nimi na dvůr, aby si matky mohly trochu oddechnout. Přestože sněžilo, naučil děti několik her a všichni museli skákat a provádět všelijaká cvičení, aby se zahřáli. Nikdo se nesměl vzdálit za budovu baráku nebo ze dvora, pokud neměl speciální propustku, protože ve městě stále ještě bydleli ve svých domech jeho stálí obyvatelé a nesměli přijít do kontaktu s Židy.

Když Fredy poslal děti ven, vrátil se zkontrolovat nás ostatní, a když mě znovu uviděl, okamžitě usoudil, že to u mě není jen únava, nýbrž patrně něco horšího. Zašel za táborovým lékařem, vrátil se s nějakým lékem a sám mi ho podal. Od té chvíle se Fredy Hirsch stal jedním z nejdůležitějších lidí v mém životě.

Během následujících několika dnů dostali všichni přidělenou nějakou práci, ale protože z mé nevolnosti se vyklubal zápal plic, nemohla jsem chodit ven a vykonávat těžké zemědělské práce na poli spolu s ostatními. Ale jen co mi bylo lépe, udělal ze mě Fredy svou pomocnici a pověřil mě, abych pro děti zabezpečila nějaká místa, kde by se mohly učit. V baráku Hamburg objevil nevyužívanou podkrovní místnost plnou pavučin a rozhodl se upravit ji jako hernu pro děti. Naverboval starší chlapce a děvčata, aby mu ji pomohli vyklidit a vysmýčit. Byla tam zima, ale ne taková jako venku a ta malá mansarda se stala bohem seslaným, bezpečným útočištěm před tíživou atmosférou pod její podlahou. Jakási malířka, která byla zřejmě velmi známá, a také krásně zpívala, nás učila kreslení. Potom Fredy přivedl několik učitelů, kteří se mu na jeho výzvu do jeho „Oddělení péče o mládež“ přihlásili, a zorganizoval pro nás vyučování. Buď učili oni, nebo madrichim, mladí vychovatelé a poradci. Fredy mi svěřil do péče dvanáct dětí, což znamenalo, že jsem s nimi mohla chodit na hodiny umění a poezie, zpěvu, tance a na různé přednášky. Vedoucí takových skupinek také pořádali soutěže v pořádkumilovnosti a sportovní zdatnosti a další v čistotě – cokoliv, čím se daly děti zaměstnat a co jim mohlo poskytnout náplň do dlouhých dnů.

Maminka zůstávala po celou dobu v přeplněném baráku sama a nakonec to nezvládla a zhroutila se. Nejspíš to byla nějaká neuróza. Byla slaboučká a hubená, opakovaně dostávala záchvaty úzkosti nebo paniky a umístili ji do zdravotnického oddělení, které sloužilo v ghettu jako nemocnice, mělo nedostačující vybavení a nebyly tam k dispozici prakticky žádné léky. Táboroví lékaři nevěděli, co jí je, ale říkali mi, že je to s ní hodně vážné. Nakonec jí diagnostikovali slabé srdce. Pak mě skoro každý den odvolávali z mé dětské skupiny, abych honem běžela za svou matkou, že umírá. Táborové ošetřovatelky se pokaždé tvářily tak osudově, že jsem žila ve stavu neustálého děsu. Ale maminka se s tím nějak poprala a nakonec ji uznali za dostatečně zdravou, aby ji mohli poslat do práce.

Když už bylo jasné, že nezemře, stal se mým největším problémem hlad. Žaludek jsem měla scvrklý a neustále se mi svíral hlady. Jako dítě jsem pořád musela jíst, protože jsem byla hubená, a teď jsem najednou poznala, jaké je být vyhladovělý. (Jak já si vyčítala, že jsem tenkrát doma nechtěla jíst ty omaštěné nudle!) Bylo mi patnáct let, vstupovala jsem do puberty a to je čas, kdy člověk potřebuje jíst co nejvíc. Co nám nabízeli, prostě nestačilo.

Snídaně v Terezíně představovala krajíc chleba a k tomu jakousi černou vodu, které se tam říkalo „Ersatz“ – náhražkové kafe. K obědu bývala řídká polévka z chlebových kůrek nebo vařené zeleniny – nikdy vývar z masa – a večer jsme pak dostali zase chléb a „kafe“. V neděli jsme někdy mívali sladkou buchtu a čas od času vařený brambor trochu omaštěný margarínem. Jakékoli další jídlo jsme si museli buď ukrást, nebo vyhandlovat. Kvetl tam černý trh, ale ani maminka, ani já jsme neuměly v nelegálním obchodování chodit, takže jsme většinou byly o hladu.

Maminka se přihlásila jako dobrovolnice do kuchyně k loupání brambor v naději, že se jí jich podaří pár ukrást nebo si schovat alespoň slupky a uvařit z nich pořádnou polévku. Povedlo se, ale bylo to draze vykoupené. Její práce obnášela klečet celý den na kolenou na mokrých slupkách ve studeném, tmavém, zatuchlém sklepě. Trhalo mi to srdce, když jsem viděla mou milovanou matku, která si kdysi sama šila šaty a vždycky se nosila jako královna, takhle zbědovanou. Později se jí podařilo sehnat si zaměstnání jako asistentka táborového zubaře, což bylo mnohem důstojnější, třebaže to znamenalo, že žádné brambory tím pádem nebudou.

Abych nemusela pořád myslet na to, jaký mám hlad, svědomitě jsem se věnovala práci, kterou mi Fredy ukládal, a nadále jsem studovala sionismus ve skupině Makabi Hacair, jejíž jsem pořád byla členkou. Naši mladí plzeňští vedoucí Tilla Fischlová a Karel Schleissner přijeli se stejným transportem jako my, obnovili jsme tedy naši původní skupinu Kadimah a nabrali jsme dva další členy, takže nás bylo deset, pět chlapců a pět děvčat. V naší skupině jsme založili kvucu, komunu, kde jsme zavedli zásady socialistického vlastnictví, to znamená, že jsme se všichni o všechno dělili s ostatními v komuně – o jídlo, šaty, hudbu i knihy. Když mi někdo něco půjčil, strašně jsem se bála, abych mu to nezničila. Neexistovalo soukromé vlastnictví a všechno, co jsme měli, patřilo nám všem. Připravovali jsme se tak na život v kibucu. Mně se to moc nelíbilo, protože jsem individualistka a nebyla jsem zvyklá se dělit. Kromě toho jsem nikdy neměla ráda, když mi někdo říkal, co mám dělat a jak se mám chovat.

Měla jsem kamarádku, která se jmenovala stejně jako já – Zuzana. Příjmením byla Hellerová a okamžitě jsme si padly do oka. Stala se v Terezíně mou nejlepší kamarádkou. Její otec byl v ghettu lékařem. V naší skupině jsme my dvě platily za rebelky, protože jsme si myslely, že některá pravidla komuny jsou přihlouplá, zejména takzvaná „kritická sezení“, při nichž jsme měli říkat, co si myslíme o každém z ostatních přítomných. Vzhledem k tomu, že na mně ostatním vždycky vadilo, že nemám dost kolektivního ducha, dospěla jsem brzy k závěru, že žít v kibucu v Palestině by nebylo nic pro mě.

Do ghetta přijížděli další a další lidé a bylo nesnesitelně přeplněné. Šířily se tam epidemie a stovky lidí umíraly na různé nemoci a infekce, zejména staří lidé, velmi mladí a nemocní. Dřevěné káry naložené mrtvými těly a směřující ke krematoriu byly častou a zoufalou podívanou, jejich kola skřípala, když projížděly kolem nás a my jsme jen stáli a mlčky to pozorovali.

Moji sestřenici Dagmar a její rodiče umístili do jiného baráku než nás, takže jsme se vídaly jen málokdy a mně se po ní stýskalo. Byla tam ještě jedna Dagmar, zvaná Dana, bydlela ve stejné místnosti jako já, byla o dva roky mladší a na takový věk až neuvěřitelně hodná – i s ní jsem se spřátelila. Do Terezína přijela v transportu z Čech se svými rodiči a sestrou, nikdo z nich nakonec nepřežil. Její otec byl také lékař, ale přihlásil se jako dobrovolník, že bude do našeho baráku vozit uhlí, jen aby se mohl vídat se svou rodinou. Všichni jsme se vždycky smáli, jak je od uhelného prachu černý.

Když skončila zima, začaly nám sem tam přicházet balíčky s jídlem od lidí u nás doma. Den, kdy jsme dostali balíček, byl vydařený den. Uvnitř byla třeba plechovka olejovek, koláč nebo nějaké keksy a my jsme se snažili být spravedliví a o všechno se dělit. Vydařenými dny byly také neděle, protože Fredy se dohodl s důstojníky SS, že v neděli může vždycky vzít všechny děti ven na valy. Nádhera! Snažil se dělat všechno pro to, abychom neonemocněli. Kladl nám na srdce, že hlavním cílem v Terezíně je zůstat naživu, takže nás každou neděli ráno vždycky na těch zatravněných valech postavil do řady a cvičili jsme prostná a podobné sestavy.

Musela to být podívaná, jak se stovky dětí každý týden předklánějí a vytahují do výponu a klusají na místě podle pokynů, které nám Fredy udílel. A byl to úžasně osvobozující pocit, stanout tam nahoře na čerstvém vzduchu, poprvé po třech měsících, a moci se rozhlédnout po okolních zelených loukách a rozkvétajících sadech až k nachově zbarveným podhůřím v dálce. Znamenalo to pro nás nově získanou svobodu a poskytovalo nám to něco, pro co stálo žít.

Avšak když jsem se dívala přes zdi našeho ghetta, nechápala jsem, jak tam ti lidé mohou dál vést svůj normální život. Proč neudělají něco pro naši záchranu?

V neděli odpoledne se směly rozdělené rodiny navštěvovat. Šly jsme s maminkou vždycky do baráku Magdeburg, kde bydlel tatínek, nebo on chodil k nám. Byla jsem šťastná, že ho mohu vidět a že dostal práci, jak nám řekl, jako policista v takzvané Ghettowache (Stráž ghetta). Ve stejném baráku byl i můj strýc Karel a sehnal si práci v hasičském sboru. S mým otcem si vždycky byli hodně blízcí a byli rádi, že je ubytovali společně, ale v jejich baráku panovala tíživá atmosféra, protože se tam dozvěděli, že několik mladíků z transportu AK bylo přistiženo, jak pašují dopisy svým blízkým, a před týdnem je veřejně popravili. Popravu vykonal německý kuplíř Arno Böhm, který si v ghettu odpykával trest za vraždu jedné ze svých prostitutek ve čtvrti St. Pauli v Hamburku. S touto odpornou kreaturou jsme se měli ještě setkat. Tyto a další popravy, které vykonal, nás všechny v Terezíně šokovaly. Sotva jsme se přizpůsobili životu v ghettu a připadalo nám, že přes velké obtíže dokážeme, pokud se nám podaří vyhnout se nemocem a infekcím, přežít, nikoho z nás ani nenapadlo, že tam nacisté budou skutečně popravovat lidi, takže jsme z toho všichni byli zdrcení.

V neděli odpoledne jsme také chodívali navštívit mé prarodiče do starobního baráku – zanedbané podkrovní místnosti. Dědeček tam dal dohromady sokolskou skupinu a každý den budil její členy brzy ráno a nutil je mýt se ve studené vodě přesně tak, jak to chtěl Fredy po nás dětech, i když jsme si na to neustále stěžovaly. Osobní hygiena v Terezíně byla životně důležitá záležitost, to hlavní, abychom se ubránili nemocem a nedostali vši, zejména když jsme si mohli přepírat oblečení jen jednou za šest týdnů.

Po studené koupeli bral můj dědeček ty staré muže každý den ven na dynamickou rozcvičku. Mermomocí chtěl, aby zůstali zdraví. Moje babička ale takové odhodlání neměla. Celou dobu byla nemocná, a i když měla radost, že nás vidí, zdálo se, že nedokáže čelit hladu ani zimě, ani špíně a že to prostě vzdala.

◆ ◆ ◆

V červnu 1942 byli všichni civilní obyvatelé pevnostního města z 18. století, kteří dosud žili hned za našimi baráky, evakuováni, aby bylo kam umisťovat tisíce dalších židovských vězňů, které sem přivážely další a další transporty. Byly zabrány malé řadové domy i větší veřejné budovy. Tesaři pracovali ve dne v noci a vyráběli pryčny a také rakve pro stále se zvyšující počet mrtvých.

Fredy si rychle zabral pro děti dva z opuštěných domů – sloužily jako takzvané Heims (domovy), jeden pro chlapce, druhý pro děvčata. Rada starších dala souhlas k tomu, aby se sem z baráků pro dospělé přestěhovali mladí lidé ve věku od deseti do šestnácti let. Myslím, že nakonec se Fredymu podařilo zřídit a zprovoznit deset takových „heimů“, kam se denně docházely najíst stovky dětí.

Bála jsem se nechat maminku v baráku Hamburg, kde se nedalo dýchat, a přestěhovat se do dívčího domova s označením „L410 Heim“, ale záhy jsem si uvědomila, že když odejdu, bude to pro nás obě lepší. Přestože v Hamburgu to smrdělo a ženy se tam bez přestání hašteřily, maminka, když se nemusela denně dívat na to, jak jsem hladová, což pro ni byla muka, se okamžitě zklidnila. I pro mě to bylo svým způsobem osvobozující, protože pořád měla ještě časté záchvaty paniky.

Do „heimu“ se přestěhovala i moje sestřenice Dagmar, ale nebyly jsme spolu na jednom pokoji a Dagmar chodila každý den na jeden nedaleký statek pracovat ke zvířatům. Skoro vůbec jsem ji nevídala, poněvadž si našla hodného přítele Arciho Jigala, do něhož byla zamilovaná.

Hygienické podmínky byly v Terezíně děsné a nikdy tam nebylo dost jídla. Znovu jsem dostala zápal plic a byla jsem na tom nějakou dobu příliš zle, abych mohla chodit do práce. Když jsem se trochu vzpamatovala, našel mi Fredy klidnou práci v kanceláři Oddělení péče o mládež, zatuchlé místnůstce, kde jsem měla za úkol třídit úřední dokumenty a zapisovat jména nově příchozích. Nudila jsem se tam, neměla jsem si s kým povídat a většinu času jsem ani neměla moc co na práci. O to víc se mi stýskalo po rodičích a našem bývalém životě. Vzpomínala jsem na milostpaní a na svůj klavír, na mé knihy a mou hudbu a byla jsem čím dál víc zoufalá. Už jsem si ani nemohla přehrávat hudbu ve své hlavě, protože to bylo příliš mučivé.

Čas od času mě pověřil někdo z židovské Rady starších, která spravovala ghetto z Magdeburských kasáren, abych něco vyřídila Fredymu a týmu jeho pomocníků, a to byly pro mne světlé okamžiky v jednotvárnosti dnů. Jakmile jsem Fredyho sehnala, přilepila jsem se na něho a snažila se být mu co nejvíc k užitku. Měla jsem také možnost dostat se ke zprávám od lidí, kteří byli lépe informovaní o tom, co se děje ve světě. Vždycky se tam našel někdo s rozhlasovým přijímačem, kdo předával zprávy o vývoji událostí na mezinárodní scéně, a čeští civilisté, kteří v ghettu pracovali, pronášeli dovnitř všechen možný kontraband zabalený do novin, které jsme si mohli přečíst.

Z druhé strany hradeb však přicházely dobré zprávy jen velmi zřídka a v samotném Terezíně se lidé především trápili. Hlavně hlady a fyzickým vyčerpáním z těžké práce. Lidé měli vši, prostředí bylo zamořené štěnicemi, blechami a potkany a šířily se tam epidemie skvrnitého tyfu, žloutenky, zánětu mozkových blan a encefalitidy. Kůže nás neustále svědila a měli jsme ji do krve rozškrábanou. Staří nebo postižení lidé byli ponecháni napospas a dostávalo se jim jen minimální nebo vůbec žádné lékařské péče. Ubytovací kapacita Terezína přestávala stačit do té míry, že se rychlost odbavování transportů na východ začala stupňovat – visel nad námi další temný mrak. Pořád jsme neměli tušení, kde přesně je „východ“, třebaže mnoho lidí mělo za to, že je to nejspíš Polsko nebo Německo. O Osvětimi ani o takzvaném „konečném řešení“ jsme nikdy neslyšeli, ale mezi lidmi se šířily řeči o táborech smrti a otrocké práci a byly to zvěsti tak hrozné, že ať už byl „východ“ kdekoliv, nikdo tam odjet nechtěl.

Nacisté projevili mimořádný sadismus, když chtěli po Radě starších, aby rozhodla, kdo zůstane v ghettu a kdo bude deportován v příštím transportu. Židovští starší se báli nejhoršího a snažili se, jak jen to bylo možné, ušetřit děti a také neposílat do transportů lidi, jejichž rodiny byly stále ještě pohromadě. Znamenalo to, že pokud vám někdo zemřel, přibyl k vašemu soužení ještě strach, že se na seznamu lidí určených k transportu posunete výš a pravděpodobnost vaší deportace bude reálnější.

Od mnoha lidí, kteří už s některým transportem na východ odjeli, začaly do Terezína přicházet divné pohlednice. Na razítku stálo Birkenau (Březinka), což nikomu nic neříkalo. Nikdo o takovém místě nikdy neslyšel. Sdělení na korespondenčních lístcích byla psána v němčině, velkými písmeny, a obsahovala informaci, že všechno je v pořádku, ale působilo to komisně a nedůvěryhodně, jako kdyby pisateli hleděl přes rameno cenzor. Občas se nečekaně objevily hebrejské výrazy pro „chléb“ nebo „nebezpečí“, což jen podněcovalo další řeči a divoké dohady.

Měla jsem moc milou kamarádku z Makabi, byla z Prahy, jmenovala se Margaret Winternitzová a byla mezi prvními, koho poslali s celou rodinou na východ. Dozvěděli se to pouhé dva dny před deportací. Všichni jsme se o ni báli – strašně jsme se báli, ale co jsme mohli dělat? Plakali jsme, objímali jsme ji, pomáhali jsme jí sbalit si věci a doprovodili jsme ji až do bloku, jemuž se říkalo „sauna“ a lidé tu byli odvšiveni a zaevidováni k transportu. Potom museli jít tři kilometry pěšky na nádraží. Nevím, co se s krásnou Margaret stalo, ale pokud je mi známo, ani ona, ani nikdo jiný z její rodiny se nikdy nevrátil. Jak jsme to měli v Terezíně zavedené, na uprázdněné místo po ní v našich kasárnách i v naší skupině rychle nastoupila jiná dívka.

Pak přijel transport z Dobříše a s ním dorazili do ghetta zbývající členové naší rodiny: moje první láska Hanuš, jeho bratr Jiří a jejich rodiče, moje teta Hermína a strýček Emil. Měli jsme ohromnou radost, když jsme se to dozvěděli, ale nebylo nám dopřáno radovat se dlouho, protože jsme se vzápětí doslechli, že dobříšští Židé budou ubytováni odděleně a do hlavního ghetta budou mít zakázaný vstup, protože je prakticky okamžitě odveze další transport na východ. Chtěla jsem se s Hanušem mermomocí ještě vidět – co kdyby to bylo naposledy? – a opravdu se mi ho nějak podařilo dostat ven – vůbec si už nepamatuji jak, jít s ním za Fredym a představit mu ho.

„Mohl by ses, prosím, pokusit dostat nějak mého bratrance ze seznamu pro transport?“ prosila jsem Fredyho, ale on mi nechtěl lhát a rovnou mi řekl, že s tím nemůže nic dělat. Hanuš mi poděkoval za snahu a vyrovnaně prohlásil, že raději zůstane se svou rodinou. Než jsme se rozloučili, s láskou jsme si připomněli naše nejkrásnější léto, dny, kdy jsme se proháněli po zámeckých loukách v Dobříši, a slíbili jsme si, že pokud to bude možné, zůstaneme v kontaktu. Stejně jako já i Hanuš doufal, že se mu jednou podaří emigrovat do Palestiny, kde měl v plánu stát se profesionálním fotbalistou.

„Na shledanou v zaslíbené zemi!“ řekl mi Hanuš vesele a vydal se na cestu ke svému vlaku.

Trvalo mnoho let, než jsme se dozvěděli, že on i celá jeho rodina – všichni ti šťastní strýčkové a tety a bratranci a sestřenice, kteří se halasně scházeli kolem prostřeného stolu mé babičky o svátcích a o prázdninách – byli odvezeni do Běloruska v Sovětském svazu, kde je postříleli a pohřbili do masového hrobu u nacistického vyhlazovacího tábora v Malém Trostinci nedaleko Minsku.

◆ ◆ ◆

Já a moji rodiče jsme zůstali v našem šedivém ghettu, kde se nedalo dýchat, čekali jsme na něco, aniž bychom věděli na co, a každou chvíli, kterou jsme si dokázali vyšetřit, když jsme zrovna nepracovali, jsme vyplňovali vzdělávacími nebo kulturními aktivitami. Byla mezi námi spousta intelektuálů a Fredy i další lidé dohlíželi na to, aby starší děti pokračovaly ve svých středoškolských studiích, takže jsme se učili všechno počínaje českou poezií až po jazyky, dějiny Říma, zeměpis, drama a detaily trigonometrie.

Chodila jsem na všechno, na co jsem mohla, pravděpodobně na víc než ostatní v mé skupině, a hlavně na takové akce, které organizoval Fredy.

Na nějaký čas jsem se zapojila do práce komunistické skupiny a docházela jsem na skvělé přednášky o marxismu-leninismu, jež si připravovali učitelé, kteří nás – už zase – přesvědčovali, že komunismus je všespasitelné řešení a znamená konec s antisemitismem. Když jsem o víkendu navštívila tatínka a řekla jsem mu, co právě studuji, uctivě si mě vyposlechl jako vždycky, ale potom řekl: „Možná že tvoje generace se na to bude dívat jinak, ale já se obávám, že to nebude tak, jak doufáte. Zamysli se nad tím, jestli chceš. Zamysli se nad výrazem diktatura proletariátu. Promysli si to pořádně.“ Tak jsem to udělala a pak jsem začala ty přednášky vnímat v poněkud jiném světle.

Chodila jsem také na hodiny hebrejštiny. Byl o ně poměrně velký zájem i ze strany starších členů Makabi, mezi nimiž byl také jeden krásný mladík z Brna. Jmenoval se Hanuš Austerlitz a byl to první chlapec, s nímž jsem začala doopravdy chodit. Byl to velmi obletovaný hoch, takový ten typ, z něhož se děvčata, kdykoliv ho vidí přicházet, rozechvějí a vzrušeně vzdychají: „Už jde! Jde sem Hanuš!“ Náš vztah byl něžný a dětsky nevinný, drželi jsme se za ruce a nešli jsme dál než k polibkům, ale byla to první opravdu pěkná věc, která mě v Terezíně potkala. Založili jsme také skupinku, v níž jsme recitovali, co jsme si pamatovali z románů a divadelních her, protože jsme tam měli velmi málo knih.

Také jsme se rozhodli, že se budeme společně učit řečtinu a latinu a sehnali jsme jednoho filologa, profesora orientálních studií z Vídeňské univerzity, jmenoval se Israel Kestenbaum a svolil, že nás bude učit za polovinu našich týdenních přídělů chleba. To vůbec nebylo snadné, protože jsme sami nedostávali mnoho, s čím bychom si mohli vystačit, a chléb byl něco, na čem jsme opravdu byli závislí, abychom odvrátili hlad.

Ale velmi jsme o tu výuku stáli a on nás toho naučil docela hodně. S jeho pomocí jsme dokázali přečíst Samuelovy knihy z Bible a porozumět jim a potom jsme se pustili do Caesarových Zápisků o válce galské. Pan profesor byl přísný vědátor a museli jsme nahlas číst úryvky jako „Omnia Gallia divisa est in partes“. Mé břicho se během jeho hodin na půdě mnohokrát bouřilo a litovala jsem svého chleba, který se mi zdál až příliš velkou obětí. Ale stejně jsem na ty hodiny antických studií chodila a nemohla jsem se jich dočkat. Připomínaly mi Odysseu a Iliadu, které mi můj tatínek láskyplně předčítal, když jsem byla malá holčička. Ty fantastické příběhy o bozích a mořských obludách se mi nikdy neomrzely. A Hanušovi také ne.

Skoro každý dům měl půdu, kde se něco dělo. Byl tam Karel Ančerl, který nám dělal kuchaře, ale byl to nadaný hudebník a později se stal šéfdirigentem České filharmonie. Nám patnáctiletým říkal mí „zajgoši“ a vždycky zalovil na dně hrnce s polévkou, aby nám mohl přidat brambor nebo kousek nějaké zeleniny, protože jsme byli strašně hubení. Když nás nesytil fyzicky, sytil naše duše hudbou. Na půdě jednoho domu se scházelo kompletní smyčcové kvarteto, hudebníci, z nichž někteří dali své nástroje dohromady tak, že je do ghetta propašovali po kouscích.

Přijížděly další a další vlaky a chrlily svůj bědný lidský náklad a do Terezína se tak dostali někteří věhlasní pedagogové a hudební vědci, kteří okamžitě začali provozovat a vyučovat hudbu v těch nejtemnějších koutech a za těch nejpodivnějších okolností. Nacisté oficiálně většinu těchto aktivit zakazovali, ale nezasahovali, protože nás to zaměstnávalo a – pokud šlo o ně – stejně jsme byli všichni odsouzeni k záhubě. Později bylo formálně založeno „Oddělení pro volný čas“ a ty akce koordinovalo.

Jedním z organizátorů hudebního života v ghettu byl mladý český klavírista a skladatel Gideon Klein, který si mě velmi oblíbil. Učil mě harmonii, nechával mě vypracovávat příklady. Byl to mimořádný člověk. Spolupracoval s talentovaným skladatelem Hansem Krásou, který složil koncem 30. let dětskou operu Brundibár na libreto Adolfa Hoffmeistera se skrytým politickým kontextem. Hans Krása ji dal dohromady po paměti, upravil ji pro terezínské děti a mě vybrali do sboru, takže jsem kromě toho, že jsem dvakrát týdně chodila na hodiny dějepisu, také dvakrát týdně zkoušela. Bohužel, přestože jsem se naučila celý text, k tomu, abych mohla zpívat na premiéře, už nedošlo, protože jsem několik týdnů před tím byla zařazena do transportu, který mě odvezl z ghetta. Až teprve po válce jsem se dozvěděla, že Hans Krása, Gideon Klein a většina z těch, s nimiž jsem zpívala a účinkovala v opeře, byla později zavražděna.

Zpívala jsem také ve sboru v Prodané nevěstě Bedřicha Smetany, v níž tak zazářila moje teta Vlasta v Paříži v roce 1928. Hudební komedie o tom, že věrná láska obstojí navzdory pletichám dohazovače, se v Terezíně nacvičovala za doprovodu starého harmonia, na něž hrál dirigent Rafael Schächter, který v ghettu spolupracoval s českým operním pěvcem Karlem Bermanem a připravil pak také několik nezapomenutelných provedení Verdiho Requiem. Chodila jsem poslouchat na zkoušky a zanechalo to ve mně hluboký dojem.

Schächter, Krása a Klein byli pozoruhodní a mimořádně nadaní mladí lidé. Nikdo z nich holocaust nepřežil. Všem těmto skladatelům, dirigentům a hudebníkům se toho podařilo v ghettu nesmírně mnoho udělat navzdory skutečnosti, že řady jejich sboristů, sólistů i jich samotných neustále řídly o ty, kteří šli do transportů na východ. Na uměleckých aktivitách se významně podílel i Fredy.

Ve spolupráci s jedním choreografem vedl na půdě dětského domova „L218“ stínové divadlo. Nastudoval nádherné představení podle divadelní hry německého spisovatele Stefana Zweiga Jeremiáš. Představovali jsme v něm plamínky, tančili jsme, byl to nádherný expresionistický balet.

Zweigův Jeremiáš je politická satira a byla to pro nás velká posila. Je o tom, že jsme, my Židé, po celá staletí trpěli a byli biti nebo zavíráni do vězení. Ale pořád žijeme dál a ti, kdo nás bijí, hynou a my jsme stále naživu. Takové poselství mělo v Terezíně obrovský význam.

◆ ◆ ◆

V ghettu byla spousta mimořádně nadaných klavíristů a jen asi dva klavíry, takže každý musel vždycky čekat, až na něho přijde řada. Pokud si dobře vzpomínám, jediný nástroj v naší čtvrti měl jen tři nohy, možná jen dvě, a museli jsme ho podkládat prkýnky. Byl v podkroví – na rozdíl od harmonia, které bylo ve sklepě. Několikrát jsem si na něj mohla zahrát, buď když mě Gideon Klein k tomu vyzval, nebo mi nabídl, že mě bude učit harmonii, pak ale přišli všichni ti neuvěřitelní klavíristé a on měl spoustu práce a já už jsem možnost zahrát si neměla.

Tak moc mi to zase nevadilo. Svým srdcem jsem ve skutečnosti prodlévala jinde. I když mě Gideon Klein motivoval, cítila jsem, že hudbu vnímám jinak, než jsem ji vnímala, když jsem hrávala s milostpaní. Nedokázala jsem si ji už přehrávat v hlavě nebo převádět myšlenky do tónů. Když jsem hrála na to staré pianino v podkroví, jen mi to připomínalo šťastnější časy a rozteskňovalo mě to.

A v následujících měsících jsem opravdu měla proč být smutná. Nejdřív byli nejbližším transportem na východ posláni Tilla Fischlová a Karel Schleissner a spolu s nimi několik dalších našich přátel z Plzně. Loučili jsme se s nimi s tím, že se setkáme v Palestině. Potom, v říjnu 1942, zemřel nečekaně můj dědeček Jindřich na rakovinu prostaty a za půl roku ho následovala má babička Paula, která podlehla zápalu plic. V Terezíně se nekonaly plnohodnotné pohřby, byl to vždycky jen takový kratičký obřad. Těla byla odvážena do krematoria a pozůstalí dostali malou lepenkovou krabičku s popelem, aby ho vhodili do řeky Ohře, která tam protékala kolem stromy lemovaného okraje ghetta – z místa, na které jsme jinak měli vstup zakázaný.

Šla jsem s otcem k řece, nesla jsem tu krabičku, v níž bylo všechno, co z mé babičky zbylo, a plakala jsem. Babičku jsem nesmírně milovala. Nikdy nezapomenu, jak se vracela z Nice a vozila nám fialkové bonbony a sušenou levanduli nebo jak si vždycky užívala operu na plzeňském jarním festivalu, když jsme seděli v naší rodinné lóži a já jsem vzrušením zapomínala dýchat.

Mamince bylo toho dne tak zle, že se pohřbu nemohla zúčastnit, takže mě táta vzal za ruku, vysypal popel do rychlého proudu řeky, postáli jsme na břehu a řekli sbohem. Táta mi osušil slzy a ukázal na nádhernou jabloň v plném květu jen pár metrů od nás. „Podívej, Zuzko!“ vybídl mě. „Neplač. Popel tvé babičky unáší řeka a voda z té řeky sytí kořeny téhle jabloně. Brzy bude babička v těch květech.“

Podívala jsem se na ten strom a mimoděk jsem se usmála. Můj milovaný táta byl velmi moudrý a dobrý člověk. Život v Terezíně na nás oba kladl velké nároky, měli jsme spoustu povinností a neměli jsme možnost být spolu tak často jako dřív, ale to málo, co mi tam stihl říci, mělo pro můj život hluboký, zásadní význam.

Po pohřbu jsem se vrátila do práce, ale protože jsem na tom byla už fyzicky dobře, přeřadili mě mezitím z kanceláře pro mládež na práci na poli. Všechny děti od dvanácti let musely pracovat, obvykle v zeleninových zahradách v ghettu nebo na statcích za jeho zdmi, což se považovalo za privilegium. Každý den jsme odcházeli do práce v pět hodin ráno a vraceli jsme se v osm večer. Byl únor a třeskutý mráz, ale i tak bylo příjemné dostat se ven z ghetta, takže to byl pro mě čas, na který i docela ráda vzpomínám.

Ze začátku jsem pracovala přímo na poli, rozhazovala jsem po něm kravský hnůj z korby traktoru. Dělala jsem to holýma rukama. Byla to mimořádně těžká práce a já jsem na něco takového vůbec nebyla zvyklá. Pracovali jsme každý den devět až deset hodin a já jsem se celou tu dobu bála, že si zničím prsty, protože jsem je měla ztuhlé a rozbolavělé, ale nedalo se nic dělat. Hnůj byl těžký a strašně smrděl, ale to my také a já jsem si i tak připadala povzneseně, protože jsem mohla být zpátky ve světě. Poprvé za dlouhý rok jsem viděla přírodu. Viděla jsem oblohu od obzoru k obzoru a stromy a květiny – něco, co jsme uvnitř terezínského ghetta nikdy spatřit nemohli.

Po návratu z pole jsme obyčejně byli tak unavení, že jsme se jen umyli, najedli a šli si lehnout. Já jsem v ghettu nikdy moc dobře nespala, ale z fyzického vyčerpání jsem nakonec vždycky usnula a spala jako nemluvně.

Potom nás přeřadili do zeleninových zahrad a to bylo ještě lepší, protože na nás dohlížel český zahradník – nacisté dostávali zvláštní jídlo. Měli jsme za úkol manipulovat s těžkými skleněnými tabulemi v rámech, které byly naskládány přes dlouhé záhony se sazenicemi. Byly tam brambory, rajčata a okurky a já jsem se moc ráda dívala, jak malé sazeničky rostou. Každé ráno jsme museli ty skleněné tabule zvednout a odsunout, abychom mohli vytahat plevel a zeleninu zalít. Byla to těžká fyzická práce a nejen že jsme museli zvedat ty tabule v rámech, ale také tahat těžké konve s vodou – s každou jsme se museli vláčet tam a zpět asi padesátkrát – což bylo hodně vysilující, zejména pro ty, kdo byli slabší konstituce. Ruce mě od toho, jak jsem svírala kovová držadla, pálily a prsty jsem měla neuvěřitelně ztuhlé. Kolem třetí hodiny odpoledne, když se slunce začalo sklánět k západu, jsme museli ty skleněné tabule zase přenést zpátky a zakrýt jimi záhony na noc.

Moji přátelé mi říkali, že jsem jim při práci pomáhala udržovat dobrou náladu zpěvem melodií z oper. Že jsem jim nejdřív řekla, o čem opera je, a pak jsem jim zpívala árie, ale já si na to takhle nepamatuji. Avšak vím, že každá píseň, každá báseň, kterou jsem přednášela, a každá opera, na kterou jsem si vzpomněla, byla formou úniku z děsivé reality.

Nejlepší na práci v zahradě byla možnost ukrást si trochu zeleniny, zejména když jsem měla ruku v závěsu, protože mi zduřely mízní uzliny v podpaží. Během toho týdne se mi podařilo propašovat trochu špenátu a celou okurku. Zanesla jsem to rovnou mamince. Nevěřila svým očím.

Jednoho krásného májového dne jsem zase pracovala na zahradě jako obvykle. Sluníčko svítilo a já jsem si připadala zdravá. Seděla jsem na zemi, plela jsem a všude kolem rostla zelenina a krásné květiny. Cítila jsem se nezvykle šťastná. Začala jsem si broukat nějakou melodii z dětství, vším prostupovala hudba.

Po chvíli se tam objevil nějaký hoch z Magdeburských kasáren se vzkazem, že se mám okamžitě vrátit do ghetta.

„Zuzana Růžičková má jít okamžitě zpátky do Theresienstadtu. Její otec je v kritickém stavu.“

Spěchala jsem do nemocnice, a když jsem tam dorazila, s hrůzou jsem spatřila tátu, jak zvrací a zjevně má nesnesitelné bolesti. Bylo mu hrozně zle. Když jsem ho o víkendu viděla naposledy, byl ve výborné kondici, ale najednou se zhroutil. Odvedli ho k lékaři a potom se pokusili poslat ho na operaci, ale nešlo to. Mnohem později jsme se dozvěděli, že měl volvulus, zauzlení střevního závěsu, které vede k ucpání střeva a následně zapříčiní odumření části střeva a může vést i k smrti, ale lékaři si mysleli, že to je infekce a tak jako tak neměli prakticky nic, čím by ho mohli léčit. Potřeboval okamžitě operovat, ale nebyl tam nikdo, kdo by to udělal nebo zařídil.

Bylo skličující vidět ho tam trpět v bolestech a chtěla jsem u něho být, ale lékaři mě poslali pryč. Zůstala jsem chvíli stát za dveřmi a pak jsem se vrátila do práce. Nemohla jsem tušit, že jsem ho viděla naposledy. Maminka u něho zůstala až do konce. Trvalo to čtyři dny. Když poznala, že umírá, vzala ho za ruku a řekla mu v slzách: „Nenávidím všechny Němce! Já tvou smrt pomstím.“

Tatínek nemohl tenkrát skoro ani mluvit, ale řekl jí: „Ne, Poldi… Nenávist otravuje duši… Nemsti se… Pomsta patří Bohu.“ To byla jeho poslední slova a pro mě nesmírně důležitá, protože tatínek byl agnostik. Zapamatovala jsem si je jednou provždycky.

Můj milovaný tatínek Jaroslav Růžička zemřel 13. května 1943. Bylo mu čtyřicet devět let. Mně bylo šestnáct. Byla to pro mě taková rána, že jsem ani neplakala a dlouho ani plakat nedokázala. Až o mnoho let později. Tenkrát jako bych bolest v sobě pohřbila někam hodně, hodně hluboko.

Měla jsem hlavu plnou vzpomínek na tátu a všechny byly nádherné – jak jsme spolu, celá rodina, zpívali, jak jsme chodili na túry po horách, jak mi četl u krbu Homéra. Vybavovala jsem si, jak mu voněla kůže, když se čerstvě oholil, a jak mě vždycky sevřel do náručí, když přišel z obchodu domů. Snažila jsem se vybavit si jeho krásný baryton a slova písní, které mi zpíval. K mému vzrůstajícímu rozčarování jsem zjistila, že si nedokážu vybavit jeho tvář tak zřetelně, jak bych ráda. A nemohla jsem si vzpomenout, jakou přesně měly barvu jeho oči. A najednou na to bylo pozdě – příliš pozdě, abych se mu do nich mohla podívat, a příliš pozdě, abych se na to mohla zeptat maminky.

V terezínském ghettu, kde nás na uplynulých šestnáct měsíců od sebe násilím oddělili, jsem ho mohla vídat vždycky jen krátce, jednou za týden, a nemohla jsem vědět, jak krátký bude čas, který ještě budeme mít možnost strávit pohromadě. Kdybychom zůstali v Plzni, skoro určitě by přežil. Maminka by poslala pro našeho rodinného lékaře, on by mého otce okamžitě operoval a ona by se o něho během rekonvalescence starala s péčí, jíž tak často zahrnovala mě. Zabili ho nacisté stejně, jako zabili dalších třiatřicet tisíc Židů, kteří v Terezíně zemřeli na podvýživu, nemoci, následky krutého zacházení nebo byli popraveni, a osmdesát osm tisíc těch, kteří byli z Terezína odvezeni do vyhlazovacích táborů. Já jsem byla ještě moc mladá na to, abych prahla po pomstě, o níž mluvila maminka, ale rozuměla jsem naprosto tomu, co můj otec řekl o nenávisti jako jedu pro duši.

Tělo mého otce bylo spáleno a jeho popel jsme vhodili do rychle plynoucí řeky, ale já si na to nepamatuji a nevzpomínám si, že bych se obracela pro útěchu k jabloni. Ani maminka mi nebyla s to poskytnout útěchu. Byla naprosto zdrcená a tak zoufalá, že se krátce na to rozhodla vzít si život. „Nemůžu žít bez svého otce a bez svého manžela,“ prohlásila. „Nedokážu to.“

Bylo zapotřebí opakovaných návštěv mého strýce Karla, aby jí to vymluvil. „Máš dítě,“ připomínal jí. „Nemůžeš ho tu nechat.“

I já jsem byla zdrcená. Připadalo mi, že mě opustil nejen můj otec, ale i moje maminka. Chtěla mě tam nechat napospas! Byla to dvojí ztráta, protože mi připadalo, že už mě nemá ráda. Byla jsem ještě moc mladá, abych mohla pochopit, jak jí je. Jak hluboko sahá její žal. Vrátila jsem se do dětského domova, bydlela jsem tam a s matkou jsem se vídala jen jednou za týden, ale nic se nezměnilo, byla pořád stejná.

Rada starších se začínala bát, že má matka přichází o zdravý rozum, a určila mi poručníka neboli „pěstouna“, sedmadvacetiletého člena Makabi a Fredyho kamaráda. Egon Redlich, říkalo se mu Gonda, patřil mezi ty, kteří Fredymu pomáhali starat se o děti. Bylo to opatření založené na naději, že budu-li mít ve svých záznamech uvedenou takovou osobu jako poručníka, nedostane se mé jméno do seznamu lidí určených pro nejbližší transporty na východ. Ale stejně jako mou maminku mě zasáhla ztráta mého milovaného táty tak, že jsem nevěřila, že by nás něco mohlo zachránit.

Věděly jsme to.

Obě jsme věděly, že budeme muset odjet.

Můj přítel Hanuš byl ke mně mimořádně hodný a stejně tak i moji ostatní přátelé. Ale já jsem v té době ztratila veškerou naději a trápila jsem se, že se na mě moje matka vykašlala. Copak pro ni nepředstavuji dost dobrý důvod pro to, aby žila dál? Neměla jsem žádnou vnitřní sílu. Byla jsem zoufalá. Nedokázala jsem se ani vyhrabat ze své vlastní postele. Ležela jsem v ní jako v nějakém kómatu. Nedokázala jsem ani plakat.

Strýček Karel dělal, co mohl, aby mě ujistil, že maminka se z toho dostane, ale já jsem na to nedala. Nevím, jak to dokázal, ale nakonec ji přesvědčil, že musí zůstat naživu kvůli mně, a tak šel život dál.

◆ ◆ ◆

A pak se stalo něco hrozného. Na podzim 1943, když už se po bitvě u Stalingradu a ústupu Němců ze severní Afriky a Sicílie zdálo, že mocnosti Osy mají válku prohranou, přijel do Terezína transport s asi 1 200 židovských sirotků z Białystoku v Polsku. Byl jim přidělen určitý počet dospělých opatrovníků a opatrovnic – většinou lékařů a sester, mezi nimiž byla i Ottla Kafková, nejmladší sestra českého spisovatele Franze Kafky.

Ghetto fungovalo jako dobře naolejovaný stroj, nově příchozí čekala rutinní procedura několikadenní internace v takzvané „šlojsce“, kde se museli podrobit vstupní prohlídce, dezinfekci šatstva a byli odvšiveni. Avšak tyto děti byly překvapivě internovány v izolaci i nadále a nesměl s nimi komunikovat nikdo jiný než jejich opatrovníci.

Fredymu, jemuž vždycky záleželo na tom, aby se dětem vedlo pokud možno dobře, se podařilo s těmi, kdo je měli na starosti, navázat kontakt, ale chytili ho při tom a okamžitě ho potrestali. Poslali ho do vězení a rozhodli, že bude spolu s dalšími pět tisíci Židy zařazen do nejbližšího transportu na východ. Nám, kdo jsme s ním denně pracovali, připadalo, jako bychom přišli o hlavu. A mělo být ještě hůř.

Než Fredy 6. září 1943 odjel v přeplněném dobytčím vagonu z Terezína, svěřil se svým přátelům, že přišel na to, proč se děti z Białystoku nesmějí stýkat s ostatními. Mezinárodní červený kříž začal jevit zájem o nacistické pracovní tábory a usiloval o možnost některé z nich navštívit. Hovořilo se o tom, že děti z Białystoku mají být vyměněny ve Švýcarsku nebo Švédsku za německé zajatce. Když ale ty děti dorazily do Terezína a měly jít do sprch, aby se umyly, začaly panikařit a křičet: „Plyn! Plyn!“ Shlukly se k sobě, odmítaly jít se osprchovat a nechtěly si ani svléknout své špinavé, zavšivené oblečení.

To bylo poprvé, kdy do Terezína pronikla nějaká zmínka o plynu nebo plynových komorách, a ta zpráva zapůsobila na veškeré obyvatelstvo ghetta jako zemětřesení. Doslechla jsem se o tom od nejbližších Fredyho spolupracovníků a uvěřila jsem tomu jen napůl. Nedokázala jsem přijmout představu, že by někdo mohl chtít hubit nějakou rasu po tisících. Od toho dne panovala v ghettu mimořádně napjatá atmosféra.

Hysterická reakce białystockých dětí na terezínské sprchy je stála život a celá skupina byla později dopravena do Osvětimi, kde je popravili i s jejich nebohými opatrovníky.

Život se tenkrát zdál naprosto beznadějný. Fredy zmizel a můj otec a moji prarodiče byli mrtví. Jedna ze sester mého otce, teta Jiřina, odjela se stejným transportem jako

Fredy a stejně tak i má milá přítelkyně Zuzana Hellerová a její rodina včetně jejího otce lékaře. Maminka byla i nadále v depresích, takže jediný, koho jsem měla, byl Hanuš. Připadala jsem si vykořeněná a byla jsem přecitlivělá a postupně jsem se odcizila i své skupině Makabi, přestože se mnou počítali jako s jednou z jejích vedoucích. Přestala se mi líbit jejich politika, v neposlední řadě proto, že v jejich vlastních řadách probíhaly urputné boje o moc a vliv, a dokonce zadržovali před ostatními informace o transportech.

Měla jsem idealistické představy a vždycky jsem se snažila zasazovat za správnou věc. Byla jsem toho názoru, že každou novou informaci je potřeba sdílet s ostatními a že bychom všichni měli všechno říkat ostatním, kdežto ve skupině převládalo mínění, že vedení by mělo být informovanější než její řadoví členové, aby je mohlo řídit – tedy ovládat. Nakonec jsem se přestala politicky angažovat a šla jsem si svou cestou – přesně tak, jak můj otec vždycky doufal, že to udělám.

Někdy v téhle době propukla v Terezíně epidemie encefalitidy. Mnoho lidí zemřelo. Ze začátku to nikoho z mých nejbližších nepostihlo, ale pak jsem onemocněla i já. Měla jsem ukrutné bolesti hlavy a závratě, a kdykoli jsem si chtěla stoupnout, padala jsem nebo jsem se celá nakláněla ke straně. Lidé se museli podrobovat neurologickým testům, aby se zjistilo, kdo je nakažený, ale já jsem se nechtěla nechat vyšetřit ani jsem nechtěla jít do nemocnice, protože jsem se bála, že mě pošlou na východ nebo dají do karantény, což by znamenalo, že se nebudu moci vídat s Hanušem.

Hanuš a pár mých přátel mě tedy znovu a znovu podrobovali zkouškám, jestli se už dokážu postavit zpříma a nekácet se. „I jestli tě to táhne doprava, jdi doleva,“ radili mi a nakonec jsem to natrénovala tak, že se mi dařilo obelstít vlastní mozek a stát rovně – většinou. Když jsem přišla na prohlídku, udržela jsem se zpříma až do chvíle, kdy německý lékař záměrně upustil tužku na zem a řekl mi, abych ji zvedla. Jakmile jsem se sehnula, pochopitelně jsem ztratila rovnováhu a upadla.

Strávila jsem v nemocnici v ghettu šest týdnů na přelomu srpna a září a byla to muka, i když nás to možná uchránilo před zářijovým transportem, protože starší by neposlali mou maminku beze mě. Na karanténu mě nesměli chodit navštěvovat ani maminka, ani Dagmar, ani Hanuš, ale ten přicházel každý den pod okno a alespoň jsme si mávali. Ze strachu o mě se maminka vzchopila, a když mě propustili, pomáhala mi doléčit se. Byla jsem jí vděčná za její podporu a s úlevou jsem kvitovala, že se znovu zapojila do života. Stejně jsem si ale myslela, že nás obě čeká transport na východ a tam nějaká příšerná smrt.

◆ ◆ ◆

Terezín byl znenadání jako vyměněný. Zájem ze strany Mezinárodního červeného kříže o návštěvu tábora neustával a přidala se ještě dánská vláda, jejímž představitelům ležel na srdci zejména osud téměř pěti set dánských Židů v Terezíně. Nacisté propadli panice a začali se svým „Verschönerung“, zkrášlovacím programem, jehož cílem bylo přeměnit špinavé, nemocemi prolezlé ulice ghetta na něco na pohled vábnějšího pro inspektory z Červeného kříže. Krátce na to, bylo to jednoho mrazivého listopadového dne, museli všichni obyvatelé ghetta pod pohrůžkou zastřelení napochodovat do údolí nedaleko Terezína pod záminkou, že je potřeba je přepočítat.

Plahočili jsme se po polních cestách, až jsme došli na obrovské otevřené prostranství, a všichni si v duchu říkali, co má zas tohle znamenat. Jen málo lidí věřilo, že opravdu půjde o nějakou evidenční proceduru, protože kolik nás je, mohlo vedení tábora lehce zjistit ze záznamů a přepočítat si nás mohli v ghettu. Hodlají nás odvést někam, kde je nikdo neuvidí, a tam nás postřílet? Že by si to prostě jen rozmysleli, protože se jim nechce řešit, co s našimi těly? Nikdo z nás nevěděl, ale báli jsme se, že nás vedou na smrt.

Ve skutečnosti nás tam nechali jen celý den stát – všech čtyřicet tisíc vězňů – potácející se masu lidí bez jídla a vody, lidí, kteří se nesměli hnout z místa a museli se opírat jeden o druhého. Bylo to vysilující, zejména pro staré lidi. Někteří zemřeli. My mladí ze skupiny Makabi jsme si každý vzali na starost jednoho starého člověka, muže či ženu. Já jsem měla jednu starou ženu, která byla velmi slaboučká. Byla zima a foukal mrazivý vítr a my jsme tam stáli venku po nekonečně dlouhou dobu a báli jsme se, co bude.

Bylo po půlnoci, když nám konečně dovolili vrátit se do ghetta. V té době jsme všichni už padali únavou a měli jsme hlad. Vedla jsem svou starou dámu ve tmě přes rozbahněné pole a zvrtla jsem si při tom kotník, což celý ten úmorný zážitek znepříjemnilo ještě víc. Nikdo nám neřekl, jaký mělo to mučení toho dne smysl, ale nacisté pokračovali ve svém zkrášlovacím programu, zřizovali obchůdky plné zboží, které jsme si ale za přidělené „theresienstadtské peníze“ nemohli koupit, protože to nebyla žádná skutečná měna. Upravili lázeňský pavilon na hlavním náměstí a nechali tam Karla Ančerla dirigovat koncerty komorní hudby. Všichni jsme najednou měli mnohem víc svobody než předtím a byli jsme vybízeni, abychom chodili na procházky, vedli společenský život a hráli fotbal. Cílem bylo, aby lidé nebyli tak bledí, aby dostali zdravější barvu, protože průběh celé návštěvy měl být nafilmován a film měl být využit k propagačním účelům.

V ghettu bylo tenkrát umístěno asi padesát tisíc lidí a nacisté to ještě před příjezdem Červeného kříže potřebovali zařídit tak, aby to tam nepůsobilo tak přelidněně. Takže deset dní před Vánocemi roku 1943 dostalo pět tisíc lidí nová předvolání. Přesně jak jsem se děsila, povolávací lístek jsme dostaly také já a maminka. Strávily jsme v Terezíně téměř dva roky, dívaly jsme se, jak lidé přijíždějí a odjíždějí, a teď jsme se na seznamu konečně octly i my. Několik lidí v mé skupině Makabi mě okamžitě ubezpečilo, že mohu být z transportu vyjmuta, šla jsem tedy za mým „pěstounem“ Gondou Redlichem a zeptala jsem se ho, jestli je to pravda.

„Můžu zachránit jen tebe, Zuzano,“ řekl mi. „Tomu, aby tvou ovdovělou matku odvezli s tímto transportem, zabránit nemohu. Tak daleko má moc nesahá.“

„V tom případě pojedu s ní,“ prohlásila jsem. Všechny jeho námitky a argumenty, abych zachránila alespoň sebe, jsem odmítla.

Nejen že jsem s maminkou zůstat chtěla – já jsem musela. Až do roku 1939 jsme to byli my, moji rodiče a já, proti světu. Měli jsme k sobě mimořádně blízko a prožili jsme spolu mnoho krásných let. Nikdy by nás ani ve snu nenapadlo, že život každého z nás může skončit takhle. Bála jsem se hlavně o maminku, která by ve svých šestačtyřiceti letech byla pravděpodobně prohlášena za příliš starou, aby se ještě hodila na nějakou práci. Gonda mě zapřísahal, že můj otec by si určitě přál, abych žila, ale já jsem věděla, že tatínek by také určitě nechtěl, abychom se od sebe odloučily. Doufala jsem vroucně, že když zůstaneme spolu, budu moct ohlídat, aby se mamince nic nestalo.

Následujících několik dní jsem prožívala jako v nějakém omámení. Strašně dlouho už jsme vídaly jiné odjíždět, pomáhaly jsme jim balit nebo příchozím zase naopak zvykat si na život v ghettu. A celou tu dobu jsme se bály, kdy přijde řada na nás. A teď to nastalo. Bylo hrozné opouštět život, který jsme si tu vybudovaly, dokonce i za takových podmínek. Loučila jsem se s tím vším, loučila jsem se s mými přáteli a s mou „sestrou“ Dagmar. Opouštěla jsem svého drahouška Hanuše i místa posledního odpočinku otce a mých prarodičů.

Bylo to k nevíře, ale maminka se najednou zklidnila a ze všech sil mi pomáhala. Byla mi obrovskou posilou, ale já jsem nebyla posilou pro ni, tenkrát ani později. Dodnes mě kvůli tomu trápí svědomí. Dokonce jsme si ještě v Terezíně zinscenovali jakés takés Vánoce a našim přátelům a známým se nějak podařilo sehnat pár drobnůstek, které nám dali jako dárky – knihu nebo kus nějakého oblečení. Všichni jsme se vynasnažili tvářit se, že nám to snad bude k něčemu dobré.

Maminka mě vybídla, abych začala balit, a moji přátelé a členové rodiny pomáhali. Strýc Karel mě nabádal, hlavně ať jsem silná a mám na paměti svého hrdého otce. Také moje teta Kamila se snažila, seč mohla, chovat statečně. Rozloučila jsem se s Dagmar, objaly jsme se a slíbily si, že „až bude po všem“, zase se shledáme. Rozloučila jsem se i s Hanušem, i když bez slz se to neobešlo. Popřál mi všechno nejlepší k narozeninám, protože za několik málo týdnů – 14. ledna 1944 – mi mělo být sedmnáct.

Moje kamarádka Dana mi pomáhala balit, ale když si všimla, co not si beru s sebou, vyzvala mě opatrně: „Nech něco tady, Zuzano. Bude se to tu hodit.“ Maminka souhlasila.

Věděla jsem, že mají pravdu, i když jsem se s těmi notami loučila jen velmi těžko. Posadila jsem se na pryčnu a se zvláštním pocitem odevzdání osudu jsem se probírala svými notami. Nakonec jsem se rozhodla opsat si jen jednu stránku, úvod Bachovy jímavé sarabandy z jeho Anglické suity č. 5 e moll. Byla to poslední skladba, kterou jsem si zahrála s milostpaní – nádherná, uklidňující hudba, kterou jsem na hodinách s ní vždycky ráda hrávala. Přestože jsem skladbu znala zpaměti, našla jsem si kus papíru a opsala si několik prvních taktů, že si je vezmu s sebou.

„To bude můj talisman,“ řekla jsem mamince a pokusila jsem se o úsměv. „Budu si jím připomínat všechno, co je na světě pořád ještě krásné.“

7
Mnichov, 1956

Kdykoli jsem hrála Bacha, cítila jsem, že zní přirozeněji na cembalo nežli na klavír. Cembalo nejen že má úplně jiný zvuk, ale také vyžaduje úplně jinou techniku. Nějakou dobu jsem hrála vždycky půlku koncertu na klavír a půlku na cembalo a jednu skladbu v obou variantách. Většinou to byl Italský koncert nebo Chromatická fantazie, aby bylo slyšet, v čem je rozdíl.

Ale vždycky, když jsem to takhle udělala, měla jsem problém hlavně s Bachovou hudbou, protože mi čím dál víc připadalo, že na klavír to prostě není ono. Čím víc mi docházelo, že Bach komponoval pouze pro varhany, klavichord nebo cembalo, tím víc mi bylo jasné, že se budu muset brzy nějak rozhodnout a bude to rozhodnutí zásadní: Kterému nástroji dám přednost?

Bylo to pro mne docela dilema, protože z reakcí publika a množství nabídek, které jsem dostávala, to vypadalo, že kdybych o to stála, mohla bych mít jako klavíristka před sebou pěknou kariéru. V té době jsem se zajímala o veškerou hudbu, hlavně o nové skladby – nejen ty, jejichž autorem byl můj manžel – a kdybych hrála jen na cembalo, značně by mne to limitovalo. Beethovenovy sonáty bych na cembalo nemohla hrát vůbec. Kromě toho pro cembalo, jež vyšlo z módy, už dávno nikdo nepsal, žádné nové skladby nevznikaly. Byla jsem zoufalá, že se nedají sehnat skoro žádné noty, z nichž bych mohla hrát. Škoda že pro cembalo nenapsal nic třeba Janáček. Nebo Prokofjev: od něho nebo od Hindemitha či Bartóka bych si přála, kdyby to bylo možné, mít skladby přímo pro sebe.

Začínala jsem si už také dělat jméno na nahrávkách, spolupracovala jsem s flétnistou Václavem Žilkou a s Vlachovým kvartetem, nahrávali jsme skladby od Couperina, Byrda a Rameaua a také sonáty francouzských a italských barokních mistrů.

Potíž byla v tom, že do Johanna Sebastiana Bacha jsem se zamilovala, když mi bylo devět let. Stal se mou filozofií a mým krédem. Ztotožnila jsem se s Bachovou hudbou tak, že mohu říci, že mi Bach zachránil život. Chtěla jsem se o něm a o staré hudbě dozvědět co nejvíc a četla jsem všechno, co se dalo sehnat, což bylo v té době dost těžké, protože mnoho knih bylo na indexu. Musela jsem si je objednávat z pražské Univerzitní knihovny (dnes Národní knihovna) a trvalo týdny, někdy i měsíce, než jsem se k nim mohla dostat.

Čím víc jsem toho o Bachovi přečetla, tím víc mi docházelo, čím vším si musel za svého života projít a kolik toho máme společného. Jeho stálými průvodci byly hudba a smrt. Už jako osmiletý chlapec přišel o oba rodiče a brzy poté zemřel i jeho milovaný strýc – bratr jeho otce, s nímž byli identická dvojčata. Postupně mu zemřeli všichni jeho sourozenci a potom i jeho první žena, s níž měl sedm dětí. Čtyři z nich zemřely už v dětských letech. Bach se znovu oženil a zplodil dalších třináct dětí, z nichž osm nepřežilo dětství.

Jeho nepředstavitelný zármutek nad těmito opakovanými tragédiemi je často slyšet z jeho hudby, například z jeho Chromatické fantazie a fugy d moll (BWV 903). Jedna část Fantazie – se sestupnými akordy – je o čiré bolesti.

Vyloženě z ní slyšíme, jak člověk ztrácí naději v život, jak ztrácí i tu naději. Potom začne fuga a ta pozvedá člověka nad utrpení. Je o řádu. Je o zákonu. Je o něčem, co je nad člověkem. Podle mě ta skladba vede do hlubin utrpení, ale také se dotýká něčeho, co je nad námi, nad naší individuální vírou a naším individuálním utrpením. V Bachově hudbě vždycky cítíte, že „Bůh je tady a je s vámi“.

Bach také ve své hudbě vyjadřuje vzdor, například v Matoušových pašijích, což je duchovní oratorium. Tuto jeho hudbu vnímám jako vzdor člověka, který zmůže jen málo nebo vůbec nic proti zásahům osudu. Já ten pocit dobře znám. Bach nám říká, že je něco nad námi nebo někde v naší blízkosti, co dává smysl, i když to nevidíme. Říká nám: nezoufejte. Život má smysl. Svět má smysl. To jen my to ne vždy dokážeme hned pochopit.

Skoro bezděčně jsem se v každé těžké situaci ptala sama sebe: Co by udělal Bach? Jak by zvládl cestu vlakem do Osvětimi nebo otrockou práci v Německu? Která z jeho skladeb by se nejlépe hodila do té kulturní iniciativy v Terezíně? Jak by se zorientoval v poválečné Evropě?

Když jsem hrála hudbu Johanna Sebastiana Bacha na cembalo, přemýšlela jsem o něm v docela neortodoxních kontextech. Byly to vlastně docela kacířské myšlenky, i když hnutí historicky poučené interpretace, které začalo v 50. a 60. letech 20. století, mě zajímá a hodně pro mne znamená, protože mnohé dveře otevřelo. Zpočátku mě ta myšlenka fascinovala. Kdykoli jsem poslouchala Bachovu hudbu z desky nebo z rádia, kladla jsem si v duchu otázku, jestli by to takhle hrál on sám. Ale od ideje není daleko k ideologii a to není nic pro mě. Jistě, musela jsem si vyslechnout výtky ohledně neautentičnosti, dnes ale víme, že i v Bachově době už existovaly nástroje s šestnáctistopým rejstříkem. A pak jsem si začala říkat, proč bychom to měli vlastně hrát jako on? Proč si s tím trochu nepohrát? Proč k té hudbě nepřistupovat prostě jen jako k čisté hudbě, aniž bychom se museli ohlížet na nějaké restrikce a pravidla? Johann Sebastian Bach žil před třemi sty lety a třeba je v jeho hudbě něco, co ani on tenkrát ještě nedocenil.

Vezměte si ty překrásné římské sochy, o nichž nám archeologové dnes říkají, že byly původně pomalovány křiklavými barvami, zatímco my na nich obdivujeme právě ten čistě bílý mramor. Co je správně? Záleží na tom? Každý může mít svůj vlastní názor a svou vlastní interpretaci na základě toho, co sám prožil. Tak mě to učil Viktor. Viktor byl vynikající skladatel a klavírista a velmi dobrý dirigent, a pokud šlo o jeho vlastní hudbu, byl vždycky velmi velkorysý. On sám ji ztvárňoval určitým způsobem, ale pokud ji někdo hrál trochu jinak, nikdy mu to nevadilo. Místo toho jen konstatoval: „Já mám trochu jinou představu, ale líbí se mi, jak to děláš.“

Podobně jsem někdy nalézala v Bachových dílech něco, co on sám tak možná ani nezamýšlel nebo o čem dokonce ani nevěděl, ale co by třeba nakonec objevil, kdyby si poslechl, jak jeho hudbu ztvárňuje někdo jiný.

Bach ve mně rezonoval vždycky, ale čím víc jsem po válce hrála jeho hudbu na cembalo, tím byla ta rezonance v mém nitru silnější. A nebyl to jen Bach, kdo mě přivedl nakonec k rozhodnutí hrát na cembalo. V roce 1955 jsem nahrávala s Pražským komorním orchestrem dva cembalové koncerty od českého skladatele Jiřího Antonína Bendy a cítila jsem se přitom jako doma.

Ne že by hrát na cembalo bylo snadné. Neměla jsem vlastní nástroj, a pokud mě pozvali koncertovat řekněme do Brna nebo do Bratislavy, musela jsem si nástroj někde půjčit, sehnat ladiče, zajít někam do autoprovozu, sehnat dodávku s řidičem a toho požádat, aby mi na určené místo nástroj odvezl. „Mohl byste, prosím, odvézt mě, mé cembalo a mého ladiče?“ žadonila jsem. „Nevím, jestli vám za to budu moci pořádně zaplatit, ale neudělal byste to pro mě?“ Byly to vskutku pionýrské časy.

V roce 1955 mi přátelé ze Smetanova kvarteta – které jsem často doprovázela jako kvarteto i jednotlivě – přivezli leták, na který narazili na jednom ze svých turné, inzerující pátý ročník Mezinárodní interpretační soutěže ARD pro mladé hudebníky.

„Koná se příští rok v září a poprvé na ní bude i kategorie pro cembalo!“ sdělovali mi nadšeně. „Měla by ses přihlásit.“ Dalšími kategoriemi byly zpěv, klavír, housle, flétna, viola a lesní roh.

Z představy, že bych tam jela a mohla slyšet cembalisty ze západu hrát hudbu, s jakou jsem se dosud nesetkala, se mě zmocňovaly závratě. Jenže soutěž se konala v Mnichově. V Německu – v zemi, do níž jsem se strašně bála jet.

Celá rozrušená jsem spěchala domů říct o soutěži Viktorovi a svěřit se mu se svými obavami. Našla jsem ho, jak si hoví v oblíbeném křesle a něco si čte – tak jsem si zapálila cigaretu, sedla si proti němu a jala se s ním ten nápad probírat. Kromě toho, že jsem nikdy nebyla velkou příznivkyní soutěží, protože si nemyslím, že umění se dá posuzovat, jsem z toho, že bych měla jet do Německa, měla smíšené pocity a nikdy mě ani nenapadlo na něco takového pomýšlet.

Bylo to tehdy jen něco málo přes deset let, kdy jsem se vrátila z lágrů, a stále mě provázel děs z toho, že bych mohla potkat někoho z příslušníků SS nebo vězeňské správy, lidí, kteří se k nám chovali tak neurvale. Jen hrstku z nich pochytali a předali k soudnímu stíhání a mnoho z nich žilo v Evropě nerušeně dál, aniž se jakkoli skrývali. Znala jsem jednu ženu, která přežila holocaust a náhodou kdesi naprosto nečekaně narazila na bývalého dozorce z Osvětimi. Byl to pro ni mimořádně traumatizující zážitek.

Probírali jsme to s Viktorem nahoru dolů několik dní. Jako vždycky si mě nejdřív pozorně vyslechl a potom se mnou začal zvažovat všechna pro a proti. Nakonec mi řekl: „Sama dobře víš, Zuzano, že estrády nejsou nic pro tebe. Jsi umělkyně. Kdybys měla víc povahu na estrády, řekl bych ti, nejezdi do Mnichova. Ale jestli tam pojedeš, přivezeš jim zpátky něco z jejich dřívější kultury. Vrátíš zase Německu Bacha.“ A rozvíjel tu myšlenku ještě dál: „Čím víc o tom přemýšlím, tím víc jsem přesvědčený, že je to vlastně tvá povinnost tam jet – jako Židovky a bývalé vězeňkyně. Předvedeš jim, že Bacha umí a může hrát i ten, kdo není Němec a není árijec. Ukážeš jim, že Hitler neměl poslední slovo.“

Jedenáct let po válce jsme pořád ještě zažívali šok, jak mohli Němci, tak kultivovaný národ, připustit, aby nacisté páchali taková zvěrstva. Před druhou světovou válkou nás učili, že vzdělání a kultura jsou základem k pěstování vyšší morálky. Ztělesněním tohoto principu bylo Německo a posilovalo naši víru v myšlenku, že kultivace se děje uměním a vědou. Klesnout na úroveň primitivů a počínat si na ní tak efektivně bylo něco, co nás připravovalo o skutečnou víru v člověčenství. Znamenalo to popření celé evropské kultury a nejen kvůli židovské otázce.

Dodnes jsme se v hudbě nevymanili ze všech poválečných pocitů, protože se bojíme velkých gest a patosu. Už nevěříme v pravdu. Myslím, že často hudbu hrajeme a prezentujeme příliš frivolně, jakoby nezávazně, jako bychom jí nepřikládali vážnost, kterou v sobě má a zaslouží si ji.

◆ ◆ ◆

Čím víc jsem uvažovala o tom, co mi Viktor řekl, tím víc jsem se sama sebe v duchu ptala, kam jinam ještě odmítnu jet, odmítnu-li teď jet do Bachovy země – nebudu příště chtít jet do Francie nebo do Anglie? Co všechny ty jiné země, v nichž věděli o holocaustu a nehnuli prstem? I ty nesou svou vinu, ale jestli se na to budu takhle dívat, pak nebudu schopna jet nikdy nikam.

Došlo mi, že je mou morální povinností odhlédnout od svých obav – mám-li takovou možnost – zahrát v Mnichově Bacha a zahrát ho dobře.

Nejdřív jsem však musela získat povolení od Akademie múzických umění a Ministerstva kultury. Musela jsem zahrát před komisí, která měla přihlédnout rovněž k mému politickému profilu, a potom museli mou účast ještě schválit soudruzi na ministerstvu. Věřila jsem si, že jsem pravděpodobně dost dobrá, abych se mohla soutěže zúčastnit, ale nikdy mě ani na okamžik nenapadlo, že bych mohla mít šanci na získání nějaké ceny. Šlo mi hlavně o možnost poslechnout si jiné hráče na cembalo, protože v Praze jsem tu možnost neměla. Vlastnila jsem jen ty staré desky s Wandou Landowskou, takže o tom, jak se v současné době hraje na cembalo, jsem nevěděla vůbec nic a kromě mě a mého profesora v naší zemi na tento nástroj nikdo jiný nehrál.

Měla jsem štěstí, protože když jsem si podala žádost o cestu do zahraničí, ředitelka hudebního odboru Magda Reichlová už v té době byla mou fanynkou, chodila na všechny mé koncerty a řekla mi: „Proč ne?“ Magda byla nesmírně statečná ženská. Byla invalidní a zemřela poměrně mladá, ale byla to právě ona, díky níž jsem nakonec mohla do Mnichova odjet. Povolila cestu i flétnistům Jaroslavu Josífkovi a Janu Heclovi a klavíristce Mirce Pokorné. Měli jsme jet společně a také oni měli šanci získat nějakou cenu ve svých kategoriích. Jaroslav byl flétnistou v Symfonickém orchestru hl. m. Prahy FOK, spoléhali na něho, že nás ohlídá a postará se, abychom se nepokusili tam emigrovat.

Důvěřovat nám ale nestačilo. Na příslušných místech byli dobře informováni, zejména proto, že náš soused měl možnost slyšet každé slovo, které jsme doma pronesli. Věděli, jestli se s Viktorem opravdu milujeme tak, jak to tvrdíme, nebo alespoň natolik, abych tam nechtěla zůstat. Fungovaly také takzvané uliční výbory, v nichž byli domovníci ze všech činžovních domů, vlastně jacísi státní špehové, do jejichž pravomocí spadalo vypracovávání posudků na jednotlivé občany v závislosti na jejich politické aktivitě. Politicky spolehliví občané měli posudek dobrý, politicky nespolehliví špatný.

Jednou jsem si například šla na oddělení pasů a víz u Staroměstského náměstí pro doklady, které jsem potřebovala na jinou koncertní cestu organizovanou Ministerstvem kultury, ale když jsem tam přišla, sdělili mi: „To bude asi problém. Uliční výbor vám nedal povolení k vycestování ze země.“ Do té doby jsem o existenci takového výboru neměla ani tušení.

Zašla jsem za naším sousedem a zeptala jsem se ho, jestli zná ve výboru někoho, s kým bych si mohla promluvit. Prohlásil, že nezná, ale ještě téhož dne v devět hodin večer zazvonil u našich dveří kdosi, koho jsme nikdy předtím nepotkali.

„Dobrý den, jsem váš soused,“ řekl. „Rád bych se s vámi lépe poznal. Pozvete mě na sklenku vína?“

Věděla jsem přesně, kvůli čemu tam je, a tak jsem ho pozvala dál a nechala ho nahlédnout do obou našich pokojů, aby viděl, že nemáme sbalené kufry a nechystáme se utéct za kopečky. Druhého dne jsem se dozvěděla, že mi uliční výbor povolení dal, a mohla jsem si svůj pas nakonec přece jen vyzvednout.

V manželství jsme s Viktorem velmi rychle pochopili, že nám nezbude než žít dvojím životem – jedním na veřejnosti, kde jsme museli mluvit a chovat se určitým způsobem, a druhým tajným, v soukromí, kde jsme se mohli chovat svobodně a otevřeně říkat, co si myslíme. Takhle jsme žili víc než čtyřicet let – v atmosféře všudypřítomného utajování a trvalého strachu.

◆ ◆ ◆

Přestože jsem se na soutěži v Mnichově musela poměřovat s některými vynikajícími účastníky z celého světa včetně Karla Richtera, německého cembalisty, o němž jsem byla přesvědčená, že získá první cenu, k vlastnímu úžasu jsem postoupila z prvního kola do druhého a pak ještě dál. Nakonec jsem se dostala až do finále, kde výkony soutěžících posuzovala porota, v níž zasedali mimo jiné německý skladatel Carl Orff, který se jako voják zúčastnil první světové války, maďarský dirigent židovského původu Georg Solti, antifašistický německý skladatel Karl Amadeus Hartmann, francouzský skladatel a bývalý válečný zajatec Olivier Messiaen a švýcarská skladatelka a cembalistka Marguerite Roesgen-Championová.

Než jsme odjeli do Mnichova, museli jsme všichni absolvovat školení jak se chovat na západě a museli jsme slíbit, že jakmile dorazíme na místo, ohlásíme se na našem zastupitelském úřadě, aby nás mohli řádně sledovat. Byla jsem v Německu od konce války poprvé v životě, ale hned na nádraží si nás vyzvedla milá mladá žena, jmenovala se Hannelore, všude nás doprovázela a obětavě se o nás starala. Mě se smíchem představovala jako Zuzanu „mit dem unaussprächlichen Namen“ (s nevyslovitelným jménem). Když si všimla, že mám velkoformátové vydání Goldbergových variací, dala mi svou malou partituru. Rozuměly jsme si tak dobře, že jsme zůstaly v kontaktu a dopisovaly si ještě dlouhou dobu poté.

Povinnou skladbou byla úvodní árie a prvních sedm variací z Bachových Goldbergových variací, hra sólo. Za skladbu dle vlastního výběru jsem zvolila Bachovo Umění fugy, intelektuální hudbu, kterou jsem milovala od svého dětství, a jednu větu z Bendova Koncertu g moll, kterou jsem měla – v případě, že bych se dostala do finále – hrát se Symfonickým orchestrem Bavorského rozhlasu, vedeným českým dirigentem a skladatelem Rafaelem Kubelíkem. Měla jsem být jednou z jedenadvaceti soutěžících v cembalové kategorii, ostatní byli z Ameriky, Brazílie, Itálie, Španělska, Německa, Rakouska, Belgie, Francie a Lucemburska. V porotě pro kategorii cembala měl vedle Marguerite Roesgen-Championové zasednout ještě prezident vídeňské Univerzity hudebních a dramatických umění Hans Sittner a rumunsko-německá klavíristka a cembalistka Eliza Hansenová, německá klavíristka a cembalistka Edith Pichtová-Axenfeldová a Philipp Jarnach, skladatel narozený ve Francii a zakladatel hamburské Hudební akademie, který byl jmenován předsedou poroty. Měli udělovat body za technickou úroveň, umělecké ztvárnění a osobitost.

Protože jsme neměli žádné peníze a z Československa jsme nesměli vycestovat s hotovostí vyšší než deset dolarů, mohli jsme si dovolit jen levný penzion na předměstí. Finální kolo mělo proběhnout po víkendu – v pondělí 3. září – v Sophiensaalu, malé koncertní síni pojmenované po princezně Žofii Bavorské. Koncert měl být veřejnosti přístupný, konal se za podpory několika německých rozhlasových stanic a měl se vysílat přímým přenosem. Měla jsem být první soutěžící, v 9 hodin ráno na pódiu.

Nikdy jsem se nedokázala zbavit trémy a – jako vždycky – jsem, jak se čas mého vystoupení blížil, byla čím dál nervóznější. Už se to málem nedalo vydržet. Útěchu mi poskytovalo jen vědomí, že to ze mě naráz spadne, jen co dosednu na židli před nástrojem. Vůbec nic jsem s tím nezmohla a nakonec jsem se rozhodla nevzpírat se tomu, považovat to za přirozený projev napětí, které je k výkonu nezbytné. Kdybych neměla trému, myslela bych si, že něco není v pořádku. Stejně pro mě ale vždycky noc před výkonem byla absolutně nesnesitelná a té noci v Mnichově to bylo úplně nejhorší.

K mému zděšení mi na poslední chvíli oznámili, že orchestr finalisty doprovázet nebude. Věděla jsem, že mám druhého dne ráno hrát. Co mám dělat? „Budete muset hrát bez nich a zahrát své skladby sólo,“ oznámili mi organizátoři soutěže bez jakéhokoli dalšího vysvětlení. Až teprve mnohem později jsme se dozvěděli, že Rafael Kubelík, který po komunistickém puči emigroval do Velké Británie, odmítl doprovázet umělce z komunistické země. Protože všichni ostatní finalisté byli ze západu, zjevně odmítl hrát kvůli mně, protože jsem pocházela z Československa.

Rozhodilo mě to a měla jsem zlost, protože jsem věděla, že Bendův koncert, který jsem si připravila, vyzní bez orchestru naprosto absurdně. Vyčítala jsem si, jak jsem byla hloupá – kdybych se nechtěla zachovat vlastenecky a místo Bendy zvolila Bacha, nepředstavovalo by to žádný problém. Kubelík to dobře věděl. Pro oba moje soupeře to mnoho neznamenalo, vybrali si díla, kde cembalo hraje pořád, ale pro mě to byla katastrofa. Octla jsem se v situaci, že zahraji osm taktů a pak budu dlouho nečinně čekat během míst, v nichž se předpokládá, že nastoupí a hraje orchestr. Bude to, jako by se měl přehrávat stereo záznam jen s jedním reproduktorem nebo jako by herec přednášel svou roli bez partnera. Celé to bude ubohé a trapné!

Bylo dobře, že jsem měla vztek, protože jsem se ho dokázala chytit a využít ho k něčemu smysluplnému. Nebudu tu ze sebe dělat blázna před publikem! Mazala jsem na Hudební akademii, kde se měla soutěž konat, nabídla jsem vrátnému svých posledních pět německých marek a přemluvila ho, aby mě druhého dne v šest ráno pustil dovnitř s uklízečkou – úplně stejně, jako jsem to udělala v Rudolfinu.

Potom jsem se vrátila zpátky do našeho penzionu, zůstala jsem celou noc vzhůru a učila se orchestrální party Bendova koncertu nazpaměť. Neměla jsem tolik času, abych se naučila všechno, ale podařilo se mi zapamatovat si první dvě věty, což by – podle mého mínění – mělo stačit.

Za kuropění jsem cvičila v témže komplexu budov, kde došlo v září 1938 k podpisu mnichovské dohody – což byl hodně zvláštní a hodně intenzivní pocit – a potom jsem se snažila najít cestu zpátky do penzionu a zabloudila jsem. Bylo to v neděli dopoledne a na ulicích nebyl nikdo, koho bych se mohla zeptat. Nakonec jsem uviděla jakéhosi kněze. Šla jsem za ním a poprosila ho o pomoc. Choval se ke mně velmi mile a nabídl mi, že mi ukáže cestu, ale potom se mě zeptal, odkud jsem. Když jsem mu řekla, že z Prahy, pokřižoval se a rychle utekl.

Nakonec jsem cestu do našeho ubytovacího zařízení našla a ještě trochu jsem se připravovala. Když jsem měla druhého dne ráno jít na pódium, zastavila jsem se v zákulisí a jako obvykle jsem se celá klepala – jenže tentokrát to nebylo z nervozity, nýbrž vzteky. Dokonce jsem ani neměla kdy pomyslet na to, jestli v publiku nebudou nějací bývalí členové SS, jak jsem se toho dlouho předem bála.

Do publika jsem se ani nepodívala, rovnou jsem usedla k nástroji a začala hrát úvodní takty. Koutkem oka jsem zahlédla, jak někteří členové poroty upustili tužky a zírají na mě, nejspíš celí zkoprnělí z toho, jak, pro všechno na světě, hodlám hrát dál bez orchestru.

Zmobilizovala jsem veškerou svou paměť a zahrála jsem zpaměti první větu – včetně všech orchestrálních meziher – a když jsem se chystala začít hrát druhou, přičemž jsem se v duchu modlila, kéž se s tím porotci spokojí, předseda poroty mě přerušil: „Děkuji vám, slečno Růžičková,“ pronesl. „Co jste zahrála, nám stačí.“

Pořád mnou ještě lomcoval vztek a nehodlala jsem se nechat odstrčit, řekla jsem mu tedy, že bych byla ráda, kdyby mě nechali druhou větu dohrát. Když je člověk mladý, hazarduje a já jsem chtěla využít své příležitosti. Kdyby mi řekli, ať jim zahraji třetí větu, nemohla bych to udělat, protože jsem ji neuměla.

Druhá věta byla pomalejší a šlo mi to velmi dobře. Když jsem ji dohrála, vstala jsem od nástroje a odešla z pódia. Oddechla jsem si, že je to za mnou, ale zároveň jsem byla zklamaná, že jsem nedostala férovou šanci.

Toho roku v cembalové kategorii nezískal první místo nikdo, ale k mému naprostému úžasu mi porota udělila „Förderungsprämie“ neboli podpůrné stipendium ve výši 500 marek, jímž porotci odměňovali soutěžící, o nichž se domnívali, že si to nejvíc zaslouží. Moje ocenění předznamenalo, že jako laureátka mohu vystoupit na prestižním koncertě vítězů na konci soutěže. Verdikt zněl: „Porota mezinárodní rozhlasové soutěže udělila paní Zuzaně Růžičkové zvláštní prémii jako výraz uznání jejích výkonů v kategorii hry na cembalo. Její brilantní technika, její hudební inteligence, její silný a osobitý projev svědčí o vyzrálé umělecké osobnosti, která má před sebou velkou perspektivu. Její hra je ohnivá a důsledná: cembalo (tj. volba tohoto nástroje) odpovídá souladu fantazie a kázně, který dodává jejímu umění půvab.“

Téměř stejně úžasné jako tento verdikt bylo jejich doporučení. Nemohla jsem se dočkat, až ho přetlumočím Viktorovi. „Tradice hry na cembalo je však ještě tak mladá,“ uváděli porotci dále, „a dosud ne zcela známá, že by bylo velmi prospěšné, kdyby paní Růžičková dostala příležitost slyšet i jiné cembalisty a kdyby se mohla více obeznámit také s tradicí umění hry na varhany, aby si rozšířila a upevnila znalost stylu. Velmi bychom uvítali, kdyby paní Růžičková mohla pokračovat ve studiích ve Francii nebo Německu.“

Tajní z českého zastupitelského úřadu mi mou hotovost okamžitě zabavili, ponechali mi z ní jen sto marek – ale mně to nevadilo. I tak to pro mě byla naprosto nepředstavitelná suma peněz. Ten večer a ta noc patřily k mým nejšťastnějším v životě. Celý den jsem strávila po obchodech, koupila jsem tři mohérové svetry Viktorovi a dva sobě a zbytek svých vyhraných peněz jsem vyhodila za ústřice a šampaňské, na kterém jsem si pochutnala společně s kolegy z Čech, flétnisty, kteří žádnou cenu ve své kategorii nezískali.

Šampaňské jsme vypili, ale ústřice jsme museli vyhodit, protože byly staré a odporné. Moje štěstí ale nemohlo nic zkazit. Bylo mi dvacet devět let. Dostalo se mi ocenění v nejuznávanější interpretační soutěži za to, jak hraji na cembalo, nástroj, který – jak jsem se tenkrát v Mnichově rozhodla – bude ten jediný, jemuž se budu věnovat po zbytek svého života. Nesmírně jsem milovala Viktora a konečně jsem dokázala znovu prožívat radost tak, jak jsem ji prožívala v dětství.

◆ ◆ ◆

Jako vždycky v mém životě, i tentokrát mi svitla naděje, která se zase brzy zhroutila.

Po Mnichově jsem dostala nabídky hrát v několika socialistických zemích, například v Maďarsku, Polsku a Bulharsku, ale když byl v Bulharsku jmenován nový ředitel sovětské obdoby Pragokoncertu, už mě tam tolik nezvali, protože to byl antisemita. Jednou si prý postěžoval: „Když jsem se podíval na program, je to tam jeden Žid za druhým… Tak jsem pozval Zuzanu Růžičkovou z Prahy a ona je taky Židovka!“ Nemohl pochopit, že naplánovat koncertní řadu bez Židů je dost těžké, protože koho by zvali, když Židé byli i vyhledávaní sovětští umělci té doby – houslista David Oistrach a klavírista Emil Gilels?

Úspěšnou účastí v mnichovské soutěži jsem si posílila pozici do té míry, že mi soudruzi dokonce povolili vyučovat v zahraničí – což je velká ironie, protože v Čechách jsem kvůli tomu, že jsem odmítla vstoupit do komunistické strany, nesměla učit klavír ani cembalo jako hlavní obor. Mohla jsem pouze učit obligátní klavír studenty skladby, ale nejen to – hra na cembalo se nedala na Akademii múzických umění studovat vůbec, protože na něm pořád ještě ulpíval punc církevního a feudálního nástroje. Jako samostatný obor se cembalo na pražské akademii začalo vyučovat až od roku 1984.

Dostávala jsem otázky typu: „Jak chcete učit mladé lidi, když sama nemáte žádné marxisticko-leninské vzdělání a měla byste vykládat o dvoře Ludvíka XVI. nebo o Bachovi se vším tím náboženským obsahem v jeho duchovní hudbě? Učit studenty hrát na cembalo vyžaduje ideologickou průpravu a vy žádnou nemáte.“ Byl to další černý puntík v můj neprospěch a neměla jsem na to žádnou odpověď. V jiných zemích se na to naštěstí dívali jinak. Dostávala jsem opakovaná pozvání do Německa, Belgie a Švýcarska a mohla jsem uvést Viktorovy Dvouhlasé kánonické invence na třetím ročníku Mezinárodního cembalového festivalu ve Švýcarsku.

Když v roce 1953 zemřel Stalin a několik dní po něm i náš první komunistický prezident Klement Gottwald, připadalo nám, že jsme se konečně všech těch příšerných diktátorů zbavili. Nikita Chruščov, který se dostal k moci v Sovětském svazu, se nechal slyšet, že „odstraníme těžké následky kultu osobnosti“, a jal se osvobozovat tisíce politických vězňů a upozorňovat na nejstrašnější Stalinovy zločiny. Umožnil větší svobodu umění a učinil přítrž nezákonným praktikám tajných bezpečnostních složek. Všechno nasvědčovalo tomu, že z Moskvy opravdu zavál svobodnější vítr, a atmosféra u nás se měnila. Žilo se lépe a už jsme se tolik nebáli.

Skladatelka a cembalistka Marguerite Roesgen-Championová, oddaná stoupenkyně Wandy Landowské, navázala v roce 1957 na to neuvěřitelné doporučení mnichovské poroty, abych pokračovala ve svých studiích na západě, a pozvala mě na šestiměsíční stipendium do Paříže. Nabídla mi, abych u ní studovala a současně vyučovala i její žáky. Soudila, že to pro mě bude dobrá příležitost poslouchat, jak hrají jiní cembalisté, a seznámit se trochu víc také s francouzskou kulturou. Bála jsem se, že mi to soudruzi nedovolí – ne proto, že by to znamenalo pustit mě na západ, jako spíš proto, že bych tím státu nic nevydělala.

Ach, ale převelice jsem si přála jet! Původně ještě jako náctiletá jsem měla studovat v Paříži u Wandy Landowské, ale Hitler mi to znemožnil. Od té doby měla pro mě Paříž téměř mytickou přitažlivost. Nikdy nezapomenu na to, jak se tatínek těšil, že pojede do francouzské metropole se mnou, s jakým nadšením mamince vykládal, že pak přijede za námi a jak se tam všichni budeme mít.

Viktor byl tou nabídkou také uchvácený a povzbuzoval mě, jen ať – pokud dostanu povolení – jedu i za cenu, že to bude znamenat šestiměsíční odloučení a oběma se nám bude stýskat. Protože ho na Karlově univerzitě nepřipustili k doktorátu a neměl ani šanci získat tam profesuru, pracoval pořád v dětské hudební redakci Českého rozhlasu a snažil se uplatnit v té jediné pozici, kterou mu soudruzi dovolili zastávat, co nejvíc svých schopností. Byl si vědom, že takové stipendium mi může přihrát netušené příležitosti, a věděl, jak moc toužím po tom, podívat se do nejromantičtějšího města na světě, i kdyby to mělo znamenat, že tam pojedu sama a on zůstane doma jako rukojmí.

Marguerite Roesgen-Championová dělala, co mohla, aby soudruhy u nás přesvědčila, jak užitečné bude, když mi umožní stipendium využít. V té době jí bylo něco málo přes šedesát, pocházela z Ženevy a od 20. let žila v Paříži. Komponovala skladby pro orchestr, sborová díla, kompozice pro klavír, cembalo a komorní hudbu. Všechno zařídila naprosto dokonale. Nesmírně mi pomohla i ředitelka hudebního odboru Ministerstva kultury, podařilo se jí obstarat mi nejen povolení k cestě do zahraničí, ale i drobnou finanční podporu. Neuvěřitelné štěstí!

Do Paříže jsem jela vlakem. Zašla jsem se nahlásit na československé velvyslanectví, aby se na mě jejich špehové mohli pověsit, a pak jsem hned šla za madame RoesgenChampionovou do školy na její hodinu a představila jsem se jejím studentům. Bylo to něco neskutečného moci pracovat s jinými mladými lidmi, stejně zapálenými pro cembalo jako já sama. V Československu jsem žila v absolutní izolaci. Někdy mi připadalo, že jsem na celém světě jediná a poslední, koho ten nástroj do takové hloubky zajímá. A kdo tak horuje pro Bacha. Nikdo nepsal skladby pro cembalo a hudebníci, i když ten nástroj znali, na něj nechtěli hrát.

Kdežto v Paříži jsem se octla mezi hudebníky, kteří planuli nadšením a těšili se, že si budou moct poslechnout, jak hraji skladby barokních mistrů stejně, jako jsem se těšila já, že si budu moct poslechnout zase jejich interpretaci. Zjistila jsem, že v mnoha ohledech je můj způsob myšlení často jiný než ten jejich. Měla jsem tendenci uvažovat o hudbě čistě jen jako o zvuku, který oživuje barvité představy v mé mysli, ne jako o pouhých grafických symbolech na stránce. Vždycky, když jsem hrála Bacha, odvíjely se mi v představách příběhy z řecké mytologie a nechybělo mnoho, abych slyšela hlas svého otce v salonu mého dětství. Nebo se mi třeba vybavila báseň od Rilkeho či nějaká oblíbená pasáž z Manna. Inspiroval mě harmonický průběh každé fráze a opírala jsem se o něj, když jsem postupovala k další frázi. Mám romantickou, ale také trochu kacířskou duši, a tak si nemyslím, že existuje jen jediný historicky poučený nebo „správný“ způsob, jak hrát Bacha. Spíš bychom měli, každý sám za sebe, aktivovat své vlastní umělecké schopnosti a city, a tak se dostat k podstatě díla.

Stále ještě jsem chovala velký obdiv k odkazu Wandy Landowské, cenila jsem si zejména její muzikálnosti, jejího citu pro formu a její osobitosti. Líbilo se mi, jak zacházela s cembalem, jak o tom nástroji přemýšlela. Stála u jeho novodobé renesance. Avšak časem jsem zjistila, že k cembalu je možné přistupovat dvěma různými způsoby. Přístup Wandy Landowské spočíval – technicky – v kombinaci všeho přínosného, o co se cembalo obohatilo během svého vývoje až do konce 18. století. Druhý přístup reprezentoval francouzský hudebník Arnold Dolmetsch, který prosazoval takzvanou „autentickou“ interpretaci a „autentické“ nástroje. Osobně si stále myslím, že cembalo se ještě bude vyvíjet, protože v tuto chvíli se téměř všude používá jediný typ nástroje, francouzské cembalo, což, pochopitelně, není ani trochu historicky autentické. Má velmi příjemný zvuk a není také příliš obtížné ho postavit, ale když se podíváte do Bachovy doby, hrálo se na nástroje konstrukčně velmi rozmanité.

◆ ◆ ◆

V Paříži jsem bydlela v malém pokojíku na velvyslanectví poblíž Eiffelovy věže a měla jsem denně mimořádně nabitý program, přesto jsem každý týden posílala Viktorovi domů dopisy, v nichž jsem mu líčila, co všechno dělám a zažívám. Dávala jsem si při tom pozor, abych se nezmínila o ničem, co by nás mohlo dostat do potíží. Za několik málo týdnů po příjezdu jsem dostala nabídku vystoupit na svém prvním recitálu, na koncertě se zpěvačkou Germaine Fougierovou, na němž jsem hrála několik sólových skladeb od Couperina. Vyšlo několik pochvalných recenzí. Na svém druhém koncertě jsem hrála ještě víc Couperina, ale také něco od Byrda, Bachův Italský koncert a Sonátu A dur od Josefa Myslivečka. Tento koncert jsem opakovala ještě téhož roku v Bulharsku. Následovaly další příznivé recenze, takže jsem získávala čím dál tím lepší pověst a doufala jsem, že to v budoucnu povede k dalším mezinárodním nabídkám. Francouzští studenti mě mezi sebe přijali přátelsky a zvali mě na večírky do svých bytů, kde jsme popíjeli francouzské víno, kouřili francouzské cigarety, tančili, zpívali a mluvili o politice, umění a knihách tak svobodně, jak jsem to nikdy předtím nezažila.

Český diplomat na velvyslanectví se jmenoval Vladimír, choval se ke mně mile a zůstali jsme přáteli po mnoho let. [Pravděpodobně se jedná o Vladimíra Štěpánka, který působil od ledna 1956 jako stálý zástupce ČSR u UNESCO v Paříži. Pozn. překl.] Doporučoval mi, kam mám chodit, a řekl mi, kde všude mě budou čeští špehové vyhlížet – zejména v kavárně Les Deux Magots, což byl sice oblíbený cíl turistů v Paříži, ale na mé kapesné příliš drahý špás. Na čas, kdy jsem byla v Paříži, připadlo zrovna nějaké významné výročí Lenina a Vladimír dostal za úkol dát dohromady program na téma Leninova pobytu v Paříži. Pozval mě tenkrát do restaurace La Rotonde na Montparnassu, kam svého času chodíval i Lenin, a ptal se tam, jestli neznají někoho, kdo si na něho ještě pamatuje. Řekli nám, že z té doby ještě žije jeden starý číšník, a dali nám jeho adresu. Vydali jsme se za ním do jeho malého bytečku a vyptávali jsme se ho na Lenina.

Starý pán vrtěl hlavou a říkal, že si nikoho s takovým jménem nevybavuje. Pak Vladimíra něco napadlo. „A co pan Uljanov?“ zeptal se, i když pochyboval, že by Lenin vystupoval pod svým pravým jménem a ne pod revolučním pseudonymem, který přijal na počest místa poblíž sibiřské řeky Leny, kde strávil několik let ve vyhnanství.

Jakmile diplomat vyslovil jméno Uljanov, rozzářila se staříkovi tvář a zvolal: „No, ano! Co se s ním stalo? To byl moc příjemný člověk.“

Měla jsem spoustu plánů, co během půl roku v tom nádherném městě musím stihnout. Chtěla jsem se podívat na spoustu míst a zajít do mnoha muzeí, především samozřejmě do Louvru, z něhož Francouzi během druhé světové války vyvezli tisíce mistrovských děl, aby je nedostali do rukou nacisté, a pak je postupně zase navozili zpátky. Všechen svůj volný čas, který jsem vlastně měla věnovat studiu francouzské hudby, jsem trávila v Louvru, přecházela jsem v úžasu ze sálu do sálu. Ale doufala jsem také, že se mi podaří navštívit co nejvíc koncertů a zlepšit se ve francouzské konverzaci s madame Roesgen-Championovou a jejími studenty.

Měla jsem velmi omezené finanční prostředky, sumu ve výši asi deseti liber na týden a k tomu všechno, co mi byla schopna dát moje maminka. Neustále jsem měla hlad. Přivezla jsem si štangle salámu a sardinky a během přestávek jsem se vždycky šla posadit někam na nábřeží řeky Seiny a jedla jsem ze svých zásob. Kupovala jsem si francouzský chléb a máslo – ale páni, jaké máslo! Nikdy v životě jsem neokusila něco tak božského. Kdykoli mě tu a tam některý movitější kolega pozval na večeři, spořádala jsem, co jsem viděla. A vždycky jsem dbala na to, abych si několik franků každý týden ušetřila na trochu vína nebo kávu a cigaretu v některé z těch slavných pouličních kavárniček.

Ty kavárničky a tamní kulturu jsem milovala. Líbil se mi jazz i populární hudba a šaty a stanice metra ve stylu art nouveau. Ženy tam byly překrásné a chodily skvěle oblékané a muži byli nesmírně půvabní. Všechno, všechno bylo pro mě nové a překvapivé. Jezdilo tam spousta aut – neuvěřitelných aut! – a bylo tam toho strašně moc k vidění. Nemohla jsem si pomoct, abych to nesrovnávala s Prahou, kde jezdilo jen pár automobilů a domy, třebaže velké, vypadaly jeden jako druhý, šedé a ošuntělé.

Procházela jsem se po ulicích francouzské metropole a beznadějně jsem se do Paříže zamilovala. Pokud jde o západ, byla jsem velmi realistická a nikdy jsem si ani na chvíli nemyslela, že je to nějaký ráj. Zdaleka ne. Ale v Paříži jsem si připadala svobodná, byl to stav ducha nebo mysli, vychutnávala jsem si to a záviděla jsem Pařížanům, že si mohou svobodně dělat a říkat, co chtějí. Čas, který jsem tam strávila, patřil bezpochyby k nejkrásnějším v mém životě. Můj báječný sen ale nečekaně skončil. Za mé nepřítomnosti přijel do Prahy na pozvání Svazu skladatelů slavný francouzský dirigent a skladatel Manuel Rosenthal poslechnout si něco z české soudobé hudby. Rosenthal byl šéfdirigentem Pařížského národního orchestru a jako dirigent účinkoval po celém světě. Byl synem ruských Židů. Když bojoval proti Němcům, padl do zajetí a byl poslán na nucené práce, ale podařilo se mu uprchnout a až do konce války pracoval pro francouzský odboj.

Monsieur Rosenthal se seznámil s Viktorem jako skladatelem a současně i rozhlasovým pracovníkem. Když slyšel Viktorův Dechový kvintet, okamžitě ho to zaujalo. „Co dalšího jste ještě napsal?“ zeptal se a Viktor mu tedy řekl o svém Koncertu pro violoncello op. 8. Dirigent si ho přišel poslechnout na akademii a okamžitě Viktorovi nabídl, že ho nastuduje s Orchestre de Paris a známým violoncellistou Jacquesem Neilzem a uvede v Théâtre des ChampsElysées v Paříži. To byla pro Viktora naprosto úžasná příležitost a šance poprvé se prosadit v mezinárodním měřítku. Okamžitě souhlasil.

„Musíte samozřejmě na ten koncert přijet,“ zdůraznil Rosenthal.

Kdybychom v té době žili v kterékoli jiné evropské zemi, mohli bychom s manželem jeho fantastický úspěch oslavit společně a byla to by nádherná, radostná chvíle. Přijel by za mnou do Paříže a oba bychom šli na jeho debut. Jenže nám od první chvíle, kdy mi řekl o Rosenthalově nabídce, bylo oběma jasné, že jestli soudruzi dovolí Viktorovi vycestovat z Československa, budeme si muset vyměnit místa.

Nedalo se nic dělat. Soudruzi by nám nikdy nedovolili být na nějakém tak „nebezpečném“ místě jako Paříž v tutéž dobu. Po pouhých třech měsících jsem odstoupila od svého stipendia a vzdala se všech svých pařížských snů, sbalila jsem si svých pět švestek a rozloučila se se svými kolegy studenty. Se slzami v očích, protože jsem si říkala, že to nádherné město možná už nikdy neuvidím, jsem nastoupila do vlaku, odjela domů a dopřála Viktorovi užít si jeho chvíli slávy, což byl – přirozeně – naprosto fantastický úspěch.

8
Osvětim II-Březinka, 1943

Peklo nastalo okamžitě. Dne 19. prosince 1943 nás odvezli z Terezína. Byly nás stovky – muži, ženy i děti, mladí i staří – a nacpali nás do vagonů jako dobytek, takže jsme všichni mohli jen stát. Nikdo si nemohl sednout. Byla hrozná zima. Byla tma. Měli jsme tam jeden kýbl s vodou na pití a druhý na vykonávání potřeby. O kýbl se dělilo padesát lidí. Cesta trvala tři dny a většinou jsme jeli v noci. V absolutně nedůstojných podmínkách.

Z jediného okna vysoko nad našimi hlavami mělo jen málo z nás možnost vidět ven, když jsme projížděli neznámou rovinatou krajinou směrem na východ. Nedostávali jsme jíst a neměli jsme co pít. Měli jsme ukrutný hlad, ale ještě víc nás trápila žízeň. Jazyky jsme měli žízní oteklé.

Konečně jsme kamsi dorazili, uprostřed noci, dveře vagonu se otevřely a nějací lidé nám svítili ostrým bílým světlem do očí. Okamžitě nás začali vyhánět z vagonů ven na sníh. Byli jsme v zuboženém stavu. Křičeli na nás: „Raus! Schnell! Raus! Schnell!“ Psi štěkali. Esesáci štěkali. Strážní do lidí kopali, strkali a přitom sprostě nadávali. Celou tu dobu nás oslňovali tím ostrým světlem.

Ještě nikdy v životě jsem nezažila takovou hrůzu.

V tom kraválu a zmatku jsme se s maminkou sobě na chvíli ztratily. Muži měli jít na jednu stranu a ženy a děti na druhou a matky bědovaly a děti naříkaly. Byla jsem dezorientovaná a vystrašená. Neměla jsem možnost chytit se maminky za ruku, musela jsem se všemi ostatními někam dopředu, v mrazivém nočním vzduchu z nás stoupaly oblaky páry. Smrděli jsme. Esesmani a muži v pruhovaných stejnokrojích s holemi v rukou nás strkali, šťouchali do nás a křičeli, ať se seřadíme do řady. Všechno šlo hrozně rychle a na povel a bylo to hrůzostrašné.

Naštěstí jsme se s maminkou zase našly, když jsme stály v dlouhé frontě, až nám přikážou, abychom si vylezli na otevřené korby náklaďáků, které nás měly odvézt dál do obrovského tábora. Ochromení jsme stáli na mrazivém větru, pažemi jsme si objímali tělo, hlavy jsme měli sklopené, mačkali jsme se na sebe, vydechovali páru a vyhýbali se očnímu kontaktu s dozorci přesně tak, jak mně maminka nařídila.

V pravé ruce, zimou ztuhlé, jsem pořád svírala Bachovu krásnou sarabandu z Anglické suity a dívala jsem se na ni a přehrávala jsem si ji v hlavě, protože v tu chvíli mi připadalo, že se jí musím stůj co stůj v duchu držet – byla to absolutně zásadní věc.

První náklaďák byl v té době už skoro plný a já jsem přišla ve frontě na řadu, abych si na něj vylezla. Shora se pro mě kdosi natáhl a vytáhl mě mezi dalších padesát nebo kolik ubožáků s lesklýma očima. Jakmile jsem získala rovnováhu, otočila jsem se, abych pomohla nahoru mamince.

K mému zděšení jí dozorci zatarasili cestu puškami a jeden z nich zabušil na korbu náklaďáku na znamení řidiči, že už může jet. Uniformovaní muži odstrčili maminku a ostatní vězně z cesty tak prudce, že jich pár přes sebe popadalo jako kostky domina, a nechali předjet další náklaďák. V tu chvíli jsem úplně zapomněla na všechno, co mi matka říkala, abych nedělala a nepoutala na sebe pozornost. Dočista jsem ztratila rozum. Strávily jsme spolu v ghettu dva roky. Byly to děsné roky, ale byly jsme spolu. Dokonce jsem se kochala nadějí, že se mi podaří ji zachránit, ale to jsem mohla udělat, jen když zůstaneme spolu. Začala jsem hystericky ječet a volala jsem na ni do poryvů větru a ona se mezitím prala s dozorci. S pláčem jsem k ní natahovala ruce a ostatní vězni mě drželi, abych nepřepadla z korby.

Náš náklaďák se s kymácením rozjel a já jsem se dala do takového kvílení, že maminka vzhlédla a spatřila mě s pusou otevřenou a prázdnýma rukama, protože jsem v tom zoufalství list s drahocenným notovým zápisem upustila a on padal na zem v oblaku výfukových plynů.

Matka se vykroutila dozorcům a vrhla se za náklaďákem, aby ten ždibec mé naděje zachránila. Celé to provázel zběsilý jekot dozorců. Jen ona jediná ze všech lidí na světě věděla, co pro mě ty noty znamenají. Rozběhla se jako nějaká mladice, popadla ty noty ještě ve vzduchu, utíkala s nimi za naším náklaďákem, doběhla ho na pár centimetrů a stihla mi ty noty podat. Nemyslela na nic jiného, než abych dostala zpátky svůj talisman, a určitě si přitom myslela, že to je to poslední, co mi může dát na rozloučenou.

Byla jsem naprosto zoufalá. Natáhla jsem se pro maminku, ale ti, co stáli za mnou, mě odstrčili, natáhli se pro ni sami a podařilo se jim chytit ji za kabát. Vytáhli ji nahoru za ramena, paže a klopy – za všechno, za co ji mohli chytit – a hodili moji milovanou maminku zcela nedůstojně na korbu náklaďáku ke mně s rukama vztaženýma a s výrazem stejně užaslým, jako byl ten můj.

Zhrozila jsem se. Pozorovala jsem zmatek, který způsobila, když se za ní dozorci rozběhli. Křičeli a mávali puškami. Celá ochromená jsem sledovala, jak útržek Bachovy nádherné sarabandy, který jí téměř určitě zachránil život, vylétá do vzduchu a otáčí se v triumfálním tanci v inkoustové tmě.

◆ ◆ ◆

V Osvětimi II-Březince se z nás druhého dne stala pouhá čísla. Mně přidělili číslo 73289. Nějaká bledá Polka s propadlou tváří, která se vyhýbala očnímu kontaktu, mi ho pečlivě vytetovala na předloktí. Pár vpichů jehlou a po mé dosavadní totožnosti byla veta. Nerozdrásala mi jen kůži a nepřipravila mě jen o pár kapek krve, ale o něco mnohem víc.

V noci předtím nás náklaďák zavezl hluboko do areálu tábora. Poručili nám, mně, mamince a všem ostatním z naší nešťastné skupiny, seskákat a hnali nás dlouhými cestami mezi ploty z ostnatého drátu. Nesvítil měsíc a jediné světlo přicházelo ze světlometů na strážních věžích a z rudých plamenů šlehajících tři metry do nebe ze dvou pekelných komínů v dálce. Noční vzduch byl plný zápachu sežehnutých vlasů a spáleného masa.

Pod dohledem esesmanů nás mlčky postrkovali vězeňští funkcionáři v pruhovaných uniformách, abychom se seřadili do sevřených formací po pětičlenných skupinkách. Museli jsme přejít pustou zasněženou pláň, přerušovanou pouze obrysy stovek dlouhých nízkých dřevěných baráků, z nichž každý měl svůj vlastní komín, a táhly se, kam až oko dohlédlo.

Šla jsem za maminkou, už zase se skloněnou hlavou as trpkou, suchou chutí v ústech, dívala jsem se na její stopy a snažila jsem se držet s ní krok tak, jak se ona pokoušela držet krok se ženou, která šla před ní. Maličko jsem pozvedla hlavu, jen když se vedle mě ozvalo rytmické křupání pod kroky někoho jiného, kdo zrovna procházel kolem.

Podívala jsem se jen koutkem oka a pomyslela jsem si, že mám už halucinace. Opačným směrem pochodovala skupina deseti mužů, pět a pět, a jedním z nich byl Fredy Hirsch. Ve stejném okamžiku si mě všiml i on. „Ach, tak už jsi tu taky,“ podotkl. Řekl to smutně. Obličej měl zpola zakrytý pod čepicí. Potom se trochu sehnul, jako kdyby mu upadla rukavice, a sykl: „Řekni jim, že je ti patnáct!“ A šel dál.

Zalapala jsem po dechu, vypadla jsem z kroku a málem jsem vrazila do maminky, která na mě prudce gestikulovala, ať se zařadím zpátky do řady. Celé se to zběhlo ve vteřině, ale drahý Fredy, který si zřejmě zapamatoval, že už je mi skoro sedmnáct, zase riskoval vlastní život, aby mě varoval a poradil mi, abych uvedla nižší věk. Zachránil mě tím, že mě neposlali na otrocké práce.

Hlouběji v táboře se nacházel náš úsek, označovaný BIIb, rozsáhlý areál, jemuž se, jak jsme později zjistili, říkalo Familienlager neboli rodinný tábor, zřízený speciálně pro Häftlinge neboli vězně, kteří nedávno přijeli s transporty z Terezína. Tohoto privilegia se nám dostalo jen proto, že osud prominentních Židů z Československa byl nadále v hledáčku mezinárodního zájmu. Zástupci švýcarského Červeného kříže hrozili, že navštíví Osvětim, tak jako chtěli navštívit Terezín.

Rodinný tábor byl ovšem jen další humbuk – další věc jen takříkajíc „na oko“. Dostat se tam nebyla žádná velká výsada, znamenalo to pouze, že nepůjdeme do plynu okamžitě. Dřevěné baráky, v nichž jsme byli ubytováni, nebyly původně stavěny pro vojáky, nýbrž jako polní stáje pro koně. Byla tam kamna, ale málokdy se v nich zatápělo. Do komína odcházel kouř podélným rozvodem, který vedl středem baráku a měl vytápět celý interiér. Stáje pro koně přeměnili na ubikace s palandami z borových prken, vždycky tři nad sebou, a jediný privátní prostor skýtala místnůstka pro pacholka na jednom konci baráku, kterou měl sám pro sebe vězeň určený za kápo baráku. Jakmile nás s dalšími asi šesti sty ubožáky nahnali do baráků, nikdo na nikoho nehleděl a každý se snažil zabrat si místo pro sebe. Největší zájem byl o horní pryčny, na mě a maminku zbyla nakonec jedna spodní. Nedalo se na ní ani sedět, a když jsme si na ni obě lehly, byly jsme na sebe namáčknuté. Bylo to nesnesitelně nepohodlné. Místo matrací jen sláma. Alespoň jsme byly spolu a mohly jsme se v tom stísněném prostoru navzájem zahřívat.

Ani pak jsme nedostali nic k jídlu nebo pití. Hlavně děti z ukrutné žízně srdceryvně plakaly. Pořád jsme ještě smrděly z vlaku, a když jsme se všechny nacpaly dovnitř, vzduch rázem ztěžkl – a o to větší jsme měli žízeň – několik žen tedy rozbilo pár oken u horních pryčen a nabíraly si sníh z parapetů.

Z těch rozbitých oken dohlédly až k mužským barákům a viděly, jak jeden z vězňů vyšel ven a nabírá si sníh, nejspíš z téhož důvodu. Asi si myslel, že dozorci odešli, ale ušel jen pár kroků, zachytil ho kužel ze světlometu a ozval se výstřel. Všechny jsme zděšeně vyjekly. Došlo nám, že ho na místě zastřelili.

Další děs byla návštěva Lagerältesta, táborového staršího, vězně, který měl na starosti naši část lágru. Napochodoval do našeho baráku s půl tuctem dozorců a poručil nám postavit se do pozoru. Posvítil si každé z nás baterkou do zděšeného obličeje a pak si vybral nejhezčí mladé ženy. Tento Älteste byl ohyzdná kreatura, později jsme se dozvěděly i jeho jméno – Arno Böhm. Byl to ten německý pasák, který popravoval mladé muže v Terezíně. Chudinky dívky stěží zadržovaly pláč, když jim poručil, aby ho následovaly do sousedního bloku.

Uplynulo jen pár minut a zaslechli jsme hudbu. Hudbu! Jak jsem později zjistila, tu mizerně hranou hudbu na mizerně naladěné nástroje provozoval táborový orchestr. Doléhalo to k nám z bloku Ältesta, a jak noc přecházela k ránu, ta příšerná kakofonie už nedokázala přehlušit opilecký řev esesmanů a občasné výkřiky jejich obětí. Poznala jsem v té hudbě „Marinarellu“ od českého skladatele Julia Fučíka, populární pochod komponovaný pro vojenskou kapelu.

Po celý zbytek života jsem pak tuhle skladbu nemohla ani vystát.

◆ ◆ ◆

Jako netopýři se začaly naším blokem šířit děsivé zprávy hned v tu první hroznou noc. Vězeňští funkcionáři, kteří nás měli na starosti, byli táboroví veteráni. Informovali nás, že se nalézáme v polském táboře Osvětim II-Březinka a že dozorci s námi mohou nakládat, jak se jim zlíbí. Potvrdili nám také, že v táboře jsou opravdu plynové komory a že plameny z pecí osvětlující oblohu a všudypřítomný zápach spáleného masa pochází z hrůzyplných pozůstatků spalovaných těl.

Byla jsem pořád ještě dítě a zděšení a hrůza z toho, co jsem se té noci dozvěděla, mě ochromily emočně i fyzicky. Nemohli jsme už dál věřit, že nás nacisté nechají žít, a vypadalo to, že než nás zavraždí, vystaví nás pravděpodobně ještě tomu nejpříšernějšímu mučení. Všechny obavy, které nám hlodaly v hlavě, se potvrdily. Viděli jsme plameny šlehající z komínů krematorií, ve vzduchu jsme cítili zápach škvařeného masa. Poznání, že jeden člověk může zlikvidovat jiného člověka takovým nelidským způsobem, s sebou přináší zhroucení veškeré víry v člověka a člověčenství. Znamenalo to ztrátu veškeré naděje a já jsem se úplně přestala ovládat.

Nebyla jsem s to dělat nic jiného než schoulit se mamince do náruče a plakat: „Já nechci umřít, maminko – já chci žít – já chci strašně moc žít!“ Nikdy si neodpustím, jak jsem té noci a ještě po mnoho dalších nocí vyváděla. Pro maminku to muselo být naprosto nesnesitelné. Během jediného roku spáchala sebevraždu její matka a přišla o tchána i tchyni. Musela se dívat, jak její manžel umírá v agonii. Byla téměř přesvědčená, že zbylí členové její rodiny z Dobříše zahynuli, protože v rodinném táboře po nich nikde nebylo ani stopy. Musela si prožívat své vlastní peklo. Měla jediné dítě, posledního živého člena své rodiny, a nebylo nic, co by mohla udělat nebo říci, aby ho utěšila nebo ochránila.

Nejotřesnější bylo, jak dokonale to bylo všechno vymyšlené. Když lidé zabíjejí ve válce nebo z neovladatelné citové pohnutky, z vášně, i z té úplně nejzavrženíhodnější, je to něco naprosto jiného. Tady to byla úmyslná genocida, zorganizovaná do nejmenšího detailu a naprosto precizně naplánovaná představiteli národa, který jsme vždycky chovali v nejvyšší úctě. Bylo to něco tak odporného, že nikdo z nás nebyl schopen vyjádřit, jak mu z toho je, a všechny nás to pronásledovalo a dodnes pronásleduje.

Maminka ani já jsme pořádně nespaly, ale za úsvitu nás vzbudili ranami a křikem a vyhnali nás ven do ranní mlhy. Byl to nástup, v táboře se říkalo Appell, na rozbahněném otevřeném prostranství mezi bloky. Metodické přepočítávání tisíce nebo ještě více vězňů trvalo minimálně dvě hodiny a táborový orchestr k tomu zase hrál tu příšernou „Marinarellu“. Na akordeon hrál Otto Fröhlich a s ním ještě dva hráči na housle a nehráli skoro nic jiného než tuhle koncertní předehru.

Když bylo konečně po Appellu a mohli jsme se rozejít, rozběhly jsme se všechny honem zpátky do bloku, abychom se tam mohly zahřát, ale křikem nás zarazili a poručili nám, abychom se znovu postavily do řady a šly za dozorci. Připravily jsme se na nejhorší. Škobrtaly a klopýtaly jsme, natěsnány jedna na druhou, hlubokým sněhem do „sauny“, budovy, která stála v lese za táborem.

Nahnali nás dovnitř, musely jsme se vysvléknout ze všeho, co jsme měly na sobě, a odevzdat své věci netečně se tvářícím spoluvězeňkyním. Všechno okamžitě někam odnesly, bezpochyby, aby to prohledaly a vybraly si, co se jim bude hodit. Nahé nás odvšivily, pustily na nás studenou vodu z čehosi, co vydávaly za sprchy, a vytetovaly nám čísla, ale neoholily nás ani nás nezplynovaly – což pro nás bylo, i v tom stavu šoku, překvapení. Dokonce ani to bolestivé tetování nám tolik nevadilo. Tatérkami byly polské ženy, které svou práci vykonávaly velmi pečlivě. My jsme se jen modlily, kéž to tetování znamená, že s námi počítají na práci a ne na smrt.

Bylo trapné stát tam nahé a připadaly jsme si hrozně, zbaveny veškeré lidské důstojnosti. Hodily nám oblečení z obrovské hromady starého šatstva a poručily nám, ať se oblékneme. Byly to pitoreskní kusy oděvů, ber kde ber, vybíraly je z té hromady a házely nám je úplně náhodně. V podstatě to byly jen hadry – kousky příliš staré nebo rozdrbané, aby je chtěli Němci pro sebe. Na mě připadlo nějaké staré spodní prádlo, pár mužských bot nadměrné velikosti, vlněná čapka se špičkou do čela a smaragdově zelený koupací plášť, v němž jsem se celá ztrácela. Zřejmě měl suplovat kabát. Vypadala jsem jako strašák do pole. Naštěstí mi dovolily nechat si brýle. Mamince daly šaty, tlustý černý kabát a boty, ale na hlavu jen tenký šátek. To jsme ještě nevěděly, že si své oblečení nevyměníme po celé měsíce.

Z důvodů, které se mi nikdy nepodařilo zjistit, nás potom dostrkaly ke stolům, za nimiž seděli nacističtí důstojníci, jimž jsme musely sdělit každá své jméno a věk. Pálili po nás otázkami a já jsem jako rok svého narození uvedla 1928, a ne 1927 – tak jak mi Fredy poradil – což byla lež, která se se mnou táhla v některých mých průkazech totožnosti po celý zbytek života. Potom jsme musely podstoupit jakýsi kašírovaný proces, při němž jsme si každá přečetla své „přiznání“ v němčině. Prohlašovalo se v něm, že jsme byli zatčeni a odsouzeni za zločiny proti třetí říši a že všechen náš majetek byl zkonfiskován. S nikým nikdy neproběhl žádný řádný soudní proces a nikdy nám nikdo neobjasnil, v čem spočívaly ty takzvané „zločiny“.

Náš rozsudek byl zanesen pod záhadnou šifrou „6SB“. Musely jsme ty papíry podepsat, i s aktuálním datem, a tím v podstatě stvrdit, že rozsudek přijímáme, jinými slovy bereme na vědomí svou vlastní popravu. Všechno působilo velmi racionálně a svědomitě – jako by to, co nacisté prováděli, mělo legální opodstatnění. Kdyby zůstal někdo, kdo by to přežil a měl by to do detailů dosvědčit, bylo by snadné uvěřit, že něco takového nebylo možné. Protože to zní neuvěřitelně, zdá se to nemožné. A přece se to dělo, a než nám dovolili pohnout se dál, vstříc nějaké další hrůze, museli mít naše dokumenty orazítkovány a všechno „úředně“ v naprostém pořádku.

◆ ◆ ◆

Z Terezína nás tam bylo pět tisíc. Nechali nás odděleně, zvlášť muže, zvlášť ženy s dětmi, a mohli jsme se vrátit do našich přeplněných bloků v paralelních řadách baráků, kde nás týden drželi zavřené v karanténě. Dávali nám alespoň něco k jídlu. Každý den jsme dostali trochu kávy, třicet gramů chleba nevalné kvality a trochu nechutné polévky z vyvařené zeleniny, z větší části to byla jen teplá voda. To nám mělo k přežití stačit.

Z jedné ženy, která nosila obrovské hrnce s polévkou na dřevěném bidle přes rameno, se k mému úžasu vyklubala moje teta Jiřina, sestra mého otce, která přijela z Terezína několik týdnů před námi. Byla to obrovská úleva, vidět ji naživu, ale všimly jsme si, že pobyt v lágru už na ní zanechává stopy. Nervózně nám nalila polévku a stihla nám při tom pošeptat, že za námi zkusí v noci přijít. Bylo to zakázané, ale ona to přesto udělala a donesla nám ještě trochu polévky. „Veselé Vánoce,“ popřála nám Jiřina sarkasticky a dala nám jehlu a nit, což bylo v Osvětimi velké bohatství. Moci zašívat a šít byla mimořádně vzácná výsada v táboře, kde jsme si museli vystačit s oblečením, které jsme měli na sobě, a nic jiného se tam sehnat nedalo.

Vděčně jsme si to od ní vzaly a vrtěly jsme hlavou. Tak ony jsou Vánoce! Úplně jsme na to zapomněly. Bylo nám z toho smutno. V hlavě jsem měla zmatek. Kam se poděly všechny ty šťastné Vánoce, které jsem trávila v Plzni s milovaným tátou a maminkou, Dagmarou, Miloškem a tetičkou a strýčkem? Ve vaně plaval kapr a čekal, až ho zabijeme, usmažíme a budeme si na něm pochutnávat s bramborovým salátem. Naše kuchařka Emilka pekla vynikající vánoční cukroví zdobené polevou. Byly to tak bolestné vzpomínky, že bylo lepší je nepřivolávat.

Teta Jiřina za námi chodila často a my jsme měly vždycky radost, že ji vidíme, hlavně proto, že jsme měly pořád hlad a ona nám nosila polévku. Příděly v Osvětimi byly ještě nižší než v Terezíně a nebyla tam možnost něco si přikradnout, leda od nejbližších sousedek – což spousta žen dělala, protože kus chleba mohl rozhodnout o životě nebo smrti. Neustále jsem si vyčítala, že jsem byla jako dítě v jídle tak vybíravá.

Dost protivné bylo, a nebyla jsem sama, koho to znechucovalo, že některé ženy v našem bloku, které měly určitě stejný hlad jako všechny ostatní, se každý večer scházely a povídaly si o receptech – snily o opulentních banketech s dorty a masem, pečivem a tučnými moučníky, až se jim sbíhaly sliny. Nemohla jsem to poslouchat a zacpávala jsem si uši, aby mi nevyvstávaly v duchu před očima obrazy, z nichž by se mi žaludek kroutil ještě víc hlady.

Nejvíc ze všeho jsem prahla po pečivu – teplém čerstvém pečivu přímo z trouby, jako byla třeba měkoučká chala, kterou moje dobříšská babička pekla vždycky o šábesu, nebo makový závin a vánočky, jež nám pekla Emilka v Plzni.

Na rozdíl od Terezína jsem v Osvětimi neměla na práci nic, čím bych si od prázdného, rozbolavělého žaludku odvedla pozornost. Místo toho jsem na matčinu radu trávila dny většinou přikrčená za naší pryčnou, aby mě nebylo vidět a nevšiml si mě Arno Böhm nebo některý z dozorců, až si zase přijde do našeho bloku vybírat dívky. Děvčata, která si Böhm každý večer odváděl do svého bloku, nám vyprávěla strašné věci. Nutili je být po vůli důstojníkům SS a hostům z řad „hodnostářů“ z kraje. Dostávaly za to lepší jídlo, oblečení a měly i všelijaké další výsady, a několik jich dokonce navázalo s některými dozorci vztah. Neodsuzovaly jsme je za to, ale nechtěly jsme se ani stát jednou z nich.

Samota a strach mě často zaplavovaly tak nesmírně, že se mi ulevilo, když jsem zjistila, že ve stejném bloku jako my jsou se svými matkami i mé kamarádky z Terezína Dana a také Zuzana Hellerová. Znamenalo to, že jsme mohly trávit čas spolu, přinejmenším v hodinách, kdy jsme věděly, že dozorci přicházejí jen zřídka. Bylo báječné, že jsou pořád ještě naživu, třebaže Zuzanin otec to neměl jednoduché, protože ho přiřadili do týmu vězeňských lékařů pracujících pro doktora Josefa Mengeleho, což byla hodně obtížná a nebezpečná pozice.

Mamince jako jedné z nejstarších žen v bloku přidělili práci Entläusung neboli odvšivování. Měla za úkol kontrolovat všem vlasy, oblečení a postele a každou nalezenou veš zlikvidovat. Pokud u některé z žen nebo u některého z dětí nalezla veš, okamžitě musela postižené chuděře oholit hlavu a tělo a oblečení všech nakažených namazat petrolejem. Vši nikdy nebylo možné vymýtit, takže svou práci vykonávala celý den a byla to emočně hodně vyčerpávající činnost, protože ženy, které přišly o vlasy, svou ztrátu hořce oplakávaly. K výsadám vězňů v rodinném táboře patřilo, že nám nikdy neholili hlavy jako ostatním a my jsme za tu trochu tepla a důstojnosti, jakou nám to poskytovalo, byli vděční. Přijít o vlasy znamenalo postoupit o další krůček ke ztrátě identity, protože všichni s oholenými hlavami vypadali najednou jeden jako druhý.

Každé ráno a každý večer jsme museli na nástup. Ráno nám ho v pět hodin, ještě za hluboké tmy, oznamovala řevem jedna mladá žena, která měla na starosti náš blok. Jako Blockälteste měla zvláštní práva a výsady, mimo jiné víc jídla, uhlí na zatápění a malou místnůstku na jednom konci bloku jen pro sebe. K jejím povinnostem patřilo všechny nás vzbudit a zahnat na společné latríny a do umýváren, abychom stihly do šesti hodin nastoupit, seřadit se a nechat se dozorci přepočítat. Dělala to tak, že na nás řvala ze všech sil a pobíhala po bloku s bičem a klackem a každou, která vstávala pomalu, mlátila. Někdy takovou ubožačku div neumlátila k smrti. Já i maminka jsme vždycky stihly všechno včas a klidily jsme se jí z cesty, ale tu ženskou s bičem jsme za její zbytečnou krutost nenáviděly svorně všechny.

Zatímco ta příšerná „Marinarella“ zněla pořád a pořád dokola, museli jsme se v našem chatrném oblečení postavit do pozoru, v zimě a v blátě tak rozšlapaném, že nikdy nezmrzlo a měli jsme co dělat, aby nám v něm neuvízly nohy v botách. Třásli jsme se, byli jsme zubožení a chodili jsme pořád se sklopenými hlavami. Nikdo si nepřál vyčnívat z davu.

Appell trval někdy hodinu. Někdy dvě. V blátě, sněhu a mrazu.

Stávalo se, že někdo nemocný, starý nebo vyčerpaný zemřel a byl okamžitě odnesen. Šířila se tam takzvaná „osvětimská nemoc“, která zachvacovala čím dál tím víc mužů i žen. Dotyčný dostal mrtvý výraz, poznalo se to zejména z jeho pohledu. Bylo to něco jako konečné smíření s osudem, něco jako vědomé odevzdání se. Takový člověk už se nedokázal mentálně vzchopit. Světlo v něm zhaslo a následovala ztráta pojmu o smyslu života. Jakmile to došlo tak daleko, bylo nám jasné, že takový člověk už nechce žít a že žít nebude. Nemusel páchat sebevraždu nebo si lehat pod vlak. Místo toho to prostě kompletně fyzicky vzdal – bylo to zhroucení samotného principu života. Takovým vězňům, mužům i ženám, se v táborovém slangu říkalo

„Muselmanni“, zřejmě podle polohy muslima na břiše v jedné fázi modlitby.

My ostatní, kteří jsme doufali, že zůstaneme ještě naživu, jsme čekali, až nás přepočítají. Někdy si nás přišel prohlédnout doktor Josef Mengele a jeden Lagerälteste, jak jsem pochopila, Obersturmführer Johann Schwarzhüber. Přicházel vždycky v doprovodu dalších esesmanů. Pod jejich velením mívaly Appelly ještě mnohem horší průběh, zejména pro muže z bloků o kus dál v táboře. Někteří z dozorců SS, většinou zpití alkoholem, se bavili tím, že si vybírali nejvyzáblejší, nejvíc vyčerpané a zjevně nemocné vězně a nutili je v tom odporném mazlavém jílu cvičit. Dozorci těm na smrt odsouzeným ubožákům třeba podrazili nohy, takže upadli na zem, a potom jim nařizovali bezpočtukrát vztyk-leh nebo je nutili klusat na místě, dělat dřepy či výskoky, dokud se nezhroutili. Museli jsme se dívat, jak slabí lidé s nemocným srdcem, vyhladovělí nebo sužovaní jinými problémy se ze všech sil snaží udržet se na nohou a jít, dokud to nevzdali nebo rovnou nezemřeli. Nástup byl nesmírně ponižující a děsivý a probíhal dvakrát denně. Kdykoli jsem zaslechla, že kapela začala hrát první takty toho příšerného pochodu, zmocnilo se mě zoufalství z představy dalšího dne v tom živoucím pekle o hladu a ve strachu ze smrti. Viděli jsme tak hrozné a nelidské věci, že se to vymyká všem představám. Každý z nás věděl, že příště může přijít na řadu on. Nemohli jsme vůbec nic dělat, abychom zabránili tomu, co se děje, nebo abychom mohli jeden druhého zachránit. Jen jsme bezmocně přihlíželi.

V člověku přesto dřímá pozoruhodně odolný duch. Přesně tak, jak se některým z těch mužů podařilo udržet se na nohou a přežít další den, jsme i my byly schopny obrnit se proti hrůze, jíž jsme byly svědky, a soustředit se na vlastní přežití. Tak jsme se naučily přizpůsobit se i těm nejpříšernějším podmínkám a nějak jsme toho dokázaly vydržet každý den ještě o trochu víc a být den ze dne odolnější.

Po několika dnech jsem i já začala zvedat hlavu a rozkoukávat se kolem sebe. Stejně jako Terezín také Osvětim I byla dříve součástí velké vojenské základny nedaleko polského města Oświecim, sedmdesát kilometrů od starobylého Krakova. Za kasárenskými budovami Osvětimi I z červených cihel se prostírala plocha o téměř dvou stech akrech, pustá země nikoho, obklopená lesy a březovými hájky. Tady dobudovali nacisté Osvětim II-Birkenau. Bříza se řekne německy Birke. V Březince nebyly žádné květiny, nerostlo tam ani stéblo trávy. Nebylo tam nic než bláto.

V naší části tábora bylo třicet šest bloků. Každý měl své číslo. Byly postaveny po obou stranách hlavní prašné cesty, které se říkalo Lagerstrasse. Zloduch Arno Böhm bydlel v bloku číslo 1. Za baráky byly páchnoucí latríny, ke kterým nás vodili jednou za den a chtěli po nás, abychom vykonali svou potřebu pod chlípnými pohledy dozorců. Pak tam byl takzvaný nemocniční blok, v němž pracoval zdravotnický tým včetně doktora Mengeleho a jeho kolegy doktora Fritze Kleina. Tenkrát jsme to nevěděli, ale právě tam probíhaly zvrácené experimenty na ženách a dětech, zejména na dvojčatech nebo těhotných. Hned vedle byl blok číslo 31, o němž mi Jiřina řekla, že je to nový dětský blok, v němž mohou přes den pobývat děti od osmi do čtrnácti let – ústupek, který si vynutil Fredy Hirsch pod záminkou, že ho povede pro „zlepšení morálky a kázně“.

Takovým jako já tam byl vstup zakázán – ostatně kamkoli do tábora – ale já jsem byla rozhodnutá nějak se k Fredymu dostat. Avšak než jsem stihla zapamatovat si cestu a vykreslit si v hlavě plánek, nástup skončil a do práce zase naskočila ženská s bičem a zahnala nás všechny zpátky do našeho bloku.

Uběhlo několik dní, než jsem se jí konečně jednou pořádně podívala do obličeje, a když jsem to udělala, málem jsem omdlela. Nemohla jsem uvěřit svým očím! Byla to Tilla Fischlová, vedoucí naší mládežnické skupiny Makabi v Plzni, dívka, kterou jsme všichni měli rádi a která nás tak svědomitě se svým přítelem Karlem Schleissnerem vyučovala. Všimla si mě ve stejné chvíli a poznaly jsme se okamžitě, přestože mi připadalo neuvěřitelné, jak se mohla za ty tři měsíce od té doby, co jsem ji naposledy viděla v Terezíně, takhle změnit. Z půvabného děvčete, které bylo vždycky ke všem milé, se stala žena s tvrdými rysy v tváři, která spolupracovala s esesmany a dohlížela na nás.

Tilla se ke mně naklonila tak, aby ji nikdo neslyšel, a pošeptala mi do ucha: „Přijď dnes večer za mnou.“ Krev mi ztuhla v žilách. Podívaly jsme se s maminkou nejdřív na sebe a potom na Tillu, ale ona mezitím odešla a řezala holí slabé a nemohoucí.

Večer jsem za ní šla, ale byla ve mně hodně malá dušička. Ani v nejmenším jsem si nepřála někoho v Březince na sebe upozornit a nejméně ze všeho někoho, kdo pracoval pro nacisty. Ale Tilla měla svou místnůstku příjemně vytopenou a všimla jsem si, že má pořádnou postel se skutečnou matrací, a ne jen slámu. Zavřela za mnou dveře a pokynula mi, abych si stoupla před ni. Nedalo mi to, abych nevyhrkla: „Co se to s tebou stalo, Tillo?“

Záhy jsem pochopila, že už to není ta stejná osoba, kterou jsem kdysi znala. Nejspíš prodělala něco jako mentální zhroucení. Začala mi něco vykládat, úplně nesouvisle, o Karlovi a jak na něho nemůže ani pomyslet a co Karel dělá. Nejdřív mi to vůbec nedávalo smysl. Říkala mi, že stejně nás všechny nakonec pošlou na smrt, takže má naprosté právo zastávat lepší pozici a zajistit si až do toho osudného dne lepší zacházení.

„Zazpívej mi něco,“ vyzvala mě najednou. Musela mě slyšet stokrát zpívat u „Židováku“, kam jsme chodili se všemi našimi přáteli, opalovali se, koupali, vysedávali tam, bavili se, vyprávěli si všelijaké historky a zpívali písně. Toho, co se na nás chystá, jsme si v té době nikdo nevšiml.

Při té vzpomínce mi vhrkly slzy do očí a krk se mi stáhl tak, že jsem ze sebe nedokázala vypravit jediný zvuk. Otrávilo ji to a vyštěkla: „Tak mi řekni nějakou báseň.“ V rozčilení a děsu jsem si nemohla na žádnou vzpomenout, sáhla tedy po nějaké české sbírce básní a podala mi ji. Třásly se mi ruce i hlas, ale stála jsem před ní, četla jsem jí lyrické básně od Jaroslava Vrchlického a Vítězslava Hálka a ona poslouchala vleže na své posteli s očima zavřenýma. Když toho měla dost, poslala mě pryč a já jsem utíkala za maminkou zkusit ji zahřát teplem, které jsem v Tillině místnůstce do sebe nahromadila.

Číst a zpívat Tille se od té doby stalo mou večerní povinností a časem jsem se dozvěděla, co ji tak vyšinulo. Karla, její jedinou opravdovou lásku, přidělili k Sonderkommandu, sestávajícího z Židů nucených – pod pohrůžkou popravy – odklízet těla těch, kdo byli zplynováni. Někdy mezi nimi nacházeli i těla členů své vlastní rodiny a jediná možnost, jak se této strašlivé práci vyhnout, bylo spáchat sebevraždu. Členové Sonderkommanda byli od všech ostatních vězňů izolováni a ti se s nimi nesměli stýkat. Ale měli svá zvláštní privilegia, mezi něž patřil vlastní blok a neomezený přísun jídla, pití a tabáku. A nemuseli chodit na hromadné Appelly. Po šesti měsících byli členové každého Sonderkommanda nahrazeni novými a ti pak museli spalovat těla svých předchůdců.

Pomyšlení na to, co Karel každý den dělá, a představa, že ho každou chvíli mohou poslat do plynové komory, naplňovala Tillu takovou bolestí, že si ji vybíjela na nás. Každé ráno se probouzela plná vzteku a agrese. Pomátla se z toho na rozumu a její lidskost a dobrota se přepólovaly na opačnou stranu, takže začala být jen a jen zlá. Někdy jsem se jí ptala: „Proč jsi tak zlá?“ A ona mi říkala, že si nemůže pomoct. „To je moje reakce. Mám vztek na celý svět.“

Občas se jí podařilo spatřit svého milovaného Karla, ale o to větší měla vztek, protože, jak mi říkala, přicházel o rozum. Protože jsem znala Karla ještě před deportacemi a mohly jsme si s Tillou vyprávět o šťastnějších časech, pověsila se na mě a stala se na mně až závislou. Byla jsem jediná, kdo věděl o tom, co jí rozdírá nitro, ale každé ráno byla už zase jiná – plná nenávisti a na oplátku sama nenáviděná – třebaže k mé matce ani ke mně se nikdy krutě nechovala.

◆ ◆ ◆

Má každodenní setkání s Tillou, nekonečné Appelly a ta příšerná hudba ve mně den ze dne víc a víc posilovaly mé odhodlání vyhledat Fredyho. Když nás jednou večer přišla zase navštívit teta Jiřina, požádala jsem ji – k matčinu zděšení, aby mi půjčila svůj kabát. Měla na něm vyšité číslo, podle něhož se poznalo, že je z předchozího transportu, a umožňovalo jí to pohybovat se volně po táboře. Každý z nás měl registrační číslo vyšité na oblečení a pod ním našitý látkový trojúhelník, podle jehož barvy se dalo zjistit, do které skupiny „nepřátel říše“ patříme. Udivilo nás, když jsme se dozvěděli, že existuje více kategorií a že v lágru nejsou internováni jen Židé. Také jsme se museli naučit ty barvy velmi rychle rozlišovat, protože přiblížit se náhodou k někomu s trojúhelníkem, který znamenal, že dotyčný nebo dotyčná není z vaší kategorie, mohlo znamenat problémy. Židé měli žluté trojúhelníky, komunisté a političtí vězni měli červené, prostitutky, vrazi a protispolečenští živlové měli černý, profesionální zločinci zelený, cikáni hnědý, svědkové Jehovovi fialový a homosexuálové, sexuální devianti a pedofilové nosili růžové trojúhelníky.

Modlila jsem se, kéž mě kabát mé tety ochrání. Nechala jsem tetu s maminkou, vyklouzla jsem ven a pospíchala jsem do dětského bloku. Nikdy nezapomenu na šok, jaký jsem zažila, když jsem do té budovy poprvé vešla. Bylo to jako vstoupit do jiného světa.

V našem bloku byla zima a špína. Smrdělo to tam a vězeňkyně byly prolezlé nemocemi. Panovala tam čirá beznaděj. Ženské se neustále kvůli něčemu hádaly počínaje jídlem a konče osobním prostorem. Spousta lidí měla průjem, zanícené vyrážky od vší a dávivý kašel, který budil všechny ostatní. Každá jsme si musela bedlivě střežit své věci před zlodějkami a násilí a rvačky byly na denním pořádku.

Fredymu se tím, že přesvědčil nacisty, aby ho nechali více než sedm set dětí od toho všeho odvést, podařilo udělat v rodinném táboře naprostý zázrak. Uspěl argumentem, že neklidná omladina by působila jen zmatek a roznášela nemoci. V jejich novém bloku, kde starší kluci a holky, z nichž některé jsem znala ještě z Terezína, pomáhali dohlížet na mladší děti, byly zdi natřené nabílo a pomalované obrázky květin, ptáků a scének ze Sněhurky a sedmi trpaslíků. Namalovala je mladá nadaná vězeňkyně Dina Gottliebová. Ta proměna byla úchvatná. Sám Fredy byl šikovný a vyrobil také stolky a lavice z dřevěných odřezků, takže děti mohly sedět a učit se tak, jako to dělaly v Terezíně. Zahlédla jsem to jen na okamžik, ale nikdy na to nezapomenu, i když v první chvíli jsem si myslela, že snad blouzním.

Fredy vyšel ven ze svého pokoje Jugendältesta – místnůstky pro podkoního, která byla vymalovaná tak, že vypadala jako perníková chaloupka. Stejně jako dřív vypadal čistší než my ostatní a byl také lépe oblečený. Nosil jezdecké boty a kalhoty s modrou blůzou, na níž měl našitý růžový trojúhelník, který ho identifikoval jako homosexuála. Tušila jsem to o něm už v Terezíně, ale nikdy jsem na to nijak zvlášť nemyslela. Avšak nejvíc mě šokovalo, že během několika málo měsíců mu skoro úplně zešedivěly vlasy. Málem jsem ho nepoznala.

Posadil se s několika dětmi, podíval se na mě se smutným úsměvem a řekl jen tak ledabyle: „Ahoj, Zuzi. Tak co – co si s tebou počneme?“

Potlačila jsem v sobě nutkání rozběhnout se k němu a poprosila jsem ho: „Nemohl bys nějak zařídit, abych mohla zase pracovat s tebou?“

„Ty sem nesmíš,“ odpověděl mi. Rázem zvážněl. „Váš blok je pořád ještě v karanténě. Přijď za mnou zase, až karanténa skončí, a uvidíme, co se dá dělat.“

V tu chvíli tam přišel velící důstojník SS. Ztuhla jsem hrůzou, pomyslela jsem si, že teď určitě pozná, že tam nepatřím, a zabije mě. Klekla jsem si na kolena, tvářila jsem se, že sbírám něco ze země a doufala jsem, že si mě nevšimne.

K mému úžasu Fredy vstal a prohodil k tomu nacistovi nonšalantně: „Tak co, koho jsi dnes obral a zamordoval?“ Díval se mu do očí tak, jako se krotitel zvířat v cirkusu dívá do očí tygrovi. Byla jsem strachy bílá jako stěna. Teď ten vysoce postavený esesman vytáhne pistoli a zastřelí nás oba. Byla jsem o tom přesvědčená.

Nacista se místo toho rozesmál, sáhl do kapsy, vytáhl cigaretové pouzdro a nabídl cigaretu Fredymu, který zavrtěl hlavou. Bylo to vážně něco naprosto neuvěřitelného, zejména na místě, kde tabák byl měnou cennější než zlato. Připomnělo mi to mého otce, jak nekompromisně odmítal cigarety od toho Treuhändera, který nám zabral náš obchod v Plzni.

Důstojník se smál pořád dál a řekl: „Přišel jsem se jen podívat, jak se vám dnes daří.“ Později jsem se dozvěděla, že ten důstojník pracoval u doktora Mengeleho a byl jedním z několika nacistů, kteří chodili na návštěvy do dětského bloku, protože jim to tam připadalo jako jediné místo, kde se dá dýchat.

Když konečně odešel, dal mi Fredy znamení, abych padala také. Rychle jsem utíkala zpátky za matkou, která po celou dobu, co jsem byla pryč, trnula úzkostí. I když jsem na ní viděla, že se o mě bála, když mě neměla na dohled, hned jsem jí tu dobrou zprávu vyklopila a začala počítat dny, abych se už mohla vrátit k Fredymu a připomínat si, že pořád ještě existuje na světě dobro.

Fredy svůj slib dodržel, jako vždycky. Jakmile karanténa skončila, půjčila jsem si zase od tety kabát a běžela jsem za ním. A mohla jsem se radovat, protože mi opatřil povolenku, abych mohla zase pracovat u něho. Byla jsem ještě moc mladá a nezkušená, aby mě mohl zařadit mezi učitele, které si vyhledával v táboře mezi intelektuály, a tak ze mě udělal Hilfsbetreuerin neboli vychovatelku k dětem. Znamenalo to, že mohu pomáhat mladším dětem a trávit příjemný čas s kamarádkami Danou a Zuzanou.

Pracovaly jsme pod Fredyho vedením a dávalo nám to pocit, že v Březince vedeme něco jako normální život. Dostala jsem na starosti skupinku malých dětí od čtyř do sedmi let, ale někdy se k nám přidaly i starší děti, sedmileté až dvanáctileté. Některé z těch starších určitě tušily, že jsme někde, kde nám hrozí velké nebezpečí, ale většina dětí na tom byla psychicky výborně. Myslely si, že všichni společně čekáme, až nás pošlou do nějakého pracovního tábora kdesi na východě. Chtěly si hrát venku, ale to nešlo, takže jsme dělali všechno možné, abychom je zabavili. Vyprávěli jsme jim pohádky a učili jsme je písničky a dětská říkadla a společně jsme je zpívali a recitovali. Já jsem je učila kánony, které svého času učil otec zase mě, třeba

„London’s Burning“. Naučily se i několik německých písniček a francouzskou „Alouette, gentille alouette“. Tancovali jsme a malovali obrázky, hlídali jsme děti a učili je, stejně jako jsme to dělali předtím.

Bylo tam několik knížek, ale každý z nás měl nějakou oblíbenou báseň nebo nějaký příběh, který jsme si pamatovali, takže jsme je recitovali zpaměti, a kdykoli se Fredymu podařilo sehnat něco na psaní, tužky nebo papír, hned jsme to zapsali. Fredy byl neskutečně vynalézavý. Učili jsme děti dějepis a zeměpis, samozřejmě z hlavy, a přednášeli jsme jim satirické kousky od populárních českých divadelníků a herců, Jiřího Voskovce a Jana Wericha. Podařilo se nám dokonce dát dohromady Nezvalovo zpracování Prévostovy „Manon Lescaut“. Někdo propašoval dovnitř scénář a my jsme hru nastudovali jako recitované pásmo.

Fredy pracoval celý den někde jinde v táboře a do bloku přicházel každé odpoledne kolem čtvrté hodiny. I když toho musel mít za celý den dost, byl vždycky rád, že nás vidí. I v takovém velkém množství si všechny děti pamatoval jménem. Uměl hrát na zobcovou flétnu, častokrát si ji vzal a začal hrát nějakou melodii. Každý den naučil děti novou píseň – v češtině, hebrejštině nebo angličtině, každá byla jiná a já jsem si spoustu z nich zapamatovala. To byl sváteční čas každého dne a něco, na co jsme se všichni těšili.

Jednou z nejúžasnějších věcí, které Fredy zorganizoval, bylo představení muzikálu Sněhurka s použitím některých populárních písniček, které nás naučil. Napsal ho v němčině, takže sám byl, samozřejmě, Princ a jedna krásná, talentovaná mladá sopranistka hrála roli Sněhurky. Malé děti hrály trpaslíky a zlí lidé v příběhu představovali esesmany. Všem nám to bylo jasné. Premiéra byla docela dramatickou, velkou událostí a přišli se na ni podívat i někteří dozorci a také doktor Mengele, který nám nadšeně zatleskal. Řekla bych, že i pro esesmany byl dětský blok vítaným průhledem do jiného světa.

Součástí Fredyho domluvy s nacisty, když se je snažil přesvědčit, aby přistoupili na jeho požadavky, bylo, že se děti budou učit německy, aby rozuměly rozkazům, takže je naučil některé základní větičky a s nimi pár písniček a básniček, které uměly mechanicky odříkat pro případ, že by do bloku zavítal některý z vrchních esesmanů a chtěl si ověřit, jak moc děti rozumějí.

Dětský blok mi zachránil život a zachránil mi i zdravý rozum. Každý den mi umožňoval uniknout do jiného světa, i když jsem stejně musela ráno a večer přetrpět Appelly a žít z té stejné nechutné stravy jako všichni ostatní. Kůže mi záhy ztvrdla špínou a měla jsem ji bolestivě rozškrábanou. Neměli jsme možnost pořádně se umýt, a když, tak jen ve studené nebo vlažné vodě, takže nám oblečení smrdělo a stejně jsme zapáchali i my sami. Pokukovala jsem po naškrobených, čistých sukních a blůzách esesmanek. Co bych dala za to, abych byla čistá!

Jednou za měsíc nás odvedli do sauny, té budovy, kde nás hned na začátku zaregistrovali a vytetovali nám čísla, a řekli nám, že jdeme do sprch a máme se umýt. Nikdo nikdy nevěděl, co bude doopravdy proudit ze sprchových hlavic – jestli voda, nebo plyn – takže to byl zase další děsný zážitek. Sedávali tam zřízenci a my jsme se jich ptali: „Opravdu se jdeme sprchovat?“ S oblibou vtipkovali, smáli se a říkali nám: „Však uvidíte!“ Dali nám ručník a malou kostku mýdla a nahnali nás nahé do sprchy, kde opravdu tekla voda, přestože nikdy nijak vydatně a nikdy dost dlouho. To napětí bylo hrozné. Nikdy jsme si nemohli být jistí.

Práce s dětmi mezi těmi vesele pomalovanými stěnami mi dávala zvláštní pocit, že žiju dvojí život. V tom malém kousku ráje, kde jsme učili děti všechno od dinosaurů po starý Řím, jsem si směla hrát a zpívat a bavit se a žít cosi na způsob normálního života, všem útrapám navzdory.

Fredymu se také podařilo zařídit pro děti lepší stravu – trochu margarínu nebo marmelády, a větší příděly chleba i polévky – kterou získával z balíčků posílaných Červeným křížem nebo příbuznými těm, kdo mezitím skončili v plynu. Znamenalo to obvykle přilepšení v podobě nějakého pečiva, salámu nebo olejovek, což bylo vítané obohacení našeho jídelníčku.

Ovšemže jsme stále žili ve stínu smrti, byla cítit ve vzduchu, který jsme dýchali, a popel popravených nás dráždil v krku ke kašli. Plameny z komínů hořely ve dne v noci a krutost byla na denním pořádku. Mluvili jsme o tom všem pořád, zejména mezi námi vrstevníky. Někteří z nás o tom dokonce dokázali i vtipkovat. Neustále jsme probírali upalování, zejména ve dnech, kdy nedorazila čerstvá dodávka plynu. Toho jsme se všichni báli ze všeho nejvíc, protože v takových dnech zahnali lidi do jam, polili je benzínem a upálili je zaživa. V táboře se tak začala šířit zvrácená naděje – hlavně aby jim nedošel plyn.

Večer jsem se vždycky vrátila k mamince, vyčerpaná za celý den stejně jako ona po hodinách holení a likvidování vší. Obě jsme byly vysílené, ale sotva jsme se uložily vedle sebe na dřevěnou pryčnu a usnuly, zdály se mi děsivé sny o plynových komorách a já jsem se zase s křikem a pláčem budila.

„Maminko, já nechci umřít!“ naříkala jsem a maminka mě těšila v náručí a čekala, až se vypláču. Zůstávala silná kvůli mně. Taková ona byla. Neměla jsem ještě dost rozumu, abych pochopila, že jí její utrpení jen ztěžuji. Nemohla jsem si pomoct a po celou dobu jsem prožívala propastný strach.

◆ ◆ ◆

Neměli jsme dobrý pocit z toho, jak se ti bezvadně oblečení muži odpovědní za tuto genocidu pořád dál a často trousí do dětského bloku a s úsměvem na tvářích slídí mezi dětmi po svých příštích obětech. Fredy si jako vždycky zachovával důstojnost a choval se, jako kdyby si s nimi byl roven ve všech ohledech – společensky, původem i inteligencí.

Poprvé jsem to zažila, když přišlo několik lékařů měřit dětem hlavy. Speciálními měřítky a dalšími nástroji, které si na to přinesli, se jali přeměřovat dětem tvar a rozměry lebky. Byly to malé děti, vyděšené stály v řadě před lékaři, kteří si zapisovali získané údaje s pečlivostí soudních specialistů. Ověřovali rasistickou teorii, že Židé mají jiný tvar hlavy než ostatní lidé – jakoby méně „hodnotný“ – a že je to možné exaktně dokázat jako nevyvratitelný fakt.

Fredy tam jednou přišel zrovna v době, kdy přeměřování probíhalo. My náctiletí jsme jen bezmocně přihlíželi. Obořil se na doktory: „Nechte toho! Nestydíte se věřit takovým pitomostem?“ A poslal je pryč.

Denně do dětského bloku docházel i doktor Mengele. Vždycky se usmíval, povídal si s dětmi, vysazoval si je na kolena a chtěl, aby mu říkali „strýčku“. O mnoho let později jsem Viktorovi říkala, že kdyby se s Mengelem setkal za jakýchkoli jiných okolností, patrně by si s tímto na pohled sympatickým, vzdělaným lékařem s potěšením vypil sklenku vína a dobře by si s ním popovídal o hudbě, medicíně nebo literatuře. Totéž by se dalo říct i o Mengeleho zástupci Fritzi Kleinovi, jemuž už táhlo na šedesátku, ale pořád měl krásné husté vlasy. Vypadal jako někdo, s kým byste mohli klidně poslouchat Bacha nebo debatovat o Goethem, ale byl to zapřisáhlý antisemita. To na tom vlastně bylo to nejhorší. Člověk by čekal, že takhle nelidský může být možná nějaký primitiv, ale rozhodně ne intelektuál. Právě proto na ně nedokážu myslet jako na lidi. Doktor Klein s sebou nosíval čokoládové bonbony – to byl za války naprostý luxus a některé z menších dětí něco takového možná ani nikdy neokusily. Já sama jsem neochutnala čokoládu posledních pět let a moc ráda bych si bonbon vzala. Přesto jsme vždycky odmítli a varovali ostatní, aby si nic nebrali, protože každé dítě, které si od lékaře takovou dobrůtku vzalo, to mělo spočítané a obvykle do čtyřiadvaceti hodin zmizelo.

„Vidíte, co se stalo?“ říkali jsme dětem. „Andrej si vzal čokoládový bonbon a teď je ve vězení.“ Neřekli jsme dětem, co je „vězení“ nebo kde se nachází, protože jsme nevěděli, jestli je zmizelé dítě mrtvé nebo živé, jestli na něm provádějí experimenty nebo je obětí nějakých jiných zrůdností. Některé děti měly bohužel takový hlad nebo se jim tolik stýskalo po sladkostech, které znaly ze svých šťastnějších časů, že neodolaly a stejně si bonbon vzaly.

Hlad jsme měli pořád a Fredy dělal, co mohl, aby nám ho pomáhal překonat. Byl jedním z prvních lidí, s nimiž jsem se potkala, kteří mluvili o síle vědomé mysli. Učil nás dýchat zhluboka, soustředit se na dech a s pomocí autohypnózy si představovat, že máme plné žaludky. „I když máme hlad, můžeme si říkat, že jsme nasycení,“ přesvědčoval nás, načež nás vyzval, ať zavřeme oči a opakujeme: „Nemám hlad. Nemám hlad. Nemám hlad.“ Občas to zabíralo. Ne vždycky vycházeli esesmani Fredymu vstříc. Stávalo se, že se chtěl pokusit něco vyjednat a vrátil se těžce zmlácený. Nechtěl o tom s nikým z nás mluvit, dovlekl se do svého pokoje, aby se vzpamatoval, a potom nám řekl, že si asi při své žádosti počínal moc drze. Je zbytečné dodávat, že jeho hlavním cílem bylo udělat maximum pro to, abychom ten čas, který máme, prožili normálně a dětem zpříjemnili jejich život co možná nejvíc za daných okolností.

Jednoho dne mě zastihl, jak sedím na kouřovodu a čtu si nějakou rozdrbanou starou knížku od Freuda, kterou do lágru propašoval kdosi nejspíš z nemocničního bloku. Nesmírně se mi stýskalo po nádherné knihovně, kterou jsem měla k dispozici, když jsem byla mladší, a hltala jsem všechno, co se dalo, dokonce i Freudův Úvod do psychoanalýzy. Neměla jsem přečtenou ještě ani první kapitolu, když znenadání přišel Fredy, natáhl mi ruku přes rameno a knihu mi sebral. „Ale, ale, copak to tu čteš?“ Prohlédl si knihu, zamračil se a řekl mi: „Tohle není literatura pro mladou dívku! Užívej si své dětství.“ Knihu mi zabavil. Nejdřív jsem na něho byla naštvaná, ale potom se mě zmocnil krásně osvobozující pocit. Najednou jsem si připadala, jako bych zase byla doma a můj otec hlídal, co čtu, a zvažoval, jestli to je čtení vhodné pro mladé děvče. Několik dní jsem pak cítila, že jsem u Fredyho upadla v nemilost, tak jsem se místo toho vrhla na psaní písniček a básniček pro děti a bylo to mnohem zábavnější než Freud.

Přes veškeré Fredyho snahy přinášel každý den nějaký nový strach – dokonce i v tom malém kousku ráje. Dalším z našich častých návštěvníků byl hrozný Arno Böhm. Když někdo na Appellu nedokázal stát v pozoru, byl schopen umlátit ho k smrti, ale zdálo se, že chová jakousi zvrácenou náklonnost k dětem, a dokonce se do jednoho z děvčat v našem bloku zamiloval. Byla nesmírně krásná a on jí snášel modré z nebe – šperky ze zlata, krásné oblečení, všechno.

Přesto byl Böhm mimořádně zlý a proradný. Kromě toho, že měl černý trojúhelník, který ho označoval jako vraha, vzbuzoval hrůzu už na pohled – vypadal jako naprostý primitiv, měl odpudivé jizvy v obličeji a deformovanou páteř, takže připomínal Quasimoda. Přicházel se zvrhlým úsměvem na rtech, sedl si k malým dětem a hrál si s nimi, jako by je znal odjakživa. Neviděli jsme ho tam rádi a my, dospívající dívky jsme se mu vždycky snažily jít z cesty, ale nebylo nic, co bychom mohly udělat nebo říci, abychom mu v jeho návštěvách zabránily.

Vedle strachu z lidí jako Böhm jsme všichni měli až chorobnou hrůzu z toho, že onemocníme, protože by to uspíšilo naši cestu do plynové komory. Jenže v mizerných hygienických podmínkách, jaké v Březince panovaly, se nedalo neonemocnět dysenterií nebo tyfem. Každého z nás to čas od času postihlo. Jednou jsem se probudila s ošklivě nateklým jazykem. Moje kamarádka Zuzana mi domluvila návštěvu u svého otce lékaře a on mi dal nějaký lék, po kterém mi otok postupně splaskl. Jindy jsem onemocněla těžkou dysenterií a poslali mě za táborovým lékařem, spoluvězněm, který mě vyzval, ať mu řeknu, jaké nemoci jsem prodělala. Zrudla jsem a prohlásila: „To vám neřeknu, protože byste mi nevěřil.“ Nakonec jsem mu vypověděla všechno od zápalu plic a zánětu pohrudnice po encefalitidu a tyfus a on pochopil, jak jsem to myslela.

Je záhada, jak jsem dokázala přežít tolik nemocí po takovém churavém dětství, ale mám teorii, že to bylo díky matčině úzkostlivé péči, když jsme bydleli ještě v Plzni. Nebýt jejího nekritického rozmazlování, neměla bych sílu vzpírat se zas a znovu smrti.

◆ ◆ ◆

Začátkem února dostali lidé ze zářijového transportu, který přijel do Osvětimi před námi – a byl v něm také Fredy, většina dětí a teta Jiřina – nařízeno poslat korespondenční lístky svým příbuzným, kteří byli stále ještě v Terezíně. V té době byli v lágru už skoro šest měsíců.

Museli psát německy, jejich zprávy nesměly obsahovat víc než třicet slov a měli své blízké ujistit, že pracují a těší se dobrému zdraví. Museli je postdatovat na konec měsíce s vysvětlením, že před doručením adresátům musí všechna pošta nejdřív do Berlína k cenzuře. V tu chvíli nám nedošlo, co to znamená, a modlili jsme se, kéž je ta akce s koresponďáky předzvěstí něčeho dobrého.

Když byly popsané lístky od vězňů vybrány, bylo všem ze zářijového transportu řečeno, že budou přesunuti do nového pracovního tábora jménem Heydebreck. Němci ve svém podvodu nenechali nic náhodě, protože opravdu existoval menší tábor toho jména v Polsku, u městečka, kde byla jedna z chemiček I. G. Farben. Pro mě to znamenalo už zase se rozloučit s Fredym, s Jiřinou, mou kamarádkou Zuzanou a mnoha dalšími přáteli. Možná je už nikdy neuvidím. Hrozné pomyšlení, ale neměli jsme jak se tomu vzepřít. Pořád ještě jsme měli strach.

Dne 11. února měl Fredy narozeniny a my jsme pro něho v dětském bloku nachystali oslavu s několika dobrůtkami a drobnými dárky. Mělo to být překvapení. Přišel později než obvykle a byl samá krev. Němci ho už zase zbili, ale neřekl nám proč. Bylo na něm vidět, že ho něco sužuje, a v dalších dnech byl čím dál sklíčenější. Všichni jsme to viděli, ale mysleli jsme si, že mu dělá starosti ten chystaný přesun a trápí se kvůli těm, které tu bude muset nechat. Už si vybral svého nástupce, muže jménem Hugo Lengsfeld. Ostatní mu měli pomáhat, ale Fredyho stejně znepokojovalo, jak si tu bez něho poradíme.

Sedmý březen je pro Čechy svátkem, protože ten den si připomínáme výročí narození našeho prvního prezidenta Tomáše Garrigua Masaryka. My jsme sice nevěděli, kolikátého je, dny nám splývaly jeden s druhým, ale ať už to byla náhoda nebo ne, den na to dorazily oddíly SS v plné síle s konvojem nákladních aut. Vzbudili nás křikem uprostřed noci, tloukli lidi holemi a rozkazovali, aby se všichni ze zářijových transportů seřadili venku. Platilo to i pro jednu ženu z vedlejšího bloku, která udělala, co po ní chtěli. Ale později jsme se doslechli, že někteří lidé raději spáchali sebevraždu, než aby poslechli.

Každý nečekaný příchod dozorců vyvolal vždycky novou vlnu hrůzy a zděšení, zvlášť když to bylo po setmění, takže jsme čekali a naslouchali a mlčky sledovali, jak všechny nakládají a odvážejí někam pryč.

Plakali jsme, báli jsme se, že naše české přátele vezou rovnou do plynu. V jejich odjezdu jsme viděli náš vlastní osud, až nám vyprší šest měsíců. Stáli jsme a poslouchali jsme zpěv, který k nám doléhal z odjíždějících náklaďáků – ti, kteří jeli na smrt, zpívali naši státní hymnu.

Kde domov můj? Kde domov můj?

Později jsme se doslechli, že někteří z těchto 3 792 mužů, žen a dětí, kteří byli zavražděni v plynových komorách, zpívali v plynové komoře židovskou hymnu Ha-Tikva (Naděje) – dokud, jeden po druhém, neumlkli. Byla mezi nimi i moje milá, statečná teta Jiřina. Když odjeli z rodinného tábora, ve všech blocích se rozhostilo ticho. Stydím se to přiznat, ale když utichl hluk motorů nákladních aut, znovu jsme s maminkou usnuly. Z vyčerpání. Bylo to víc než vyčerpání.

Potom si pamatuji až to, jak mnou někdo prudce cloumá, abych se probudila. Byla to moje kamarádka Zuzana.

„Pustili mě! Pustili mě!“ křičí.

„Cože? Jak to?“ ptám se zmámeně.

„Doktor Mengele se bránil, že to bez svých lékařů nezvládne, tak poslali všechny ze zdravotnického personálu i s jejich přímými příbuznými – i nás – zpátky do rodinného tábora,“ vysvětlila mi. Pak se na chvíli odmlčela a dodala: „Všichni ostatní šli do plynu.“

Prudce jsem se zvedla. Maminka také. I když jsme to zpola čekaly, stejně nás to šokovalo.

„Co Fredy?“ zeptala jsem se jí. „Vidělas Fredyho?“ Zavrtěla hlavou. „Myslím, že mezi nimi nebyl.“

Jako obvykle jsme museli všichni jít na Appell, ale já jsem hned potom utíkala rovnou do bloku číslo 31, za Fredym, protože jsem se chtěla přesvědčit, že je v pořádku. Místo Fredyho jsem našla blok plný neznámých lidí, mluvili všichni najednou a v napjaté atmosféře se překřikovali. Schoulila jsem se, celá ustrašená, do kouta spolu s dalšími dětmi, které tam také přiběhly zjistit, co je s Fredym. Nakonec nám řekli, že se Fredy otrávil. Snažili se ho zachránit a někdo jim poradil, že by mohla pomoci sklenice mléka, tak to tam lidé obíhali a sháněli mléko, ale pak už jsme jen slyšeli, že je pozdě.

Za několik dní ta krutá pravda dostihla i nás: jakmile lidé ze zářijových transportů dostali nařízeno napsat korespondenční lístky, členové táborového odboje věděli, kolik uhodilo – neodkladné odeslání do plynu. Jejich čas vypršel, protože po šesti měsících v Osvětimi byli považováni za příliš zesláblé, aby mohli pracovat. Proto ty koresponďáky – aby se nacisté, kdyby je někdo později chtěl volat k odpovědnosti za hromadná jatka Židů, mohli ohradit a říci: „Ale podívejte, tyhle lístky poslali svým příbuzným koncem března. Když je psali, byli ještě naživu.“

Nicméně systém běžel jako dobře naolejovaný hodinový stroj a šest měsíců od příjezdu zářijové skupiny vypršelo, což znamenalo, že nastal čas vykonat jejich „6SB“ rozsudek v souladu s přiznáním, které jsme všichni byli nuceni podepsat hned po příjezdu do tábora. Písmena

„SB“ znamenala Sonderbehandlung neboli „zvláštní zacházení“ – nacistická šifra pro popravu bez soudního procesu. Číslice „6“ znamenala šest měsíců.

Vedení ústředního odbojového hnutí to vědělo a pověřilo jednoho z vězňů, Rudolfa Vrbu, aby vyhledal Fredyho a o blížící se hrozbě ho informoval. Fredy tomu nevěřil. Namítal, že kdyby je nacisté zamýšleli všechny povraždit, nenechali by je tak dlouho naživu a nedovolili by mu po celou tu dobu vést dětský blok. Vrba na to, že jestli je to pravda, je zapotřebí mít nějaký záložní plán. Řekl mu, že se jim podařilo propašovat do tábora nějaké zbraně a že pokud se do vzpoury zapojí dost lidí ještě před vstupem do plynové komory, mohou alespoň zabít několik esesmanů. Někomu by se dokonce mohlo podařit i utéct a informovat svět o tom, co se děje. Fredy se těšil všeobecnému respektu a členové podzemního hnutí měli za to, že pokud by se vedení vzpoury ujal on, šly by za ním jako za nezpochybnitelnou autoritou všichni. Plán byl takový, že zapíská a to bude znamení, aby ostatní zahájili palbu.

Podle Vrbova svědectví, které poskytl po válce, to Fredyho vyděsilo. „Ale co bude s dětmi?“ ptal se. „Nemůžu je nechat povraždit. Potřebují mě… Důvěřují mi!“

Nebál se do toho jít, ale nechtěl se podílet na ničem, co by mohlo vyděsit děti, a pokud by mělo dojít na smrt, byl odhodlaný zemřít s nimi. Kromě toho se pořád ještě držel naděje, protože esesmani, s nimiž pravidelně jednal, mu slíbili, že jeho a všech pět set dětí v jeho bloku ušetří. A konečně namítal, že i kdyby svolil a něčeho takového se ujal, všechny, kdo by v rodinném táboře zůstali – nevyjímaje zbylé děti – by dozajista na oplátku popravili.

I když Fredy tu žádost znovu a znovu odmítal, Vrba a ostatní na něho dál naléhali. Byli starší než on a já jim nikdy neodpustím, že zahnali tak obětavého mladého muže do takové bezvýchodné situace.

Fredy nevěděl, jak se rozhodnout, a v zoufalství a obavách o ty, o něž se staral, si nakonec vyžádal hodinu na rozmyšlenou. Bylo to 8. března 1944 dopoledne. Když se k němu Vrba o hodinu později vrátil, našel Fredyho v jeho malé perníkové chaloupce v bezvědomí. Předávkoval se sedativem Luminalem, který se podává při léčbě epilepsie. Osobně si myslím, že to nebyla sebevražda, protože nevěřím, že by něco takového Fredy Hirsch udělal. Nebyl z těch, kdo volí snadnou cestu. Říkalo se, že to byla vražda, rozšířila se i domněnka, že šel za lékaři požádat je o něco na uklidnění a že mu dali Luminal. Ať za tím bylo cokoliv, Fredy spolykal všechny pilulky a upadl do kómatu. V každém případě zemřel proto, že byl nucen do něčeho, co nedokázal udělat. Myslím, že ho zahnali do kouta, a kdyby na něho nenaléhali, zůstal by naživu, protože esesmani by ho poslali zpátky na bloky s lékaři. A i kdyby to neudělali a Fredy by zapískal, všichni ze zářijových transportů by zahynuli – včetně lékařů a jejich rodin, které si vyžádal doktor Mengele. A je docela dobře možné, že v odvetu za takovou vzpouru by okamžitě byli do plynu posláni i všichni z našeho transportu.

Toho dne mi Fredy – zase – zachránil život.

◆ ◆ ◆

Fredy skonal ve své posteli, zatímco ti, jimž se tak vytrvale snažil po celé roky pomáhat, klesali pod krutými ranami a byli za srdcervoucího křiku a pláče naháněni do plynových komor.

Chudák Fredy. Pořád ještě je mi po něm smutno. Byl pro nás majákem, zdrojem světla. Když mi zemřel táta, stal se Fredy mým druhým otcem a byl to člověk, který měl na mě v době, kdy jsem pobývala v lágrech, rozhodující vliv.

Všichni jsme se od Fredyho naučili žít s nadějí – doufat, že i v té nejbezvýchodnější situaci můžete vstát z mrtvých. Dokud v sobě člověk má alespoň malou jiskřičku naděje, může zůstat naživu. Fredy si za všech okolností uchovával důstojnost. Byl to velmi zásadový mladý muž, jehož vlastní rodina zavrhla, protože to byli ortodoxní Židé a nedokázali přijmout jeho sexuální orientaci. Ti, kdo ho znali, říkali, že se snažil jít proti svým instinktům a jeho přátelé mu pomáhali. Dokonce se snažil i navázat známost s několika dívkami, které o něho stály, ale neuspokojovalo ho to a nikdy to nedopadlo dobře. V Terezíně měl přítele, ale ten si pak našel dívku a oženil se s ní. A v Osvětimi měl jiného stálého přítele, který s ním byl až do konce.

V lágrech to všichni věděli a já jsem se to od lidí dozvěděla už v Terezíně. Pořádně jsem nechápala, co to znamená, že je někdo homosexuál, a vzpomínám si, že jsem se na to v souvislosti s Fredym zeptala tatínka a on mi řekl: „Na tom nezáleží. Můžeš mu důvěřovat. Je to dobrý člověk.“

Vlastní rodina by měla být na Fredyho Hirsche hrdá, protože v koncentračních táborech byl ztělesněním mravních principů. Právě Fredy nás učil, že nemáme lhát, podvádět ani krást tam, kde by se lidé dokázali zabít pro kus chleba nebo sběračku polévky. Učil nás, jak máme pěstovat přátelství a projevovat toleranci. Byl pro nás ideologickou kotvou, která nás držela v jiném světě, odděleném od okolních hrůz, na místě, kde člověčenství a slušnost stále ještě něco znamenaly.

Vzpomínám si, že jednou jsme dostali na dětský blok větší příděl chleba a nějaký dokonce zbyl. I když jsem měla ukrutný hlad, nevzala jsem si ho. Místo toho jsem ho odnesla Fredymu a zeptala jsem se ho, co s ním mám dělat. Odpověděl mi: „Že jsi tak poctivá, Zuzano, tak si ho nech.“

Slyšet něco takového od Fredyho byla ta nejvyšší pocta.

Poté co jsem se objevila v jednom filmovém dokumentu o Fredym, mi napsal nějaký člověk, který byl jako dítě v Osvětimi a teď žije v Americe. V dětském bloku měl za úkol rozdělovat polévku a míval takový hlad, že čas od času olízl sběračku. Po čase za ním zašel Fredy a řekl mu:

„Víš, že tohle se nedělá, tak teď to asi dáme olizovat zase někomu jinému.“ Dokázal člověka pokárat hezkým způsobem, neponížit ho při tom. Z toho bloku nás v Osvětimi přežilo asi o třicet procent víc ve srovnání s ostatními vězni proto, že jsme se tam řídili jinými pravidly.

Mnoho let po smrti Fredyho Hirsche se komunisté pokusili učinit přítrž šíření jeho příběhu a uveřejnili o něm několik hnusných článků v oficiálních tištěných médiích. Psalo se v nich, že tento mladý Němec byl gay a spolupracoval s nacisty. Odvolávali se na to, že učil děti německá slovíčka a německé písničky – ale já vím, že to dělal jen proto, aby mohl dětský blok vůbec provozovat. Nebyl to kolaborant. Fredy byl Němec, mluvil perfektně německy a měl vždycky tak uhlazené vystupování, že mu nacisté důvěřovali a respektovali ho. On jimi bytostně pohrdal, ale dokázal s nimi vyjednat, aby mu povolili to, co by nikomu jinému za žádných okolností nemohlo projít. Byl vyjednavač, ne kolaborant.

Fredy, svého času horlivý sionista, v Osvětimi vystřízlivěl. Tento krásný mladík, který byl tak obratným řečníkem – dokázal by strhnout zástupy – se v tomto lágru postupně od svých dřívějších postojů zcela odklonil. A nejen to, přetáhl na svou stranu i mě a spoustu dalších.

Jednoho dne kolem sebe shromáždil všechny mladé z Makabi skupin, kteří ještě byli v té době naživu, a řekl nám: „Podívejte se na všechny ty lidi tady v táboře, s těmi jejich oholenými hlavami a ve vězeňských mundúrech. Dokážete mezi nimi rozpoznat bohatého od chudého, sionistu od komunisty? Víte, koho volí? Ne. Všichni to jsou jen muži a ženy, každý stejně ubohý jako kdokoli jiný.“ Zhluboka si povzdechl a prohlásil: „Já už nejsem sionista. Už nevěřím v politiku a nikdy už nevstoupím do žádné strany. Jsem humanista. Jediná skutečná filozofie je humanismus tak, jak ho obhajoval náš první prezident Tomáš Garrigue Masaryk. Jestli se někdy odtud dostanu zpátky, půjdu do Prahy studovat Masaryka. Doporučuji vám udělat to samé.“

Tenhle jeho projev na mě hluboce zapůsobil – přesvědčení, že nelze říci, jaké je kdo rasy nebo k jaké společenské třídě přísluší, a že na tom ani nezáleží.

Fredyho moudrá slova mě provázela po celý můj život a sehrála klíčovou roli v mém rozhodnutí nikdy nevstoupit do žádné politické strany – rozhodnutí, které mělo pro nás všechny později vážné následky.

9
Paříž, 1965

Když jsem se po Mnichovu v roce 1956 musela předčasně vrátit z Paříže, aby si Viktor mohl užít svou chvíli slávy ve světle reflektorů, hořce jsem to oplakala. Ale nepřestávala jsem o tom přenádherném městě snít, občas jsem se probouzela v slzách a říkala Viktorovi: „Já bych se tak ráda ještě někdy podívala do Paříže.“

Nezdálo se to pravděpodobné, třebaže jsme v té době s manželem uvažovali o emigraci, protože Viktorovi zemřela matka a otce si k sobě vzali příbuzní na venkově, kde byl šťastný. Představa, že bych mohla žít a pracovat v Londýně nebo v Paříži, byla nesmírně lákavá. Také Viktor, když byl ve Francii, dostal nabídky, aby tam zůstal. Bylo by složité vycestovat do zahraničí a dostat manžela a maminku z Československa, ale v té době ne úplně nemožné. Dalo by se to provést tak, že bych odjela na koncertní cestu po východním bloku a místo abych se vrátila domů, pokusila bych se proklouznout vlakem do některé západní země. Viktor by s mou matkou odjeli do jižních Čech a s pomocí převaděčů by se mohli pokusit dostat přes hranice. Bylo to ovšem velmi riskantní a zdaleka ne jednoduché.

S maminkou jsme uvažovaly o emigraci hned po válce.

V úvahu připadaly Spojené státy. Měly jsme přítele, lékaře z Dobříše, který se dobře znal s prezidentem Benešem a nabádal nás: „Koukejte odtud zmizet. Přijdou komunisté a nezastaví se, dokud z nás všech nenadělají mužiky.“ Měl pravdu.

Maminka napsala své sestře Else do New Yorku, aby zjistila, jestli by nás vzali k sobě, a teta okamžitě odpověděla ano. Rovnou také navrhovala, že bych mohla dokončit svá studia na Juilliard School, což bylo od ní moc milé, ale já jsem v té době na tom nebyla tak dobře, abych si mohla troufnout jít ke zkouškám na tak prestižní uměleckou školu. Poslali nám přihlášku na Juilliard School a americké imigrační dotazníky – bylo to strašně moc papírů. Začala jsem je vyplňovat, ale když jsem došla ke kolonce, kde jsem měla vepsat svou „rasu“, zarazila jsem se. Pobouřilo a rozzuřilo mě to tak, že jsem všechny ty formuláře roztrhala. O tom, že se Spojené státy potýkají s vážnými rasovými problémy a že tam vzniká hnutí za lidská práva, jsem v té době neměla ani ponětí. Vybavili se mi pouze nacisté a jejich posedlost „rasovou čistotou“.

„Odmítám žít v zemi, kde se mě ptají na mou rasu!“ oznámila jsem mamince.

„Tak dobře, jestli to tak opravdu cítíš…,“ připustila ne zcela přesvědčeně, protože sama měla pochybnosti. Dělalo jí starosti, jak by se dokázala její sestra a švagr o nás postarat, když na tom sami ještě nebyli moc dobře a měli co dělat, aby se jako imigranti chytli. Bála se, že bychom u nich byly v postavení chudých příbuzných, břemenem, které musí živit, a oběma nám bylo jasné, že bych si musela nějak vydělávat. A i kdybych se nakrásně na Juilliard School dostala, nemohla bych si dovolit platit vysoké školné.

V 50. letech jsme s Viktorem zase upustili od myšlenek na emigraci, protože jsem se bála o maminku. Táhlo jí na šedesátku a já jsem si nedokázala představit, že by si měla zvykat na život na západě nebo že by mohla být spokojená někde jinde než v zemi, kterou náš táta tak hluboce miloval. Každopádně po Stalinově smrti už se pod komunisty nežilo tak těžce a neustálého strachu, který jsme cítili až dosud, jsme se postupně zbavovali.

Kromě toho se zrovna začala slibně rozvíjet má profesní kariéra, otevíraly se mi všechny možné dveře. Nedocenila jsem význam svého vítězství v soutěži ARD, protože nedlouho poté, co jsem se se všemi těmi mohérovými svetry vrátila domů, se s nabídkami na koncertní recitály, nahrávání těch nejskvělejších děl a koncertní turné doslova roztrhl pytel. Dokonce nám, mně i Viktorovi, povolili jet v roce 1958 na Světovou výstavu do Bruselu, samozřejmě ne oběma najednou, ale každému zvlášť. Taková svoboda byla víc, než v co jsme doufali.

Přestože mé biologické hodiny neúprosně odtikávaly čas, nikdy jsem nepomyslela na to, že bych si měla dát od hudby pauzu a mít děti. Nebylo to jen tím, že jsem věděla, že Viktor děti ve skutečnosti nechce. Sama jsem si nebyla jistá, zda je chci. Bylo to moc brzy po válce a já jsem měla pořád ještě pocit, že bych měla dohnat těch šest let, o které jsem přišla.

Nikdy jsem na tom nebyla se zdravím moc dobře a z lékařských prohlídek, které jsem absolvovala po válce, jsem vždycky odcházela rozčarovaná. Prodělala jsem zápal plic a zánět pohrudnice, encefalitidu a skvrnitý tyfus a opakovaně mi selhával imunitní systém. Někde jsem přitom přišla i k malárii, která mi poškodila ledviny a játra, takže mne sklátila kdejaká infekce, která létala ve vzduchu. Od malička jsem byla drobnější postavy než ostatní mí vrstevníci a nedokázala jsem si představit, že bych mohla odnosit nebo porodit dítě.

Byli jsme s Viktorem spolu moc šťastní a já jsem nechtěla dělat nic, čím bych to štěstí případně ohrozila. Viděla jsem příliš mnoho přátel z řad muzikantů, jak se oženili nebo vdaly, měli děti a jak se to promítlo do jejich kariéry a vztahů. Věděla jsem s naprostou jistotou, že kdybych jednou podržela své děťátko v náručí, nedokázala bych se od něho odloučit a neustále bych se zmítala mezi svým dítětem a svou hudbou. Do takového rozporu jsem se nechtěla dostat.

Také moje maminka nás od samého začátku upozorňovala naprosto jasně, že jestli někdy budeme mít děti, ať nepočítáme s tím, že nám je bude hlídat. „Bylo by s tím moc práce a moc starostí,“ sdělila mi se svou obvyklou otevřeností.

Nikdy jsem nelitovala, že nemám děti. Ostatně v průběhu těch mnoha let jsem nakonec měla spoustu dětí, vnoučat i pravnoučat v mých studentech i v žácích mnoha škol, do nichž jsem přicházela mluvit o holocaustu. Mnozí mladí hudebníci, které jsem učila, dospěli a měli vlastní děti, které potom posílali ke mně na hodiny.

I to bylo svým způsobem mateřství.

◆ ◆ ◆

V prosinci roku 1956 jsem odjela do Paříže jako záskok za Josefa Páleníčka odehrát koncert Jiřího Antonína Bendy. Dirigoval Jean Witold, což byla nádherná zkušenost a pro sólistku velmi důležitá.

Witold byl zajímavý člověk, pocházel z Polska a byl to vynikající bachovský muzikolog. Chovala jsem se k němu dost příšerně. Nedokázal chytit správné tempo. Proto když jsme spolu měli vystoupit na koncertě, dříve než jsme šli na pódium, jsem mu vyťukala tempo na ruku – kupodivu se za to na mě nenaštval.

Koncert měl příznivý ohlas a já mám dodnes schovanou recenzi, v níž se píše: „Velký úspěch české umělkyně v Paříži. Pod vedením Jeana Witolda hrála koncert pro cembalo od Jiřího Bendy. Všichni pařížští kritikové vysoce vyzdvihují její provedení. Francouzští odborníci se shodují, že v ní má česká hudební kultura velkou naději a určitě se zařadí mezi přední světové virtuosy.“

Jean Witold spolupracoval s francouzským gramofonovým vydavatelstvím Véga a nabídl mi, abych se souborem Ensemble Instrumental Sinfonia natočila pod jeho vedením Bachův Pátý braniborský koncert. Taková pocta! Ale tuto hodně náročnou skladbu jsem neměla na repertoáru a musela bych to zvládnout během tří týdnů, které už jsem měla plně obsazené, tak jsem, byť nerada, řekla, že to nejde.

Oplakala jsem to. Napřesrok žádost zopakovali. Tentokrát mi nabídli velmi slušný honorář, takže jsem byla s to jejich žádosti vyhovět. Když jsem se připravovala, stalo se mi něco zvláštního. Byli jsme s Viktorem u nás doma a já jsem zrovna začala hrát tu skladbu, kterou jsem měla nahrávat, a než jsem se nadála, měla jsem Bacha v hlavě a už jsem nepotřebovala, aby mi Viktor obracel stránky. Najednou mi připadalo, že tu hudbu znám zpaměti a už zase jsem se ptala sama sebe: Co by udělal Bach?

Viktor žasl. Pokračovala jsem a dohrála jsem skladbu v úžasu až do konce.

V následujících několika letech jsem cestovala a nahrávala, hrála a učila tak, jak bych si nikdy nedokázala představit. Dokonce jsem mohla uvést i svůj svatební dar, Viktorův nádherný Klavírní koncert, v Praze – byla to jedna z mála příležitostí, kdy jsem se vzdala svého cembala a usedla za svůj předchozí nástroj. V roce 1959, kdy se připomínalo sto padesáté výročí Haydnovy smrti, mě pozvali na Mezinárodní hudební festival Josepha Haydna do Maďarska, kde jsem hrála nejen Haydna, ale také Bartóka a Bendu. Tehdy jsem se také poprvé objevila v televizi. V létě 1960 jsme odjeli s Viktorem odpočívat na venkov a já jsem se tam připravovala na čtyřtýdenní interpretační kurzy staré hudby pro učitele středních a vyšších škol, probíhaly v Sofii, a v témže roce jsem byla poprvé pozvána do Skotska, v rámci mezinárodního kulturně-výměnného programu. Na koncertě ve městě Cumnock v hrabství East Ayshire jsem hrála společně s houslistou Ericem Robertsem sonáty Henryho Purcella a Georga Friedricha Händela. U cembala, na němž jsem kolegu doprovázela, Händel údajně komponoval svého Mesiáše. O dva roky později jsem měla svůj debut ve Wigmore Hall v Londýně, v koncertním sále, do něhož jsem se o šest let později vrátila s Goldbergovými variacemi, o nichž se recenzent v Timesech vyjádřil, že jsem je hrála s „vitalitou a tahem“ a že v mém přístupu k hudbě je „něco až barbarského“. Všechny tyto recitály mi zařizoval Pragokoncert, který se stal oficiální státní agenturou pro zprostředkovávání zahraničních kulturních styků a nadále mě vysílal na koncerty a turné do takových míst jako Kyjev nebo Rumunsko.

Kdekoli jsem hrála, měla jsem vždycky velmi vstřícné publikum. Nejnadšenější posluchače jsem našla v Sovětském svazu. V Dubrovníku mě zasypali z galerií atria takovým množstvím růží, že jsem nemohla pokračovat ve hře, dokud jejich okvětní lístky, uvízlé mezi strunami, neodstranili vysavačem. Angličané vyvrátili pověst o svém chladu a zdrženlivosti bouřlivými projevy. V Paříži zasypali posluchači při mém koncertě pódium fialkami. V Rakousku návštěvníci koncertu poslouchali tak pozorně, že se mě pak ptali, proč jsem nějakou skladbu hrála v jiném tempu než minule nebo než na nahrávce. Přesto jsem si nejvíc cenila úspěchu u pražského publika, které mě bralo za svou vlastní. Přinášelo mi obrovské uspokojení hrát těm, kdo díky mně možná poprvé v životě slyšeli cembalo. Přelom padesátých a šedesátých let byl pro mne šťastným obdobím. Měla jsem dost práce i zajímavých nabídek, ale atmosféra ve společnosti už zase začínala houstnout. Stále trvala studená válka a kubánská krize najednou přinesla hrozbu války reálné. Viktor pracoval v rozhlase, kde se prováděla opatření pro případ, že by k válce skutečně došlo. Nesmírně ho to soužilo a v roce 1961 začal komponovat svou Symfonii č. 2 op. 18 – nazvanou Sinfonia pacis (Symfonie míru) – byla to jeho prosba o mír. Nejdřív nechtěl, aby se pod tím titulem uváděla, protože „mír“ bylo zprofanované slovo, komunisté si ho brali do úst kdykoli, když potřebovali poukázat na „válečné štváče“ ze západu, zatímco oni sami pořádali „mírové konference“. Viktor měl v této symfonii na mysli mír pro všechny lidi bez ohledu na jejich rasu, národnost nebo společenské postavení.

Vstupní takty první věty provází jemné cinkání, odkaz na slavné rádiové pípání sovětské umělé družice Sputnik, jejíž vypuštění v roce 1957 odstartovalo závody v dobývání vesmíru. Mělo to vyjadřovat myšlenku, že lidstvo je připraveno letět do vesmíru, ale zatím je ještě tak nevyzrálé, že jsme na pokraji války. Po dravém scherzu následuje pomalá třetí věta, elegie za – Viktorovými vlastními slovy – „spálenou zemi“. Čtvrtá věta začíná fugou, která se v druhé polovině věty – přes motivek prostého dětského popěvku – láme do strhující gradace směřující k optimistickému závěru nesenému fanfárami v žestích. Tato symfonie je Viktorovou bytostnou a strhující hudební reakcí na dobu,v níž jsme žili, a dokonale odráží pocity, s nimiž jsme ji prožívali.

Soudruzi se, pochopitelně, nad jeho novou symfonií hodně ošívali a vysloužil si tím u nich další černý puntík, avšak skladba se stala velmi významným dílem v jeho profesní kariéře, protože se hrála po celém světě. V jihoafrickém Durbanu se publiku tak líbila, že ji museli zahrát celou ještě jednou. Podobného přijetí se jí dostalo v Austrálii a po celé Evropě, kde ji uváděli nejvýznamnější dirigenti své doby. Šéfdirigent Berlínských filharmoniků Sergiu Celibidache ji neváhal nazvat „jednou z nejlepších symfonií dvacátého století“.

Potom Viktor složil Smyčcový kvartet č. 2. Věnoval ho svému otci, který v té době umíral – je to silné a emocionálně působivé dílo. Já jsem v té době, paradoxně, prožívala – hudebně – velmi šťastné období, protože kolem roku 1962 přišla do Československa nová móda historicky poučené interpretace staré hudby, hnutí, které k nám prosáklo ze zahraničí. Vznikala celá řada nových komorních souborů jako Pražští komorní sólisté, s nimiž jsem často vystupovala, nebo Slovenský komorní orchestr vedený houslistou a dirigentem Bohdanem Warchalem. To byl vždycky obrovský zážitek. Bylo úžasné hrát s takovými soubory a vždycky jsem hrála stejně ráda jak v komorních sestavách, tak se mi líbilo hrát sólo. Tam i tam jsem si na koncertních pódiích získala už docela značné renomé. Spolupracovala jsem hlavně se zmíněnými dvěma komorními soubory, s nimiž jsem podnikala koncertní cesty do Anglie, Německa a Rakouska.

Ve skutečnosti jsem nebyla striktní vyznavačkou historicky poučené interpretace staré hudby. Měla jsem své vlastní představy, jak starou hudbu hrát, a hrávala jsem ji většinou na moderní nástroje. Mám ráda to, čemu my cembalisté říkáme barvy. Nevyhovovaly mi příliš malé francouzské nástroje a vyhledávala jsem raději cembala s šestnáctistopým rejstříkem, na jaká hrával Händel a také Wanda Landowská. Názvy rejstříků – šestnáctistopý, osmistopý, čtyřstopý – neodkazují na délkovou míru, nýbrž na oktávové vztahy. (Skoro všechna cembala vyrobená před rokem 1958 byla vybavena šestnáctistopým rejstříkem, který zdvojuje tón tónem o oktávu nižším, zatímco osmistopý, který je teď normou, zapojuje spodní klaviaturu.) Nikdy jsem nebyla ortodoxní. Ale neměla jsem nic ani proti tomu, když jsem dostala příležitost zahrát na historický nástroj. Nizozemský varhaník, cembalista a dirigent Gustav Leonhardt mě za to kritizoval. Nikdy jsem proti němu nic neřekla ani nenapsala, ale on napsal jedné mé studentce, že hrát Bacha na nástroj s šestnáctistopým rejstříkem může napadnout jen primitiva. Byl nekompromisním obhájcem historicky poučené interpretace, ale my dnes víme, že i šestnáctistopý rejstřík je autentický. Karl Richter říkával, že kdo si poslechne Qui Tollis v Mši h moll, nemůže tvrdit, že Bach neměl šestnáctistopý rejstřík.

Je docela zábavné, že se na mě dívali jako na romantickou interpretku, nějakou Slovanku ze vzdálených hvozdů, která nemá o staré hudbě ani ponětí. Bylo to přesně opačně. Když jsem jezdila na západ, věděla jsem, že tam budou na mě i na mé studenty takto pohlížet, takže jsem si dávala obzvlášť záležet na tom, aby se mí žáci seznámili se všemi vývojovými proudy staré hudby. Možná jsem v tom byla až úzkostlivě puntičkářská. Jednou jsem nahrávala něco od Purcella, byl tam i krátký pochod, který končil na dominantě. Nebyla jsem si jistá, jestli se to má hrát da capo nebo ne, napsala jsem tedy jednomu muzikologovi, profesoru Thurstonu Dartovi na londýnské King’s College, a zeptala jsem se ho na to. Dostala jsem zajímavou odpověď. Napsal mi, že si myslí, že kdyby mě Purcell slyšel hrát, nechal by to na mně. Moc mě to dojalo.

◆ ◆ ◆

V té době jsem měla v Mnichově manažera, který mi vyjednával všechny mé koncerty a spolupracoval s českým státem. Dojednal mi vystoupení na zámku Langenburg, který patřil rodině Hohenlohe, spřízněné sňatkem s princem Philipem – manželem královny Alžběty II. Hrabě Gottfried býval velkým milovníkem hudby, měl na zámku koncertního Steinwaye a staré cembalo a pořádal koncerty, na které zval hudebníky z celého světa. Po jeho smrti převzal zámek jeho starší syn Kraft, a třebaže sám nijak zvlášť muzikální nebyl, přál si tu tradici zachovat a pokračovat v ní dál. Zámek stojí na kopci v nádherné části Badensko-Württemberska a já jsem byla moc ráda, když mi můj agent vyjednal možnost vystoupit tam na recitálu staré hudby a pobýt tam tři dny.

Mladý hrabě mi byl sympatický. Byl to moc příjemný člověk. Když jsem přijela, přišel mě osobně přivítat a já jsem se ho zeptala: „Jak vás mám, prosím, oslovovat? Vaše Výsosti?“

Usmál se. „Jak byste mne oslovovala v Praze?“

„Soudruhu,“ odpověděla jsem mu s pokrčením ramen.

Upřímně ho to rozesmálo a od té chvíle jsme si výborně rozuměli.

Povoláním byl lékař a jeho manželka pracovala, myslím, jako knihovnice. Dříve než zdědil titul a museli se přestěhovat na zámek, vedli relativně obyčejný život. Nepůsobili jako nějací velcí boháči. V zámku byla ukrutná zima, hrabě tedy zatopil ve všech kamnech. Nechoval se jako honorace a přijal mě do rodiny. Dokonce jsem mu pomáhala koupat děti.

Nechal připravit skvělý oběd, posadil si mě po své levici a měli jsme si toho spoustu co povídat. Když jsme byli asi v polovině jídla, všiml si čísla na mém předloktí a zeptal se mě na to. Takže jsme mluvili i o tom. Nikterak nezakrýval, že o lágrech leccos ví, a byl neobyčejně otevřený. Spousta Němců pořád ještě nevěděla, jak se k tomu postavit, nebo o tom skoro nic nevěděli. Hostem u oběda byla také princezna Alice Řecká a Dánská, matka prince Philipa, v té době už stará dáma, která byla hluchá a skoro slepá, ale i ona se ke mně chovala velmi přátelsky a ukázala mi rozkošný domeček pro panenky, s nímž si hrávala jako dítě.

Můj cembalový recitál se konal ve velkém sále na zámku. Po něm následovala recepce, na které se ke mně nahrnula spousta lidí a děkovali mi a žádali mě o autogram. Jeden pán se protlačil před ostatní a podal mi malý balíček, zabalený v papíru. „Pro štěstí,“ řekl mi tajuplně. „Považujte to za dárek od Němce, který se nesmírně stydí za to, co se stalo.“

Neměla jsem kdy na to zareagovat, tak jsem mu jen poděkovala a on se zase vmísil mezi lidi. Když jsem pak toho večera šla do svého pokoje a balíček otevřela, zjistila jsem, že v krabičce uvnitř je masivní zlatý pečetní prsten s vyrytým šlechtickým erbem. V první chvíli jsem si pomyslela, že něco takového nemohu přijmout, tak jsem běžela zpátky na recepci pokusit se toho člověka sehnat, ale nikdo mi nebyl schopen říci, kdo to byl nebo kde bych ho mohla najít. Mnoho let to pro mě zůstalo tajemstvím až do doby, kdy mi jednou Viktor ukázal článek, v němž se psalo, že princův otec Gottfried za války sloužil v německé armádě, ale za účast v neúspěšném pokusu o atentát na Hitlera v roce 1944 byl propuštěn.

Usoudila jsem, že toho muže pravděpodobně poslal mladý hrabě s tím, aby mi ten prsten předal. Prsten od té doby nosím a považuji ho za svůj talisman pro štěstí.

◆ ◆ ◆

Talisman asi fungoval, protože nedlouho potom jsem se seznámila s houslistou Josefem Sukem, který měl mezi svými předky slavné hudebníky. Jeho pradědečkem byl hudební skladatel Antonín Dvořák a jeho dědečkem Dvořákův oblíbený žák, skladatel Josef Suk. Poznali jsme se v České televizi, která nás pozvala do pořadu o nadějných mladých umělcích. Houslista Josef Suk byl o dva roky mladší než já. Pobavilo nás, že mě oblékli do plesových šatů a odvezli nás na nějaký zámek, kde postavili cembalo na hranu svahu nad řekou a chtěli po nás, abychom hráli. Rozesmálo nás to oba tak, že jsme se hned spřátelili.

Potom jsme začali hrát Bacha a hudební chemie mezi námi se okamžitě aktivovala. Ani jsme nemuseli zkoušet. Fungovalo to tak dokonale, že mě to přivedlo k nápadu navázat trvalou spolupráci s ním a ještě s jedním flétnistou, ale ten odmítl, protože měl v té době náročný úvazek jako sólista v České filharmonii. Takže jsme se nakonec rozhodli, že spolu založíme komorní duo. To byl začátek pětatřicetiletého uměleckého partnerství, v němž jsme objeli celý svět.

Josef byl báječný kolega a úžasně jsme si rozuměli. Byl pozorný, společenský a vtipný. Během studií na pražské Akademii múzických umění v 50. letech odmítl v předmětu vojenské přípravy kopat zákopy, práci, kterou považoval za nesmyslnou a pro houslistu zničující, takže ho z akademie z „politických důvodů“ vyloučili. Vojna ho stejně neminula, nejdřív hrozilo, že bude muset nastoupit k útvaru v Košicích, nakonec se mu ale podařilo odsloužit si povinné dva roky v Armádním uměleckém souboru, kde mohl hrát na housle. Pocházeli jsme každý z jiných poměrů, ale okamžitě jsme se spřátelili a stejně tak to měli i jeho manželka Mařenka a Viktor, takže se z nás stala pěkně stmelená čtyřka. Viktor napsal pro Josefa koncert a sonátu pro nás dva. Můj manžel nikdy nežárlil a věděl, že to, co nás k sobě s Josefem poutá, jsou jen hluboké sympatie hudební podstaty.

V témže roce, kdy jsem se seznámila s Josefem Sukem, jsem dostala znovu nabídku ze Spojeného království, tentokrát abych hrála v přepychovém venkovském sídle pána, který se jmenoval Robin Bagot a byl velkým milovníkem barokní hudby a cembala zvlášť. Sám si podle vlastních návrhů postavil několik nástrojů a hrál na ně. Bydlel v nádherném panském domě, říkalo se mu Levens Hall, jenž se nachází v hrabství Cumbria, v Lake, v jednom ze šesti distriktů. Robin ten dům zdědil jako chlapec a většinu svého života trávil tím, že ho modernizoval a udržoval. Vřele mě u sebe s celou svou rodinou přivítal a můj recitál byl velikým úspěchem.

V noci, když už jsem se uchýlila do svého pokoje se sloupkovou postelí, mě něco vzbudilo. Zjistila jsem, že je to malý černý pejsek, který tam vesele běhá po místnosti. V polospánku jsem se jen podivila, jak se tam mohl dostat, když jsou dveře zavřené, a zase jsem usnula.

Když jsem šla druhého dne ráno na snídani, byla tam celá rodina Bagotových i s jejich mnoha psy. „Kde je ten černý pejsek?“ zeptala jsem nic netušíc a všichni rázem zmlkli a zůstali na mě zírat.

„Vy jste ho viděla?“ zeptal se Robin.

„Ano,“ řekla jsem se smíchem. „Celou noc byl u mě v pokoji a hrál si tam.“

Následně jsem se dozvěděla, že ten pejsek byl přízrak a že takových duchů mají na Levens Hall víc, mimo jiné Šedou paní a jakousi strašidelnou bytost, která hrává na cembalo – detail, který mě neobyčejně potěšil.

◆ ◆ ◆

Po většinu času jsem žila úplně normálním životem a nehrála jsem ve velkých sálech na zámcích a neobědvala v honosných šlechtických sídlech. Obvykle jsem něco zhltla u stánku na ulici ve spěchu mezi zkouškami a koncertem. Měla jsem tolik práce, že mi nezbýval čas prakticky na nic jiného.

V roce 1964 si mě zavolali na Ministerstvo kultury a řekli mi, že budu učit anglické studenty z Oxfordu a Cambridge, kteří přijedou do Československa na roční stipendium v rámci programu organizovaného Britskou radou. Jedním z nich byl mladík jménem Christopher Hogwood.

Poznali jsme se už v Anglii a já jsem mu řekla, že jestli přijede k nám, musí udělat pár přednášek na akademii. Můj první dojem z něho byl, že je to tedy pěkný podivín. Hned po příjezdu do Prahy mi řekl, že to udělá, ale jenom kvůli mně a že z toho komunistického města nechce nic vidět ani o něm nic slyšet. „Přijel jsem sem studovat hudební vědu na univerzitě a nic jiného,“ prohlašoval. Samozřejmě netrvalo dlouho a Prahu si zamiloval a stali se z nás dobří přátelé. Příště už přijel jako turistický průvodce a řekl mi, že bez Prahy prostě nemohl vydržet.

Milovaný Christopher by mohl být vynikajícím sólistou, ale věděl o sobě, že je renesanční člověk, a chtěl se soustředit na dirigování, vydávání not a bádání. Stal se z něho významný dirigent, cembalista a muzikolog, který založil soubor The Academy of Ancient Music a stal se vůdčí postavou v hnutí za znovuvzkříšení staré hudby. Velmi jsme se sblížili a často mě jezdil navštěvovat. Když v roce 2014 v sedmdesáti třech letech zemřel, napsal mi jeho bratr, že o mně často mluvíval.

Ve stejném roce, kdy přijel Christopher poprvé do Československa, mě pozval houslista Henryk Szeryng na festival, který se konal v Dubrovníku. Také jsem znovu jela do Berlína, na pozvání dirigenta Helmuta Kocha, který si mě vybral spolu s dalšími kolegy cembalisty Hansem Pischnerem, Hannesem Kästnerem a Lindou Köblerovou, abychom hráli Bachovy koncerty pro dvě cembala a orchestr a jeho koncert pro čtyři cembala, což bylo fakticky něco. Potom se na mě obrátili rovněž z Artie, podniku zahraničního obchodu, jehož prostřednictvím československá vláda realizovala vývoz a dovoz kulturních komodit včetně gramofonových desek, abych nahrála Goldbergovy variace.

Asi rok poté, co nahrávka vyšla a dostalo se jí velmi dobrého přijetí, přijel za mnou do Prahy Michel Garcin, producent pařížské nahrávací společnosti Erato, s neobyčejnou nabídkou. Byla to smlouva na pořízení kompletní nahrávky všech Bachových děl pro klávesové nástroje během deseti let. Celkem jedenadvacet dlouhotrvajících černých desek. Kupodivu do té doby ještě nikdo neuskutečnil takový gigantický projekt tak, aby zahrnoval i okrajové Bachovy skladby jako čtyřvětou Sonátu D dur, spoustu drobnějších fug a preludií, sonáty pro housle a cembalo a violu da gamba a cembalo, dále Bachovy transkripce Vivaldiho koncertů, Trojkoncert a moll a Braniborský koncert č. 5. Michel byl mládenec nabitý energií, jehož teprve deset let stará nahrávací společnost pověřila úkolem pořídit původní katalog barokních skladeb se zaměřením na francouzskou hudbu. Nejlepší na tom bylo, že nahrávat se mělo ve studiích, koncertních síních a kostelech v Paříži.

Nemohla jsem uvěřit svému štěstí.

Že má česká muzikantka vejít do historie jako první, kdo něco takového udělal, byla záležitost tak prestižní a něco tak mimořádného, že na to stát nemohl nepřistoupit. Vsadila bych se, že z toho byly i pěkné peníze. Přesto nebylo snadné to dojednat. Požadavek z české strany zněl, aby měl Supraphon ve smlouvě zajištěna práva pro východní blok a Erato si ponechalo západ. Bylo to hodně napjaté, obě strany zvažovaly své pozice, ale nakonec dospěly ke kompromisu.

V Eratu udělali všechno pro to, aby mi pomohli zhostit se takové mamutí zakázky dobře. Zaplatili mi hodiny francouzštiny a zařídili, že jsem si mohla v Paříži vyzkoušet velké množství nástrojů včetně několika novodobých kopií těžších cembal ze současné doby jejich „renesance“, vyrobených německými firmami jako Ammer, Sperrhake a Neupert. Tyto moderní nástroje mají některé konstrukční prvky převzaté z historicky pozdějšího klavíru, například ocelové struny, které dodávají síly jejich zvuku. Puristé namítali, že to jde proti záměru dobových skladatelů, ale já jsem se z toho snažila vytěžit co nejvíc.

Měla jsem také štěstí, že jsem mohla hrát na historická a původní dvoumanuálová cembala z dílny Henriho Hemsche, modely z let 1754 a 1761 – dvě z pouhých pěti, která se ještě zachovala. Zrestauroval je francouzský stavitel cembal Claude Mercier-Ythier, který si v té době zrovna otevřel v Paříži svůj obchod – A la corde Pincée – specializující se pouze na cembala. Nikdy by mě ani ve snu nenapadlo, že jednou bude o mé milované cembalo zase takový zájem, že to v polovině „zlatých šedesátých“ povede k otevření obchodu, kde se nebude prodávat nic než cembala. Ještě nikdy jsem na žádný tak úctyhodný nástroj jako Hemsch nehrála a okamžitě jsem zaznamenala rozdíl. Cembalo mělo lepší zvuk a klávesy hlubší ponor než moderní cembalo z německé dílny Jürgena Ammera, na které jsem obvykle pořizovala nahrávky pro Supraphon.

Nahrávací společnost mě pak dala dohromady s různými významnými sólisty, mezi nimiž byl nejen Josef Suk a Pierre Fournier, ale také francouzský flétnista Jean-Pierre Rampal, a rezervovala pro nahrávání několik historických sálů – nahrávací frekvence probíhaly většinou v noci, když nebyl kolem takový hluk. Ze všech mi v paměti nejvíc ulpěly nádherné chrámy Notre-Dame du Liban, Německý evangelický kostel a ještě také maličké divadélko Salle Advar pod Eiffelovkou. Pro umělce je neuvěřitelně inspirující, když může pracovat v historickém prostoru. Obvykle se soustředím na nějaký obraz nebo detail na něm, ponořím se do hudby a nechám si v hlavě běžet něco jako obrazové divadlo.

Michel Garcin byl skvělý producent a měl se mnou nesmírnou trpělivost. Byla jsem také v kontaktu s náměstkem ředitele společnosti a jeho manželkou a velmi šikovným zvukařem. Spolupráce nám perfektně klapala a plodem našeho úsilí je obrovský kus práce, na který budu navždycky hrdá.

Ne že by to probíhalo úplně bez zádrhelů, z nichž tím hlavním bylo, že mě sledovali na každém kroku a směla jsem do Paříže vycestovat vždycky jen na tři až čtyři dny. Znamenalo to, že jsem neměla čas poslechnout si se zvukovými mistry, co jsme nahráli, a říci jim, co mají nechat nebo kde by bylo zapotřebí opravit technické detaily. Úprava probíhala jinde, později – a beze mne.

Byl to stres, zvládnout tu práci v čase, který jsem na to měla poskytnutý, a často jsem měla pocit, že se na mě všechno valí a vůbec jsem neměla čas sama pro sebe – vždycky jen pár hodin ráno a pak další krátkou přestávku odpoledne. Také jsem se musela naučit respektovat vztah mezi cembalem a mikrofonem a podřídit mu všechny technické prostředky své hry, jako je přizpůsobování dynamiky, nepatrně i tempa, zkrácení přestávek mezi větami – jiná kouzla a čáry neznám. Zlatým hřebem dne bývala po práci návštěva některé vynikající francouzské restaurace, kam mě moji hostitelé zavedli. Opět jsem se tam rozplývala nad jejich božským máslem a pečivem a často jsem toho před hlavním chodem spořádala tolik, že už jsem neměla místo na nic jiného.

Moc se mi stýskalo po Viktorovi, samozřejmě, a když jsem byla pryč, neměla jsem s ním vůbec žádný kontakt, protože jsme pořád ještě neměli doma telefon – požádali jsme o něj, ale trvalo přes deset let, než nám ho zavedli.

Tento velkolepý projekt kompletní bachovské nahrávky začal v roce 1965 a skončil v roce 1974, což byla klíčová léta pro naši zemi. Politický vývoj se odrážel v tom, jak často jsem v kterém roce směla vycestovat do Francie nebo někdy také do Švýcarska a kdy naopak musel nahrávací tým z Erata přijet místo toho do Prahy. V Praze jsem měla domov, ale šťastnější jsem se cítila v Paříži.

Během příprav na jednu z cest do Švýcarska jsem se zachovala jako naprostý zbabělec. Chtěla jsem s sebou vzít i maminku a tenkrát by to bylo možné, kdyby Viktor zůstal v Praze jako rukojmí. Vyřídila jsem jí cestovní pas a už málem dostala i výjezdní doložku, když mi najednou došlo, jaký šok to pro ni bude, až zjistí, že svět, který znávala za první republiky, pořád ještě někde existuje, kdesi za našimi hranicemi. Smířila se se světem takovým, jaký kolem nás byl, a já jsem se zalekla, co by se stalo, kdyby viděla, jak se jinde žije svobodně. V nejhorším možném scénáři jsem si představovala, že by upadla do depresí a přestala by komunikovat tak, jak se to stalo za války, a v té době jsem věděla, že bych neměla sílu ani energii se s tím vypořádat. Jakmile mě napadlo, že by takhle mohla reagovat, už nikdy jsem ji s sebou nikam nevzala. Z respektu k jejím citům – i k mým vlastním.

V uvolněnějších letech jsem měla stálé vízum do Francie, takže kdykoli jsem byla připravená nahrávat, mohla jsem to oznámit Eratu a oni všechno zařídili. Ideální doba zrání nahrávky byla kolem půl druhého roku. Studovala jsem o prázdninách a v každém volném čase mezi koncerty a pak jsem si výsledky své koncepce, jejímuž promýšlení jsem věnovala největší pozornost, ověřovala před publikem. Velmi pečlivě jsem porovnávala své vlastní hodnocení a reakce posluchačů. Ke skladbě jsem se vrátila čtyři až šest neděl před termínem stanoveným pro pořízení snímku, znovu jsem cvičila a promýšlela koncepci pro desku. Pak jsem byla připravená.

Byly to nejšťastnější roky mého uměleckého života, protože jsem po celou tu dobu studovala Bacha. A kdykoli jsem usedla k cembalu, objevovala jsem toho o něm víc a víc a poznávala jsem jeho hudbu do stále větší hloubky. Bach je pro mě filozof života. Ve své hudbě vytváří ucelené obrazy světa, pátrá po jeho smyslu a nachází jej. Jeho poselství pro mne bylo – a je – jasné jako den a pokojné a jisté jako hvězdnatá noc.

Bylo dokonce lepší, když některé nahrávací frekvence probíhaly v Praze, protože mi Viktor mohl pomáhat. Měla jsem opravdu plné ruce práce, poněvadž jsem byla zavalená ještě i dalšími závazky – nemohla jsem nahrávat a nemít koncerty, poněvadž to byla součást mé smlouvy s nahrávací společností.

Komplet vyšel v roce 1975 na vinylových deskách, celkem jich bylo jedenadvacet, a získal prestižní Grand Prix de L’Académie Charles Cros a v pravém slova smyslu mi otevřel cestu do světa. Nahrávky si mohli koupit milovníci cembala na celém světě, mohli poslouchat moji interpretaci a mně se začaly nabídky jen hrnout. Po Bachovi jsem dostala nabídku nahrát kompletního Scarlattiho, ale bylo by to stejné množství práce a já už jsem měla nasmlouváno spoustu koncertů, které jsem musela odehrát, aby se ty desky prodávaly a aby byl stát spokojený. Erato potom podepsalo smlouvu na distribuci desek s Japonci. Tak jsem se stala slavnou v Japonsku, což mi na oplátku přineslo nabídku nahrát celého Purcella.

V té době jsem mohla hrát, co jsem chtěla. Mohla jsem si o svém repertoáru rozhodovat sama. Vždycky a často jsem ho obměňovala, abych zařadila nové věci včetně hudby autorů 20. století, a tak jsem si během tohoto období užívala tolik svobody, kolik jsem jí dosud nepoznala.

Bohužel jsem pořád ještě nesměla učit české studenty, pouze zahraniční. Velmi mě to mrzelo, protože já i Viktor jsme vždycky považovali za důležité moct předávat znalosti a vědomosti, které jsme si sami osvojili. Jako pedagožka jsem v mnoha ohledech ztratila svá nejlepší léta, protože když je vám přes třicet, začínáte přicházet na věci, které si přejete sdílet se svými studenty. Ve státu panovalo stále ještě výrazně antisemitské nastavení, na něž jsem narazila, kdykoli jsem se pokusila udělat něco, co vybočovalo ze zajetých kolejí.

Když se poměry trochu uvolnily a Martinů přestal být nepohodlným autorem, naplánovala jsem první provedení jeho cembalového koncertu, který do té doby v Československu nikdy nezazněl. Šéfdirigentem České filharmonie byl Karel Ančerl, s nímž jsme měli Viktor, moje matka i já dobré přátelské vztahy. Byl v Terezíně ve stejnou dobu jako my a vrátil se. Právě Karel říkával nám, vychrtlé mládeži, „moji zajgoši“ a dával nám zvláštní příděly polévky. Mezi těmi tisíci, které takhle pomáhal přikrmovat, si mě nepamatoval, ale po válce se ke mně vždycky choval moc pěkně, zejména když se dozvěděl, čím jsme si prošli. Viktora si také velmi oblíbil, zvlášť jeho tvorbu. Říkal mu „můj skromníček“, protože Viktor navzdory svému hudebnímu mistrovství zůstával, pokud šlo o jeho díla, pořád skromný.

Měla jsem radost, že konečně pracuji s Karlem Ančerlem a že mohu uvést takovou důležitou premiéru, ale podcenila jsem státní mašinérii. Nenapadlo mě, že jí to bude takovým trnem v oku. Všichni už jsme byli připravení, když mi bylo zčistajasna najednou řečeno: „Ten koncert hrát nebudete. Jeden vysoce postavený státní úředník řekl, že jeden Žid v České filharmonii je víc než dost.“ Zdrtilo mě to. Pak už jsem nikdy nesměla hrát s Českou filharmonií pod Karlem Ančerlem po celou dobu jeho působnosti u orchestru. Hrála jsem, jen když dirigoval jeho nástupce Václav Neumann, a to jen proto, že „dva Židi v České filharmonii by byli už příliš“. [Zuzana Růžičková uvedla Martinův Cembalový koncert v československé premiéře s Rozhlasovými symfoniky pod vedením Václava Jiráčka – viz Hana Tmějová: Zuzana Růžičková: Život s cembalem. Brno 2015, s. 12. Pozn. překl.]

Naštěstí hned po mém prvním koncertu pod taktovkou Václava Neumanna jsme oba věděli, že ta příslovečná hudební chemie mezi námi funguje, a tak jsme založili vlastní komorní orchestr. Chodí to tak, že se dirigent a sólista před koncertem sejdou, aby si sdělili, co jeden od druhého potřebuje. Neumann takovou potřebu necítil a řekl mi:

„Ne, ne, ne. Víte, já jsem docela inteligentní člověk a kromě toho vám čtu myšlenky.“ Jako bychom hráli tenis. Jeden hodil nápad, druhý ho rozvinul. To je krásný pocit. Bylo to něco naprosto mimořádného a zformovali jsme stabilní soubor, podobně jako s Josefem Sukem. Způsob naší spolupráce mi maximálně vyhovoval.

Měli jsme s Václavem Neumannem jeden docela zábavný zážitek z koncertu, kde se hrál Händel a Benda. Bylo to v Praze v roce 1960. Koncert měl obrovský úspěch, a když jsem si odehrála svoje a chtěla jsem vstát, abych se šla publiku uklonit, všimla jsem si, že jsem si své zelené hedvábné šaty skřípla do šroubu klavírní židle. Všechny to pobavilo, ale dobře to dopadlo, Václav Neumann a několik hráčů z orchestru ochotně přiskočilo a ze spárů židle mě vysvobodili.

Bylo to trochu s podivem, ale hlavní orchestry v Československu začaly v té době hrát i Viktorovu hudbu. Karel Ančerl i Václav Neumann ho požádali, aby napsal nové skladby pro Českou filharmonii, a stával se čím dál tím známější. Potíž byla v tom, že noviny a časopisy v režii státu na něho často nasazovaly. Každá nepříznivá recenze na jeho hudbu představovala nebezpečí, protože to mohlo fakticky znamenat jízdenku do dolů, ale Viktor to vždycky bral s naprostým klidem.

Po jednom koncertě, na němž se uváděl jeho Klavírní koncert, se konal hodnotící seminář, na kterém se sešli skladatelé a kritici a měli o díle diskutovat a posoudit, zda je ideologicky dostatečně na výši. Velmi přísný a velmi obávaný kritik se tenkrát nechal slyšet, že se mu ta skladba vůbec nelíbí. Vytkl jí idealismus. Viktor na to poznamenal, že na koncertě byla i naše sousedka a jí se to líbilo. „Takže tu máme dva odlišné názory,“ dodal, „a já bych se přiklonil k názoru našeho souseda.“ Byla to samozřejmě drzá odpověď, ale také pěkně nebezpečná.

Nehledě na Viktorovu nepoddajnost, stát ze mě profitoval a byl tedy ochoten přimhouřit oči před mým manželstvím, mou rasou i mou politickou nespolehlivostí. A postupně jsem se začínala těšit takovému VIP statutu, který mi umožňoval stále více cestovat. Nakonec nám zavedli i telefon, takže jsem mohla přijímat nové nabídky telefonicky a zapisovat si je do diáře rovnou, aniž jsem se musela nejdřív ptát na agentuře. Byla to společná linka, o kterou jsme se dělili s ostatními obyvateli domu, a věděli jsme, že každý hovor může být odposloucháván.

Kdykoli jsem dostala nějakou obzvlášť výhodnou nabídku, měla jsem doporučení, nebo spíše příkaz ji přijmout, protože stát lačněl po mých příjmech a zvyšovala jsem mu mezinárodní prestiž. Rozhodnutí, zda mě nakonec vyšlou nebo ne, odvíjely státní orgány od nabízených podmínek a politických vztahů s danou zemí. Sama jsem se obvykle s požadavky kontraktu měla možnost seznámit po jejich schválení. Nikdy mi nikdo nic neřekl, ale když jsem byla v zahraničí, často jsem se dozvěděla, že mě někam zvali a že z československé strany byla žádost zamítnuta. Nesměla jsem tehdy odjet do Ameriky, Číny nebo Jihoafrické republiky a nikdy jsem, ani nevím proč, nebyla v Řecku. Měla jsem nicméně tolik nabídek, že se můj koncertní diář zaplnil na několik let dopředu. Maminka si z toho zoufala. „Ty ses zbláznila. Vždyť nikdo ani nevíme, co bude zítra!“

Tohle všechno se zčásti svezlo na vlně masivního revivalu barokní hudby v 60. letech, která se zvedla v oblasti populární hudby. Rockové kapely začleňovaly do aranžmá svých písní nástroje klasického instrumentáře, aby docílily orchestrálního zvuku. Najednou byl o mě takový zájem, že mám dojem, že jsem navštívila skoro všechny evropské země, třebaže jsem často do poslední minuty nevěděla, kam jedu. Stávalo se, že mi vydali pas a až teprve večer mi řekli, že se mám druhý den v devět hodin ráno dostavit na nádraží nebo na letiště. Tam na mě čekal nějaký pověřený úředník, který mě teprve seznámil s plánem mé cesty po Nizozemsku nebo Německu, Sovětském svazu nebo Jugoslávii.

Mysleli si, že když mi to oznámí takhle na poslední chvíli, nebudu mít čas, abych se stihla zkontaktovat s nějakým podvratným politickým živlem nebo si zařídit všechno potřebné k emigraci. Do Spojených států jsem se poprvé dostala až v roce 1970, vystoupila jsem na koncertě v New Yorku s violoncellistou Jánosem Starkerem, s nímž jsme se poznali na Pražském jaru. V roce 1985 jsem jela do New Yorku hrát na koncert k příležitosti oslav třístého výročí Bachova narození a bylo to na pozvání OSN, které československá vláda nemohla odmítnout. Věděli, že mám v New Yorku příbuzné, a strachovali se, abych tam nezůstala, což bych klidně mohla, ale věděli také, jak silnou vazbu mám na Viktora a na svou matku, takže se rozhodli to risknout.

Často, když mi zavolali, že mám někam jet, jsem nevěděla, kam to bude a zda si zabalit teplé oblečení řekněme na Sibiř nebo něco lehčího do Arménie. Jediné, podle čeho jsem se mohla alespoň zčásti orientovat, bylo, že jsem věděla, kde mají funkční cembala – což byly jen některé země, takže pokud jsem nedávno někde hrála, bylo dost málo pravděpodobné, že mě tam tak brzy pozvou znovu. Byla spousta míst, do kterých mě vysílali a já jsem tam jezdila velmi nerada. Třeba Riga v Lotyšsku, kde panoval skutečný hlad a bída. Jednou jsem měla mistrovský kurz v Rize a po jeho skončení se několik studentů přihlásilo s tím, zda se mě mohou na něco zeptat.

„Určitě,“ souhlasila jsem. „Ale musí to slyšet celá třída.“ Zaraženě se na sebe podívali. „Ne, chceme se vás zeptat soukromě,“ bránili se. Potom nejistě předstoupili před ostatní na stupínek a podali mi mísu zakrytou plátýnkem. Zvedla jsem utěrku a spatřila jsem asi dvacet chlebíčků namazaných mrkvovou pomazánkou. Na pěti z nich byla tenká kolečka salámu. Chtěli, abych si těch pět lepších chlebíčků vzala já a oni že si snědí ty ostatní bez masa. Nesmírně mě to dojalo a uvědomila jsem si, jak pro ně musí být salám vzácný, když mi ho nabídli jako zvláštní pochoutku.

Na Sibiři, alespoň tam, kde jsem koncertovala, to naopak byl luxus – zejména v Novosibirsku, městě, v němž pracovalo mnoho vynikajících ruských vědců a je jednou z hlavních zastávek na Transsibiřské magistrále. Má krásnou architekturu a já jsem tam měla vždycky naprosto špičkové ubytování. Když jsem tam v 60. letech jela poprvé, vezla jsem si s sebou vlastní cembalo, protože nikdo nevěděl, co to je za nástroj. Publikum mě přijalo s takovým nadšením, že městský orchestr okamžitě zakoupil vlastní cembalo a vyškolil si pár výborných ladičů.

Vždycky když jsem byla nucena cestovat i s cembalem, které se muselo vézt stejným vlakem jako já, na tom jsem trvala, zabrala cesta mnohdy celé dlouhé hodiny nebo i dny. V Sovětském svazu to znamenalo projet tisíce kilometrů zemí, z níž jste neviděli nic než břízy. Někdy jste mohli spatřit pár domků, většinou dřevěných, ale žádná pole, žádné krávy, žádné koně, nic. Jen břízy a zase břízy. Jednou jsem, bylo to cestou na Sibiř, náhle zahlédla – uprostřed březového háje – obrovský plakát, na kterém bylo velkými písmeny napsáno „HRAJTE BADMINTON“. Rozesmálo mě to a můj tlumočník, který mě všude provázel a byl mým „očkem“, se mě zeptal: „Čemu se směješ?“ Neuměla jsem mu to vysvětlit. Připadalo mi to absurdní. Kohosi v komunistické straně napadlo propagovat sport, tak objednali obrovský billboard a nechali ho umístit uprostřed ničeho.

Život za komunismu byl absurdní v mnoha směrech a platilo to i pro život v Praze. Tak nějak jsme to přežívali, a dokonce se nám dařilo uchovávat si smysl pro humor. Každé tři měsíce jsme měli takzvané hodnocení, což znamenalo, že jsme museli odpovědět na otázky, které si na nás připravil někdo ze strany. Jednou mi nějaký zasloužilý člen strany řekl: „Jsme moc rádi, že tě v cizině tak chválí, soudružko, ale hraješ duchovní hudbu jako třeba pašije, která má co dělat s Ježíšem Kristem, s náboženstvím. Měla bys zapracovat na své politické uvědomělosti, co ty na to?“ Při odpovědi jsem se usmála: „Víš, soudruhu, já o politice často přemýšlím. Tak například Johann Sebastian Bach byl zaměstnancem lipské radnice a v této své funkci musel psát kantáty pro provozování při bohoslužbách. Možná, že kdyby žil Bach dnes tady v Praze, pracoval by pro pražský magistrát a musel by psát kantáty o Leninovi.“

Nejsem si tak úplně jistá, zda mé argumentaci porozuměl, nicméně nevěděl, co mi na to říct, a tak mě propustil. Myslím, že můj pohled byl dostatečně výmluvný, aby mě už nechal být.

A Bachovi jsem se pak v duchu omluvila.

10
Hamburk, 1944

Po smrti Fredyho a poté, kdy v Osvětimi II-Březince došlo v březnu 1944 k likvidaci téměř celého zářijového transportu, si nikdo z nás, kdo jsme zůstali v rodinném táboře, nedělal žádné iluze. Příště budeme na řadě my.

Šestiměsíční lhůta ode dne, kdy jsme přijeli, měla vypršet v červnu 1944. Znamenalo to, že nás nacisté popraví přesně tím samým způsobem jako naše přátele a příbuzné před námi. Zavládl všeobecný, zoufalý pocit bezvýchodnosti. Žili jsme, dýchali, věnovali se dětem, ale všechno jsme to dělali s těžkým srdcem a otupělou myslí.

Ve snaze chytat se stébel a stůj co stůj si uchovat alespoň ždibíček naděje jsme se my dívky obrátily na jednu z vězeňkyň, jmenovala se Klára a uměla vykládat tarotové karty. Netuším, jak se jí podařilo ty karty pronést, uchránit si je, aby o ně nepřišla, a kdy je začala vykládat jen tak pro zábavu, ale časem jsme za ní chodily všechny a chtěly po ní, ať nám z karet vyčte odpovědi na otázky, které nám bez přestání stravovaly mysl. Byla tam například žena, která skrývala své těhotenství, a chtěla vědět, jestli její děťátko přežije. Klára vyložila karty, podívala se na tu vychrtlou nastávající mladou matku a řekla jí: „Tvé děťátko bude silné a zdravé.“ Nemám zdání, jestli se to opravdu takhle naplnilo – a dost o tom pochybuji – každopádně Kláře její proroctví čím dál tím víc vycházela. Nakonec ji to samotnou děsilo do té míry, že prohlásila, že už karty vykládat nebude. Mohly jsme dělat nebo říkat, co jsme chtěly, přemluvit se nám ji nepodařilo. Až teprve jednou, o hodně později, a tenkrát se zase její předpověď vyplnila.

Fredy ještě před svou smrtí určil své nástupce a ti převzali vedení dětského bloku a všemožně se snažili udržet v něm morálku. Především Hugo Lengsfeld – moc dobrý člověk. Bylo ovšem hodně těžké hrát si s malými dětmi a zpívat s nimi písničky, když jsme věděli, co se na ně chystá – a ostatně na nás všechny. K obavám jsme měli i další důvody. Tilla Fischlová, trýznitelka našeho bloku a bývalá lektorka v mé skupině Makabi, zahynula spolu s ostatními ze zářijového transportu. Maně mne napadlo, jestli byl Karel nucen odvážet i její tělo, ale později jsem se dozvěděla, že i jeho krátce na to zavraždili. Osazenstvo našeho bloku bylo vesměs rádo, že už tu Tilla není, ale místo ní nastoupila nová Älteste a nikdo nevěděl, jestli se z ní nevyklube stejně nenávistná žena jako Tilla. Kromě toho jsem s Tillinou smrtí ztratila možnost trávit každý večer hodinu v její vytopené místnůstce.

Byla i další úmrtí – a ne všechna nevítaná. Obávaný pasák Arno Böhm, který se zamiloval do jedné dívky, jež pomáhala v dětském bloku, si s důstojníky SS, kteří byli častými hosty v jeho nevěstinci, vyjednal, že jeho lásku pošlou z plynové komory zpátky spolu s lékaři. Druhého dne ráno zjistil, že nedodrželi, co slíbili.

Toho večera se v nevěstinci odehrála scéna, za niž by se nemusel stydět ani Shakespeare. Neviděla jsem to na vlastní oči, ale doslechli jsme se o tom později. Böhm pozval všechny své přátele z řad esesmanů na jejich obvyklé orgie, přizval i hudebníky, a když zábava vrcholila, vzal nůž a vrhl se na ně. Stihl jednoho z vrchních velitelů zabít a dalšího pobodat, než ho zneškodnili a poslali do plynové komory. Takové řecké tragédie se kolem nás odehrávaly co chvíli. Jak už to tak v lágru chodilo, Böhmova smrt neznamenala, že se nevěstinec zavře. Jeho vedení se prostě ujal někdo jiný a ta příšerná hudba vyhrávala dál.

Jako Lagerälteste nastoupil místo Böhma mnohem vlídnější člověk, německý námořní kapitán Willy, který se snažil, aby se nám žilo co možná snesitelněji, a říkal nám „moje holky“. Měl našitý zelený trojúhelník sabotéra, ale já nevím, jestli se opravdu dopustil sabotáže nebo zda se prostě jen opil a nestihl se vrátit na svou loď. V Osvětimi si odpykával trest, který už mu měl brzy vypršet, a moc se na to těšil. Zpíval nám staré námořnické písně v němčině, a dokonce nám přinesl i nějaká semínka, abychom si je zasadily – ale v tom hnusném mazlavém jílu by se samozřejmě žádná rostlina nikdy neujala.

V našem dětském bloku pracovala také jedna mladá žena, která se scházela s někým z druhé strany táborového plotu. Renée Neumannová byla starší než my, vysoká, světlovlasá a velmi krásná. Šíleně se do ní zamiloval rotný SS Viktor Pestek. Pestekovi bylo teprve dvacet a byl nejslušnější ze všech našich dozorců. Byl to také mimořádný krasavec. Od začátku spolupracoval s Fredym a bylo na něm vidět, že mu tábor a všechno, co se tam děje, připadá hrozné. Všemožně Fredymu pomáhal obstarávat jídlo a topivo do kamen. Všichni mu říkali Miláček.

Zvláštní bylo, že v táboře sloužil jako důstojník SS i Miláčkův starší bratr, jehož všichni nesnášeli. Byl to příšerný člověk, jemuž jsme říkali Mickey Mouse. Říkalo se, že když Miláček utrpěl zranění na východní frontě, jeho starší bratr mu zařídil přeložení do Osvětimi, aby byl za větrem.

Až po válce jsme se z mnoha svědectví dozvěděli, že Miláček nesnášel „táborový zápach“ a plánoval dopomoci k útěku některým vězňům včetně své milované Renée. Jednoho dne požádal o dovolenou a během ní obstarával falešné dokumenty, oblečení a všechno, co potřeboval k osvobození své lásky – a její matky, protože Renée matku odmítala v táboře nechat. Po skončení dovolené se vracel do Osvětimi, jako by se nic nestalo, ale esesmani na něho už čekali na nádraží a zatkli ho. Miláček byl obviněn z dezerce, podroben krutému výslechu a mučení a nakonec popraven. Na Renée nepřišli, takže zůstala uchráněna, třebaže se zlomeným srdcem. Byl to tragický milostný příběh.

◆ ◆ ◆

V květnu přijel další transport z Terezína a nám bylo jasné, že náš čas brzy vyprší. Hledaly jsme s maminkou mezi nově příchozími Dagmar, strýčka Karla a tetu Kamilu, ale nebylo po nich ani stopy.

Krátce na to jsme také my dostali rozkaz napsat korespondenční lístky svým blízkým, což znamenalo, že naše likvidace je na spadnutí. Maminka napsala příbuzným a já jsem napsala Hanušovi do Terezína. Na konec své zprávy jsem připsala hebrejské slovo pro smrt – mavet – takové upozornění, co je v Osvětimi čeká. Po mnoha letech jsem se dozvěděla, že mou zprávu obdržel a okamžitě z toho usoudil, že jsem po smrti, a právě proto se mě po válce ani nepokoušel najít.

Vypadalo to, že konec je neodvratitelný, a tak se někteří z těch, kdo už dříve doufali, že se jim podaří zorganizovat vzpouru s Fredym – mezi nimi i Hugo Lengsfeld – rozhodli o něco se znovu pokusit. Rozdali pistole některým z těch, kdo chodili na dětský blok jako učitelé, a připravili se na akci. Nevěděli jsme, co se chystá ani kdy k tomu má dojít, ale něco jsme tušili a byli jsme z toho hrůzou bez sebe. Vzpomínám si, jak jsme se jednou večer tak strašně báli, že nás co nevidět pošlou do plynu, že jsme Huga prosili, aby nám dovolil zůstat na dětském bloku, abychom se nemuseli vracet do našich stísněných a páchnoucích ubikací.

„Ještě naposledy v životě si zatančit,“ říkali jsme mu, ale on naše prosby odmítl.

„Byl by to váš tanec smrti,“ odpověděl nám. „A esesmani by vás sebrali. Nebojte se, ještě se v životě natancujete až až. Něco se stane.“

A něco se opravdu stalo, protože 6. června v časných ranních hodinách – v den, kdy jsme si mysleli, že nás odvedou do plynu – se spojenci v Den D vylodili v Normandii. Později jsme se dozvěděli, že v deset hodin dopoledne byl prostřednictvím pravidelného vysílání BBC z Londýna vydán signál k zapojení do útoku a Němcům došlo, že válka se konečně obrací proti nim. Toho dopoledne zachvátila Osvětim obrovská panika. Esesmani obdrželi nové rozkazy a do tábora přispěchal Mengele a dlouho jednal s táborovými staršími.

Oznámili nám, že druhý den bude Selektion, první, jakou jsme tam kdy zažili, protože nacisté dostali rozkaz zmobilizovat všechny muže na frontu a poslat zdravé ženy a muže na práci do Německa. Z pěti tisíc vězňů v rodinném táboře, určených k bezodkladnému zplynování, mělo být vybráno tisíc zdravých mužů a tisíc zdravých žen a jít na pomalejší smrt do války nebo na nucené práce.

V bloku bylo celou noc všechno vzhůru nohama a druhého dne ráno nás zahnali před dětský blok, kde jsme se měly seřadit do fronty a čekat. Stály jsme tam mnoho hodin a pražilo na nás slunce. Když ty, které přišly na řadu před námi, vyšly ven, řekly nám, že nemocné a nemohoucí posílají na levou stranu, což znamená plyn, a práce schopné posílají napravo. Probíraly jsme s maminkou pořád dokola, co bude nejlepší říct, protože esesmani se při Selektion vězňů ptali, jaké mají povolání. Takže nám bylo jasné, že na našich odpovědích bude záviset náš život a rozhodnou o tom, jestli nás vyberou nebo ne. Byla to hrozná a naprosto absurdní situace. Nakonec jsme dospěly k rozhodnutí, že maminka řekne, že je rukavičkářka, jako byl její otec, a já, abych je přesvědčila, že jsem fyzicky zdatná, řeknu, že jsem učila tělocvik. Maminka nikdy v životě neušila ani jedinou rukavici, i když ještě v Plzni se učila šít kravaty, a kdyby můj otec slyšel, že se vydávám za učitelku tělocviku, smál by se, až by se za břicho popadal.

Když jsme se dostaly dovnitř, zastihly jsme tam muže, kterého jsem znala jako Obersturmführera Schwarzhubera. Měl selekci řídit, ale byl zpitý téměř do němoty. Seděl obkročmo na cihlovém kouřovodu a kolem něho se válely prázdné a poloprázdné lahve od kořalky. Přikázali nám, abychom se všechny svlékly do naha a jedna po druhé si stoupaly na kouřovod a podrobily se prohlídce. Každá jsme musela udat svůj věk a povolání. Zděšeně jsme sledovaly, jak některé ženy posílá „links“, nalevo od kouřovodu, a jiné „rechts“, napravo. Všichni v táboře věděli, že links znamená plynové komory, takže rechts znamenalo do pracovní skupiny.

Podívala jsem se na matku ve frontě přede mnou a maličko jsem se na ni usmála, abych jí dodala odvahy. Při pohledu na ni mi ale pokleslo srdce. Stála tam nahá, paže si rozpačitě držela zkřížené přes prsa, byla strašně hubeňoučká a vypadala mnohem starší než na svých osmačtyřicet let. Když přišla na řadu a měla odpovědět, řekla: „Je mi čtyřicet šest a jsem rukavičkářka.“

Schwarzhüber jen ledabyle mávl rukou. „Links.“

Zpanikařila jsem a okamžitě jsem chtěla přeskočit kouřovod a připojit se k ní a ostatním starším ženám, které se tam bezmocně choulily k sobě, ale v tu chvíli jsem přišla na řadu já a někdo mě postrčil dopředu. Postavila jsem se nahá před Schwarzhübera a prohlásila jsem, že je mi osmnáct (ve skutečnosti mi bylo sedmnáct) a jsem učitelka tělocviku. Přikázal mi německy, se ztěžklým jazykem: „Tak mi něco předveď!“ Zaváhala jsem jen na chvilinku a podařilo se mi udělat docela slušný kotoul.

„Rechts.“

Stoupla jsem si nalevo. Schwarzhüber se na mě podíval a zařval: „Dumme Gans, wo gehst du hin, du gehst falsch, du gehst in den Tod!“ („Ty náno hloupá, kam to lezeš? Tam jsi špatně. Tam jdeš na smrt!“)

Vytáhla jsem se do plné výše svého půl druhého metru, pohlédla jsem mu do očí a řekla jsem mu chladně: „Už jste mi zabili otce. Teď mi chcete zabít matku. Už nechci žít.“ Opravdu jsem to tak do hloubi duše cítila a neměla jsem co ztratit.

Potřásl hlavou, podíval se na mě a na mou maminku a povzdechl si. „Aufstehen, geh, du alte Ziege!“ řekl a opileckým gestem té „staré koze“ ukázal, ať jde se mnou napravo.

Obě nás zaplavila úleva, že se dostaneme pryč z Osvětimi, ať už nás pošlou kamkoliv. Ty, které si musely jít stoupnout nalevo, pak odvedli do jednoho baráku, kde jim řekli, že tam budou v karanténě. Nevěřili jsme, že je ještě někdy uvidíme. Třebaže nám připadalo, že jsme zachráněné, opravdu šťastné jsme být nemohly, protože během Selektion jsme se musely dívat na spousty hrůz – viděly jsme, jak se matky s malými dětmi musí rozhodovat, jestli půjdou se svými dětmi do plynových komor nebo napravo a přežijí. Většina z nich šla se svými dětmi, ale některé nikoliv a na výraz v jejich očích nikdo z nás nezapomene. Nedovedu si představit, jak – a jestli vůbec někdy – se s tím vyrovnaly.

Po selekci dostala každá z nás papír s informacemi, že jsme přiděleny na práci v Německu. Strašně moc jsem chtěla vědět, které z mých přítelkyň se zachránily a kam je posílají, tak jsem běžela do našeho bloku to zjistit. A moc mě potěšilo, že většinu jich vybrali stejně jako mě. Pak se stalo něco hrozného. Bylo to téhož dne o něco později, Selektion stále ještě probíhala, a do tábora přišel doktor Josef Mengele. Strašlivě se rozzuřil a přede všemi Schwarzhübera seřval. Strhla se strašná hádka. Mengele řekl zjevně podroušenému Lagerältestovi, že nemá co vězeňkyně prohlížet a že o tom, kdo je způsobilý k práci, může rozhodnout jen on jako lékař a velitel ženského tábora. Okamžitě celou Selektion anuloval a požadoval ji zase celou od začátku. Měla jsem hrozný strach, protože jsem věděla, že co se stalo předtím jako zázrakem s mou maminkou, a to jen díky ochlastovi s kalnýma očima, se už nejspíš opakovat nebude.

V tom rozčilení a zmatku jsem ji nějak ztratila z očí. Zase nám přikázali, abychom se postavily do fronty, ale já jsem ji nikde neviděla. Bylo čím dál tím větší vedro a naše fronta se vinula jako had ven z bloku, v němž teď seděl Mengele a vybíral ty, které budou žít a které zemřou. Najednou, když už jsem byla skoro na řadě, přišla bouřka a spustil se děsný liják. Důstojníci SS, kteří nás měli hlídat, se rozutekli a my také. Já a moje kamarádky jsme běžely k latrínám a schovaly jsme se tam.

Ten déšť nás toho dne zachránil, protože Mengele po něm té neradostné selekce nechal, poněvadž bylo dost těžké všechny zase sehnat a postavit je zpátky do řady. Myslím, že prostě jen chtěl udělat gesto a ukázat tomu opilci, kdo je tady pánem. Kdosi za námi přišel na latríny a řekl nám: „Mengele odešel. Selektion skončila!“ a já jsem v tu chvíli byla šťastná – poprvé za celou tu dobu, co jsem byla v Osvětimi. Slunce zase vyšlo a já jsem se rozběhla shánět maminku, abych jí mohla tu dobrou zprávu sdělit.

Uviděla jsem ji jít proti mně po Lagerstrasse, utíkala jsem k ní a křičela jsem: „To máme štěstí, že tu druhou Selektion odvolali, viď, maminko!“

„Odvolali?“ podivila se. „Ale já jsem na ní byla.“

„Cože?!“ Zděšeně jsem na ni pohlédla. „Ne! A jak to dopadlo?“ zeptala jsem se.

Zašklebila se na mě. „Uznali mě.“ Moje milovaná maminka byla v lágrech vždycky tak disciplinovaná, že prostě udělala, co jí přikázali. Když mě nemohla najít, šla, postavila se do fronty a doufala, že mě najde v bloku. Doktor Mengele ji z nějakého důvodu, jehož se už nikdy nedopátrám, poslal napravo.

Byl to osud – nebo další zázrak? To už se nikdy nedozvíme.

◆ ◆ ◆

Než jsme směli z toho zlého snu jménem Osvětim definitivně vystoupit, musely jsme podstoupit ještě další martyrium – období karantény ve Frauenlageru neboli ženském táboře. Myslely jsme si, bůhvíjak jsme to měly ve Familienlageru hrozné, ale rychle jsme zjistily, že tam jsme na tom byly ještě dobře.

Hlavní ženský tábor byl v té době tak přeplněný, že tam neměli už žádné prázdné bloky, tak nás nastrkali do sklepů plných krys. Té první noci to byl teprve zlý sen, protože jsme se těch krys hrozně bály. Jsou nebezpečné. Žádné jídlo nám nedali a voda nám brzy došla. Byla tam tma, vlhko a špína a my jsme se jen modlily, kéž nás brzy odtud pustí ven.

Naštěstí nás po třech dnech vyvedli ven a odvedli nás k železniční rampě, kde nás esesmani předali vojákům wehrmachtu, kteří měli za úkol přepravit nás do Německa. Měly jsme takovou radost, že jedeme pryč z Osvětimi, že jsme přítomnosti vojáků nevěnovaly valnou pozornost. Byly jsme zvyklé chodit se sklopenými hlavami a nenavazovat oční kontakt. Ale nemohly jsme si nevšimnout zděšeného výrazu v jejich tvářích, když nás spatřili. Doslova se nás zhrozili. Některým z nich se udělalo špatně od žaludku a spousta se jich musela od toho pohledu a zápachu odvrátit. Určitě už do lágru někdy předtím nahlédli a určitě museli cítit pach spalovaných těl, ale myslím, že až do této chvíle ve skutečnosti neměli ani ponětí, co se tam děje nebo jak tam s námi zacházejí.

Byl to mimořádně trapný pocit, spatřit se poprvé po dlouhé době očima někoho jiného. Žádná z nás se po celá léta nepodívala do zrcadla. Tam, kde jsme byly, ani žádná zrcadla nebyla. Zvykly jsme si tak naprosto, že všichni kolem jsou špinaví a na kost vychrtlí, v rozedraném oblečení, zavšivení a prolezlí nemocemi, že už nám to ani nepřipadlo. Ti postarší vojáci, z nichž mnozí bojovali za svou vlast už v první světové válce a prožili si své peklo v zákopech, byli naprosto šokovaní.

Změnu jsme pocítily okamžitě. Snažili se chovat k nám ohleduplně. Další šok. Nikdo s námi po celé roky neprojevil ani ždibec soucitu a došlo to tak daleko, že jsme byly vděčné i za nepatrnou laskavost – kousek nabídnutého chleba nebo hlt vody. Třebaže jsme věděly, že jsme pořád vězeňkyněmi nacistů, najednou nám připadalo, že jsme se octly v jiném světě. Dokonce nám dali i nové oblečení – stejnokroje po mrtvých vězeňkyních – tenké košile a haleny s tmavě žlutými pruhy, dřeváky, ale žádné pokrývky hlavy – a mohly jsme se zbavit těch zapáchajících, prodřených hadrů, které nám předhodili před šesti měsíci a po celou dobu jsme si je nemohly vyměnit. Pěti stům z nás pomohli nasednout do normálních vlaků, nikoli do dobytčích vagonů, kterých jsme se už předem děsily. Vlak vyjel z Osvětimi a my jsme byly šťastné! Nemohly jsme uvěřit, že se nám podařilo z toho pekla uniknout.

Vezli nás 850 kilometrů do Hamburku, cesta trvala dva nebo tři dny. Často jsme museli zastavovat kvůli náletům spojenců a abychom nechali projet důležitější vlaky, které vezly vojáky nebo zbraně. Několikrát se náš vlak rozjel i opačným směrem, což byl hrozný pocit, protože jsme se bály, že to znamená, že nás posílají zpátky do Osvětimi. V zásadě jsme ale byly mnohem klidnější než při naší poslední cestě vlakem, protože jsme začaly žít jako normální vězni a ne jako zvířata.

Když jsme konečně pozdě v noci dorazili do hamburských doků, našli jsme je v ruinách a stále ještě v plamenech po nedávném bombardování. Nahnali nás do skladištních budov, takzvaných Lagerhäuser, na Dessauer Strasse na břehu Labe, které byly součástí areálu koncentračního tábora „Neuengamme“. Bylo to k nevíře, ale měly jsme tam slušné postele, bylo tam čisto a k jídlu nám dali uzenou rybu – první maso po mnoha letech. Taková lahoda! Později jsme se dozvěděly, že se to stalo omylem – rybu měli dostat němečtí dělníci a ne my, ale my jsme měly podezření, že v té záměně měli prsty vojáci, kteří nás měli na starosti. Když nás předávali kapitánovi SS, měly jsme dojem, že to dělají dost neochotně, a tak jsme se rázem octly zase pod kontrolou mužů – a žen – jichž jsme se bály nejvíc. Naštěstí to byli většinou celní úředníci přiřazení k SS, byli starší a zdaleka ne tak hrozní jako esesmani v Osvětimi.

Hamburk byl strategický přístav a od první chvíle, kdy jsme přijeli, na něj spojenci pořádali pravidelné nálety – mohli byste si podle nich téměř nařizovat hodinky. V poledne bombardovali Angličané, o půlnoci přilétali Američané. Většina města už padla za oběť požáru, v němž v předchozím roce zahynuly tisíce lidí. Polovina těch, kteří hamburské ohnivé peklo přežili, z města uprchla, ale bombardéry stále přilétaly a ničily, co ještě zbylo, shazovaly fosforové a jiné bomby, dokud nebylo celé město v plamenech.

V Osvětimi jsme sice také často viděli a slyšeli prolétat nám nad hlavami formace letadel, ale tady to bylo poprvé, kdy jsme opravdu zažívali pocit, že jsou Němci pod útokem. To nám samo o sobě dávalo naději. Všeho jsme nechaly a sledovaly jsme letecké souboje na obloze a fandily jsme spojeneckým pilotům. Věděly jsme, že se může stát, že některá bomba může zasáhnout i nás, ale žádná z nás se nebála. Dívaly jsme se na to tak, že je velký rozdíl v tom, jestli nás popraví nacisté nebo zemřeme nešťastnou náhodou při útoku spojenců. Jak zemřeme, nám nečinilo problém.

Důležité bylo zachovat si důstojnost.

Možná zemřeme, ale zemřeme jako lidé.

Naše noclehárny byly v horních patrech skladištních budov a během nočních náletů jsme viděly světlomety a slyšely jsme vrčení letadel. Dívaly jsme se, i když jsme to neměly dělat, a vyhlížely jsme jasné záblesky, které znamenaly, že brzy poletí bomba. Často jsme zůstaly nahoře, zatímco dozorci běželi do krytů, takže kdyby sklady dostaly zásah, jako první bychom to schytaly my. Pokud byl čas, nahnali nás do sklepů, které byly otevřené do řeky, takže jsme tam všechny stály po kolena ve vodě. Vždycky když bomby dopadly do Labe nebo na lodě – což se dělo dost často – voda se prudce vzedmula a my jsme se bály, že tam všechny utoneme. Bály se i krysy, které ty prostory s námi často sdílely.

Naše stejnokroje byly z mimořádně tenké látky a neměly jsme žádné kabáty, takže nám i v létě byla zima, zejména když jsme musely být v mokru. Jedna z žen přišla s nápadem, abychom – až budeme zase ve sklepě – se všechny svlékly a přimáčkly se k sobě s našimi stejnokroji slisovanými mezi sebou, a pokusily se je tak udržet suché a sebe v teple. Je zázrak, že jsme neumřely na zápal plic. Já jsem se potýkala s tím, že jsem byla skoro pořád strašně unavená a byla jsem schopna usnout i vestoje v ledové vodě, takže ostatní dívky na mě měly vztek a neustále do mě šťouchaly, abych zůstala bdělá a nesesula se na zem a všechny nezmáčela. Několik žen zahynulo, když je zasáhl úlomek šrapnelu, nebo je smetla vlna a voda je od nás odnesla.

Pobyt v těch příšerných sklepech byla každonoční muka, ale stejně jsme byly rády, že už nejsme v Osvětimi a máme mnohem lepší stravu. Každá z nás dostala vlastní plechovou misku a lžíci a každý den jsme dostávaly chléb a opravdovou polévku – ne tu špinavou vodu, kterou nám dávali v lágru. Občas nám dokonce nabídli i rybu. Chléb jsme dostávaly na příděl, třicet až padesát gramů černého chleba na osobu. Dostaly jsme ho vždycky ráno, nakrájely jsme si ho na kousky, ty jsme si nastrkaly do kapes a šetřily jsme si je na celý den. Já jsem měla často tak ukrutný hlad, že jsem snědla celý svůj příděl najednou a moje matka mi za to hubovala. „Nemůžeš počkat?“ plísnila mě. Nemohla jsem si pomoct, i když mě to stejně nenasytilo. Byly chvíle, kdy jsem byla skoro šílená hlady a chladem, který tam přinášel krutý severní vítr, a to jsme tam ještě ani nezažily zimu.

Němcům šlo hlavně o údržbu ropovodu a záchranu cihel a dalšího stavebního materiálu z trosek města, aby mohli budovat kryty. Každý den jsme musely vstát brzy ráno a shromáždit se u řeky, kam si z nás přicházeli vybrat němečtí náboráři z různých místních i mezinárodních firem. Jeden náborář si třeba vyžádal pět žen na stavební práce. Jiný jich potřeboval deset na odklízecí práce. A tak podobně. Chtěli buď starší, nebo naopak mladší vězeňkyně podle toho, co bylo zapotřebí a co si esesmani usmysleli. Když jste měli štěstí, dostali jste se do dobré skupiny. S maminkou jsme se snažily zůstat vždycky pohromadě, protože jsme se bály, že bychom se už nemusely setkat, ma také proto, že se stávalo, že se celá jedna skupina žen nevrátila, poněvadž zahynuly při leteckém náletu. Nejhorší byl nálet v říjnu 1944, při němž zahynulo sto padesát vězeňkyň.

Nejdřív nás přidělili k pomocným pracím při opravování zasypaných ropovodů. Musely jsme se k nim prokopat a prohrabat, aby je odborníci mohli opravit a znovu zasypat. Říkalo se tomu Geilenbergprogramm a byla to mimořádně těžká práce. Dozor nad pracovními skupinami měli příslušníci SS, zpravidla ženy z koncentračního tábora v Ravensbrücku, které se vyznačovaly mimořádnou krutostí. Buď nadržovaly mladým holkám nebo jim byly sympatičtější spíše starší ženy, takže na té špatné straně byla buď maminka, nebo já. Buď křičely na ni jako na „starou megeru“ nebo ječely na mě jako na tu „mladou budižkničemu“. Nikdy to nebylo dobře.

Maminku ta těžká práce ničila ještě víc než mě a byla čím dál skleslejší. Okupace už trvala pět let a z toho jsme skoro tři roky strávily jako vězeňkyně. Skončí někdy naše utrpení? A kdy? Nepomáhalo ani počasí, protože bylo buď horko k padnutí ve dne, nebo třeskutá zima v noci. Po nějakém čase začaly esesmanky mé mamince přezdívat „Oma“ neboli „babička“ a často jí z laskavosti nebo z úcty ke skutečnosti, že je o dvacet nebo třicet let starší než my všechny ostatní, přidělovaly úklidové práce na bloku.

Bylo těžké chodit ven pracovat bez ní, ale doufala jsem, že ji to alespoň ušetří nutnosti vykonávat fyzicky náročné práce, což byla často dost drsná zkušenost. Do doků najížděly lodě a my jsme musely před každou lodí utvořit lidský řetěz a házet cihly z vybombardovaných domů jedna druhé až k lodi, do nákladního prostoru. Úplně jsem si při tom zničila ruce, protože cihly byly těžké a hrubé a my jsme neměly rukavice. Na studeném a vlhkém vzduchu jsme měly kůži podrážděnou a odřenou od neustálého předávání mokrých cihel, až jsme měly prsty celé rozpraskané, zhmožděné a zkrvavené. Neuvěřitelně to bolelo. Byla to úmorná, deprimující práce. Esesmanky mezi sebou uzavíraly sázky, která řada vězeňkyň naloží svou loď jako první, takže nás nutily pracovat, jak nejrychleji dokážeme, a slibovaly nám za to větší příděl polévky. Vzpomínám si, že jednoho dne řetěz, v němž jsem byla i já, vyhrál, a dostaly jsme za to výbornou hrachovou polévku a k ní pravý chléb.

Je to k nevíře, ale nikdy nás neopustil smysl pro humor a všechny jsme chápaly, že je potřeba udržovat si mysl „nad“ situací. Jednou nějaký velící důstojník SS zaslechl divný šepot, přicházelo to z našeho řetězu, a tak poslal někoho, aby to šel prověřit. Ten člověk se k němu vrátil s tím, že všechny si rytmickým pohybem předáváme v řadě cihly a pronášíme přitom, „Danke, Herr Doktor. Bitte, Herr Doktor“ – děkuji, pane doktore, prosím, pane doktore. Bylo to něco, k čemu jsme mohly upínat svou mysl, zatímco jsme si odíraly ruce do krve.

Snažila jsem se držet vždycky té stejné skupiny dívek a recitovala jsem jim básně, zpívala árie nebo jsem jim vyprávěla obsah oper a libret tak, jak jsem to dělávala dětem v táborech. Pro mé fyzické i mentální zdraví to bylo něco naprosto nezbytného – jinak bych se zbláznila.

Nejhorší pracovní skupina, do které jsem se mohla dostat, bylo takzvané Himmelfahrt v Neugrabenu neboli „nebeské komando“. Himmelfahrt znamená v náboženské terminologii nanebevstoupení. Naším úkolem bylo vylézt na sto dvacet metrů vysoký plynojem a vyčistit jeho střechu od šrapnelů. Ještě nikdy v životě jsem nemusela vylézt tak vysoko. Opatrně jsem kladla střídavě jednu a druhou nohu na ty tenké, příliš důvěry nevzbuzující příčle žebříku a rychle jsem zjistila, že trpím závratěmi. Dělalo se mi zle od žaludku. Všechny jsme se strašně bály, že se nám noha smekne a spadneme. Některým děvčatům se to stalo. Žádná z nich to nepřežila.

Několikrát mě strach, že spadnu, ochromil tak, že jsem se na půli cesty nahoru zasekla a nemohla jsem ani nahoru, ani dolů. Dole stáli esesmani, mířili na mě puškami a křičeli na mě, ať lezu dál. Občas jsem si říkala, že by snad bylo lepší nechat se od nich zastřelit, ale vtom jsem si vždycky vzpomněla na maminku a na to, kolikrát mi už zachránila život.

Rozhodně jsem raději pracovala na zemi než ve výškách, ale jednou, když jsem byla v pracovní skupině vykopávající ropovod, jsem si z kůlny na nářadí vzala rýč a nevšimla jsem si, že je celý od ropy. Po hodině kopání jsem byla strašně zpocená a přejela jsem si rukama přes oči. Ucítila jsem prudkou bolest a okamžitě jsem skoro úplně přestala vidět, přesto mi dozorkyně nedovolily jít si oči vypláchnout. Musela jsem zůstat na místě a v žáru slunce celý den pracovat dál.

Když jsem se vrátila do Lagerhausu, měla jsem oči a kůži kolem nich pokrytou spoustou drobných puchýřků. Požádala jsem, aby mne zavedli k lékařce, jediné, kterou jsme tam měly, v naději, že dostanu den volna, abych si mohla oči léčit. Vzali mě k ní, byla jsem poloslepá a měla jsem v té době strašnou podváhu. Doktorka se na mě podívala a řekla dozorkyni: „Klidně může do práce, stejně brzy umře.“ A gestem ruky mě poslala pryč. Večer se mi maminka pokusila oči vymýt, ale pořád to strašně pálilo a já jsem se musela druhého dne vrátit do práce na plném slunci tak nevidoucí, že jsem se bála, že přijdu o zrak.

Ještě po týdnu jsem pořádně neviděla. Na ranním Appellu jsem se dostala do první řady, ale protože jsem měla poškozený zrak, nestála jsem úplně v zákrytu. Jednoho hnusného Lagerführera, jmenoval se Spiess, to tak rozběsnilo, že nestojím v zákrytu, že popadl rýč a uhodil mě s ním ze strany do hlavy. Život mi zachránily mé brýle, které schytaly hlavní nápor úderu a rozbily se, ale uchránily mě před trvalou slepotou. Tenkrát jsem byla ve strašně zuboženém stavu. Byl ze mě táborový Muselmann. Na kost vychrtlá, skoro slepá. Moje matka na tom zdaleka nebyla dobře, ale v té době byla v lepší zdravotní kondici než já. Občas jsme měly štěstí, když do našeho tábora přijel někdo, koho jsme znaly z Osvětimi. Třeba Willy, ten německý námořní kapitán, který byl odsouzen za sabotáž. Svůj trest si odpykal, ale okamžitě mu přidělili novou práci, dohled nad vězni. Když viděl má zranění a dozvěděl se, že jsem přišla o brýle, zařídil mi přeřazení do jiných pracovních skupin, podle potřeby, a obstaral nám nějaké staré šatstvo a trochu víc chleba. Dlouho jsme ho nevídaly, protože nás přemístili zase jinam, ale za to, co nám dal, jsme mu byly nesmírně vděčné.

Neštěstí bylo, že jsme, já a maminka, měly méně jídla než všechny ostatní ženy, protože jsme patřily mezi ty hlupáky a nenapravitelné ňoumy, kteří nedokážou nikomu nic ukrást. Snaha přilepšit si patří k povaze člověka a v lágrech byla spousta žen, které kradly nebo chodily k Němcům žebrat jídlo. Občas nám i něco nechaly – třeba několik slupek od brambor nebo zeleniny, které už samy nechtěly. Vděčně jsme je zhltly a bylo nám jedno, že jsou nahnilé. A stejně hladově jsme se sápaly i po každém trsu trávy, na který jsme narazily – po čemkoli, jen abychom si naplnily naše věčně kručící žaludky.

Maminka byla odvážnější a někdy se i pokusila něco vzít, ale moc jí to nešlo. S jednou pracovní skupinou jsme měly dovézt uhlí nějakému řediteli domů, do čtvrti, kde žili svůj život obyčejní lidé. Bylo strašně divné vidět zase normální život. Něco takového jsme nespatřily celé roky. Nikdo z obyvatel Hamburku se na nás ani nepodíval. Pro ně jsme už byli mrtví. Byli jsme neviditelní.

Dovezly jsme to uhlí, a když byla maminka ve sklepě, kam jsme ho skládaly, kus ho popadla a schovala si ho pod oblečení. Když pak vylézala, uklouzla a zlomila si žebro. Strašně ji to bolelo a nebylo jí dobře. Podařilo se jí nicméně ten kus uhlí pronést, což znamenalo, že až bude hořet, budeme si moct sednout blíže ke kamnům.

Všechny jsme se vždycky těšily na kratičké přestávky na jídlo, až si budeme moci naplnit něčím žaludek a na chvíli dáme odpočinout našim rozbolavělým rukám a nohám. Zvláštní bylo, že jsme vlastně vykonávaly práce, které si od SS „objednaly“ mezinárodní firmy, které ty sklady a ropovody vlastnily, takže poskytovat nám stravu a ubytování byla oficiálně vlastně jejich odpovědnost. Podle toho, kdy a pro kterou firmu jsme zrovna pracovaly, jsme někdy dostávaly lepší jídlo a – občas – jsme si ho dokonce mohly jít sníst i do jejich podnikové kantýny. Pokaždé, když na to přišlo, bylo na civilních zaměstnancích vidět, jak jsou z pohledu na nás zhnusení. Zcela otevřeně dávali najevo takové znechucení, že jsem si říkala, za koho nebo za co nás asi považují.

Jednou nás zavedli do pěkné, vytopené kantýny na teplou polévku. Byla mi zima a měla jsem hlad, už jsem se nemohla dočkat, až nám dají jídlo, ale jen co jsem vešla dovnitř, zůstala jsem stát jako přimrazená a celá řada stejně zdrchaných žen za mnou se o mě prudce zarazila. Z reproduktoru zněl Chopin! Bylo to jedno z jeho nokturen. Od Terezína to bylo poprvé, co jsem slyšela znít klasickou hudbu, a vůbec jsem to nemohla snést. Kdysi mi hraní hudby přinášelo štěstí, ale pak přišel život v lágrech a já, abych si zachovala zdravý rozum, jsem to úplně vytěsnila. Slyšet ji teď bylo kruté. Strašně kruté. Představa, že někdo ve světě, který existuje kdesi mimo nás, hraje Chopina a že já jsem od toho absolutně odříznutá, mě zdrtila. Že je pro mě ta hudba nedostupná, že ji nemohu hrát a že ji možná už nikdy neuslyším – to už bylo na mě moc.

Zatmělo se mi před očima a sesula jsem se na zem.

Omdlela jsem.

Vorarbeiter, předák, byl civilista, pomohl mamince mě zvednout a odnesl mě do své kanceláře, kde se mě snažil vzkřísit. Byl hodný a přinesl mi trochu vody, abych se napila. Díval se mi do obličeje, čekal, až se proberu, a najednou překvapeně vykřikl: „Das sieht wie ein Mensch aus!“

„Ona vypadá docela jako člověk!“ A potom mé matce vysvětlil, že mu připomínám jeho vlastní dceru, a dokonce že vypadám jako malá madona. „To je opravdu dítě! Lidské dítě.“

Nacistická propaganda byla tak přesvědčivá, že Němci opravdu nepovažovali Židy nebo nepřátele říše za nic jiného než dobytek. Podle nich jsme byli podlidé. Bylo to přesně, jak říkal Freud – jednotlivec se chová v davu jinak. Psychologie davu přivádí lidi až do jakéhosi hypnotického stavu, v němž dělají, co se jim řekne. Ten člověk byl normální muž s normální rodinou a normálním domovem a každý den chodil do práce s bytostmi, o nichž si myslel, že to nejsou lidé.

◆ ◆ ◆

Každou chvíli nás přemísťovali z jednoho pobočného tábora do jiného, ale všechny patřily pod hlavní tábor Neuengamme, jehož ústředí bylo ve staré továrně na cihly. V Neuengamme zahynulo dohromady přes padesát tisíc vězňů, mnozí z nich byli popraveni nebo nahnáni na lodě v Baltském moři, na nichž utonuli pod útoky spojenců. Během poslední tuhé válečné zimy umíralo každý měsíc kolem dvou tisíc vězňů hlady a zimou.

V jednom z pobočných táborů, v nichž jsme byly ubytované, sousedily s našimi bloky mužské bloky, z větší části obsazené válečnými zajatci. Byli mezi nimi i Češi, tak jsme si s nimi povídaly přes ostnatý drát. Jedna z mých přítelkyň se takhle seznámila s mužem, kterého si nakonec vzala.

Některé ženy si domlouvaly tajné schůzky s francouzskými a italskými zajatci – také způsob, jak se dostat k větším přídělům. Za pár minut sexu získaly někdy i celý bochník chleba. Když moje kamarádky viděly, jak šílím hlady, říkaly mi: „Tak pojď taky.“ A nabízely se, že mi to zařídí.

Byla jsem ještě panna a trvalo mi věčnost, než jsem se k tomu odhodlala, ale hlad nakonec zvítězil, a tak jsem souhlasila. Vyplížila jsem se, aby to moje matka nevěděla, a holky mě odvedly do jakési místnůstky, kde už na mě čekal nějaký italský válečný zajatec, ale mně stačilo jen se na něho podívat, jak se usmívá, a okamžitě jsem zpanikařila a utekla pryč. Prostě jsem se k tomu nedokázala přimět. Mamince jsem o tom nikdy neřekla.

S příchodem zimy se čím dál víc ochlazovalo a pracovat v takovém počasí bylo čím dál náročnější. V našem bloku se alespoň topilo, takže to nebylo tak hrozné jako v Osvětimi, ale severní vítr byl velmi krutý. Měla jsem prsty na rukou samý puchýř a zčernaly mi. Po nich i prsty na nohou. Po tolika letech strádání jsme byly jen kost a kůže a následky otrocké práce a nedostatečné výživy jsme snášely mimořádně těžce.

Nejenže jsme s maminkou byly beznadějné případy, protože jsme nedokázaly krást, abychom si opatřily něco k jídlu, ale také jsme nikdy nedostaly žádný balíček od Červeného kříže, přátel nebo rodiny. Stejné to bylo i v Osvětimi, ale tam za to mohlo naše příjmení. Lidé nám po válce říkali, že balíčky posílali, ale protože Růžička je cikánské jméno, všechny balíčky chodily do cikánského lágru. V Hamburku dostávala spousta vězeňkyň balíčky, v nichž byl salám, sýr nebo sušenky, a pořádaly společné večírky, kde hodovaly. V tom případě často suchý, nepoživatelný táborový chléb odmítaly a mě napadlo, že by mi to, co nechtějí, mohly dávat, a tak jsem vymyslela, jak si to zasloužit.

Protože jsem měla tak přenádherné dětství, znala jsem spoustu písní a také jsem měla docela pěkný hlas. Celý život říkám mladým lidem jednu důležitou věc: možná si myslíte, že na koncerty a do divadla chodíte nebo se učíte básně nebo čtete knihy jen pro zábavu, ale ve skutečnosti to je, jako kdybyste měli v bance peníze, které vám nikdo nemůže vzít. Je to kapitál. Každá báseň, kterou přednesete druhým nebo si ji jen tak odrecitujete pro sebe, každá opera, kterou dokážete s druhými v nějaké podobě sehrát, nabízí únik, když je svět kolem vás nesnesitelný. Nemáte-li žádné takové a podobné zážitky, z nichž byste mohli čerpat, jste skutečně ti nejchudší z chudých.

V Hamburku byly nejpopulárnější písně od Voskovce a Wericha z éry jejich slavného Osvobozeného divadla. Vždycky, když přišly balíčky od Červeného kříže nebo jiných odesilatelů, běžela jsem za těmi šťastnými, aby mi něco daly, a na oplátku za chléb nebo polévku, o kterou neměly zájem, protože věděly, že budou mít k jídlu něco lepšího, jsem jim zpívala písně. To byla pro mě pravá škola života, protože takto jsem se doopravdy naučila, jak se dělá politika. Objevila jsem něco, co spousta lidí neví ani dnes – že nezáleží na tom, jak jste chudí, ale pokud společnost, v níž žijete, je bohatá, můžete vždycky najít způsob jak si přilepšit, protože oni se obejdou bez něčeho, o co nemají zájem, a místo nich to můžete dostat vy. Je to primitivní sociální politika a funguje jen v případě, že daná komunita je bohatá. Pokud je chudá – a je jedno, jakou formu komunismu jste si zavedli – jsou chudí všichni a ti chudší jsou nejchudší ze všech. Maminka a já jsme byly skutečným táborovým proletariátem, takže jsem se nejen naučila základy ekonomie, ale také mě to naučilo pokoře a moudrosti.

Písničky Voskovce a Wericha nám té zimy zachránily život, ale také jsem se kvůli nim dostala do šlamastyky. Bylo to na Štědrý den v roce 1944. Patřilo k dalším projevům německé zvrácenosti, že nás sice bili, trápili nás hlady a nutili nás makat jako šrouby, ale na Štědrý den nám přinesli vánoční stromeček a dali nám o trochu víc jídla. Možná to dělali proto, že věděli, že se blíží spojenci. Možná že si tak potvrzovali sami sobě, že jsou dobří křesťané. My jsme valně ani nevěděly, kolikátého zrovna je, ale že jsou Vánoce, jsme věděly, protože Němci je vždycky slavili.

Toho dne na nás dohlížely dvě dozorkyně SS z Ravensbrücku. Skončily jsme s prací o něco dřív, a tak nás vedly zpátky na naše ubikace a já jsem cestou začala zpívat píseň V+W „Záleží na nás“. Slova té písně vyjadřují, že nám nezáleží na tom, že máme okovy, protože pořád ještě máme vlastní hlavu a svobodu máme ve své mysli. Naneštěstí pro mne byla jedna z těch esesmanek Polka a rozuměla česky. Když jsme přišly do baráku, vzala si mě stranou a zmlátila mě pěstmi, až jsem byla modrá. Byly to nejhorší Vánoce v mém životě a trvalo mi několik dní, než jsem se z toho bití vzpamatovala. Jmenovala se Eva Maria Goretzka a po válce jsem se nejvíc ze všeho bála, že se někde potkám zrovna s ní. To jméno jsem nikdy nezapomněla.

Spojenecké nálety houstly a často nás to zastihlo někde venku. Často byly jejich cílem průmyslové komplexy, v nichž pracovala i děvčata od nás. Řada jich při nich zahynula. Začala jsem se děsit toho, že nejsme s maminkou spolu, když odcházím s pracovní skupinou. Co kdyby se s ní něco stalo? Že jsem během toho všeho, co jsem zažila, byla s ní, bylo to jediné, co mě drželo nad vodou, a stejně tak to měla i ona. Maminka určitě přežila jenom kvůli mně a já jsem zase přežila kvůli ní – a také proto, že jsem tak strašně moc chtěla žít. Milovala jsem život. Koncentrační tábory přežilo víc žen než mužů a myslím, že je to proto, že muži byli v jistém ohledu slabší – motivujícím principem jejich života je hrdost a ta byla zraněna jejich uvězněním. Podle mého názoru je žena praktičtější a spíše přežije proto, že přemýšlí z minuty na minutu, z hodiny na hodinu a o principy se zase až tolik nestará.

V lágrech jsme se naučily těšit se na ty úplně nejprostší věci, radovat se z kůrky chleba navíc, z jiné polévky než obvykle nebo z teplého místečka za větrem. Pokud vám uplyne den, aniž by vás dozorci zbili, pokud si třeba dokážete odněkud vyškrábnout zbytky chleba, pokud dostanete lepší porci polévky s kouskem bramboru, poskytne vám to stejný pocit uspokojení, jaký cítí normální člověk, když se zamiluje, je šťastný nebo vyhraje v loterii. Tento pocit libida – řečeno freudovským termínem – je velmi relativní. Nemůžete přežít, pokud nezískáte alespoň jistý pocit uspokojení i v té nanejvýš nenormální situaci.

Takže stačí jen malý pocit uspokojení a život vám připadá skoro normální – zamilujete se a začnete s někým chodit, i když kterýkoli z vás dvou může kdykoliv odjet s transportem. Recitujete básně. Zpíváte. Žijete. Jinak propadnete depresi a dostanete osvětimskou nemoc – ten mrtvý pohled v očích. To se stane, když vám v životě už vůbec nic nedokáže přinést uspokojení, a je to také to jediné, co nedokáže pochopit nikdo, kdo tam nebyl.

Pro mě bylo největším uspokojením vidět každý večer maminku a vědět, že i ona přežila zase další den. Byla to milost, že ji poslali na práce, a ne do plynové komory a že se nám podařilo od začátku zůstat spolu. To všechno se rázem změnilo jednoho děsného dne a noci na mé osmnácté narozeniny – 27. ledna 1945.

V táborovém řádu stálo, že vězeň má v den svých narozenin dostat větší příděl chleba. Každý se na to těšil a já jsem doslova počítala dny. Avšak pokud takové datum padlo na den, když nás převáželi z jednoho tábora do jiného, tak to pravidlo neplatilo. A přesně to se stalo v den mých narozenin. Ráno nás zčistajasna odvezli do cementárny v Tiefstacku, kde jsme měly přenášet obrovské betonové bloky z jednoho místa na jiné.

Maminku a mě naložili každou na jiný náklaďák a já, třebaže jsem nebyla ráda, že nás na chvíli rozdělili, jsem se bláhově domnívala, že se v cíli zase shledáme. Ale když jsem tam přijela, nikde jsem ji neviděla. Propadla jsem zoufalství a i za cenu rizika, že mě ztlučou, jsem se zeptala dozorkyň, kde je. Jedna mi řekla, že ji odvezli do jiného tábora, Ochsenzollu, uklízet a vařit kafe. Neřekly mi, kde to je, a já jsem neměla ani tušení, jestli ji odtamtud neodvezou zase někam jinam. Po celou noc jsem nezamhouřila oka a jen jsem celou dobu brečela. Bála jsem se, že už ji nikdy neuvidím, a byla jsem bez sebe zoufalstvím.

Druhého dne jsem šla na Appell a postavila jsem se do řady s ostatními dívkami, rozklepaná a ubrečená, a vzhlédla jsem jen, když přijel náklaďák a vysadil skupinu asi deseti žen. Byla mezi nimi i moje maminka a hned se rozběhla ke mně a postavila se vedle mě.

Dívala jsem se na ni, nic než dívala. Nedostala jsem ze sebe ani slovo a nemohla jsem se ani pohnout. Nemohla jsem se vzpamatovat z toho, že tu zase je, že stojí vedle mě. Objaly jsme se. Plakaly jsme a byly jsme šťastné. Byl to ten nejlepší dárek k narozeninám, jaký jsem kdy dostala. Tiskla jsem se k ní a přemáhala jsem vědomí, že stačí málo a můžeme se sobě ztratit.

Tiefstack mi nedělal dobře na plíce. Z všudypřítomného cementového prachu jsem dostala příšerný kašel. Z obav, aby se z toho nevyvinulo něco, co by pro mě mohlo být osudné, jsem se snažila o přeřazení do některé ze skupin, které pracovaly jinde, a vždycky jsem si ohlídala, abych mohla maminku vzít s sebou. Jednou nás poslali na práce na nějakém domě na předměstí Hamburku, s jehož výstavbou jsme měly pomáhat. Když jsme tam dorazily, stavbaři, co to tam měli na starosti, viděli hned, že žádná z nás nemá se stavbami žádné zkušenosti, tak nám místo toho nakázali nosit cihly.

Během dopoledne se najednou rozezněly poplašné sirény, začala přilétat letadla a spousta dívek a lidé, kteří na nás dohlíželi, se běželi do rozestavěného domu schovat. Když začaly padat bomby, podívala jsem se vpravo vlevo a všimla jsem si nějaké boudy přiléhající k jedné zdi domu, a tak jsme se tam s maminkou rozběhly. Jakmile jsme byly uvnitř, postavila jsem se k malému okénku a dívala jsem se ven, co se děje. Se zatajeným dechem jsem zpozorovala tenký červený záblesk mířící k zemi těsně za naší boudou, což znamenalo, že další bomba spadne přesně tam. Záblesky přicházely v sériích – nejdřív zelený, potom červený, potom bomba. Vypadalo to jako rozsvícené vánoční stromečky.

Popadla jsem maminku, strhla jsem ji k zemi a lehla jsem si na ni, načež následovala strašlivá exploze, zasypalo nás to prachem a sutí a na chvíli nás to dočista ohlušilo. Když jsme se zvedly a vypotácely se ven, v uších nám pískalo, den se změnil v noc a vzduch byl plný prachu a kouře. Dům, který předtím už skoro celý stál, byl kompletně srovnaný se zemí a většinu lidí uvnitř to rozdrtilo a zabilo. V lednu a v únoru nás odváželi do lesa k místu zvanému Hittfeld, kde jsme měly kopat jámy, do nichž se pak ukrývaly německé tanky a my jsme je ještě zasypávaly drny trávy a větvemi. Tanky tam měly takhle zůstat až do příchodu britských vojáků, o němž se v té době už vědělo. Byla to strašně těžká práce. Zima 1944/1945 byla jednou z nejtužších zim v historii Evropy a země byla skrz naskrz promrzlá. V té době už jsme začínaly slyšet dělostřeleckou palbu z jihu, ze směru od Hannoveru, což nás děsilo, ale zároveň to v nás probouzelo naději, že brzy bude už doopravdy po válce.

Na chvíli jsem si, vysílená a zimou úplně paralyzovaná, sedla do sněhu, abych popadla dech. Podívala jsem se na zem a najednou jsem si všimla, že sníh taje. Vzhlédla jsem vzhůru, ke korunám stromů, a slyšela jsem zpívat ptáky a ve vzduchu bylo cítit jaro. Přijde brzy a s ním nový život – a snad i nová naděje.

Po celou tu dlouhou dobu nás držela při životě naděje. V Plzni jsme doufali, že nás Němci nenapadnou, a pokud nás napadnou, tak že nám naši mezinárodní spojenci přispěchají na pomoc.

Potom jsme doufali, že nebudeme muset opustit svůj domov a jet s transportem do ghetta nebo koncentračního tábora jako tolik jiných lidí.

V Terezíně jsme doufali, že nás nepošlou do žádného takového místa jako Osvětim.

V Osvětimi jsme doufali, že nás nepošlou do plynových komor.

Když jsme v Hamburku slyšeli palbu a viděli letadla, doufali jsme, že válka už brzy skončí.

Ale doufali jsme, jako vždycky, marně.

Asi týden poté, co jsem seděla ve sněhu a kochala se tím zábleskem naděje, mě i maminku brutálně vzbudili spolu se všemi ostatními ženskými vězeňkyněmi a naložili nás na náklaďáky. Stejně jako my, i Němci věděli, že se blíží konec války, a poslední, oč stáli, bylo zanechávat důkazy o zločinech, jichž se během války dopouštěli.

V třetím únorovém týdnu roku 1945 nás znovu naložili do dobytčích vagonů k našemu poslednímu „pochodu smrti“ a odvezli nás sto dvacet kilometrů na jih na místo, které se ukázalo být tím nejhorším koncentračním táborem naší války.

Jestli Osvětim byla peklem, tak tady to bylo to, čemu Dante říká dolní peklo. Jmenovalo se Bergen-Belsen.

11
Jindřichův Hradec, Československo, 1968

Noc z 20. srpna 1968, kdy Sovětská armáda napadla Československo, se mi navždycky vryla do paměti.

Bylo nádherné léto a den předtím jsem se ubytovala v pokoji, který jsem si najala od známých v jednom překrásném jihočeském městečku, kde jsem měla následujícího dne vystoupit na koncertě v rámci hudebního festivalu. Viktor pobýval u svých příbuzných za Jindřichovým Hradcem [pravděpodobně u své sestřenice Jaroslavy Polákové v Žirovnici. Pozn. překl.], pracoval na nové kompozici, ale jezdil za mnou, aby mi dělal společnost.

Toho dne ráno ho probudila ukrutná bolest zubu, takže se rozhodl, že odjede do Prahy a zajde za svým zubařem. Nejdřív jsem se nabídla, že pojedu s ním, ale neujeli jsme snad ani kilometr a já jsem si to rozmyslela. „Promiň, Viktore, ale já s tebou nepojedu,“ řekla jsem mu. „Asi bych tu měla zůstat a cvičit na zítřejší koncert.“

Zavezl mě tedy zpátky a jel do Prahy sám. Jak jsem si předsevzala, cvičila jsem celý den a pak jsem se šla trochu projít. Bylo krásné počasí a já jsem potkala ženu, kterou jsem znala přes Viktora, pracovala v Českém rozhlase jako hlasatelka. Řekla mi, že nedávno se na východním Slovensku poblíž hranic se Sovětským svazem konalo důležité setkání vrcholných politiků, na němž spolu jednali sovětský vůdce Leonid Brežněv a náš nový první tajemník komunistické strany Alexandr Dubček, a ona kvůli tomu mohla odjet na dovolenou až teprve teď. Cílem toho setkání bylo především projednat nejasnosti ohledně Dubčekových kontroverzních plánů na liberalizaci poměrů v Československu, která vešla ve známost jako „pražské jaro“.

„Všechno proběhlo dobře,“ okomentovala to hlasatelka, „takže teď, když se zdá, že se dohodli, si konečně mohu vybrat dovolenou.“

Měla z toho radost a já také. Od ledna, kdy byl Dubček do své funkce zvolen, se atmosféra u nás výrazně proměnila. Jeho překvapivě radikální politické reformy – prosazované pod heslem „socialismus s lidskou tváří“ – s sebou přinesly změny, o nichž by nás nikdy předtím ani ve snu nenapadlo, že jsou vůbec možné. Nařídil zrušení cenzury, otevření hranic na západ a liberalizaci médií, s níž souviselo zavedení svobody tisku a projevu. Teoreticky to znamenalo, že jsme mohli cestovat do zahraničí a mluvit otevřeně o politice, i když – po tolika letech politických represí – k něčemu takovému mělo odvahu pořád jen málo lidí.

Já jsem z těch změn byla nadšená mnohem víc než Viktor, který na ně od první chvíle pohlížel se značnou skepsí. Vnímala jsem to jako přirozený vývoj a v socialismus s lidskou tváří jsem skutečně věřila.

Viktor měl své pochybnosti.

Už Mezinárodní hudební festival Pražské jaro v roce 1966 ukázal, že se blýská na lepší časy. Vystoupil na něm mimo jiné světoznámý klavírista Arthur Rubinstein. Nezapomenutelný koncert! Hrál spolu s Českou filharmonií Brahmsův Klavírní koncert B dur a i pro něho to byl tak silný zážitek, že dva dny na to nečekaně vystoupil ještě na sólovém chopinovském recitálu. Rubinstein byl židovský světoběžník, původem z Polska. Mluvil přinejmenším pěti jazyky. Po koncertě jsem za ním zašla. Byl plný energie a pěkně jsme si spolu popovídali.

Tak brzy po kubánské raketové krizi, v níž Chruščov a Kennedy vzájemně poměřovali své síly, to bylo velmi zvláštní období. Nejdřív se svět octl v situaci, kdy studená válka hrozila přerůst ve válku skutečnou a mezinárodní napětí se stále zvyšovalo. Komunistická diktatura v Moskvě se najednou zdála už neudržitelná a promítlo se to i do poměrů v naší zemi. Otevřenou revoltu začali umělci – historicky významný je v tomto směru sjezd spisovatelů v roce 1963 – kteří požadovali zmírnění cenzury a svobodu projevu. Pokračovalo to až do roku 1967, kdy reformisté společně s konzervativci donutili prezidenta Antonína Novotného rezignovat na post prvního tajemníka strany. Nahradil ho Alexandr Dubček, který měl „čisté ruce“, ale jeho osoba mi je tak trochu záhadou. Pocházel z komunistické rodiny, jako dítě se odstěhoval s rodiči do Sovětského svazu, kam se po návratu rodiny na Slovensko vrátil ještě v 50. letech studovat politické vědy. Vyrostl z něho slušný a spravedlivý člověk, který se stal symbolem revolučního hnutí 1968. To, o co se v Československu pokoušel, bylo něco mimořádného, ale bylo to také naivní. Někdy to i přehnal. Byla jsem optimistka, chtěla jsem věřit, že existuje jakási třetí cesta, ale Viktor byl realistický jako vždycky a nikdy doopravdy neuvěřil, že se to může podařit.

Sovětské vedení mělo za to, že Dubček je jedním z nich, ale jím navrhované reformy je vyděsily. S obavami to z Moskvy sledovali, měli strach, aby svými opatřeními nepodrýval socialistické zřízení. Vyjádřili znepokojení a pokusili se zpomalit průběh změn, a když to nepomohlo, iniciovali setkání v Čierné nad Tisou v červenci 1968, někdy označované jako „vagonová jednání“, protože část schůzek čelných představitelů obou zemí probíhala v železničním vagonu. Dubček se vrátil s úsměvem, vypadalo to, že jednání pro nás dopadla dobře, a doufali jsme, že Kreml mu nechá k realizaci jeho plánů volnou ruku. Dokonce jsem už přijala nabídku na koncertní cestu s Josefem Sukem do Austrálie a také na účinkování v Bruselu, Vídni a Západním Berlíně. Společně s Viktorem jsme probírali, kam bychom mohli jet spolu – pokud nám to povolí.

◆ ◆ ◆

Večer 20. srpna jsem si šla lehnout brzy a plánovala jsem si, že si ráno přispím, což jsem dělala jen zřídka a pouze, když tam Viktor nebyl. Ale druhého dne mě ještě nad ránem probudilo hlasité klepání na dveře, za nimiž stála moje bytná paní Krausová a křičela: „Paní Růžičková, vstávejte! Pojďte si poslechnout rádio. Nevíme, jestli to je nějaká hra nebo se to opravdu děje. Paní Růžičková, jsou tu Rusové!“

Naházela jsem na sebe nějaké oblečení, seběhla jsem do přízemí, kde bylo puštěné rádio a ve zprávách hlásili, že vojska Sovětského svazu – posílena o tisíce vojáků ze zemí Varšavské smlouvy – překročila v noci hranice Československa. Podlomily se mi nohy a musela jsem se posadit.

Když hlasatel ještě dodal, že sovětské tanky jsou v ulicích Prahy, nedokázala jsem myslet na nic jiného než na Viktora a mou maminku. Oba byli v té době v hlavním městě. Hlavou mi probleskla vzpomínka, jak jsem se toho roku měla zúčastnit natáčení nějakého německého dokumentu o Pražském jaru. Chtěli po mně, abych hrála jednu z Viktorových skladeb pro cembalo před Grand Hotelem Praha na Staroměstském náměstí, ale hustě pršelo. Zkoušeli jsme to každý den, ale pršet nepřestávalo, tak to nakonec filmový štáb zabalil a řekl: „Přijedeme sem zase v září, až bude lepší počasí.“

„Ano, počasí bude lepší,“ přitakal Viktor. „Ale budou nás tu hlídat sovětské tanky.“

Filmaře to zarazilo. „Cože? Jak to myslíte? To je hrůza!“

Viktor odpověděl: „Však uvidíte.“ Znovu už nepřijeli.

Měla jsem o Viktora a maminku strach, rychle jsem se odhlásila z penzionu a odjela jsem k Viktorovým příbuzným. Telefon tam sice neměli, ale sešla se tam celá rodina a doufali jsme, že Viktor nám dá o sobě nějak vědět.

Dopovali jsme se silnou kávou, zapalovali jsme si jednu cigaretu od druhé a poslouchali jsme rádio nebo jsme sledovali televizi. Někteří z nás se slzami v očích. Neměli jsme skoro žádné informace a báli jsme se nejhoršího. Mně bylo tenkrát opravdu hrozně, protože jsem si naivně myslela, že se nám bude žít lépe, a něco takového jsem naprosto nečekala. Krátce po invazi vydal Kreml prohlášení, že jednotky vojsk Varšavské smlouvy „vstoupily na území Československa, aby poskytly bratrskou pomoc jeho lidu“. Vedení státu nabádalo občany, aby zachovali klid, a naši vojáci dostali rozkaz zůstat v kasárnách.

Rozhlas vysílal až do chvíle, kdy ho sovětští vojáci obsadili. Neobešlo se to bez krvavých bojů, jen před rozhlasem při nich zahynulo přinejmenším sedmnáct lidí. Z rozhlasu zněly zprávy o tisících demonstrantů v ulicích, kteří stavějí z aut a autobusů barikády. Na Vinohradské třídě zapálili sovětští vojáci svou zběsilou palbou několik domů, jejichž obyvatelé uvízli v plamenech. Přelaďovali jsme mezi Hlasem Ameriky a Svobodnou Evropou, stanicemi, které nás po léta informovaly o tom, co se děje v naší vlastní zemi. Teď říkaly, že okupační síly obklíčily budovu Ústředního výboru komunistické strany, v níž se zdržoval Dubček a jeho ministři, a že příslušníci StB zatýkají „kontrarevolucionáře“.

Zamrazilo mě. Co to má znamenat? Ani já, ani Viktor jsme nebyli ve straně a neměli jsme ani žádné funkce v našich uměleckých svazech. Jsme kontrarevolucionáři? Kde je Viktor? Nemůže se mu něco stát?

Je těžké popsat ty pocity tísně, s nimiž jsme prožívali první dny po okupaci. Dubček byl spolu s dalšími představiteli strany unesen do Moskvy a my jsme se báli, že už se nikdy nevrátí. Už zase nám připadalo, že vítězství nelze dosáhnout pravdou, nýbrž jen hrubou silou. Těžko se mi chápalo, že existuje podobný režim jako ten fašistický – krutý, hloupý, antisemitský. To nemůže být pravda!

Ani po dvou dnech jsme neměli žádné zprávy o našich blízkých. Odvážila jsem se vyjít z domu, šla jsem ven nadýchat se trochu čerstvého vzduchu a také nakoupit nějaké zásoby, dokud to ještě bylo možné. A koho že jsem to na náměstíčku nepotkala? Mou maminku! Zrovna přijela is Viktorem, jemuž se nějak podařilo sehnat dost benzínu, aby dolil nádrž a mohl jet zpátky do jižních Čech.

„Jeli jsme hned, jak to šlo,“ říkala mi maminka. „Potkali jsme stovky tanků, museli jsme se mezi nimi proplétat. Jednu chvíli nám běžel vedle auta zajíc, jako by se i on snažil před nimi utéct.“

Oddechla jsem si, že je vidím a že jsou v pořádku. Má maminka, jíž bylo v té době dvaasedmdesát, nám řekla, že když přijely tanky, vyšla ven do ulic a chtěla s těmi vojáky diskutovat. Ptala se jich: „Co tu děláte? Víte vůbec, kde jste?“

Byli to vesměs mladí kluci, tvářili se dost zmateně a pár jich jí potvrdilo, že jim ani neřekli, že jsou v Československu. Mysleli si, že je vysadili v Rakousku nebo v Německu a že Sovětský svaz vyhlásil válku. „Nemáme žádné zbraně. Jsme vaši bratři a sestry. Nejsme nepřátelé. Vraťte se domů.“

Tisíce Čechů vyšly do ulic. Všichni spílali vojákům a házeli po nich různé předměty. Přepisovali jména ulic, aby je zmátli, nebo jim pomalovávali tanky hákovými kříži.

Doporučovalo se brát si na sebe víc vrstev oblečení, aby to tolik nebolelo, když vás vojáci nebo příslušníci sboru národní bezpečnosti budou bít. Viktor šel do rozhlasu, kde pracoval, zeptat se, jestli může nějak pomoci. Zastihl tam všechny ve stavu naprosté paniky, a zrovna když byl ve své redakci, Sověti prolomili vchodové dveře a pronikli dovnitř. Měl štěstí, že unikl zatčení nebo něčemu ještě horšímu. Ruští vojáci prohledali celou budovu, načež zjistili, že živé vysílání, které chtěli zarazit, probíhá odjinud – z utajovaného stanoviště. Navíc okamžitě naskočilo několik ilegálních rozhlasových stanic a dál zpravovaly občany o tom, co se děje.

Viktorem i maminkou ty události naprosto otřásly a bylo jim jasné, že musí z Prahy pryč. Maminka pořád říkala, že vypadli z našeho bytu tak rychle, že si není jistá, jestli vypnula plyn.

Byli jsme tak rozhození a vyděšení, že když se ozvalo zaklepání na dveře našeho venkovského útočiště, všichni leknutím nadskočili. Ale nebyli to ani Sověti, ani StB. Byl to starosta města a ptal se, jestli může dál. Řekl nám: „Není to tu pro vás bezpečné. Ani ne tak pro Viktora jako pro vás, Zuzano, protože často cestujete na západ. Můžeme vás schovat. Město má bunkr z druhé světové války. Můžete se tam uchýlit a my vám budeme nosit jídlo, dokud nebezpečí nepomine.“

Byla to hrozná doba, ale lidé byli během ní k sobě nesmírně ohleduplní a pomáhali si. Všechny nás spojoval vztek na Sovětský svaz i na Maďarsko, Polsko, Bulharsko a NDR za to, že spojily své síly a povolali přinejmenším 250 000 vojáků, aby vtrhli do naší země. Poděkovali jsme panu starostovi za jeho nabídku a doufali jsme, že ji nebudeme muset využít.

Uplynuly dva dny, během nichž se v jižních Čechách nic neudálo. Usoudili jsme, že je načase něco udělat. Moje maminka, která opakovaně přicházela o svůj domov, se bála, že přijdeme o náš vinohradský byt, takže jsme se – čtyři dny po invazi, a když jsme se dozvěděli, že do Prahy odjíždí první autobusový spoj – dohodli, že pojedu já a zkontroluji, zda je všechno v pořádku.

Odjela jsem se seznamem pokynů, co je potřeba udělat a co dovézt zpátky. Viktor mi řekl, ať naším nově zavedeným telefonem zavolám našim přátelům a zkusím zjistit, co se děje. „Zjisti, jestli jsou doma, jestli je nesebrali tajní nebo jestli neutekli za kopečky.“ Maminka po mně chtěla, abych dovezla naše převzácné fotografie, jídlo a oblečení. Když jsem přijela do Prahy, byly v ulicích tanky a sovětští vojáci na každém rohu a viděla jsem i shořelá auta a tramvaje. Nad městem se vznášela tíživá atmosféra.

V našem bytě bylo všechno v pořádku a plyn byl vypnutý. Okamžitě jsem rozsvítila všechna světla, aby každý, kdo půjde kolem, viděl, že tam jsem. Sedla jsem si k telefonu a strávila celý den obvoláváním všech počínaje Josefem Sukem a konče Karlem Ančerlem, ale nikoho jsem nezastihla doma – nebo přinejmenším nikdo z nich nebral telefon.

Podařilo se mi dovolat se několika přátel, kteří bydleli na opačné straně města, a když zjistili, kde jsem, bez ohledu na zákaz vycházení po desáté hodině večer mi řekli:

„Nemůžeš tam zůstat sama. Přijedeme k tobě a budeme tam s tebou.“

Když druhého dne ráno zazvonil telefon, vylekalo mě to a s obavami jsem zvedla sluchátko. Byla to producentka australské rozhlasové společnosti ABC, volala mi, aby si ověřila, že stále ještě platí, že za dva dny přijedu do Západního Berlína natočit pro rozhlas rozhovor o mé nadcházející koncertní cestě do Austrálie.

„Četla jste noviny, paní?“ zeptala jsem se jí nevěřícně.

„Ne. Proč?“ zeptala se.

„Tak vám radím, abyste to udělala,“ řekla jsem a zavěsila, protože jsem věděla, že mé hovory mohou být odposlouchávány.

Krátce na to zazvonil telefon znovu a byla to Margot Vogl, manželka mého druhého bratrance. Volala z Anglie. Snažila se vyjadřovat diskrétně. „Přijedeš do Londýna na turné, jaks plánovala?“ ptala se v šifrách. „Ať jede Viktor s tebou. Budete samozřejmě bydlet i jíst u nás.“

Pochopila jsem, že nám nabízí ubytování v případě, že se rozhodneme emigrovat, ale poděkovala jsem jí. „Ne, turné bylo zrušeno a já nikam nejedu, Margot, a Viktor také ne.“

Když jsem telefon zavěsila, Margot asi za půl hodiny zavolala zase. „Zkoušela jsem ti volat hned ještě jednou, ale přepojili mě na nějakou dívku na poště, která mi sdělila, že nejsi doma. Ohradila jsem se, že se plete a že jsem s tebou právě mluvila. To děvče mi řeklo: ,Ano, paní Růžičková je doma a hodlá tam zůstat.´“

◆ ◆ ◆

Po celou dobu, co jsem byla v Praze sama, jsem se nejvíc ze všeho bála, že vzhledem k tomu, že lidé stále pokračovali v protestech a psali na zdi slogany jako „Běž domů, Ivane!“, se vojáci Varšavské smlouvy rozhodnou přerušit spojení mezi jednotlivými kraji, aby umlčeli nepokoje, což by znamenalo, že lidé nebudou moct po republice cestovat.

Kdyby k tomu došlo, zůstala bych uvězněná sama ve městě a Viktor a maminka by trčeli na venkově. Chtěla jsem stůj co stůj za nimi, a přestože jsem se pořád bála, aby mě nezadrželi jako kontrarevolucionářku, jakmile to bylo možné, pospíchala jsem za nimi. Maminka si vzala na starost tak, jak to dělala celou válku, abychom byli v bezpečí, v teple a zásobeni jídlem, protože co kdyby se z toho vyklubala další světová válka. Spolu se členy Viktorovy rodiny nakoupili všechno potřebné, abychom mohli přežít mnoho měsíců v obležení, takže jsme byli dokonale připraveni na cokoli, co by mohlo v nejbližší době nastat.

Byla to tenkrát pěkně zapeklitá situace. Čekal mě koncert v Bruselu a ještě předtím jsme měli s Josefem Sukem jet do Vídně a potom na turné po Austrálii, ale neměli jsme ani tušení, jestli pořád ještě budeme smět vycestovat. Všichni nejvýznamnější čeští hudebníci hráli v létě 1968 někde na festivalech v zahraničí a spousta z nich se rozhodla tam zůstat.

My, kdo jsme ulpěli za železnou oponou, jsme si připadali absolutně bezmocní. Vzpomínám si, jak k nám přišel Josef Suk a byl úplně zdrcený. Hrál na nástroj propůjčený od státu, „stradivárky“ s přenádherným zvukem. Bez nich nedal nikdy nikam ani ránu. A já si vzpomínám na naši první zkoušku po příchodu Sovětů, po níž ten vzácný nástroj uložil s povzdechem zpátky do futrálu a řekl: „Už to nemá cenu.“

Zpočátku jsme se všichni dost báli a vadilo nám, že nemáme žádné pořádné informace. Ilegální rozhlasové stanice hlásily, že dochází k zatýkání známých umělců a politiků. Později jsme se dozvěděli, že jejich sousedé odstranili jména ze zvonků na domech a z poštovních schránek, aby příslušníci StB nemohli zjistit, kde hledaní bydlí. Potom se zdálo, že jdou jen po těch, kdo se nějak politicky angažovali, takže jsme doufali, že nás se to netýká.

Navzdory tomu, že ve světě se zvedla vlna rozhořčení az mnoha stran přicházely hlasy odsuzující vojenskou intervenci do Československa, žádná velká kontrarevoluce v Praze neproběhla. Po prvních několika vlnách protestů, při nichž lidé pálili sovětské vlajky a několik lidí spáchalo veřejně sebevraždu, občané rezignovali a ve společnosti zavládla apatie. Lidé doufali, že Dubček a Brežněv dospějí k nějakému kompromisu, ale k žádnému vyjednávání nedošlo. Sověti dospěli k názoru, že jim nezbývá než uplatnit vládu „pevné ruky“. Čeští vládní představitelé byli postaveni před nutnost podepsat protokol o zvrácení reformního hnutí pod pohrůžkou, že nepodepíší-li, čeká je vězení. Podepsal Dubček a s ním i většina jeho ministrů. Když se vrátil domů, prohlašoval i za všechny své spolupracovníky, že jsou odhodláni zabránit dalšímu krveprolévání, protože by to, jak říkal, byla katastrofa.

To byl konec pražského jara.

Viktor to tomu německému filmovému štábu řekl zčásti jako vtip, ve skutečnosti jsme nic takového nikdy nečekali a byli jsme pořád ještě v šoku. Veškeré naděje jsme upínali k tomu, že Dubček vydrží a přijde s nějakým řešením, ale nestalo se ani jedno, ani druhé. Ani ne za rok rezignoval na funkci prvního tajemníka strany, za další rok byl z komunistické strany vyloučen a skončil jako lesní dělník. Jeho místo zaujal Gustáv Husák, který byl jmenován, aby uskutečnil takzvanou „normalizaci“.

Následovala vyškrtávání a vylučování ze strany a všichni jsme museli podepsat prohlášení, že jsme se, pokud jde o pražské jaro, nechali pod vlivem západní propagandy pomýlit. Museli jsme také učinit sebezpytné prohlášení, jaké poučení jsme si z krize v roce 1968 odnesli.

Jaké poučení jsme si odnesli? Ale ano, něco jsme se naučili. Naučili jsme se nemít žádnou naději.

◆ ◆ ◆

V září 1968 bylo pořád ještě možné dostat se legálně přes hranice a kolem třiceti tisíc Čechů uteklo, takže jsme i my hodně přemýšleli o emigraci, a jednou jsme to dokonce celou noc probírali s Josefem Sukem.

Měli jsme několik možností. Turné po Austrálii bylo zrušeno, ale směli jsme jet hrát do Vídně a do Bruselu. V té době jsem měla ještě jednoho stálého hudebního partnera, vynikajícího violoncellistu Jánose Starkera, s nímž jsem mnohokrát vystupovala. Bylo to s ním stejné jako s Josefem Sukem – hráli jsme a hráli a cítili, že hudební chemie mezi námi perfektně funguje. Pořád mi opakoval: „My jsme duo. Nikdo nebude hrát s tebou a nikdo nebude hrát se mnou.“ A hráli jsme spolu po celém světě. Měli jsme velmi důvěrný přátelský vztah a János také požádal Viktora, aby mu napsal skladbu.

János Starker měl významnou pozici na Jacobs School of Music na Univerzitě v Bloomingtonu ve státě Indiana. V roce 1968 přijel do Prahy a nabídl mi, že jestli se rozhodneme emigrovat, vyjedná mi tam místo. Také mi zajistil pozvání, abych mohla vystoupit na jeho univerzitě av Metropolitním muzeu v New Yorku, což byl další způsob, jak jsme mohli utéct. Byla bych s sebou mohla vzít i maminku, která by bydlela u své sestry Elsy v New Yorku, a já bych pak nastoupila na pedagogický post v Indianě. Viktor měl kamaráda, který by mu sehnal místo na Vassar College, asi sto kilometrů severně od New Yorku, takže bychom se v Americe uchytili.

Domluvili jsme se s Josefem Sukem, že přinejmenším na náš vídeňský recitál bychom ještě jet měli. Měli jsme tam mimo jiné uvést Viktorovu Sonátu pro housle a cembalo, kterou napsal speciálně pro nás. Poprvé jsme ji uvedli už v Rudolfinu toho roku a všechno nasvědčovalo tomu, že by to mohl být velký úspěch po celém světě, zejména v New Yorku. Josef odjel do Vídně v předstihu se svou manželkou a dohodli jsme se, že kdyby se stalo něco opravdu neblahého – jako třeba kdyby zavřeli někoho z našich přátel nebo by se situace nějak zhoršila – poslal by telegram, že koncert je zrušen. To by byl pro nás signál, ať hned jedeme do Vídně. Doufali jsme, že by naše úřady mohly projevit shovívavost, nechaly nás vycestovat a my bychom potom zůstali nějakou dobu ve Vídni, dokud se nerozhodneme, co dělat dál.

Nikdy jsem neztratila kontakt s Hugem Lengsfeldem, člověkem, který převzal po Fredym Hirschovi jeho práci v Osvětimi. Změnil si jméno na Pavel Lenek a – po nějakém čase, kdy působil jako ředitel Pragokoncertu – emigroval do Vídně, odkud nám také nabízel pomoc, ale my jsme to nakonec nepotřebovali. Zahráli jsme s Josefem Sukem Viktorovu sonátu před téměř prázdným sálem a pak jsme se vrátili domů.

Můj problém spočíval v tom stejném dilematu, které řešil můj otec po událostech v roce 1939. Opustit Československo by znamenalo utéci z prostředí, v němž atmosféra čím dál víc houstla, ale rozhodně bychom k tomu v té době nepotřebovali žádnou zvláštní odvahu. Jenže stejně jako on jsme i my měli neodbytný pocit sounáležitosti s občany své země. Navíc jsem si uvědomila, že já bych pravděpodobně emigraci ustála, ale ne už tak Viktor, který by bez české přírody a jazyka usychal jako květina bez vody. Vždycky by si připadal jako cizinec mezi cizinci. Možná by to vydržel rok, ale to, že by se nesměl vrátit a možná by už nikdy nemohl vidět svůj domov a svou zemi, by na něho bylo moc. Příroda v jižních Čechách byla pro Viktora mocným zdrojem inspirace a je to nezaměnitelně slyšet v jeho skladbách. Nepopsatelně by se mu stýskalo po domově a pravděpodobně by se s tím nedokázal vyrovnat. Stejně tak to měl Josef Suk. I on byl velký vlastenec.

Dirigent Karel Ančerl emigroval prakticky okamžitě.

O svou první ženu a syna přišel v Osvětimi a nehodlal vystavovat riziku i svou druhou rodinu, zejména když hned od začátku byly patrné antisemitské nálady. Vzpomínám si, že jsem potkala jednoho známého, dirigenta, který byl členem Ústředního výboru komunistické strany a očividně ho překvapilo, že mě tu po okupaci ještě vidí. „Co tu děláš, Zuzano?“ ptal se mě. „Pro Židy je tu nebezpečné teď zůstávat.“

Navzdory dusné atmosféře, a přestože jsme toužili po svobodě, jsme se rozhodli zůstat. Významné osobnosti putovaly do vězení a byly zbavovány funkcí. Všechny nás sledovali. Odposlouchávali nám telefony. Monitorovali naše hovory. Na příslušných místech věděli, s kým se přátelíme a zda se podřizujeme novým zákonům, které nás stále více omezovaly.

Viktor se propadl do hlubokých depresí, ale jeho tvůrčí invence byla tak obrovská, že by klidně mohl být i spisovatelem. Nikdy nepřestal komponovat a v těchto letech měl své nejproduktivnější období. Psal skladby pro nejrůznější nástroje. Své pocity vyjádřil zejména v několika svých sonátách a ve své působivé Symfonii č. 3 op. 33, kterou napsal v roce 1970 jako reakci na čas, který jsme prožívali. Krátce poté odešel z rozhlasu a nadále se už věnoval jen své hudbě.

Už zase jsme se ve svých nadějích zklamali, protože naděje jsme přece jenom měli. Ti z nás, kteří si pamatovali první republiku, měli „naději, kde už naděje nebylo“, že se ty staré časy zase obnoví.

Místo toho nám nastala nová éra – už ne stalinismus, ale neméně krutá. Metody mučení byly jiné, mnohem rafinovanější. Lidé byli drženi v šachu přes rodinné příslušníky – hrozbou byl buď nějaký fyzický postih, nebo nějaký způsob citového vydírání. Vzkaz zněl: udělej to a to, jinak se tvé děti nedostanou na studia, tvůj manžel nebo tvoje manželka přijde o zaměstnání ve škole, v ordinaci nebo na univerzitě a tvé matce nebo tvému otci se nedostane náležité zdravotní péče. Vždycky vám vyhrožovali přes vaše nejbližší a nejdražší.

Když jste byli třeba v hospodě – v té době došlo k odstupňování kategorií, takzvaných cenových skupin pohostinských zařízení od první do čtvrté – nemohli jste o ničem otevřeně mluvit. Všude byla skrytá odposlouchávací zařízení. Když se na chodbě akademie potkali tři studenti a zastavili se spolu na kus řeči nebo když spolu jeli v tramvaji, vždycky se naskytl někdo, kdo je podezíral z vedení podvratných řečí a vstoupil jim do hovoru. Běžně se od lidí čekalo a byli k tomu povzbuzováni, aby slídili a donášeli na druhé. Občané byli obtěžováni a bez milosti stíháni za sebemenší poklesek. Spisovatelům i hudebníkům byl zabavován majetek. Vycházelo minimum nových knih.

Říkalo se tomu „normalizační“ proces a všichni jsme za něho žili ve strachu, že nám něco hrozí. Pokud jste nedostávali honoráře v cizí měně jako já, mohli jste ve své kariéře postoupit jen na určitou úroveň a pak jste narazili na cosi jako strop. Pokud jste nebyli členem nebo členkou komunistické strany, neměli jste šanci dostat se na nějakou významnější pozici. Měli jste profesní dráhu zablokovanou. Například Viktorův dobrý známý Karel Matoušek byl člověkem vyloženě s talentem na místní politiku, ale za komunistického režimu tento svůj dar prostě nesměl uplatnit. Mohl být v čele obce nebo klidně i poslancem a udělat úspěšnou politickou kariéru. Hned po revoluci ho v jeho městě také starostou zvolili a potom znovu ještě na další tři období. Stejně tomu tak bylo i u Ivany, naší známé, která byla učitelka a učila na jedné místní základní škole. Ve své profesi byla výborná a myslím, že by mohla učit i starší děti na střední škole. Právě tak jako se Viktor nemohl stát v rozhlase šéfredaktorem a já jsem nesměla učit hru na cembalo, všichni jsme nejen ztratili své nejlepší roky, kdy jsme mohli pracovat na svých kariérních postupech, ale také jsme ze sebe nemohli vydat to nejlepší, co mohla společnost získat od nás.

Takový útlak trval po celé dlouhé roky současně s hrozbou války, která se v té době zdála na spadnutí. Po okupaci se po Praze vyprávěl vtip, který dokonale tu situaci vystihuje: „Netluč hlavou o zeď, mohl bys uvolnit kámen a zabít vězně v sousední cele.“ Neboli každá akce vyvolává reakci, a jestli se dopustíte něčeho protizákonného, dopadne to nepříznivě na ty, kdo vám jsou nejblíž.

Nejvíc na mne ten útlak dolehl vždycky, když jsem směla vycestovat ze země – a to jsem mohla i nadále, protože soudruzi stáli o valuty, které jsem jim mohla vydělat, víc než kdy jindy. Vysílali mě do porot doslova stovek interpretačních soutěží a na spousty koncertů a lačně se sápali po mých honorářích. Teď jsem navíc musela vždycky ještě vyplnit dlouhý dotazník s kolonkami, kam jsem šla, s kým jsem se setkala a s kým si dopisuji. Koncem 60. let mě pozvali z Royal Academy v Londýně, abych tam přednášela o Bachových kantátách, a hned po přednášce za mnou přišlo několik studentů a pozvali mě na sklenku vína. Bylo mi z toho do pláče, protože jsem věděla, že studenti u nás by se nikdy nemohli dát takhle dohromady nebo si neformálně podebatovat se zahraničním lektorem o tom, co si kdo myslí. Při jiné příležitosti si mě předvolali na sekretariát jedné pražské fakulty a nějaký člověk, který tam zastával funkci předsedy KSČ, mě požádal, abych vyřídila vzkaz profesorovi, s nímž jsem se přátelila. „Vyřiďte mu, prosím, že o něm víme, že vypráví politické vtipy,“ řekl mi funkcionář výhrůžně. „A řekněte mu, ať toho nechá.“

Jak to tak chodí, život šel dál a já i Viktor jsme pokračovali v práci, vyučovali a hráli hudbu. V srpnu 1969 jsem na akademii uspořádala s profesorem Jiřím Reinbergerem mezinárodní interpretační kurz barokní hudby. První ročník byl zaměřen na cembalo a varhany a přijeli hudebníci z devíti zemí, další rok jsme tedy kurz otevřeli ještě pro klarinetisty a fagotisty.

Čestný titul „zasloužilá umělkyně“ jsem získala ještě před srpnem. (Ve stejném roce jako já dostal totéž ocenění i Viktor.) Předával mi ho Mirek Galuška, tehdejší ministr kultury. Bylo to v té vzrušené kamarádské atmosféře, doba, na niž nikdy nezapomenu.

Ke státní ceně se mi už tak radostné vzpomínky nevážou. Jednou jsem na chodbě Rudolfina potkala svého bývalého profesora komorní hry Karla Pravoslava Sádla – KáPéeS – a na rtech mu hrál takový zvláštní úsměv. Zeptal se mě, za jakou skladbu bych chtěla být oceněna státní cenou. Zarazilo mě to a odpověděla jsem: „Pane profesore, teď raději ne...“ Pochopil to okamžitě, jenomže byl poctivý a na komisi to po pravdě zdůvodnil. Krátce na to jsem potkala jednu nejmenovanou umělkyni, které jsem si velmi vážila, ale ona se na mě podívala velice přísně a pokárala mě: „Slyšela jsem, že jste odmítla státní cenu, to se nedělá. Proč jste to udělala?“

Řekla jsem jí, že už jsem zasloužilá umělkyně a že bych nerada, aby se o mně mluvilo jako o lovkyni cen. Nicméně den před udílením cen, kdy jsem navíc ležela v posteli s nepříjemnou chřipkou, mi doručili obálku s oznámením, abych se dostavila na Pražský hrad k převzetí ceny. Přišlo to bez předchozího upozornění, nikdo o tom se mnou nemluvil a nedostala jsem možnost odmítnout. Normálně to bylo tak, že když měl někdo takové ocenění dostat, novináři ho vyfotografovali a napsali o tom do novin. Tentokrát se nic takového nekonalo a já jsem ani nemohla říci ne, protože slavnostní ceremonie se měla konat už nazítří. Bylo to hodně divné.

Bylo mi nesmírně stydno, že mám takové ocenění převzít v době, kdy v těch děsných zprávách v denním tisku vláda kdekoho a kdeco pranýřuje. Vzpomněla jsem si na svého otce, jak byl hrdý a statečný, a říkala jsem si, co by si asi o mně pomyslel, že jdu v takové situaci na Hrad, ale neměla jsem na vybranou. Nechtěla jsem přijít o svou hudbu.

Bojovala jsem o ni tak dlouho, že jsem prostě tohle ponížení musela podstoupit.

Jedním z důvodů, proč mě a později i další mně podobné donutili toto ocenění přijmout, bylo, že to byla dobrá propaganda směrem na západ – světoznámá cembalistka Zuzana Růžičková přijala od státu státní vyznamenání. Kdybych to neudělala, pravděpodobně by mi už nedovolili jezdit do zahraničí a možná ani vystupovat. Někteří lidé, když se to dozvěděli a viděli mě v televizi přebírat státní cenu, si nejspíš mysleli, že dělám ústupky komunistům, ale nebylo tomu tak. Mohla jsem dál jezdit do světa a hrát a ukazovat světu, že Československo je země s bohatou kulturou a plná krásné hudby a velkých talentů.

Že v ní komunisté nemají poslední slovo.

Bylo to deprimující, ale nic nenasvědčovalo tomu, že by se poměry mohly nějak změnit. Brežněv měl v čele Sovětského svazu a všech jeho satelitních států pevnou pozici a vydrželo to tak dalších čtrnáct let. Dubčeka se zbavili. Věřil, že Brežněv a jeho vláda vyhodnotí to, o co se pokoušel, jako snahu o pokrok. Místo toho nás bezděčně hodili o celé roky zpátky. Byla to bezútěšná doba, ten čas bezprostředně po okupaci, žádná radost, nic se nesmělo. Lidé byli sklíčení.

Trvalo to až do roku 1985, než konečně někdo pochopil, o co se Dubček tenkrát pokoušel. Konkrétně Michail Gorbačov, který se v tom roce stal prvním tajemníkem komunistické strany Sovětského svazu, a tedy prvním mužem Kremlu. Do té doby jsme byli jen otroky diktátorů a tyranů – úplně stejně jako po roce 1939. Bylo na tom něco úděsně symetrického. Pouze, jako všichni otroci – i ti, kteří se před režimem krčí – jsme pořád dál snili o svobodě a někdy jsme si i vyskakovali.

Jak říkával Viktor: „Člověk nemůže být otrokem na věky.“

◆ ◆ ◆

V letech následujících po sovětské invazi jsme s Viktorem dostávali hromady dopisů ze západu, jejichž pisatelé nás chválili za to, že jsme zůstali. „Lidé ve vaší zemi vás potřebují,“ psali nám naši přátelé. „Ani nevíte, jak je vaše hudba pro ně důležitá.“

V té době byly jen dva televizní kanály, na jednom běželo celý den komunistické zpravodajství a druhý vysílal většinou klasickou hudbu, takže pokud člověk nesympatizoval s komunistickou stranou nebo měl těch žvástů prostě už dost, přepnul na hudební kanál.

Několikrát jsem se na obrazovkách už objevila, ale teď, když jsem si získávala pověst mezinárodně známé umělkyně, mě zvali mnohem častěji. Často se mnou natáčeli seriály, v nichž jsem měla možnost mluvit o Bachovi a o významu jeho hudby, takže jsem se musela ještě hlouběji nořit do bádání o jeho životě. Do pořadů byli zváni hosté z nejrůznějších společenských vrstev, kteří také milovali Bachovu hudbu. To se mi moc líbilo, protože to často byli prostí lidé a vyprávěli mi, kdy poprvé uslyšeli Bacha – třeba když šli kolem kostela nebo koncertního sálu – a jak jim to změnilo život. Jeden člověk třeba řekl: „Bylo to, jako kdyby mi nějaký hlas shůry říkal, že Bach by se měl vždycky hrát v kostele.“

Když jsem už měla takovou prestiž, začali mě vyplácet v poukázkách známých jako tuzexové bony. Dalo se jimi platit v síti speciálních obchodů, v nichž si člověk mohl koupit šaty, alkohol a cigarety, které se nikde jinde nedaly sehnat. Občas jsme si za ně něco koupili, ale hlavně jsme si peníze šetřili, abychom si mohli pořídit auto. Na auto se tenkrát šetřilo mnoho let.

Jeden čas to vypadalo, že nebudu smět ven vyjíždět vůbec, ale párkrát vycestovat mi dovolili, nejčastěji s Josefem Sukem. Ani jeden z nás nevěděl, proč nám někdy víza nedají a někdy ano. Po nějaké době jsem potkala známého, který byl stranickým funkcionářem a řekl mi: „Tak ten tvůj problém je už naštěstí vyřešený.“

„Jaký problém?“ zeptala jsem se.

Moje otázka ho překvapila. „Ty o tom nevíš?“ podivil se. „Na schůzi ústředního výboru se probíralo, že když nejste ve straně, měly by se vám zastavit cesty do zahraničí. Že když vám honoráře vyplácejí kapitalisté, je celá vaše sláva vlastně umělý produkt západní propagandy. Padl návrh, aby výbor místo vás doporučil jiné duo, housle a klavír. Načež se někdo zeptal: ,A stojí to za ten skandál?‘, a všichni se shodli, že ne.“

Výbor moc dobře věděl, že kdyby nám najednou zatrhl koncertní cesty do zahraničí, vyvolalo by to na západě spoustu otázek. Kromě toho potřebovali naše peníze i naši prestiž, takže jsme směli vyjíždět ven dál, ale připadalo jim, že by nás měli za naše podvratné vztahy se západem alespoň nějak „potrestat“. Nakonec na to přišli a usnesli se, že nebudeme smět vystupovat v lázeňských letoviscích. Žádný jiný postih vymyslet nedokázali.

Takzvaná normalizace postupovala plíživě. Nový ředitel Pragokoncertu vedl oddělení vážné hudby poměrně dobře a nabídky, které mi tam chodily, vyřizoval kladně. Dál jsem jezdila na mistrovské kurzy do Curychu učit různé světoznámé hudebníky a odtamtud jsem moh-la vyjíždět kamkoli na západ, třeba na letní festival ve Schwetzingenu v roce 1971, kde jsem účinkovala na koncertě s Jánosem Starkerem. Tam se mi stalo i něco pro zasmání. János měl rád humor a já si vzpomínám, jak jsem se po festivalu převlékla na večeři a teprve pak jsem si všimla, že mám na sobě pořád ještě své zlaté koncertní boty – k letním šatům. Normální boty jsem si nechala na zámku, který mezitím zamkli. Druhého dne jsem se vrátila, abych pokračovala ve výuce na mistrovských kurzech, načež se najednou János objevil ve dveřích, mé boty držel v ruce, a se spikleneckým mrknutím povídá: „Zuzano, tohle sis včera večer zapomněla.“

Pochopitelně se všichni rozesmáli.

Pro ředitele Pragokoncertu jsem byla vlastně taková loutka, kterou vodil na provázku. Vypadalo to tak, že mi třeba zavolal se slovy: „Pojedete na tři týdny do Arménie, od tohoto do tohoto dne.“ Obvykle jsem neměla na vybranou, ale byla místa, kam bych raději nejezdila. Když jsem měla v roce 1970 jet do Turecka, vložil se do toho Viktor – což zpravidla nedělal. „V Turecku mají epidemii cholery,“ řekl mi. „Zavolám do agentury a řeknu jim, že tam nemůžeš jet.“ A hned to také udělal. Ovšem jejich reakce nebylo zrovna to, co čekal.

„Tak dobře,“ souhlasili. „V tom případě pojede do Íránu.“

Do Teheránu jsem přijela v době, kdy byl u moci pořád ještě šáh. Ještě před Ajatolláhem Chomejním. Bylo to překrásné město – trochu jako Paříž, plné elegantně oblečených žen a pěkných aut. Na československém velvyslanectví mi dali na přivítanou obrovskou kytici a moc pěkně se o mě starali. Škoda, že jsem tam pak už nikdy znovu nejela.

Na pražské akademii jsem si v roce 1968 udělala docenturu, ale neměla jsem co učit, protože cembalo se jako samostatný obor nevyučovalo. Takže jsem koncem sedmdesátých let kývla na nabídku učit na Vysoké škole múzických umění v Bratislavě, kde jsem vytvořila cembalovou třídu. Každých pár týdnů jsem vždycky jela vlakem přes noc a učila jsem tam celý den. Dělala jsem to pět let, po mně mou třídu převzal můj asistent. Ale Slováci byli milí a utvrzovali mě: „V Bratislavě je pro vás místo vždycky.“ Nakonec přišla i nabídka na rezidenci na bachovském festivalu v Ansbachu (Bachwoche Ansbach), který tenkrát vedl cembalista a dirigent Karl Richter. Odehrála jsem tam všechno od invencí a toccat až po Goldbergovy variace, Dobře temperovaný klavír a Braniborské koncerty. Následně jsem dostala pozvání z mnoha nejrůznějších zemí k účasti na bachovských i jiných festivalech v Lipsku, Stuttgartu, Heidelbergu, Frankfurtu, Bathu a Oregonu a také do Sovětského svazu. Všichni nabízeli velmi dobré honoráře.

Stát sice zkonfiskoval osmdesát procent valut, v nichž jsem byla vyplácena, ale o potěšení ze hry mě připravit nemohl. Za mou práci mně vyplatili vždycky v českých korunách a to mi stačilo. I Viktorovi začínaly chodit docela uspokojivé tantiémy za provozování jeho skladeb. Neměli jsme se bůhvíjak dobře – a státní orgány znaly naše finanční poměry do posledního detailu, ale Josef Suk a já jsme byli pravděpodobně nejlépe placenými umělci v oblasti československé vážné hudby. Ekonomicky jsme na tom byli dost dobře a žilo se nám tenkrát snáze. Nejlepší ze všeho bylo, že jsem si konečně mohla koupit vlastní cembalo, takže jsme prodali koncertní křídlo a místo něho jsme koupili Ammera, kterého jsem sehnala v NDR. Znamenalo to, že na ně mohu hrát doma, a byla jsem spokojená. Bylo to nástroj, na který jsem doma cvičila, vozila jsem si ho s sebou na koncertní cesty a naprosto jsem se s ním sžila až do osmdesátých let, kdy jsem si koupila cembalo z dílny německého stavitele Georga Zahla.

Jednou si mě zavolali na Ministerstvo kultury a řekli mi, že do mé třídy bude chodit nějaká ruská profesorka na šestiměsíční „náslech“. Pořád jsem ještě nesměla učit české studenty nebo nějaké významnější umělce ze socialistických zemí, ale měla jsem kolegu, který učil v Sovětském svazu hru na varhany, a posílal mi ruské studenty, aby u mě studovali hru na cembalo. Ta paní profesorka přijela, docházela na mé hodiny a dělala si poznámky. Měla s sebou půvabnou překladatelku, blondýnu s krásnými copy. Říkala jsem jí „bábuška“.

Po dvou hodinách mého pečlivého výkladu všeho, co jsem ukazovala a předváděla, se ozvala paní profesorka tiše a anglicky řekla: „Nemusíte být tak důkladná. Ona chce mít prostě jen klid. Tohle ani nejsou její vlasy – je to paruka, protože chce vypadat víc jako Ruska.“ Spřátelily jsme se, dopisovaly jsme si, a když jsem příště přijela do Minsku, vzala mě do několika galerií a na neoficiální koncerty. Musely jsme počkat, až půjde moje tlumočnice spát, ona pak na mě zazvonila a já jsem se vyplížila ven. Byla moc milá a měla dceru, která se také jmenovala Zuzana, ale zemřela v roce 1986, po havárii v jaderné elektrárně v Černobylu.

Život šel dál, mé cestování i mé koncertování, i když jsem jen málokdy věděla, co se děje v zákulisí. Lidé na vysokých postech mi naštěstí projevovali vstřícnost – přinejmenším ti, kteří mě znali. Měla jsem v Pragokoncertu kamaráda, byl zaměstnaný na zahraničním oddělení, ale byl to vystudovaný violoncellista. Jednou, bylo to v sedmdesátých letech, si mě pozval do své kanceláře a řekl mi: „Podívej, co mi tu přistálo.“ Ukázal mi dopis, který na agenturu přišel z československého zastupitelského úřadu v Německé spolkové republice a pisatel si v něm stěžoval, že tam jezdím nějak příliš často a mám příliš mnoho koncertů. A požadoval po mém kamarádovi, aby se postaral o to, abych už tam dál nejezdila. Vysmál se tomu, dopis přede mnou roztrhal a hodil ho do koše.

◆ ◆ ◆

V rámci svých pracovních povinností směl vyjíždět do zahraničí i Viktor. V 60. letech ho rozhlas vyslal do poroty skladatelské soutěže, která se konala v Paříži, a měl vybrat skladby, které v ní budou zastupovat českou soudobou hudbu.

Sedli jsme si u nás v kuchyni ke stolu plnému partitur a jeho poznámek a Viktor mi řekl, že do soutěže vybral tři skladby. Jedna z nich byla od jeho skladatelského kolegy, který ho před časem očernil a zasloužil se o to, že Viktor přišel o pedagogické místo na akademii.

Byla jsem z toho paf. „To myslíš vážně?“ zeptala jsem se naštvaně.

„Jasně,“ odpověděl. „Je to dobrá hudba.“

Skladba toho kolegy nezískala v soutěži nejvyšší počet bodů, ale dostala se mezi oceněné kompozice. Myslím, že se její autor nikdy nedozvěděl, že ji do soutěže navrhl Viktor.

Kromě toho, že v 60. a 70. letech zkomponoval Viktor své nejvýznamnější skladby, udělal také spoustu záslužné práce pro vynikající rozhlasový dětský sbor. Ovšem jeho zřejmě nejlepším nápadem byla soutěž Concertino Praga, kterou vymysleli s kolegy z Českého rozhlasu během oběda v roce 1966. Viktor neměl rád kravál v podnikové kantýně a navrhl, že by si mohli s kolegy nosit obědy z kantýny do redakce a tam si je teprve sníst.

„Ale kdo bude po nás mýt nádobí?“ zeptal se kdosi.

„Klidně já,“ nabídl se Viktor. „Doma ho taky myju.“

Všichni v redakci ho milovali a jeden z jeho životopisců o něm později napsal, že byl tím, kdo je všechny stmeloval. Během těch obědů je všelicos napadalo a hned to také spolu probírali. Viktor se jednou takhle vytasil s návrhem, co kdyby rozhlas uspořádal mezinárodní interpretační soutěž pro děti.

„Ale jak bychom sem ty děti dostali?“ zeptal se někdo.

Viktor slíbil, že si to nechá projít hlavou, a ještě téhož dne večer ho napadlo, jak na to. Představoval si, že by Český rozhlas vyzval partnerské rozhlasové společnosti, aby výkony mladých interpretů nahrály, nechaly je posoudit domácími odbornými porotami a potom poslaly do Prahy vždycky jen vítěznou nahrávku. Byl to skvělý a naprosto jedinečný nápad. Soutěž se uskutečňovala v různých kategoriích – klavír, housle, violoncello, dechové nástroje a komorní soubory od dvou do pěti hráčů. Každý rok přijíždělo do Prahy kolem třiceti vítězů, představili se na veřejném koncertě s orchestrem a dostali ze svého vystoupení nahrávku.

Zasedat v porotách jsem nesnášela, ale tuto soutěž jsem měla moc ráda, protože když posloucháte nahrávku, nevíte, jestli to hraje chlapec nebo děvče, jak jsou staří ani odkud jsou. Můžete třeba slyšet vynikajícího houslistu a představovat si, že je to nějaký chlapec z Ruska, ale pak se ukáže, že je to holčička z Belgie. Bylo to úžasné, protože jsme najednou objevovali neznámé čtrnáctileté hudebníky, kteří hráli jako mistři. Hudba má v sobě něco mnohem významnějšího, než jsme si schopni uvědomit, a že jsme takto mohli neuvěřitelné mladé talenty objevovat, pro ně často znamenalo zásadní obrat v jejich životě – a koneckonců i pro nás.

V průběhu soutěže se událo mnoho nádherných příběhů, na jeden z nich nikdy nezapomenu. Její účastníci přijeli do Prahy na koncert vítězů. Po jeho skončení jim Ilja Hurník, který ho uváděl, položil všem tutéž otázku: „Co byste dělali, kdyby vláda ve vaší zemi zakázala vážnou hudbu?“

Mezi dotazovanými byly i dvě dívky ze západu a každá odpověděla jinak. Ta první z Berlína řekla, že její otec má továrnu, tak by šla pracovat do ní. Druhá řekla, že ráda fotografuje, takže obě by to vlastně řešily tak, že by šly dělat něco jiného. Hudebníci z českého kvarteta na tutéž otázku odpověděli: „Udělali bychom něco pro to, aby taková vláda padla.“ Ti to toho roku u nás vyhráli.

Concertino Praga existuje dodnes a je považováno za jednu z nejdůležitějších mezinárodních soutěží pro interprety do osmnácti let. Vedle Viktorovy hudby je to jeho nejúžasnější odkaz.

◆ ◆ ◆

Pokud jsem se bála, že po příchodu Sovětů už nebudu moci tak často vyjíždět do zahraničí, mýlila jsem se. V roce 1968 jsem dokonce jela do Japonska, poprvé v životě, na pozvání pana Yoshity, což byl dost zajímavý člověk. Pocházel z bohaté rodiny a hudbu měl jako svého koníčka. Zval jen toho, koho sám chtěl – slavné zpěváky a mě cembalistku.

V roce 1970 jsem se znovu sešla s Rafaelem Kubelíkem, českým dirigentem, který mne čtrnáct let předtím v Mnichově odmítl doprovázet a nechal mě obhajovat se v soutěži samotnou, bez orchestru. Měla jsem recitál v Komorním sále slavného koncertního domu Bunka Kaikan v Tokiu, hrála jsem kompletní Purcellovo dílo pro cembalo sólo na nástroj s kondořími brky z dílny Michaela Thomase. Ve vedlejším velkém sále hrál Rafael Kubelík se svým Symfonickým orchestrem Bavorského rozhlasu, uváděli Mou vlast od Bedřicha Smetany. Oba koncerty skončily a mě vyhledalo několik hudebníků z hostujícího orchestru, které jsem znala. „Pan šéf vás žádá, zda byste za ním nezašla,“ vyřizovali mi.

„Nemám čas,“ řekla jsem jim. Kromě toho jsem věděla, že mám zakázáno scházet se soukromě s někým ze západu.

„My vás ale musíme přivést, jinak se na nás naštve,“ prosili mě, tak jsem s nimi šla čistě jen proto, aby kvůli mně neměli potíže. Dovedli mě do dirigentské místnosti, seděl  tam v županu. Věděl o mě všechno a omluvil se mi za to, co se stalo v Mnichově. „Kdybych vás býval před tím slyšel hrát, nikdy bych to neudělal,“ řekl mi pokorně.

Japonsko se postupně stalo zemí, kterou jsem poznala ze všech nejlépe, protože můj tamní koncertní agent stál vždycky o to, abych po odehrání svého posledního naplánovaného koncertu zůstala ještě o dva dny déle. Na ty vykazoval bianco ještě jeden koncert, který už jsem neměla, čímž sice obelhával naše úřady, ale já jsem tím pádem měla možnost lépe si prohlédnout místo, kde jsem hrála, a vidět třeba rozkvétající sakury nebo jiné nezapomenutelné věci. Byl moc milý.

V Japonsku jsem si získala spoustu příznivců, také mnoho studentů, a natočila jsem tam obrovské množství desek pro vydavatelství Nippon včetně alba populárních koncertních přídavků, mezi nimiž byl i můj milovaný Ground, připisovaný Purcellovi, ale spíš ho asi napsal skladatel William Croft, kterého nikdo nezná. Věnovat se hudbě vyžaduje oddanost a to je něco, čemu Japonci svým povahovým založením dokonale rozumějí. Nestačí jen mít talent nebo být pilný. Musíte být tak trochu cvok. Musíte mít pocit, že bez hudby nemůžete žít. Musíte také přinášet nemalé oběti – žádné víkendy, žádné skutečné prázdniny nebo dovolená. Musíte hodiny a hodiny cvičit a musí vás to bavit víc než dovolená nebo volná nedělní odpoledne a někdy i víc než sociální vztahy. Píle a kázeň jsou až druhotné záležitosti. Musíte hudbu milovat a možnost vyjadřovat se hudbou pro vás musí být tím největším potěšením.

Ráda jsem pracovala s mladými lidmi. Těšila jsem se na to, jak budu sledovat vývoj jejich vztahu ke staré hudbě. Připadalo mi, že těm, kteří chtějí studovat hru na cembalo, nejde jen o nějakou lehčí, oddechovou duševní potravu, nýbrž že vyhledávají náročnou myšlenkovou spolupráci, jakou vyžaduje Johann Sebastian Bach. Mých japonských studentů jsem se třeba ptala: „Co se vám tak líbí na evropské hudbě?“

A oni říkali, že podle striktních zásad etikety se v Japonsku nesluší projevovat své city. „Evropská hudba nám poskytuje možnost vyjádřit se – kterou jinak nemáme. Je to osvobozující. Mentálně osvobozující.“

Tomu jsem rozuměla. Bach mi prostoupil život ve všech aspektech a přinášel mi spirituální svobodu v dobách, kdy jsem nic jiného neměla.

Několik mých studentů založilo fan klub a chtěli pro mě něco udělat, proto pro mě uspořádali večírek, pozvali pár sponzorů a jeden z nich mi nabídl možnost vystoupit s Beatles v barevné světelné koncertní show. Odmítla jsem a mým fanouškům to vyrazilo dech. „Mohla byste si vydělat tisíce dolarů!“ Zopakovala jsem, že nemám zájem. „Tady vám nabízíme naprostou svobodu,“ přesvědčovali mě.

„Nejen že zdaleka nejsem svobodná, ale také nejsem na prodej,“ vysvětlovala jsem jim.

Bylo pro mě něco nového mít fanoušky, kteří se o mě a moji hudbu tak moc zajímají. Jednou jsem hrála na soukromém koncertě v domě nějakých mimořádně bohatých lidí. Vstupenka na ten koncert stála v přepočtu pět set liber. Jeden ze sponzorů mi řekl, že za dveřmi je jakýsi mladík, který by rád šel dovnitř, ale nemá peníze na vstupenku. Požádala jsem: „Prosím, pusťte ho.“

Potom jsme se spolu ještě potkali a on byl doslova u vytržení. Sdělil mi: „Hned jsem to volal svým spolužákům z koleje a řekl jsem jim: ,Hádejte, koho dnes uvidím hrát? Zuzanu Růžičkovou!´“

Divili se a ptali se ho: „Ona opravdu existuje?“ Měli všechny moje nahrávky, ale nikdo z nich mě nikdy neviděl hrát.

◆ ◆ ◆

Viktor byl nejen můj největší podporovatel, ale také můj největší kritik. Žádala jsem ho: „Neříkej mi, prosím, jak jsem hrála, hned po koncertě. Počkej až na ráno.“ Je to proto, že jsem po koncertě vždycky tak trochu nešťastná. Jednak mi nikdy nevyjde vlastní představa a pak je v tom kus lítosti nad tím, že už je po všem. Proto nejsem ráda po koncertě sama a potřebuji společnost přátel.

Pak potřebuji zůstat po svém vystoupení ještě do noci vzhůru a analyzovat chyby a všechno, co se nepovedlo. Ráno mi pak Viktor obyčejně řekl, co už jsem věděla. Ale někdy mě i překvapil. Byla jsem třeba docela spokojená, že jsem se nedopustila žádných chyb, a on mi řekl: „Ano, ale nemělo to ducha!“ Jindy jsem zase nadělala během vystoupení spoustu chyb a on mi sdělil, že to bylo oduševnělé a můj výkon vynikající. Potřebovala jsem někoho objektivního.

Pro cembalo Viktor dlouho nic nenapsal. Docela hodně na ně musel hrát a hodně si ho musel naposlouchat a na tvorbu pro ně prostě nikdy neměl čas. Znáte to přísloví, že kovářova kobyla chodí bosa, a přesně tak jsem si připadala. Říkávala jsem mu: „Já budu poslední, pro koho něco napíšeš.“ Nakonec se k tomu odhodlal a jeho první skladbou pro můj nástroj byl Koncert pro cembalo a smyčce op. 24. Zkomponoval ho v roce 1974 a sólový part koncipoval opravdu virtuózně. Napsal také Sonátu pro housle a cembalo, uvedli jsme ji s Josefem Sukem ve Vídni, je stručná, kolem patnácti minut. Viktor vždycky říkal, že nejraději píše pro konkrétní interprety. Mě znal, Josefa také, takže to pro něho bylo snadné.

Jednou zase pracoval na nějaké nové skladbě pro cembalo a zeptal se mě: „Jak těžké to může být?“ A já jsem mu odpověděla: „Nijak se neomezuj.“ Takže zkomponoval Šest dvouhlasých kánonických invencí op. 20, mistrovské dílo po stránce harmonické i kontrapunktické, inspirované Bachem a Scarlattim. Invence jsou interpretačně mimořádně náročné, protože pravá ruka hraje téma a pak hraje téma levá ruka a obě hrají totéž, pouze nepatrně po sobě. Je to vtipná skladba, jedna ruka si jakoby dobírá tu druhou, ale musíte na tom dennodenně tvrdě dřít, abyste to zvládli. Když jsem byla na koncertním turné, takovou možnost jsem neměla, vyžádala jsem si tedy od něho Akvarely op. 53, které napsal v roce 1979 přímo pro mě a na nastudování byly mnohem snazší.

Akvarely jsou racionální skladbou s ironickým komentářem pod melodií, který říká – teď jste zamilovaní a zpíváte si, ale melodie se vytratí a smrt na vás stále čeká. Je pořád tady. Potom, na konci, je harmonie vítězná a hru vyhrává. Skladba končí krásným harmonickým souzvukem. Má tři části a je psaná pro cembalo, o němž se Viktor vyjádřil, že „má krásný zvuk, a ačkoliv je tiché, má svou osobitou monumentalitu.“ A také že je „výzvou, a to máme my skladatelé rádi“. Skladba měla premiéru na koncertě Kruhu přátel hudby v Duchcově v Krušných horách v květnu 1980.

Mám ještě jednu veselou historku o Viktorovi a cembalu. Udála se, když jsem jela do Švýcarska hrát Martinů se Švýcarským komorním orchestrem. Bylo to v nejhorším období komunistického režimu. Po koncertě se mě jeden hudebník z orchestru zeptal: „Když jste z Prahy, neznáte náhodou skladatele Viktora Kalabise? Hráli jsme jednu jeho skladbu pro smyčce a moc se nám líbila. Znáte ho?“ Odpověděla jsem jim, ano, znám ho dost dobře. „Je to můj manžel.“

Zasmáli jsme se a oni se pak na mě obrátili: „Nemohla byste mu vyřídit, aby pro nás napsal cembalový koncert?“ Když jsem to po návratu domů řekla Viktorovi, potěšilo ho to tak, že okamžitě sedl a začal psát tenhle koncert. Byla to opravdu nádherná skladba, u níž jsem po něm chtěla, aby končila brilantně, zářivě, aby v posluchačích zanechala radostný pocit. Jenže Viktor čím víc se blížil k jejímu konci, tím byla hudba smutnější a beznadějnější. Na závěr hrají už jen housle a cembalo bez orchestru a hudba prostě jakoby vyvane. Řekla jsem mu: „Ale Viktore, ty mě necháváš umřít!“ Omlouval se mi a zdůvodňoval to tím, že žijeme v těžké době. Cítil, že v takových chmurných časech prostě nemůže skončit v optimistickém duchu. Viktor byl ve své hudbě vždycky naprosto pravdivý. Neuměl nic předstírat. O mnoho let později navrhl, že ten konec změní, ale to už jsme si tu skladbu oblíbili a publikum ji tak milovalo, že to tak zůstalo. Často tuto skladbu sám dirigoval. Viktor byl dobrý dirigent, ale odmítal dirigovat cokoli jiného než své vlastní skladby.

Pro Viktora to byl mimořádně plodný čas. Nedlouho poté si od něho vyžádal skladbu můj kolega a dobrý přítel, německý dirigent a varhaník Helmuth Rilling, který přijel do Prahy se svým souborem Bach-Collegium Stuttgart. Výsledkem byla kantáta Canticum Canticiorum pro alt, tenor, sbor a komorní orchestr, pro niž se Viktor inspiroval Šalamounovou písní.

Viktor naprosto neomylně pochopil, že cembalo je monumentální nástroj s možností velké barevné škály a zvukově nesmírně bohatý. Jeho renesance ve 20. století byla jedinečnou záležitostí, k ničemu takovému s žádným jiným hudebním nástrojem do té doby nedošlo. Doufala jsem, že s přispěním Viktora a dalších skladatelů, jako Jan Rychlík nebo Luboš Fišer, kteří pro mě také komponovali, se podaří vrátit cembalo do hudebního života jako mainstreamový hudební nástroj.

Hlavně jsem si ale dál nepřestávala klást tu mou věčnou otázku: Co by udělal Bach? Jeho hudba je i po těch stovkách let stále moderní a já jsem ji nepřestala chtít – ji i prostředky, které Bach používal, když ji psal – vracet do života hrou na nástroj, který mu byl tak blízký.

12
Bergen-Belsen, 1945

Z trosek Hamburku nás odvezli vlakem, nechali nás vystoupit na jakémsi odlehlém nádraží a pak jít pěšky asi šest kilometrů do koncentračního tábora Bergen-Belsen, situovaného v oblasti Lüneburských vřesovišť hodinu severně od Hannoveru.

Velmi rychle jsme pochopili, že do „Belsenu“, jak jsme mu zkráceně říkali, nás poslali na smrt. Neexistoval tam žádný anebo jen minimální řád. Ve vlaku nám nedali nic k jídlu a měli jsme tak příšerný hlad, že když nás hnali přes pole se zmrzlou cukrovou řepou, mnozí z nás riskovali život, chvatně přidřepli a podařilo se jim jednu nebo dvě bulvy popadnout. Když jsme přišli do lágru ve vřesovišti, procházeli jsme kolem hromad mrtvých těl, ležela všude po táboře, a viděli jsme hořet pohřební hranice. Nikdo nás po příchodu nezaevidoval a dozorci nás nahnali do provizorních dřevěných baráků, pět set až sedm set žen do jednoho, kde jsme mohly buď stát, nebo ležet na slámě. Bylo tam tak strašně přeplněno, že si žádná z nás nemohla lehnout na vlastní pryčnu. Pokud jsme chtěly spát, musely jsme se poskládat jako sardinky s hlavou v čímsi klíně, a pokud některá chtěla vstát a zajít si na záchod, všechny ženské začaly nadávat, protože jí musely uhýbat. Pořád jsme neměly co jíst – vzaly bychom zavděk i tou hnusnou vodovou polévkou, ale ani tu nám nedali. Nakonec nám polévku přece jenom donesli, mnoho hodin po našem příchodu, ale ty, které se k ní dostaly nejdřív, ji všechnu snědly, takže na mě a matku žádná nezbyla.

V ženském táboře nebylo nic na práci a dny se zdály nekonečně dlouhé. Než nám přinesli hrnce s polévkou – plné odporné tekutiny uvařené z něčeho na způsob krmné řepy určené jako žrádlo pro dobytek – neměly jsme k jídlu ani k pití nic kromě vody vytékající z jediné pumpy v táboře. V té době už tam řádila epidemie skvrnitého tyfu a kosila všechny kolem nás. Nakažené vězeňkyně měly vysoké horečky a celé tělo pokryté vyrážkou. Byly jsme s maminkou vysílené, vyhladovělé a psychicky naprosto na dně. Ani jedna z nás nepředpokládala, že na takovém místě přežijeme víc než několik dní. Když maminka onemocněla a dostala horečku, bála jsem se o ni tak, že jsem ji krmila zbytky syrové řepy, kterou jsme ukradly na poli, kousíček po kousíčku. Když mi řepa došla, neměly jsme nic. A mně bylo v tu chvíli jasné, že musím něco udělat, abych sehnala nějaké jídlo, jinak mi maminka umře před očima.

Německé dozorce jsme vídaly jen při Appellech, jinak se tam téměř nevyskytovali a bylo jich jen pár. Nad hlavami nám co chvíli kroužila spojenecká letadla a zvuk fronty se stále přibližoval. Kolem devíti set dozorců SS bydlelo v kasárnách mimo tábor, aby se pokud možno vyhnuli kontaktu s vězni nakaženými tyfem, ale jednoho dne jich k nám skupinka přišla a oznámili nám, že ti, kdo se přihlásí, že jsou ochotni odklízet mrtvá těla a dopravovat je na hořící hranice, dostanou vyšší příděly polévky.

Maminka byla příliš slabá, aby mohla cokoli dělat, ale já jsem se okamžitě přihlásila.

Byla to tak hrůzyplná práce, že to ani nedokážu popsat. Museli jsme zvedat mrtvoly za ruce a nohy, odtahovat je do lesa za táborem a tam je skládat na hromady, kde je

Němci pálili. Člověk tu už nebyl lidskou bytostí. Individualita jednotlivce neexistovala. Zásady? Filozofie? Ani pomyšlení. Těla byla v rozkladu a prolezlá infekcí a lesy byly plné krys. Dotýkat se každý den těch mrtvol byla namáhavá, odporná práce. V osmnácti letech jsem se nepříjemně zblízka seznámila se smrtí.

Vzhledem k tomu, jak jsem byla zesláblá, žasnu, že jsem to vůbec zvládla, ale vykonávala jsem tu hnusnou práci v naději, že dostanu o jednu, možná o dvě porce polévky navíc pro sebe a pro maminku. Každý den jsem se s polévkou vracela, nejdřív jsem dala najíst jí a zbyteček jsem snědla sama.

Někdy jsem tu práci dělat mohla a někdy ne. Bylo to k uzoufání, ale vždycky, když už jsme měly moc veliký hlad, přinutila jsem se a přihlásila se zase, dokud nám dozorci i toto „privilegium“ nezatrhli.

Abychom přežili, dělali jsme všechno možné. Všichni.

◆ ◆ ◆

Belsen byl – stejně jako Osvětim – obehnán ploty z ostnatého drátu a hlídán ze strážních věží se světlomety. Na rozdíl od Osvětimi v plotu nebyl proud. Za dráty se rozkládaly hektary lákavých řepných polí. Když jsme tedy byly už skutečně na pokraji smrti hladem, rozhodla jsem se, že se pokusím nějakou řepu získat.

Byl to naprosto šílený nápad. Dnes mi připadá neuvěřitelné, že jsem se k tomu odhodlala. Naplánovala jsem si celou akci tak, že si to několik dní budu chodit k plotu obhlížet, budu sledovat, kde a kdy dozorci hlídají, a vynasnažím se vytipovat si, kudy se nejlépe dostat na pole, aby mě nikdo neviděl.

Nemyslím si o sobě, že jsem bůhvíjak statečná, ale strach vám paradoxně může dodat odvahu.

Jednoho dne nad ránem, kolem třetí hodiny, když byla ještě tma, jsem se vykradla z baráku a šla k plotu. Začala jsem holýma rukama – mýma kdysi pěstěnýma klavíristickýma rukama – odhrabovat zem. Moje maminka věděla, co se chystám udělat, a strašně se o mě bála. Byla proti tomu, ale když viděla, že mě v mém odhodlání nic nezviklá, postavila se na stráž u zdi baráku a hlídala. Celou dobu se třásla jako osika.

Země byla na povrchu umrzlá a tvrdá, ale hlouběji byla vlhčí a o trochu měkčí. Brzy jsem měla ruce i nehty celé od hlíny. Vždycky, když se kužel z reflektoru blížil k místu, kde jsem byla, nebo když hlídka procházela po mé straně strážní věže, musela jsem zalehnout a chvíli vydržet bez hnutí. Strážný pokaždé vykročil mým směrem a maminka mi buď dala znamení, nebo zoufale volala: „Jde sem hlídka! Honem, nebo tě zastřelí! Zuzano, vrať se, prosím!“

Trvalo mi skoro dvě hodiny, než jsem si vyhrabala mezeru dost velkou, abych skrz ni mohla protáhnout horní polovinu těla, a v té době už pomalu začínalo svítat. Úplně na konci si mě dozorce stejně všiml a dal se do křiku, ale mně se podařilo vyškubnout ze země dvě veliké řepné bulvy a doběhnout s nimi zpátky do baráku, aniž mě zastřelil.

Bohužel pro mě, ode dveří baráku mě sledovala skupinka cikánských žen, a jakmile jsem se vrátila, sesypaly se kolem mě, přetahovaly se se mnou a strkaly do mě, až se jim podařilo jednu bulvu mi sebrat. Druhou se mi podařilo před nimi zachránit a maminka a já jsme z ní žily několik následujících dní, okusovaly jsme ji jako myši. Byla přemrzlá a zpola shnilá, ale nám chutnala a nepochybně nám oběma zachránila život. Rozhodly jsme se, že si zbytek řepy necháme na nejhorší časy, a schovaly jsme ji pod náš slamník. Matka se pak nesměla z našeho baráku hnout ani na krok a hlídala naši řepu – doslova ji zalehla, aby nám ji nikdo nemohl ukrást. Střežila ji vlastním tělem.

Bohužel nám ta řepa pomohla přežít jen týden a pak bylo po ní. Mamince i mně bylo jasné, že by bylo příliš riskantní zkoušet to znovu a přitom jsme zoufale potřebovaly něco k jídlu. Maminka měla pořád vysoké horečky a klepala se zimnicí, tak jsem si lehala těsně k ní a snažila jsem se ji zahřívat.

Není snadné vzpomínat na Bergen-Belsen. Přestože jsme tam byly mezi ženami, které jsme znaly už z Terezína, nebyl žádný prostor pro podporu, humor nebo přátelství. Všechny jsme bojovaly o holý život.

Jediný, kdo vůči nám projevoval trochu vlídnosti, byly ženy ze skupiny českých vězeňkyň, které nedávno dorazily z Buchenwaldu. Byly v lepší fyzické kondici než my, protože nebyly nuceny přestát Terezín, Osvětim ani nucené práce jako my, takže se ujímaly mnoha fyzických úkonů, na které jsme neměly síly, jako třeba roznášení hrnců s polévkou, odklízení mrtvých těl nebo nošení vody. Koncem března, když se náhodou doslechly o naší „věštkyni“ Kláře – která přišla do Belsenu s námi – se jedna z nich vytasila s balíčkem tarotových karet a všechny jsme se na Kláru sesypaly a prosily jsme ji, ať je vyloží a řekne nám, co nás čeká. Nejdřív se velmi zdráhala, prohlašovala, že přísahala, že už karty nikdy vykládat nebude. Ovšem situace byla tak špatná, že když jsme ji ještě nějaký čas přemlouvaly, nakonec si neochotně karty před sebou vyložila.

„Kdy skončí válka, Kláro?“ ptaly jsme se jí. Použily jsme hebrejský výraz „sof“, konec.

Překvapeně vzhlédla od karet a povídá: „Patnáctého dubna Němci odejdou.“

Pochopitelně bychom jí velmi rády byly uvěřily. Běžela jsem tu dobrou zprávu říci mamince. „Do 15. dubna zbývá už jen pár týdnů,“ říkala jsem jí. „Musíme to do té doby přežít.“ Maminka, zesláblá a rozpálená horečkou, se na mě podívala, jako bych se dočista zbláznila.

V dalších několika dnech se moje maminka dostala doopravdy k prahu smrti. I já už jsem byla příliš zesláblá, abych mohla odklízet mrtvá těla, a v té době už jich tam bylo tolik, že vězni je prostě skládali na hromady přímo před baráky. Bez možnosti získat něco víc k snědku jsme prostě jen všechny ležely, napůl v bezvědomí, a snažily jsme se nemyslet na jídlo. Ztrácely jsme pojem o čase. Nebyly tam žádné záchody, tak jsme prostě chodily, kam se dalo.

Jednoho večera v polovině dubna přišli do tábora esesmani pořídit seznam všech, kdo jsou ještě schopni chůze. Zřejmě už pomýšleli na útěk a měli své uniformy a osobní věci sbalené do ranců a potřebovali, aby jim je vězni donesli na nádraží. Nemyslela jsem si, že mám na to dost sil, ale v naději na nějaké jídlo navíc jsem se přihlásila do pracovní skupiny. Hnali nás, jako obvykle, v těsné formaci ve skupinách po pěti, museli jsme mít hlavy skloněné a sledovat jen toho, kdo jde před námi. Kdykoliv esesman řekl:

„Marschieren!“, dali jsme se na pochod. Takhle jsme chodili všude už od Terezína, takže po více než třech letech jsem si už zvykla nezvedat pohled a nedívat se, kam jdu.

Když jsme se vraceli z nádraží, byla už téměř tma a já jsem byla ve stavu, že mi bylo všechno jedno. Tupě jsem se dívala na nohy ženy, která šla přede mnou. Byla jsem poslední v řadě a nemohu si vzpomenout, jestli jsem zaslechla zvuk přijíždějícího vozu, ale pokud ano, nejspíš jsem se domnívala, že je to vůz SS. Objevil se tam náhle, jel velmi rychle, a když projížděl kolem mě, štrejchl mi nohu. Nic jsem necítila a neodvažovala jsem se porušit krok, ale když jsem se vrátila na barák a lehla jsem si vedle maminky, někdo na pryčně pod námi se rozječel, že jsem se pomočila. Všechny ženy kolem mi začaly spílat, ale nebylo to, že bych přestala ovládat svůj močový měchýř. Byla to krev, která mi kapala z nohy. Měla jsem roztržené lýtko, ránu několik centimetrů dlouhou, po níž mi zůstala jizva na celý život. Někdo mi podal nějaký špinavý hadr, abych si ho na tu ránu přitiskla, ale druhého dne ráno jsem měla nohu ošklivě oteklou a nemohla jsem se skoro ani postavit. V táboře působil vězeňský lékař a několik vězeňkyň za ním zašlo, ať mi nohu prohlídne, ale on směl ošetřit jen jednoho nebo dva lidi za den a jenom ty, kteří měli šanci na přežití. Stačil mu jediný pohled, zařadil si mě do kategorie Muselmannů, a odmítl mi pomoci. Appell začínal každý den v šest hodin ráno a trvalo vždycky celé věky, než skončil, a já jsem se bála, že nedokážu celou tu dobu stát. Několik žen mi pomohlo zvednout se a napůl mě vyvedly, napůl vynesly ven. Čekaly jsme a čekaly, uplynula hodina a pak další, ale nikdo z Němců nepřišel. Čekali jsme dál, poslouchali jsme střelbu v dálce, ale nikdo nepřicházel, aby nás spočítal a zapsal denní úhrn mrtvých.

Mezi lidmi zavládlo vzrušení a někdo vykřikl: „Kolikátého je dnes?“

Zajatci z Buchenwaldu, kteří z nás byli fyzicky nejzdatnější, odešli z placu a šli se poohlédnout po dozorcích. Když se vrátili, řekli nám, že strážní věže jsou opuštěné a že to vypadá, že všichni nacisté z té části tábora, kde jsme byli my, jsou pryč. Do všech vjelo šílenství, plakali a smáli se, zpívali a tancovali. Pár lidí zorganizovalo nájezdy za účelem sháňky jídla, ale maminka a já jsme se jen doplahočily zpátky na barák. Byly jsme příliš zesláblé a stravované bolestí, abychom mohly cokoli dělat.

Tak jsme tam jen spolu ležely a sotva jsme věřily, že bychom konečně mohly být volné. Prožívaly jsme jeden z těch nesmírně vzácných okamžiků čiré radosti – takové, jakou můžete poznat jen v těch úplně nejbezvýchodnějších časech. A ještě šťastnější jsme byly, když nám spřátelená vězeňkyně přišla říci, že buchenwaldští Češi rabují německé sklady a brzy nám donesou něco k jídlu. Pak dorazily špatné zprávy – Němci nenechali v táboře nic k jídlu a přerušili přívod vody. Zůstalo tam jen trochu mouky, vězeňkyně se tedy pokusily udělat placky s pomocí nějaké stojaté vody, kterou tam objevily, ale nestačilo to. Na poli už nebyla ani žádná řepa a nikde nebylo vůbec nic k jídlu ani pití.

Odešli a nechali nás tam napospas.

Pak se rozneslo, že do tábora přišla nějaká skupina mladých maďarských vojáků s bílými páskami na rukávech, tvrdí o sobě, že jsou „neutrální“ a mají rozkaz tábor převzít. Nacisté podle všeho předali kontrolu nad táborem armádě. Na vojáky okamžitě nastartovalo několik silnějších vězňů a slyšely jsme, jak ti vojáci začali naslepo střílet do bloků ve snaze zachránit si kůži a uniknout lynči. Neutralita byla nejspíš jen zástěrka, možná je poslali, aby nás všechny oddělali. Bály jsme se, že to bude jen otázka času, než se objeví s namířenými zbraněmi i ve dveřích našeho baráku.

Všichni jsme se poschovávali do baráků, poslouchali a čekali, až přijde konec. Spojenecké jednotky už nebyly tak blízko a zvuk střelby se vzdaloval, což bylo zjištění ze všech úplně nejhorší. Nikdo nám nepřijde na pomoc.

Tenkrát maminka ztratila i poslední zbytky naděje. Měla už rozjetý skvrnitý tyfus, a přestože jsem ji pořád a pořád zapřísahala, že Britové nebo Američané přijdou co nevidět, jen opakovala: „Ne, ne, Němci se vrátí. Zase se vrátí.“ Měla na kahánku a já jsem ji prosila, ať ještě vydrží. Jen ještě chvilinku.

Poslední tři dny byly nejzoufalejší ze všech, protože se zdálo, že naděje, kterou jsme měli, nás už zase vodí za nos. Už jsem si opravdu myslela, že matka zemře dřív, než nás někdo osvobodí, takže cítit, že osvobození je na dosah, bylo téměř k neunesení. Tenkrát jsem si myslela, že i já téměř určitě umřu, a myslím, že mi to bylo jedno.

Uplynul asi den, možná víc, a najednou jsme zaslechli rachot tanků a zvuk přijíždějících náklaďáků. Zpočátku jsme se báli nejhoršího. Maminka byla napůl v bezvědomí a mumlala pořád jen: „To jsou Němci! To jsou Němci!“

V tu chvíli už jsem se na ni vážně naštvala a spílala jsem jí: „Proč jsi pořád taková pesimistka? Co když to jsou Angličani? Nebo Američani.“

Lidé vybíhali z baráků náklaďákům naproti a nemohli uvěřit svým očím.

Byly plné britských vojáků. Konečně nás přijeli osvobodit.

Bylo to 15. dubna 1945, přesně jak Klára předpověděla.

◆ ◆ ◆

Štěstím jsem svou blouznící maminku políbila. Na nějaké oslavování jsem sice neměla dost sil, ale nějak jsem přece jenom v sobě sebrala dost energie, abych vstala a vypotácela se ven z baráku. Pohled na ty čisté, zdravé Brity v uniformách byl jako nějaké zjevení.

Byl krásný slunečný den a já jsem měla vážně pocit, že je to halucinace.

Později jsem se od jednoho pilota RAF a vyšších vojenských důstojníků dozvěděla, jak se Britové do Belsenu dostali. Německé velení tábora vědělo, že válka končí a pokusilo se s Brity vyjednávat. Řekli jim, že v táboře řádí epidemie tyfu, a radili spojencům, aby své vojáky do tábora neposílali nebo aby ho obešli, aby se nemoc nerozšířila mezi jejich lidi nebo do okolních oblastí. Na oplátku nacisté slíbili, že do tábora pošlou neutrální jednotky, aby se o zbývající vězně postaraly.

Když se Britové doslechli, že několik vězňů bylo zastřeleno, a prohlédli si letecké snímky pořízené jedním hloubkovým letcem při přeletu tábora, na nichž byly vidět hromady mrtvol, rozhodl se vrchní velitel vstoupit se svými jednotkami do Bergen-Belsenu a zjistit, co se tam děje. Kdyby to neudělal, byli bychom tam zemřeli.

Všichni jsme se seběhli kolem našich zkoprnělých osvoboditelů, plakali jsme a smáli jsme se a chtěli jsme po nich jídlo. Hrozné bylo, že ti vojáci nám, celkem pochopitelně, dali všechno, co měli – veškeré své příděly. A to bylo vražedné. Mně hodili plechovku tučného lunchmeatu, který jsem okamžitě spořádala a nějak se mi podařilo to přežít. Mnoha jiným se to bohužel nepodařilo, a tak tímto způsobem zemřel nezjištěný počet lidí, protože jejich trávicí systém to po takové velmi dlouhé době hladovění absolutně nedokázal zvládnout. Jídlo bylo smrtící. Když jsem snědla ten lunchmeat, udělalo se mi příšerně zle, což mi patrně zachránilo život.

Svou chatrnou angličtinou, kterou mě naučil ještě můj tatínek, jsem požádala vojáky o pomoc. Sotva slyšeli, že je tam někdo, kdo mluví jejich řečí, okamžitě mě naložili na jeden ze svých vozů a odvezli mě na velitelství, abych jim řekla, co se v táboře dělo. Řekla jsem jim o všem, o čem jsem se mohla ve svém odlehlém koutě lágru dozvědět. Pak jsem je požádala, aby poslali za mou maminkou svého lékaře.

„Pomozte nám, prosím,“ žádala jsem je. „Ona umírá.“ Vojenský lékař se mě zeptal, co jí je, a já jsem mu řekla, že má tyfus. Napsal mi nějaký předpis a řekl mi, že asi o kilometr dál směrem do tábora je mobilní výdejna léků, a ukázal mi směr. Užasla jsem, jak dokázali něco takového tak rychle zorganizovat. Bylo skvělé, jak Britové tu krizi zvládali.

Vyrazila jsem naznačeným směrem, ale sama jsem měla horečku a kůži samý bolák a pořád jsem byla velmi zesláblá. Po několika stech metrech jsem se cítila tak vyčerpaná, že jsem se rozhodla odpočinout si ve stínu břízy, posadila jsem se tedy na zem a vzápětí jsem ztratila vědomí.

Probrala jsem se až po několika hodinách. Nikdo si mě nevšímal. Byla jsem prostě jen další nemocná vězeňkyně v táboře, kde bylo mezi padesáti až šedesáti tisíci jiných vězňů a všude kolem ležela mrtvá těla deseti tisíců dalších. Zvedla jsem se, došla jsem do výdejny léků, ukázala jim předpis, vyzvedla si lék a rychle šla zpátky, abych ho mohla podat mamince.

Ke své hrůze jsem v našem baráku našla naši pryčnu prázdnou. „Kde je? Kde je moje maminka?“ ječela jsem na pokraji hysterie. Děvčata mi řekla, že ji odvezla vojenská sanitka spolu s dalšími nemocnými. Myslela jsem si, že musí být buď mrtvá, nebo že umírá, a v hrůze, že s ní v takovou chvíli nebudu, jsem omdlela.

Když jsem se probrala, ležela jsem v posteli s čistým povlečením a na normální matraci – luxus, který jsem zažila naposledy v Plzni. Na chvíli mě napadlo, že jsem nejspíš v nebi. Neměla jsem ani ponětí, kde jsem nebo jak dlouho jsem byla v bezvědomí. I já jsem měla skvrnitý tyfus a nebyla jsem s to dělat nic jiného než žasnout. Mé olezlé tělo mi někdo umyl a měla jsem na sobě jakýsi bílý naškrobený oděv. Jen jsem doufala, že maminka je někde nablízku a že je o ni také takhle postaráno.

Britové byli skvělí – ta organizace! Jak si poradili v lágru, kde bylo tolik mrtvých a mnoho tisíc infikovaných, bylo naprosto neuvěřitelné. Nikdy na to nezapomenu a vždycky za to budou mít můj obdiv. Jejich armáda se zúčastnila bojových akcí a válka dosud neskončila, takže museli dál bojovat, ale nevykašlali se na nás. Měli jen omezené množství zdravotnického personálu, takže pomáhali všichni včetně vojáků, kteří se, když viděli, co všechno je zapotřebí dělat, hlásili jako zdravotní bratři. Armáda rychle a efektivně zabrala sousední německá kasárna a rovněž školy a všechny velké budovy v blízké oblasti.

Na bývalé tankové základně pouhé dva kilometry od míst, kde jsme málem pomřeli hlady, našli sklady plné jídla včetně potravinových balíčků Červeného kříže, které nikdy nikdo nikomu nerozdal, dokonale vybavenou nemocnici a mlékárnu, která dodávala mléko a sýr esesmanům. Britští sanitáři převezli z baráků tolik nemocných, kolik dokázali, a přeměnili zabavené kasárenské budovy na rozsáhlou britskou nemocnici s patnácti tisíci lůžky. Všechny prostory vydezinfikovali tenkrát čerstvě vyvinutým insekticidem nazvaným DDT.

Britský Armádní zdravotnický sbor vyřešil problém s nedostatkem personálu tak, že povolal studenty z posledního ročníku medicíny na britských školách a školách v osvobozených zemích jako dobrovolníky. Slíbili jim, že když se přihlásí, uznají jim závěrečné zkoušky. Přihlásily se stovky mladých mužů a žen z Velké Británie, Belgie, Nizozemska a Francie a bylo to od nich neobyčejně odvážné, protože jsme všichni byli prolezlí tyfem, dyzenterií a jinými odpornými nemocemi a oni neměli ani ponětí, co je čeká. Po deseti dnech v péči lékařů doktoři konstatovali, že nejhorší fázi tyfu mám za sebou. Jakmile mi horečka klesla a boláky se vstřebaly, postavili se kolem mé postele a řekli mi, ať „vyskočím a koukám se uzdravit“, protože potřebují, abych jim pomáhala. Mezi největší problémy patřila komunikace s pacienty a lékaři zoufale potřebovali tlumočníky, aby se mohli dozvědět, kde co koho bolí a jaké nemoci prodělal. Věděli, že umím anglicky, německy a česky a rozuměla jsem i polsky a rusky.

„Pomůžete nám překládat?“ zeptali se mě.

Ovšemže jsem souhlasila. Byla jsem jim nesmírně vděčná, že mě zachránili, a byla jsem ochotná udělat všechno, abych jim pomohla, ale především jsem chtěla mezi tisíci dalšími, o něž se starali, najít svou matku. Doufala jsem, že když budu pracovat s lékaři a obcházet s nimi tu spoustu nemocničních budov, budu mít lepší šanci.

Všichni byli na mě milí, zejména vojáci, kteří dělali ošetřovatele a vyklidili půdu hlavní správní budovy a vyčlenili tam pro mě malou místnůstku, kde jsem měla i vlastní postel. Neměla jsem žádné vlastní oblečení, vyrabovali tedy dům po jedné místní německé rodině a vybrali tam několik kusů oblečení, o nichž si mysleli, že by se mi mohly líbit. Líbily se mi – byly opravdu pěkné – ale byly to černé večerní šaty s hlubokým výstřihem. Vážila jsem asi tak sedmadvacet kilo a visely na mě jako na věšáku. Musela jsem si je převázat páskem.

Britové chtěli, abych se znovu začala radovat ze života, vzali mě tedy do provizorního kina, které zřídili ve velkém stanu. Poprvé a naposledy jsem byla v kině s matkou v Plzni v roce 1939 na Sněhurce a sedmi trpaslících. Při vzpomínce na to šťastné odpoledne, na tátu, který čekal doma, až mu to budeme všechno vyprávět, jsem se málem zhroutila. Promítání ve stanu začalo britskou národní hymnou „God Save the Queen“ a já jsem se rozplakala. Nikdy nezapomenu na všechny ty muže a ženy, jak se postavili do pozoru a mlčky vzdali čest své královně. Film, který promítali, se jmenoval Poslední gangster, bylo to kriminální drama s Jamesem Stewartem a Edwardem G. Robinsonem v hlavních rolích a já jsem tam jen seděla a užasle zírala na plátno, ani jsem pořádně nevnímala, o co jde, a byla jsem šťastná.

Byla jsem naživu. Přežila jsem.

Život šel dál.

Po filmu mě vzali do důstojnické kantýny a dali mi najíst. Mé první pořádné jídlo za celé dlouhé roky. U stolu s plátěným ubrusem mi naservírovali jídlo na normálním talíři s normálním příborem – mám dojem, že to bylo skopové s nějakou zeleninou. Byla to nádhera, moci se zase najíst jako normální člověk. K pití mi nalili whisky do normální sklenice a připálili mi cigaretu – tak začala má celoživotní závislost. Potom mě zásobovali cigaretami už pořád, protože v lékařských kruzích se tenkrát věřilo, že kouřením lze odvrátit infekci a že chrání proti tuberkulóze.

Bylo ode mě šílené sníst všechna ta vydatná jídla, protože když jsem se pak později toho večera vrátila do svého pokoje, bylo mi strašně zle. Vážně jsem si myslela, že tam v tom svém podkrovním pokojíku umřu a nikdo se to nedozví, ale alespoň jsem se konečně pořádně najedla a měla jsem na sobě pořádné šaty. Ani ta příšerná nevolnost mi nemohla zkazit krásný večer, jaký jsem zažila.

Byla jsem tak šťastná, že si vzpomínám, jak jsem si opakovala: „Tak dobře, ať tedy umřu, ale jsem svobodná.“

◆ ◆ ◆

Hledala jsem maminku týdny a nemohla jsem ji nikde najít. Začínala jsem si zoufat. Bylo tam strašně moc zabraných budov, které bylo nutno prohledat, také stanový tábor, a dokonce i několik nejméně zamořených bloků v koncentračním táboře, které byly přeměněny k novému využití.

Můj nový šéf byl major britské armády, jmenoval se Spicer a ze všech sil se mi snažil pomáhat ji hledat, ale čím déle jsme hledali a pořád marně, tím pravděpodobnější se zdálo, že je po smrti.

Ti, kdo zahynuli po osvobození, byli pohřbeni do deseti nebo možná více masových hrobů v Belsenu spolu s tisíci už mrtvými. Byla mezi nimi i mladá Anna Franková, jejíž tajný deník se měl později stát jedním z významných svědectví o holocaustu. O mnoho let později jsem se setkala s jejím otcem Ottou, který se mě ptal, jestli jsem se tam s ní někdy potkala, ale nic takového si nevybavuji.

Nejhorší z infekcemi prolezlých bloků nakonec britští vojáci vypálili plamenomety. Vězně z nich evakuovali, a jakmile dostatečně zesílili, začali je postupně posílat domů. Pokud maminka nebyla v jedné ze zbývajících postelí, mohla jsem se obávat nejhoršího.

Major Spicer mě přidělil do dvojice s Clementem Morganem, jedním z mladých studentů medicíny, kteří se přihlásili jako dobrovolníci k péči o zachráněné, a brzy jsme se spřátelili. Byl na mě moc hodný a věděl, jak se kvůli mamince trápím. Bylo mu jasné i to, že když mohu pracovat jako překladatelka, připadám si užitečná a pomáhá mi to zachovat si zdravý rozum. Velmi jsem si přála pracovat a drala jsem o to, abych mohla pomáhat. Bylo to svým způsobem osvobozující. V hloubi duše jsem byla přesvědčená, že maminka je mrtvá, ale když jsem mluvila s jinými pacienty, kteří na tom byli stejně beznadějně jako ona, pořád ve mně ještě doutnala jiskřička naděje a pořád jsem se modlila, kéž potkám někoho, kdo by mi alespoň byl schopen říci, co se s ní stalo.

Skamarádila jsem se také s jedním britským sanitářem – myslím, že byl do mě i trochu zamilovaný – a když měl odjet zpátky do Londýna, požádala jsem ho, aby tam vyřídil vzkaz mým příbuzným, mezi nimiž byl i bratranec mé matky Walter Vogl. Okamžitě mě kontaktovali a poslali mi dopis, fotografie a červený karafiát. Byla jsem ráda, že mi na světě ještě někdo zůstal, třebaže jsem stále doufala, že se znovu setkám se strýčkem Karlem, tetou Kamilou a sestřenicí Dagmar, které jsem naposledy viděla před dvěma roky v Terezíně.

Také jsem se spřátelila s jedním holandským kardiologem, jmenoval se André van Loo, a dvěma britskými sestřičkami, sestrou Mary Wilsonovou a ošetřovatelkou Millsovou (které všichni říkali „Grenade Millsová“ podle ručního granátu Mills). Obě byly na mě moc hodné. Grenade Millsová mě naučila píchat injekce a zakládat okraje prostěradla do takzvaného „psaníčka“. Svěřili mi i nějakou administrativní práci, a dokonce jsem měla i noční služby na odděleních, takže jsem vlastně mohla zastupovat sestru, i když jsem neměla potřebnou kvalifikaci a nenosila jsem uniformu. Britové mě fascinovali svou disciplinovaností. Pokud došlo k nějaké krizové situaci, ošetřovatelka mohla komunikovat se sestrou, ale nikoli s lékařem. Taková byla hierarchie. Já jsem ji jako jedna z jejich několika tlumočníků mohla obcházet a jít rovnou za lékařem.

Jednoho dne mi jeden ze zdravotních bratrů, jehož jsem dobře znala, řekl, že je tam vážně nemocná pacientka, která má stejné příjmení jako já a neustále volá „Zuzanu“. Napadlo mě, že je to možná maminka, a hned jsem se za ní rozběhla. Ke svému zděšení jsem tam našla svou sestřenici Dagmar. Umírala. I když na tom byla strašně zle, okamžitě mě poznala a tvář se jí rozzářila. Dokázala mi ještě říct, co se jí stalo a jak ji, její rodiče a jejího bratra Miloše poslali s jedním z dalších transportů z Terezína do Osvětimi. Když je vysadili na železniční rampu, mou tetu Kamilu a malého Miloška, jemuž bylo v té době devět let, poslali rovnou do plynu. Dagmar a její otec přežili, i když strýčka zařadili do pracovní skupiny a poslali ho do pobočného tábora.

Dagmar zůstala v Osvětimi nějaký čas sama a pak ji poslali do Bergen-Belsenu, kde strávila několik měsíců. Vrátila se jí tuberkulóza, kterou bezpochyby chytila už jako dítě – ale její matka tomu nevěnovala pozornost – a byla tak zesláblá hlady a nedostatečnou péčí, že jí nedokázala vzdorovat. Mí přátelé lékaři mě upozorňovali, že nejspíš nepřežije, tak jsem strávila její poslední tři dny u ní a připomínala jsem jí naše šťastné dny v Dobříši, když jsme si hrávali v zámecké zahradě a slavili šábes s našimi prarodiči. Slibovala jsem jí, že se obě vrátíme do Plzně a setkáme se znovu s jejím otcem, který se o nás bude už napořád starat.

Nejmilejší Dagmar, moje drahá, milovaná sestřenice a „sestra“, která snila o tom, že zasvětí svůj profesní život zvířatům, mi umřela v náručí. Bylo jí osmnáct.

I dnes pláču, když si na ni vzpomenu.

Když jsem přišla o Dagmar, zhroutila jsem se. Onemocněla jsem tak, že si vůbec nepamatuji, jestli proběhl pohřeb, a nevím ani, co se stalo s jejím tělem. Mám za to, že skončilo v masovém hrobě spolu s dalšími, které pohřbili na malém hřbitově v areálu vojenské základny.

S rozervaným srdcem a vysokou horečkou jsem si zalezla do postele. Myslela jsem si, že se mi vrátil tyfus. Zůstala jsem v podkroví, kde byl klid a nikdo mě tam nerušil, ale nechybělo mnoho a bývala bych tam umřela. Prospala jsem celý jeden den, a když jsem se vzbudila, měla jsem vysokou horečku a nemohla jsem se ani pohnout. Jen jsem tam zůstala ležet v deliriu a doufala, že mě tam někdo najde. Moji přátelé dole si mysleli, že jsem si po smrti Dagmar nejspíš vzala volno, abych ji mohla oplakávat, takže za mnou nikdo nepřišel. Teprve čtvrtého dne jednu ošetřovatelku napadlo, že se zajde podívat, co se mnou je, a našla mě v hrozném stavu. Okamžitě mě snesli dolů a přijali na jedno oddělení, ale já už jsem v té době hleděla smrti do očí.

Clement Morgan se chystal odjet na dovolenou, navštívit svou snoubenku v Anglii, a když odjel, zůstala jsem v bezvědomí na oddělení s minimální vyhlídkou na přežití. Správně mi diagnostikoval malárii, ale nikdo mu nevěřil, protože v severní Evropě se tato nemoc téměř nevyskytovala. O mnoho let později mi lékaři řekli, že měl pravdu. Ať tak nebo tak, nedával mi žádnou naději a rozloučil se se mnou v přesvědčení, že umřu. Moc si na to nevzpomínám, ale musela jsem v sobě mít obrovskou vůli žít, protože v tu chvíli, kdy jsem přišla k sobě, jsem naprosto jistě věděla, že to zvládnu a že se potřebuji najíst. Lékaři mi předepsali „Dietu č. 1“, která sestávala z mléka a cukru, ale mně instinkt napovídal, že jsem vyhladovělá, změnila jsem to tedy ve svém chorobopisu na „Dietu č. 4“ s pevnou stravou včetně masa a opravdu mi to pomohlo. Už nevím, co to bylo, okamžitě jsem to vyzvrátila, ale něco ve mně přece jen muselo zůstat, vrátily se mi síly a docela rychle jsem se uzdravila.

Když se Clement Morgan vrátil, byla jsem pořád ještě oslabená, ale už jsem seděla za svým stolem v kanceláři majora Spicera. Bylo to hned prvního dne po jeho návratu, otevřel dveře a chystal se vejít do místnosti. Měla jsem radost, že ho zase vidím, podívala jsem se na něho a usmála jsem se. Zarazil se, jako by do něho uhodilo, chvíli na mě němě zíral, načež se otočil a beze slova šel zase pryč. Byla jsem v šoku. Co to má znamenat? Čekala bych, že mě obejme. Že bych ho něčím urazila? Když se konečně vrátil – sehnal jednu z ošetřovatelek, která ho ujistila, že jsem to já a že jsem opravdu naživu –, vrazil dovnitř a vroucně mě objal.

„Myslel jsem si, že nepřežiješ, a když jsem tě tu uviděl, myslel jsem si, že jsi duch!“

Rychle jsem se opět zapracovala jako překladatelka, chodila jsem za polskými, českými i ruskými pacienty, mladými i starými, muži i ženami. Při pohledu na to, jak jsou někteří pořád ještě vyzáblí, jsem radila lékařům, aby jim zkusili dávat normální stravu, ne pouze mléko a cukr, protože jsem si byla jistá, že to je to, co potřebují. Ve většině případů to pomohlo.

Přecházela jsem od lůžka k lůžku, připadala jsem si jako stroj, snažila jsem se nemyslet na to, co bude zítra nebo pozítří. Pořád ještě jsem byla vyhublá a zesláblá. Neměla jsem ani ponětí, co se mnou bude nebo co budu dělat, až tohle všechno skončí. Doufala jsem jen, že moje teta a můj strýc přežili nebo že si mě k sobě vezme někdo jiný. Naštěstí se toho dělo spousta, co mi odvádělo pozornost – musím do toho započítat i pěkné chování personálu, různé společenské akce a taneční zábavy. To všechno mi pomáhalo, abych si zase připadala jako normální člověk.

Na jedné takové zábavě jsme já a doktor Van Loo vyhráli první cenu za nejlepší waltz. Měla jsem obrovskou radost a s vděkem jsem si vzpomněla, jak jsem v Plzni chodila na hodiny tance. Bylo to v té době, kdy jsme bydleli ve společném bytě s těmi milými německými Židy – načež jsem si uvědomila, že i oni jsou pravděpodobně všichni mrtví.

V rámci svých pracovních povinností jsem chodila i do cikánského tábora, který byl za hlavním areálem nemocnice ve stanovém tábořišti. Kontrolovala jsem tam jedno nemocné dítě a jednou jsem tam přišla, zrovna když nějaká česká rodina slavila svatbu, což byla nádherná, štěstím prodchnutá událost. Cikáni mě hned vzali mezi sebe, pozvali mě, ať se zdržím, a nabídli mi i něco k jídlu. Jedna stará babka se mě zeptala, jestli bych si od ní nechtěla nechat číst z ruky.

„Klidně,“ souhlasila jsem.

Uchopila mou ruku, pozorně si prohlédla čáry v mé dlani a s úsměvem vzhlédla. „Budeš bohatá a budeš slavná,“ řekla. „Vezmeš si muže, který tě bude milovat, a ty budeš milovat jeho, ale umře dřív než ty.“ Uvěřila jsem jí každé slovo.

Cestou zpátky na vojenskou základnu jsem šla přes „Náměstí svobody“ a kolem místa, kterému se říkalo „Speaker’s Corner“. Lidé si tu mohli stoupnout na stupínek a řečnit na libovolné téma. Když jsem tudy procházela, promlouval ke shromážděnému davu zrovna nějaký muž a svůj projev doprovázel energickými gesty paží. Mávl oběma pažemi na jednu stranu a řekl: „Takhle to dělají nacisté.“ Potom jimi mávl na opačnou stranu a řekl: „Takhle to dělají komunisté.“

Všiml si, že se dívám, pohlédl mi do očí a zařval: „Pozor na ně!“

◆ ◆ ◆

Jednoho rána mě major Spicer požádal, abych ho doprovodila do stranou stojící budovy, o jejíž existenci jsem dosud neměla ponětí. Byl to velký pavilon zvaný Rotunde, bývalý výcvikový areál wehrmachtu, nyní přeměněný na lůžkové oddělení a do posledního místečka naplněný těmi nejtěžšími případy.

S vážným výrazem v tváři mi řekl: „Myslím, že jsem našel tvou matku, Zuzano. Je na tom hodně zle a já se bojím, že je jen malá naděje, že by se mohla uzdravit.“ Když jsem propukla v pláč, objal mě a okamžitě mi nabídl, že mě adoptuje, odveze si mě s sebou do Anglie a s manželkou se o mne postarají.

Poděkovala jsem mu, osušila jsem si slzy a vešla dovnitř. Byly tam desítky, možná stovky lůžek, chodila jsem od jednoho k druhému, až mi najednou zrak padl na zoufale vyzáblé tělo Leopoldy Růžičkové. Hned jsem k mamince běžela. Byla v bezvědomí a vychrtlá na kost, kůži samý bolák. Ti, kdo ji ošetřovali, se potýkali s nedostatkem léků a penicilin byl nový revoluční lék, který byl k dispozici jen pro armádu. Nedalo se dělat nic jiného než pacienta sledovat a čekat. O matku se staral maďarský sanitář Lajos a staral se o ni moc pěkně, jako kdyby to byla jeho vlastní matka. Dozvěděla jsem se od něho, že byla v Rotunde celou tu dobu, co jsem ji všude hledala.

Od té doby jsem ji chodila navštěvovat každý den, a přestože už přišla k vědomí, její stav se nezlepšoval. Byla děsivě netečná a buď se uzdravit nechtěla, nebo prostě neměla dost sil. Také nebyla schopna nebo možná ochotna komunikovat. Myslím, že nedokázala snést pomyšlení na to, že by se měla vrátit domů bez mého otce, a mně tenkrát došlo, že moje statečná maminka se ze všeho nejvíc bojí jediné věci – že se vrátí do našeho města a zjistí, že z naší rodiny tam nikdo nezůstal. Pořád jen říkala: „Nechci se vrátit domů… Neuzdravím se… Zůstanu tady.“ Vypadalo to beznadějně.

Pro tu chvíli jsem nemohla vůbec nic dělat, i kdybych sebevíc chtěla. Všichni, kdo měli tyfus a další nebezpečné nemoci, museli tři měsíce zůstat v karanténě, to znamená až do července. Moji přátelé i většina pacientů nemluvila celou dobu o ničem jiném, než kam odtud půjdou a co budou dělat, až karanténa skončí. Spousta z nich se nechtěla vracet tam, kde věděli, že mají nepřátele, kteří by na ně nasazovali, nebo kde už na ně nikdo z rodiny nečeká. Pro tisíce lidí přestal pojem „domov“ existovat, protože všechno, co znali, smetly bomby z povrchu zemského. Někteří byli tak zdrcení, že chtěli zůstat v péči Britů. Spousta z nich zvažovala možnost zůstat v táboře, který se měl stát jedním z největších zajateckých táborů, kde by se spojenci dál o ně starali. Jiní čekali na víza do Palestiny, Ameriky, Kanady, Švédska nebo Anglie – pokud je ještě bylo možné získat –, ale spousta dveří byla zavřených nebo se zavíraly, což vedlo k vášnivým demonstracím. Ruští vězni se dozvídali, že v těch částech Evropy, které osvobodili Sověti, budou nejspíš nastoleny komunistické režimy, což byl další faktor ovlivňující rozhodování.

Věděla jsem, že moje teta v New Yorku by si nás k sobě vzala, a byla jsem vděčná i majoru Spicerovi za jeho laskavou nabídku, že mě v Anglii adoptuje. Měla jsem i další nabídky od kolegů ze zdravotnického personálu, ale mně bylo najednou jasné, že se chci vrátit domů do své vlasti. Došlo na slova Fredyho Hirsche. Zjistila jsem, přesně jak to říkal, že celá myšlenka sionismu je teoretická. Nechtěla jsem žít nikde jinde než tam, kde jsem se narodila.

Major Spicer měl ve své kanceláři rádio, které bylo skoro pořád puštěné. Každý den vysílalo nejnovější zprávy a vzkazy od rodin shánějících se po svých blízkých. Jednoho nádherného letního dne v červnu jsem seděla u svého stolu, slunce svítilo do okna a já jsem najednou uslyšela své jméno. Hlasatel v rozhlase oznamoval žádost o jakoukoliv informaci o rodině Růžičkových z Plzně a jejich dceři Zuzaně. Tím, kdo se po této informaci pídil, byla milostpaní, moje milovaná učitelka klavíru. Hledala mě.

Nadskočila jsem. Pozorně jsem poslouchala a hned jsem si poznamenala podrobnosti – koho mám kontaktovat, aby se dozvěděla, že jsme pořád ještě naživu. Vehnalo mi to slzy do očí. Měla jsem takovou radost a cítila jsem takovou úlevu, že se po nás milostpaní shání, že jsem chtěla okamžitě jet do Plzně. V tu chvíli mi bylo jasné, že jestli nedokážu maminku z té nemocnice dostat co nejdřív, možná odtud nikdy neodjedeme a ona se nikdy neuzdraví.

Bylo načase vzít ji domů.

13
Plzeň, 1945

Dostat maminku z Bergen-Belsenu nebyla vůbec snadná záležitost. Byla pořád ještě velmi nemocná a za nic na světě nechtěla lágr opustit. Bylo mi tedy jasné, že pokud ji chci zachránit, budu muset vymyslet nějaký fígl.

Jakmile karanténní doba v různých sekcích tábora – v závislosti na zdravotním stavu pacientů – uplynula, každý, kdo na tom byl alespoň jakžtakž dobře, aby mohl pryč, se začal poohlížet po možnostech, jak se dostat tam, kam si přeje. Avšak nebylo to tak jednoduché, jak jsme doufali. Po celé Evropě byl nedostatek pohonných hmot, vlakovou dopravu mohlo civilní obyvatelstvo využívat jen velmi omezeně – přednostně sloužila potřebám armád – a všude byly tisíce lidí, kteří si přáli dostat se na spoustu nejrůznějších míst, takže organizace evakuace byla dost chaotická. Z Československa přijelo do tábora postupně několik osobních automobilů, byly to privátní akce, řidiči jeli vždycky pro konkrétní vězně a vždycky měli plno. Ať jsem sebevíc prosila, místo pro další pasažéry nebylo. Jednou do tábora přijel další takový vůz, ale jeho řidič nemohl ty, které přijel vyzvednout, najít. Požádala jsem ho tedy, zda by místo nich neodvezl maminku a mě do Plzně.

Pokrčil rameny. „Tak dobře,“ řekl. „Nejdřív mi ale musíš sehnat nějaký benzín.“

Jeden z mých známých doktorů mi řekl, že se mohu pokusit požádat o benzín v britských ubikacích a vystavil mi tam propustku. V té době jsem chodila v takové jako zástěře a vypadala jsem skoro jako ošetřovatelka, takže když jsem přišla do střeženého areálu budovy na kopci a sháněla jsem se po někom, na koho bych se mohla se svou žádostí obrátit, snažili se mi vyhovět. Postupně jsem mluvila se třemi různými důstojníky – všichni mi připadali neuvěřitelně vysocí – a poslední z nich mi nabídl, že mi zavolá generála. Vrchní velitel přišel a já jsem mu řekla, že potřebuji benzín, ale zapomněla jsem mu říci na co. Odešel a za chvíli se vrátil s malou lahvičkou v domnění, že ho potřebuji trochu na vyčištění zamořeného oblečení, jak bylo v táboře obvyklé. Poděkovala jsem mu, ale upřesnila jsem: „Moc se omlouvám, ale to mi nestačí. Potřebuji benzín na šestisetkilometrovou cestu autem do Plzně.“

Generál se rozesmál, zavrtěl hlavou a řekl, že to nepřipadá v úvahu.

Vrátila jsem se do tábora a dozvěděla jsem se, že je tam tolik Čechů, kteří se chtějí dostat domů, že vrchní velení se snaží zajistit pro nás zvláštní vlak. Bude to trvat pár týdnů a pravděpodobně se to nepodaří zařídit dřív než v polovině srpna. Pomyslela jsem si, že tahle situace mi alespoň poskytne dost času, abych mohla uskutečnit další část svého plánu.

Lékaři trvali na tom, že maminka ještě odjet nemůže, protože by cestu nejspíš nepřežila. Nenechala jsem se odradit. Když jsme mladí, máme odvahu a intuici a já jsem prostě měla ten pocit, že se nechce uzdravit z jednoho jediného důvodu – že nesnese pomyšlení na návrat domů. V hudbě jsem se vždycky řídila svou intuicí a stejně mi to funguje i v životě. Dnes bych tu odvahu neměla, ale v podstatě jsem plánovala, že ji unesu, což byl další naprosto šílený nápad. Moji přátelé se strachovali, že mě při tom někdo přistihne, ale to mi bylo jedno. Prostě jsem věděla, že ji musím dostat domů.

Můj kamarád, doktor Van Loo, na to měl stejný názor jako já a vypsal mi nějaké falešné papíry, na jejichž základě jsem si ji mohla vyzvednout a odvést z oddělení na – jakože – nějaké vyšetření. Další přátelé mi sehnali pro maminku oblečení, a když jsem měla všechno připravené, rozloučila jsem se se všemi, jimž jsem mohla důvěřovat, že mě nevyzradí, a šla jsem do akce. Bylo to koncem srpna 1945. Časně ráno v den, kdy měl odjet vlak vypravený do Prahy, jsem šla do Rotunde, předala jsem ty falešné dokumenty ošetřovatelce, která měla noční službu a dobře mě znala, a řekla jsem jí, že si jdu pro matku, protože ji mám odvést na rentgen.

Potom jsem maminku, která se zuby nehty bránila, aby s ní někdo něco dělal nebo s ní hýbal, rychle oblékla. Pořád se jen ptala: „Co to děláš? Proč mě oblékáš? Víš přece, že doktor říkal, že se se mnou nemá hýbat. Nech mě. Zuzano, já to nezvládnu!“

Tenkrát jsem se k ní zachovala opravdu hrubě, protože jinou možnost jsem zkrátka neměla. Řekla jsem jí: „Maminko, já tu zůstat nechci. Chci se vrátit do Plzně a bez tebe nepůjdu, takže ty se mnou prostě pojedeš.“

Domnívám se, že to nejspíš bylo to, co na ni zabralo, a kvůli čemu to prostě zkusila. Myslela si asi, dobrá, tuhle poslední oběť pro ni ještě podstoupím, třebaže celou dobu naříkala, že z toho, co jí dělám, bude mít jistou smrt.

Sice se stěží udržela na nohou, ale nějak se mi podařilo protáhnout ji ven v době, kdy služba zrovna nedávala pozor, a dovléct ji do vlaku. Našly jsme si místo v dobytčím vagonu – ve voze číslo 13. Maminka, která byla pověrčivá, začala kvílet: „Vidíš! Třináctka! To bude moje smrtelná postel. Neuvidím Plzeň, nedožiju se toho.“

Ta šestisetkilometrová cesta trvala tři dny a bylo to mimořádně úmorné, protože koleje byly po náletech poškozené a nefungovaly žádné jízdní řády. Jiné vlaky měly mnohem vyšší prioritu než ten náš, takže nás často odstavovali na vedlejší koleje, aby mohly projet. Britové nám dali balíčky na cestu, ale při všech těch zpožděních to nestačilo, takže jsme – už zase – měly hlad. Kdykoli vlak zastavil, cestující se vrhli ke dveřím, vyskákali z vagonů a kradli ovoce a zeleninu z komunitních zahrádek malých domků, které stály podél trati u měst, jež jsme míjeli – Magdeburg, Lipsko, Drážďany…

Bylo to zvláštní, to mé nutkání být za každou cenu slušná – které mi vštípil Fredy Hirsch. V mnoha ohledech mne to znevýhodňovalo. Ostatní dívky za takových okolností ani nenapadlo nějak se rozpakovat, ale já bych se nikdy nedokázala přimět k tomu, abych někomu něco ukradla. Místo toho jsem žebrala u přítelkyň, které toho měly víc a někdy mi i rády z toho něco daly.

Maminka po většinu cesty jen netečně ležela vedle mě a říkala: „To je můj konec. Já už se domů nepodívám.“ Tak to bylo, dokud vlak nedojel do Čech. Na každém nádraží čekali lidé. Už jsme sice nebyli žádnou senzací, protože ve srovnání s těmi, kteří se vrátili z lágrů domů v měsících před námi, jsme přijížděli pozdě, ale lidé se stejně přicházeli dívat a čekali, až vlak zastaví a lidé z něho začnou vystupovat. Mávali a plakali, rozhlíželi se po svých blízkých a třeštili oči, když nás viděli, jak jsme jen kost a kůže a oblečení v nesourodých kusech oděvů.

Pořád jsem na tom ještě nebyla se zdravím úplně dobře a nevážila jsem o mnoho víc než těch sedmadvacet kilogramů, které jsem měla při osvobození, takže jsem byla atrakcí, kdykoli jsem vystoupila z vlaku, abych se poohlédla po něčem, co bych mohla dostat k jídlu. Lidé mi rádi tu a tam něco málo dali a úředníci, kteří měli organizaci repatriantů na starosti, mne ujišťovali, že až přijedeme do Plzně, lidé na repatriační stanici nám dají jídlo zdarma a řeknou nám, kam máme jít.

Vlak se sunul dál a já jsem mamince pořád říkala: „Podívej se z okna! Tohle je ta vesnice, odkud je ta tvá kamarádka, a příští stanice už budou Teplice.“ Když jsme jeli přes Karlovy Vary, kam jsme občas jezdívali na prázdniny, upozornila jsem ji: „Podívej, maminko! Karlovy Vary! Pamatuješ si, jak se tu tátovi líbilo?“

To byla chvíle, kdy začala přicházet k sobě. Bylo to, jako kdyby jí v hlavě cvakl vypínač. Roztřeseně se zvedla, vyhlédla z malého okénka a – neuvěřitelné! – spatřila několik lidí, kteří si ji pamatovali, protože bývala dost známá. Když ji uviděli, volali: „Paní Růžičková! Ó, paní Růžičková! Jste to vy? Vy jste přežila!“ To byl klíčový okamžik, kdy moje maminka ožila a začala se zajímat o své okolí. Pookřála a hned jim také mávala, najednou jí došlo, že je zpátky v zemi, kde ji lidé znají a milují.

Z Plzně jsme byly jen my dvě, takže když vlak zastavil, vystoupily jsme z něho samy. Byl krásný letní den a já jsem mamince řekla: „Posaď se tady na lavičku na sluníčko a odpočiň si. Půjdu najít repatriační stanici. A přinesu ti něco k jídlu.“

Nebylo to daleko, a přestože jsem pořád ještě byla hodně zesláblá a motala se mi hlava, našla jsem úřad docela rychle a dostala jsem registrační průkazy a další dokumenty, které nás, pokud nebudeme mít kam jinam jít, opravňovaly přenocovat v městské noclehárně. Úředníci nám slíbili, že nazítří se pokusí zajistit nám vlastní byt. Ten náš zabrali už před lety Češi a úřady přidělovaly repatriantům z koncentračních táborů byty po Němcích, kteří byli po válce nuceně vysídleni. Jakási žena mi řekla, že je smůla, že jsme přijely tak pozdě, protože ty nejlepší byty jsou už rozděleny.

Pak se mě na repatriační stanici zeptali, jestli bych chtěla něco k jídlu. Samozřejmě! Hlad jsem měla ukrutný a oni mě hned zavedli do jídelny, kde se podával oběd. Byla zrovna svíčková s knedlíky – mé první knedlíky po letech. Dostala jsem čtyři, ale snědla jsem jen dva a ty druhé dva jsem zabalila do ubrousku pro maminku. A protože jsem všechno zvládla tak rychle, nemohla jsem odolat pokušení jít navštívit milostpaní, která bydlela kousek vedle.

Když otevřela dveře a viděla mě, jak tam stojím, vyjekla a rozplakala se. Já také. Vroucně jsme se objaly, chvíli jsme ani jedna nemohla mluvit. Byla to silná chvíle. Taková radost! Osušily jsme si oči a ruku v ruce jsme spolu šly do pokoje s klavírem, kde mi dávala mé první i poslední hodiny, a já jsem jí začala všechno vyprávět. Najednou se znovu rozplakala. Uchopila mě za ruce a plakala a plakala. Podívala jsem se na své prsty – celé zkroucené a zničené, jak jsem vyhrabávala ropovod a nosila cihly – a bylo mi stydno.

Milostpaní byla velmi ohleduplná žena. Snažila se být laskavá, osušila si slzy a řekla mi: „Hlavně že ses vrátila. A můžeš dělat i jiné věci než hudbu, Zuzanko. Máš talent na řeči. Jdi se poptat k Američanům. Shánějí překladatele. Později pak můžeš jít na vysokou školu a studovat cizí jazyky.“

Zrudla jsem a řekla jsem jí: „Já už musím jít. Musím se vrátit za maminkou. Čeká na mě na nádraží.“

Šla jsem po ulici, rozhozená a znepokojená z toho, co milostpaní řekla o mých rukou, a div že jsem nevrazila do maminky. Bylo to neuvěřitelné, ale cítila se natolik dobře, že došla na repatriační stanici a dostala tam knedlíky (schovala dva pro mě). Byl to zázrak.

Ani jedinou minutu jsme s maminkou nepomýšlely na to, že přespíme ve veřejné noclehárně. Měly jsme ve městě spoustu přátel a nemohly jsme se dočkat, až se s nimi shledáme. Nejdřív jsme zamířily za mou sestřenicí Sonjou, sedmnáctiletou dcerou mé milované tety Jiřiny. Pocházela ze smíšeného manželství, takže jsme předpokládaly, že se jí nic nestalo. Bylo to tak. Ze Sonji vyrostla mezitím mladá dívka, ale sotva nás spatřila za dveřmi, zachovala se zvláštně a nečekaně. Místo aby nás přivítala s otevřenou náručí, znejistěla a řekla nám: „Moc se omlouvám, ale jsem zrovna na odchodu. Mám schůzku. Mohly byste přijít v šest?“

Vyděšeně jsme se po sobě podívaly a hned nás napadlo, proč nám prostě nenabídne klíče, ale ona to zkrátka neudělala. Měly jsme pocit, že se na nás dívá, jako bychom vstaly z mrtvých – jako na někoho, koho jste oplakali, pohřbili a on se najednou vynořil z hrobu.

Cítily jsme se trapně, tak jsme odešly a místo toho jsme zamířily k ženě, která pracovala jako vedoucí prodavačka v našem rodinném obchodě. Patřila téměř do rodiny a svěřili jsme jí docela hodně věcí, aby je pro nás u sebe schovala – pěkné koberce, porcelán, zlato, podnosy a stříbrné svícny. Zazvonily jsme na zvonek v naději, že sotva nás uvidí, bude radostí bez sebe, ale ona se také tvářila rozpačitě. „Já vás ale vážně teď nemůžu pozvat dál – ještě nemám uklizeno. Asi by vám vadilo, kdybych vás posadila do kuchyně, viďte?“ Doslova jsme vzaly nohy na ramena. U dalších dveří nám další naši známí řekli, že nás nemohou vzít dovnitř, protože tam je někdo nemocný. Nikdo z nich nás nepozval dál. Nikdo nám nenabídl kávu nebo něco k jídlu. Nikdo se nás nezeptal na mého tatínka nebo na ostatní členy rodiny.

Tenkrát nám došlo, že nikdo z těchto lidí nevěřil, že se ještě někdy vrátíme. Podezíraly jsme je, že dokonce možná už naše věci rozprodali nebo si je doma vystavili s tím, že už si je nechají. Nechápali, že za nimi nejdeme, abychom žádali zpět svůj majetek, který pro nás v té době prakticky nic neznamenal. Chtěly jsme od nich jídlo, střechu nad hlavou a vlídné slovo. Když jsme viděly, jak je všechny do jednoho uvádíme do rozpaků, nechaly jsme toho a nikoho dalšího jsme se už navštívit neodvážily.

Šly jsme jako spráskané a potkaly jsme na ulici jednu naši bývalou služku, která se také hned odvrátila. K našemu údivu měla na sobě jedny z maminčiných šatů, které jsme jí svěřili do úschovy.

V tu chvíli jsme pochopily, jak se věci mají. Pohled na nás vzbuzoval v lidech hrůzu daleko spíš nežli radost. Pro ně jsme byly mrtvé a pohřbené. Byly jsme duchové a duchové nemají co vylézat z hrobů a strašit živé.

Sedly jsme si s maminkou na lavičku v parku a smutně jsme se po sobě podívaly. Byl už večer. Byly jsme unavené, měly jsme hlad a nevěděly jsme co dělat. Po chvíli za námi přišel hlídač parku a zeptal se nás, kde jsme se tam vzaly. Pořád jsme ještě měly na sobě to děsné oblečení, takže mu muselo určitě dojít, že jsme repatriantky. Byl na nás hodný. Vypověděly jsme mu, co jsme mohly. Požádal nás, ať počkáme, někam šel a vrátil se i s manželkou, která nesla džbánek s mlékem a na velké míse koláče – české koláče, jak jsem si je pamatovala z dětství. Neuvěřitelně nás laskavost těch dvou cizích lidí dojala. Toho prvního dne pro nás udělali víc, než kdokoli z těch, koho jsme znaly.

Cítily jsme se o trochu lépe, rozhodly jsme se tedy, že se vrátíme k Sonje na šestou hodinu tak, jak nás o to požádala, ale ještě nebyla doma. Unaveně jsme se posadily na schody. Čekaly jsme a čekaly, ale pořád se nevracela. Snesla se noc a stále po ní nebylo ani stopy. Byla to pro nás hodně trpká zkušenost. Odevzdaně jsme se zvedly a nezbylo nám než jít zpátky do města a přihlásit se v městské noclehárně na základě našeho oficiálního potvrzení, že jsme bez domova. Tak jsme s maminkou strávily první noc v našem domovském městě v azylovém domě, vedle sebe na jediné posteli. Celou noc jsme proplakaly.

Po třech letech násilného vyhoštění jsme si svou první noc v Plzni takhle rozhodně nepředstavovaly.

◆ ◆ ◆

Potom se stalo něco neuvěřitelného. Druhého dne se maminka vzchopila a vzala věci do svých rukou. Když jsme odjížděly z Belsenu, byla jsem já v roli rodiče a ona byla dítě. V Plzni nabyla najednou znovu sil a ujala se vedení. Ráno jsme se nejdřív vrátily na repatriační stanici, kde maminka po úřednících chtěla, aby nám pomohli. Dali nám trochu peněz, abychom si mohly koupit jídlo a něco na sebe, přestože všechno bylo dosud z větší části na lístky a nebyl žádný velký výběr. Nakonec nám přidělili byt, kde jsme měly bydlet, dokud si samy něco neseženeme. Strávily jsme tam nicméně jen jednu noc, mezi věcmi, které patřily německým nacistům včetně portrétů Hitlera na zdech, a skoro vůbec jsme se nevyspaly. Všechno jako by tam v té temné atmosféře na nás padalo. Když jsme se ráno vzbudily, jen jsme se po sobě podívaly se slovy: „Ne, tady nezůstaneme.“

Maminka šla zpátky na úřad a – s pomocí přátel mého otce ze Sokola, s nimiž byla s to navázat kontakt – jsme získaly moderní byt, kde moje matka bydlela až do Plzeňského povstání o osm let později. Obstarala si všechny dokumenty pro restituci včetně otcova úmrtního listu a mohly jsme zažádat o nábytek Fond národní obnovy, který spravoval zkonfiskované věci po vyhnaných Němcích. Získaly jsme stůl a několik židlí, dvě postele a šatní skříň. Já jsem si také požádala o klavír a potěšilo mě, že jsem dostala krátké křídlo Bösendorfer. Jakmile jsem začala znovu cvičit na klavír, připadalo mi, jako bych navázala na svůj přerušený život. Hned další den jsme se vydaly shánět si práci a byly jsme připraveny vzít cokoli, jen abychom si mohly vydělávat své vlastní peníze.

Nejdůležitější ze všeho bylo, že jsme si obě musely zvyknout na představu, že jsme svobodné.

Snažit se navrátit zpátky k normálu bylo nesmírně náročné. Měla jsem těžké deprese, ale nemohla jsem to dát najevo, protože se ode mne čekalo, že se o sebe dokážu postarat. Musely jsme si znovu zvykat na obrovské množství podivných svobod, hlavně na pocit, že si můžeme chodit, kam chceme, i na záchod, aniž bychom musely někoho žádat o povolení. Celé dlouhé roky v našem světě neexistovalo nic takového jako dveře, soukromí, takže moct vejít do pokoje, zavřít za sebou dveře a mít ten pokoj jen pro sebe bylo něco neskutečného.

Spát v normální posteli s povlečením a polštáři byl další obrovský luxus a stejně tak i představa, že můžeme jíst, kdykoli chceme. Největší výsadou pro nás bylo, že můžeme venku chodit samy a ne ve skupinách po pěti, s hlavou skloněnou a pohledem upřeným na nohy toho, kdo jde před námi. Zpočátku jsem to vůbec nezvládala, musela jsem se někoho držet nebo se přidržovat zdi. Bylo to tak nezvyklé, že se mi dělalo zle a měla jsem závratě.

Když jsme se dozvěděly, že z původních více než tří tisíc plzeňských Židů se jich po válce vrátily domů ani ne tři stovky, došlo nám, jaké jsme měly štěstí, že jsme přežily, ale neznamenalo to, že by se nám žilo nějak výrazně lépe. Ve skutečnosti jsme se měly mnohem hůř než před válkou. Neměly jsme už žádné příbuzné. Neměly jsme práci. Neměly jsme peníze. Masa bylo málo a zeleniny také.

Výjimkou byl pouze čas, který jsem strávila v zotavovacím táboře v Ostravici v Beskydech. Byl to lázeňský areál zabraný pro děti a mládež, která přežila válku. Vařili nám výborná jídla a pomáhali nám vzpamatovat se z traumat a různých zdravotních problémů. Strávila jsem tam dva týdny a seznámila jsem se tam mimo jiné se spisovatelem Arnoštem Lustigem, který byl ve stejném oddílu jako já.

Vedli jsme spolu vášnivé debaty o válce a o Rusech a jejich politice. Lustig v té době horoval pro komunismus, byl to v tomto směru až fanatik, ostatně jako mnozí jiní. Já jsem si už tak jistá nebyla.

V zotavovacím táboře mě také někdo vyfotografoval, poprvé za dlouhé roky. Bylo mi osmnáct let, ale vypadala jsem spíš jako třicátnice. Když jsem se po čtrnácti dnech vrátila do Plzně, s hrůzou jsem si uvědomila, že moje maminka vypadá jako stařena.

S přispěním našich přátel ze Sokola se primátor města vynasnažil pomoct nám věci urychlit, aby si maminka mohla zažádat o navrácení svého obchodu – ani ve snu nás nenapadlo, že o několik let později jí ho zase seberou. Nejdřív jsme musely podepsat místopřísežné prohlášení potvrzující úmrtí mého otce a dědečka, včetně podrobností o tom, kde a jak zemřeli. Pořád jsme se ještě modlily, kéž se strýc Karel vrátí, což by bylo požehnání, protože maminka by měla obchodního partnera a já bych měla opět v životě někoho, kdo by mi suploval roli otce.

O něco později jsme se dozvěděly, co se s Karlem stalo. Přežil Terezín i Osvětim, potom i pobočný tábor a nakonec pochod smrti. Když ho v posledních dnech války nahnali do dobytčáku, zřejmě aby ho spolu s ostatními spoluvězni odvezli do koncentračního tábora Mauthausen v Rakousku, podařilo se mu ještě v Československu z vlaku uprchnout. Dostal se až do městečka Sadská, východně od Prahy, kde Čechům okamžitě došlo, že je to uprchlý vězeň a schovali ho v místní věznici, aby byl v bezpečí. Bohužel, někdo ve městě ho udal a 4. května 1945, čtyři dny před tím, než naši zemi definitivně osvobodili Sověti a Američané, přišli do věznice nacisté a Karla zastřelili.

Maminku to nejdřív rozběsnilo. Chtěla se okamžitě rozjet do Sadské a zjistit, kdo ho nacistům udal, aby byl ten člověk nebo ti lidé potrestáni. Potom si vzpomněla, co jí táta řekl na smrtelné posteli: „Pomsta patří Bohu“ – a od svého úmyslu, sice nerada, ale upustila.

Ostatní členové naší rodiny byli také po smrti, mezi nimi všechny moje tety a mí strýčkové a víc než deset bratranců a sestřenic. Vlastu, pěvkyni s nádherným hlasem, zavraždili v roce 1942 i s jejím manželem Arnoštem a jejich dvěma dětmi Jiřím a Věrou. Ve stejném roce zahynuly i moje tety Zdenka a Jiřina v Osvětimi.

Zahynuli i všichni z matčiny rodiny z Dobříše, takže s výjimkou příbuzných v Americe a Anglii jsme neměli nikoho kromě mé sestřenice Sonji, která nám nakonec přece jenom pomohla. Později jsme dospěly k náhledu, že její chování, když jsme se jí objevily znenadání u dveří, bylo pochopitelné. Sama byla pořád ještě skoro dítě, a když slyšela, jak potvrzujeme, že její matka Jiřina zemřela, určitě si musela myslet: „Proč přežily ony a moje matka ne?“ Nakonec jsme dostaly zpět i něco z rodinného majetku od rodinných přátel, mimo jiné i několik šperků a album s fotografiemi – které jsme si cenily nade všechno ostatní.

Hlavně díky Sonje jsme také v prvních několika měsících po válce netrpěly hladem. Hladové jsme byly neustále a pořád jsme jen jedly a jedly. Dělali to všichni, kdo přežili. Jídlo se stalo posedlostí. Sonja měla ve sklepě uskladněnou velkou zásobu brambor ještě z minulého roku a řekla nám, ať si jich vezmeme, kolik chceme, a my jsme ji vzaly za slovo. Byla to naprostá obsese. Pořád jsem ještě patřila mezi náctileté a byla jsem podvyživená, nicméně jsem se z pojídání takového množství brambor pěkně zakulacovala a stala se ze mě až boubelka. Moje váha se vyšplhala na pětašedesát kilogramů, tolik jsem nevážila nikdy předtím ani potom – a mé mamince se dělo totéž.

Do Plzně jsme přijely v oblečení zrekvírovaném Němcům a nic jiného na sebe jsme neměly. Všechno naše pěkné předválečné oblečení jsme si schovaly u přátel, ale to už jsme zpátky nezískaly a na repatriační stanici toho na výběr moc nebylo. Dostala jsem jen jednu sukni a halenku a v tom jsem musela chodit každý den.

Maminka měla spoustu nežidovských přítelkyň, s nimiž se znovu začala scházet a chovaly se k ní pěkně, ale mně v Plzni skoro nikdo z mých vrstevníků nezbyl a cítila jsem se nesmírně osamělá. Můj přítel z Terezína Hanuš dostal ode mě pohlednici, kterou jsem mu poslala z Osvětimi a napsala jsem na ni hebrejský výraz pro smrt, a on pochopitelně usoudil, že mě zavraždili. Ještě nějaký čas trvalo, než jsem zjistila, že přežil a začal nový život v Brně, s mladou ženou, s níž se později oženil. Hodně jsem lpěla na přítelkyních, s nimiž jsem byla za války – zejména Daně a Zuzaně – ale ani jedna nebyla z Plzně, pocházely z jiných částí země a obě se po válce vrátily k nim domů. Mělo trvat ještě několik let, než jsme se znovu shledaly.

Když maminka konečně dostala svůj obchod zpět, okamžitě začala podnikat kroky k tomu, aby mohla přijmout své bývalé zaměstnance a obnovit reputaci firmy Hračky Růžička ve městě. Její jedinou podmínkou bylo, že nezaměstná nikoho, kdo jí něco ukradl. Začátky byly těžké. Všeho byl nedostatek – nebylo co prodávat a nikdo neměl peníze, aby si něco mohl kupovat, ale ona přesto s pomocí svých sousedek a několika místních zákaznic postavila obchod během půl roku na nohy. Vzala si úvěr od Živnostenské banky a ředitel banky za ní pak pravidelně docházel a připomínal se jí, až se nakonec spřátelili.

V jedné části obchodu prodávala maminka hračky a v druhé papír a látky a všechno, co bylo potřeba – tak jak ji to naučil můj tatínek. Žasla jsem, kolik má energie, hlavně když jsem si vzpomněla, jak na tom byla zle a co všechno si musela vytrpět. Přišla třeba s nápadem najímat chudé rolníky z vesnic v sousedních okresech, aby vyřezávali dřevěné hračky – krásné, ručně dělané figurky, které pak prodávala v obchodě a děti je zbožňovaly. Také napsala své sestře do New Yorku a chtěla od ní vědět, co se líbí dětem v Americe. Elsa jí poslala velký balík nafukovacích balonků, což byla tenkrát naprostá novinka a všechny děti z Plzně se hrnuly do obchodu a chtěly je mít. Maminka byla ve svém živlu.

Já jsem si nedokázala sehnat nic jiného nežli práci překladatelky pro americkou armádu pod velením generála Pattona, který osvobodil západní část republiky. Američané nesměli překročit takzvanou demarkační čáru, protože zbytek Československa osvobodili Sověti a nakonec si pro sebe zabrali celou naši zemi. Mým úkolem bylo překládat texty z místních novin pro jejich zpravodajské oddělení a vypláceli mi nevelkou mzdu. Důstojníci byli vstřícní, ale ze začátku jsem s nikým moc nekamarádila, protože jsem si nevěřila a měla jsem pocit, že jsem jiná než ostatní. Že – jak se říká – nezapadám.

Pokud mě některý z GIs, amerických vojáků, pozval na taneční zábavu, odmítla jsem, protože jsem si nepřipadala nijak zvlášť přitažlivá a neměla jsem nic pořádného na sebe. Maminka mě povzbuzovala, jen ať pozvání přijímám, a z nějaké staré černé látky mi ušila šaty s krátkým rukávem, dvěma mašlemi a šerpou z modrého saténu. Dokonce někde vyhrabala i saténové rukavičky, šňůru perel a květinovou čelenku do vlasů. I když jsem byla nesvá z toho, jak moc jsem přibrala, toho večera jsem se cítila jako princezna a maminka mě nechala i vyfotografovat, abych měla památku.

Na taneční zábavě jsem se dobře bavila až do chvíle, kdy si jeden důstojník, s nímž jsem tančila waltz, najednou všiml čísla na mém předloktí.

„Co to znamená?“ zeptal se.

„Znamená to, že jsem byla v Osvětimi,“ odpověděla jsem.

Zastavil se v tanci a rozesmál se. „A ty čekáš, že ti takovou pohádku budu věřit?“

Vlepila jsem mu facku, až to plesklo, a utekla jsem ze sálu. Bylo to poprvé a naposledy, kdy jsem někoho uhodila.

◆ ◆ ◆

Od toho dne – i přestože se mi za to formálně omluvil – jsem všechna další pozvání odmítala a soustředila jsem se jen na překládání a na svůj klavír. Trávila jsem u Bösendorfera dlouhé, předlouhé hodiny. Věnovala jsem mu všechen svůj čas. Zašla jsem znovu za milostpaní a chtěla jsem po ní, aby mne doučovala, ale odmítla. „Jestli chceš opravdu studovat hudbu, musíš se přihlásit na akreditovanou hudební školu a složit všechny zkoušky,“ řekla mi. V té době měla další velmi nadějnou žačku a chtěla se plně věnovat jen jí. Musím přiznat, že jsem strašně žárlila.

Nicméně mě doporučila profesoru Bohdanu Gselhoferovi, který byl v té době ředitelem Městské hudební školy Bedřicha Smetany v Plzni, a přesvědčila ho, aby mne přijal, a tím pádem bych si mohla uzavřít základní hudební vzdělání. Svolil jen kvůli milostpaní, protože přijmout někoho, komu je osmnáct a čtyři a půl roku necvičil, bylo obrovské riziko. Byl v té době už známý, vedl vlastní pěvecký sbor a získával různá ocenění.

V září 1945, osm měsíců po mých osmnáctých narozeninách, jsem začala chodit s malými dětmi do třetí třídy a musela jsem začít zase od začátku. Musela jsem znovu přehrát celé Umění pohotovosti prstů od Carla Czerného tak, jak jsem je hrála jako devítiletá u milostpaní, a propracovávat se etudami jako začátečnice. Protože jsem měla zničené ruce, nedokázala jsem už hrát s takovou lehkostí, jakou jsem kdysi mívala, a po každém cvičení se mi prsty klepaly jako při nervovém třesu. Profesor Gselhofer brzy dospěl k témuž závěru jako milostpaní, tedy že bych měla hudby nechat, ale já jsem se nehodlala dát odradit.

Bylo mi jasné, že Bach by byl na mě moc těžký, a dokud nebudu dost dobrá, nechtěla jsem se o to ani pokoušet. Doma jsem tedy místo toho začala cvičit Mozartovu Klavírní sonátu č. 8 a moll, jejíž druhá věta je jednou z nejdepresivnějších vět, jaké Mozart kdy napsal. Celá je nesena v tragické náladě, skladatel sonátu vytvořil po smrti své milované matky. Ta skladba dokonale vystihovala můj vlastní mentální stav, a protože jsem ji v té době tak často hrála, nesu si ji v sobě jako soundtrack k tomu pochmurnému času těsně po válce.

Ve třídě jsem dělala rychlé pokroky a po třech měsících pan profesor změnil názor a přivolil, že se mi bude důkladněji věnovat. Připustil mě ke zkouškám do vyššího ročníku, které jsem udělala, a potom jsem skládala postupové zkoušky každé tři měsíce. Maminka moc nevěřila, že si jednou dokážu vydělávat na živobytí hudbou, a všichni ostatní s ní souhlasili a varovali ji, že ji to bude stát spoustu peněz a nakonec stejně skončím jako učitelka klavíru, která chodí učit své žáčky k nim domů. Pamatovala si však, jak se na to díval můj otec – že by si byl přál, abych šla za svým snem a studovala hudbu, proto byla odhodlaná pomoct mi, jak nejvíc bude moci. Koncem roku 1946 jsem už vystupovala na komorních koncertech v Plzni, a dokonce i sólově, a měla jsem docela dobré kritiky.

Studium i cvičení mi dalo hodně zabrat, ale já jsem nepolevovala a byla jsem rozhodnutá jít si za svým. Hrála jsem a hrála, dokud jsem neměla prsty celé zdřevěnělé a noty se mi nemíhaly před očima. Během dvou let jsem zvládla učební látku za čtyři roky a mezitím jsem ještě stihla chodit od k domu k domu a dávat soukromé hodiny místním dětem, abych si trochu přivydělala. Jako vždycky, hudba mi pomáhala neulpívat příliš ve vzpomínkách a nepoddávat se různým strachům, i když často jsem tomu nemohla zabránit.

Jednoho dne jsem šla přes park, kde bylo hudební pódium, na němž kapela a muzikanti zrovna spustili „Marinarellu“. Kolena se pode mnou podlomila a okamžitě mě to přeneslo zpátky do Osvětimi, do zoufalství a beznaděje, v níž jsme tam žili a ta pekelná melodie nás každé ráno svolávala k Appellu.

V Plzni jsem si často pokládala stále tutéž otázku: proč k té válce došlo a může k tomu dojít zase? V duchu jsem byla pořád ještě v lágrech – pořád jsem tam byla – a myslela jsem na esesmany a na to, co nám prováděli. Kde asi jsou teď, zajímalo mě, a jestlipak mají členové jejich rodin vůbec ponětí, co dělali? Chodila jsem po ulicích, dívala jsem se do tváří lidem, s nimiž jsem se míjela, a věděla jsem, že kdokoli z nich mohl být v SS. I lidé z dobrých rodin a s dobrým vzděláním mohou podlehnout strachu, pověrečnosti a davové psychóze a změnit se v bestie. Nemohla jsem si pomoci, abych si co chvíli neříkala, co jestli se tak choval i tenhle muž nebo tahle žena?

Také jsem přemýšlela o tom, jestli vůbec někdo může být imunní. Jsem přesvědčená, že skoro každý – až na několik málo výjimek – je potenciálně schopen podlehnout kolektivní hypnóze. Psal o tom už Freud a bylo to v knize, kterou mi Fredy Hirsch v dětském baráku v Osvětimi zabavil s tím, že je to pro mě moc vážné čtení. Po válce jsem toho od Freuda hodně přečetla a podle mě to dokonale vystihl.

Díky Fredymu, který mi vštípil, že první podmínkou existence člověka jako lidské bytosti je být slušný, jsem dospěla k závěru, že fenomén bestiality lze nahlížet ze dvou úhlů pohledu: buď můžete říci, že každý je v jádru zlý, nebo můžete říci, že každý je v jádru slušný. Za jiných podmínek by možná ten či onen nebo ta či ona byl či byla slušným člověkem. Kdyby některý z těch dozorců žil před sto lety ve Výmarské republice a ne za vlády Hitlera, byl to možná dobrý člověk a hrdý otec rodiny a ve společnosti by se choval podle svých mravních zásad.

Samozřejmě že i tak je strašné pomyšlení na to, čeho všeho jsme schopni. Vím, že na svých koncertních cestách jsem se určitě potkávala s bývalými nacisty, přestože jsem to naštěstí o nich nikdy nevěděla – třeba jako když mě pozvali hrát do domu Hermanna Abse, ředitele Deutsche Bank, o němž jsem se posléze dozvěděla, že to byl jeden z nejvlivnějších bankéřů třetí říše.

Bez ohledu na to, co jsem o nich věděla jako o jednotlivcích, vždycky, když jsem po osvobození potkala nějakého Němce, pomyslela jsem si: Copak jsi dělal za války? To byla pro mě obsedantní otázka.

◆ ◆ ◆

Když jsem se čas od času ohlížela zpátky, dospěla jsem k rozhodnutí, že bych se měla pokusit znovu navázat kontakt s kamarádem Clementem Morganem z Bergen-Belsenu. Nevěděla jsem o něm nic víc, než že bydlí kdesi v Anglii poblíž Newcastlu, a teď už si vážně nevzpomínám, jak jsem nakonec zjistila jeho adresu.

Jakmile jsem ji sehnala, okamžitě jsem mu napsala a postupně jsem mu poslala několik dalších dopisů, které jsou teď uloženy v archivu muzea v Bergen-Belsenu, kam je laskavě darovala jeho rodina. V prvním dopise jsem mu poslala svou fotografii v černých šatech s popiskem: „Dívka na této fotce Ti bude navždycky vděčná za to, žes jí zachránil život, za víru v člověčenství, kterou jsi jí po čtyřech letech nacistických muk vrátil, a za překrásné dny, které s Tebou strávila. Přeju Ti, abys byl spokojený a šťastný, protože si to zasloužíš, Tvá Susanne [sic].“

V dalším, delším dopise jsem mu napsala:

Drahý Cleme,

pamatuješ si ještě na jistou Zuzanu, kterou jsi vyvedl z bílých stěn nemocničního pokoje a ukázal jí první nádherné aspekty skutečného lidského života? Nikdy Ti nezapomenu, cos udělal pro mě a pro mou maminku. Možná ani sám nevíš, žes nám pravděpodobně zachránil život.

Proto mám za to, že je mou povinností dát ti vědět, že jsme obě v pořádku a zdravé doma, to znamená v Plzni, v Československu. … Myslím, že bys mě ani nepoznal, hodně jsem vyrostla a zesílila a teď vypadám a žiju normálně jako všechna ostatní děvčata. Doufám, že jsi v pořádku, Ty, Tvá rodina i Tvoje žena. Přeju Ti v životě hodně štěstí,

se srdečnými pozdravy, Susanne

Odpověděl mi obratem a začali jsme si dopisovat, což trvalo několik let, dokud tomu politické poměry nezabránily. Napsal mi, že se se svou snoubenkou rozešel a že doufá, že třeba získám stipendium pro studium na Královské hudební akademii, v což jsem já v té době doufala také, a že se v tom případě budeme moci setkat v Londýně.

V dalším dopise jsem mu napsala:

„Často vzpomínám na Belsen, zejména na ten první týden, kdy jsi byl na mě tak hodný a já jsem si připadala jako holčička v pohádce, kde je dobrá víla pomocnice a o všechno se vždycky postará. Nikdy Ti za to nemohu být dost vděčná.“ A později jsem ještě připsala: „Připadá mi to, jako by to bylo jen pár dní, kdy jsem Tě naposledy viděla v tom Tvém bílém doktorském plášti. Pamatuješ se na to, jak jsi odjížděl do Londýna navštívit svou snoubenku a já jsem byla tak těžce nemocná? A jak tě překvapilo, když jsi mě po svém návratu znovu spatřil, živou a zdravou v mé kanceláři?“

Pozvala jsem ho, ať přijede za mnou do Československa, až bude mít příště dovolenou, a radila jsem mu, ať si dává pozor při ošetřování pacientů s tuberkulózou, protože bych byla nerada, kdyby se nakazil. Pak už jsme si vyměňovali dopisy čím dál tím méně, protože jsme oba měli hodně práce a museli jsme se připravovat na zkoušky. V jednom dopise jsem mu psala, že pracuji tak pozdě do noci, že „nemám ani čas se najíst nebo prohodit pár slov s maminkou“, a že jednou týdně dojíždím dvě hodiny vlakem do Prahy na hodiny klavíru k profesoru Rauchovi.

Pak už je v archivu jen jeden můj dopis Clemovi. Je nedatovaný, ale musela jsem mu ho poslat až o hodně let později, když jsem byla v Curychu, odkud jsem mohla snáze odeslat poštu na západ. Píšu mu v něm o svých koncertních cestách, aby mohl vidět, kam až jsem se dostala, ale setkat se s ním se mi bohužel už nikdy nepodařilo. Zachránil mou maminku i mě a já na něho budu vždycky s láskou a vděkem vzpomínat.

◆ ◆ ◆

Přestože jsem tvrdě dřela a na plzeňské hudební škole jsem patřila mezi nejlepší studenty, pořád jsem si ještě nebyla jistá, jestli mám na to stát se koncertní klavíristkou.

V roce 1947 si Městská hudební škola Bedřicha Smetany požádala o zařazení mezi konzervatoře a potřebovala pro to získat formální akreditaci. Uspořádala při té příležitosti koncert, na němž měli vystoupit její nejlepší žáci, a pozvala z pražské Akademie múzických umění klavíristu a skladatele, profesora Vladimíra Polívku, jenž měl spolu se třemi dalšími včetně zástupce Ministerstva školství přijet a posoudit, zda škola má patřičnou úroveň. Byla jsem mezi těmi, kdo měli na koncertě hrát, a sice Chopinovy Brilantní variace op. 12. Po koncertu za mnou profesor Polívka zašel a zeptal se mě, jestli bych se nechtěla přihlásit na nově zřízenou Akademii múzických umění v Praze. To byl, samozřejmě, můj sen, ale potíž byla, že k tomu, abych mohla navštěvovat takovou školu, jsem potřebovala mít dokončené řádné středoškolské vzdělání, což jsem neměla a celý život jsem se za to styděla. I ve svém cestovním pase jsem měla uvedeno, celému světu na vědomost, že mám jen pět tříd obecné školy, třebaže nejlepší vzdělání, jakého se mi kdy dostalo, jsem měla z Terezína – to se ale nepočítalo.

Odvedl mě k pánovi z Ministerstva školství a ten rozhodl, že když mě při přijímacích zkouškách budou alespoň tři profesoři chtít do své třídy, dostanu dispens neboli výjimku a chybějící léta školní docházky mi prominou. Usmálo se na mě štěstí!

Můj profesor se mnou odjel do Prahy, představil mě profesoru Františku Rauchovi a požádal ho, aby mne připravil k přijímacím zkouškám. František Rauch byl v té době uznáván jako jeden z nejlepších klavíristů v mezinárodním měřítku, zejména pro svou dokonalou techniku. Ale když si poslechl moji hru, byl od začátku velmi skeptický. Navíc se po válce na akademii, která byla teprve nedávno založena se statutem vysoké školy, hlásilo obrovské množství už dobře známých klavíristů, takže konkurence byla značná. Profesor Rauch mě odmítl.

Vrátila jsem se do Plzně nešťastná a sdělila jsem matce, jak jsem dopadla. Přestože měla pořád ještě pochybnosti, jestli ze mě opravdu může někdy být profesionální klavíristka, vynasnažila se mě povzbudit a ujišťovala mě, že to přece není konec světa.

„Ale já nemůžu žít bez hudby!“ Připadalo mi, že to nechápe.

Když moje nezdolná matka viděla, jak mě to sebralo, vypravila se do Prahy za profesorem Rauchem osobně a požádala ho, zda by mou přihlášku ještě nezvážil. Dost hrubě ji odbyl. Vysvětlil jí, že čtyři roky mezi čtrnácti a osmnácti lety jsou pro hudebního umělce klíčová doba, a poukázal i na to, že mám podlomené zdraví a zničené ruce. A nakonec dodal: „Podívejte, Zuzana je pěkná holka. Až se vdá, může manželovi hrát po večeři na klavír.“

Maminka se vrátila do Plzně, seznámila mě s jeho verdiktem a obě jsme si spolu sedly a rozmýšlely, jestli mám s hudbou pokračovat. Maminka byla naprosto úžasná, snažila se posilovat ve mně úmysl jít dál, protože chápala, jak je pro mě hudba důležitá. Nedokázala jsem si život bez ní představit, tak jsem pokračovala ve svých studiích a ona mě dál podporovala. Nepřestala přemlouvat profesora Raucha, přimlouvali se za mě i jiní, a on nakonec svolil, že k němu mohu jednou týdně dojíždět na hodiny.

Přesto pan profesor tak úplně neuvěřil, že ze mě něco bude, a neměl se mnou žádné slitování. Jednou jsem mu řekla, že je sadista, ale to on nebyl. Ve skutečnosti to byl naprosto úžasný pedagog a myslím si, že byl přísný na své studenty, protože byl velmi sebekritický a přísný sám na sebe. Vždycky s námi jednal na rovinu.

Mezi těmi požadovanými třemi pedagogy, kteří o mě při přijímacích zkouškách projevili zájem, byl Albín Šíma – nejstarší z nich a vedoucí klavírního oddělení – šla jsem tedy přirozeně k němu. Byl moc hodný a velkorysý a zasvěcoval mě do tajů hudební poetiky. Potřebovala jsem však hlavně tvrdě cvičit a zlepšit si techniku, o kterou jsem přišla během válečných let, udělala jsem tedy něco naprosto neslýchaného. Zašla jsem za děkanem a požádala jsem ho, zda bych mohla změnit pedagoga a přejít do třídy profesora Raucha. Nevěřil svým uším. Co že to po mně žádáte?

František Rauch byl nejobávanějším profesorem na akademii, báli se ho dokonce i studenti, kteří byli starší než já a byli už úspěšnými interprety – i ti se vždycky nejdřív zastavili před jeho dveřmi, než v sobě sebrali odvahu zaklepat a vstoupit. Byl to dobrý pedagog právě proto, že byl tak přísný, ale neseděl mi jako člověk. Liboval si v ironii, dával mi různými způsoby najevo, že jsem „imbecilní“ a „naprosto neschopná“. Potřebovala jsem povzbuzení a podporu, jichž se mi od něho nedostávalo ani náhodou. Neustále mi říkal, ať na dráhu koncertní umělkyně zapomenu. „Jste pěkná mladá ženská,“ opakoval mi. „Měla byste se vdát. Jste inteligentní. Jestli chcete udělat kariéru, měla byste jít studovat jazyky. Nebo si najít něco jiného, protože na to, abyste začala, jste moc stará a techniku už nikdy nedoženete.“ Pořád mě shazoval.

A já hloupá jsem ho nechala, aby se do mě navážel – až do té míry, že po každé hodině u něho jsem odcházela z učebny s pocitem, že jsem ta nejnemožnější bytost na celém světě. Po válce se ze mě díky stravě na chlebu a bramborech stala docela tlustá holka, ale během prvního roku u profesora Raucha jsem ztratila třináct kilo a už nikdy jsem je nenabrala. Abych u něho obstála, musela jsem tvrdě dřít a vyčerpávalo mě to fyzicky i mentálně. Vedle mých technických předpokladů zpochybňoval také mou schopnost veřejně vystupovat, protože jsem trpěla velkou trémou.

Nebylo to ale tak, že by si na mě zasedl – byl takový ke všem svým studentům. Ale když je člověk mladý, kritiku dost těžko snáší. Vzpomínám si, že jednou jsem měla při zkoušce usednout ke klavíru a Rauch si všiml, že mám na krku přívěsek. Dloubl si do mě kvůli němu. Byl to malý jezevčík ze dřeva, který mi darovala pro štěstí jedna paní, s níž jsem se seznámila v lázních. „Co to máte na krku, slečno Růžičková?“ zeptal se František Rauch.

„Přívěsek pro štěstí,“ odpověděla jsem upejpavě.

„Jestli jste pořádně necvičila, bude vám štěstí houby platné!“ sjel mě. Naštěstí jsem prošla, ale to mu nezabránilo, aby se po mně dál nevozil.

V prvním ročníku na akademii jsem byla ze všech jeho studentů nejčastějším terčem jeho uštěpačných šlehů a připadala jsem si nesmírně méněcenná. Rauch má pravdu. Nemám na to. Nikdy nebudu dost dobrá. Vždycky jsem si myslela, že hudba mě spasí, a teď jsem místo toho začínala věřit, že mě nakonec zničí.

Aby toho nebylo málo, zrovna jsem se zase pohádala se svým prvním přítelem, s nímž jsem chodila po válce – s mladým muzikologem a houslistou Rudolfem Stehlíkem jsem se seznámila na hudební škole v Plzni. Dokonce jsme spolu i vystupovali – na koncertě žáků jsme v roce 1946 hráli improvizaci na jednu skladbu od ruského skladatele a houslisty Nikolaje Rakova. Rudolf byl chytrý, hezký árijec z dělnické rodiny a málem jsme se už zasnoubili, jenže on měl sklony k žárlivosti a dělal mi scénu pokaždé, když jsem šla s některým ze svých spolužáků někam na skleničku. Byl náladový, což mě vyčerpávalo a také znepokojovalo, zkrátka nechtělo se mi trávit zbytek života s někým takovým.

Kdybych se nemohla věnovat hudbě a zůstala bych s Rudolfem, nevím, co by ze mě zbylo. Tenkrát mi po každé hodině u profesora Raucha připadalo, že se prostě do tohoto světa nehodím. Připadala jsem si poznamenaná a nemocná. Nedokážu myslet nebo chovat se jako normální člověk, myslela jsem si. Také jsem si neustále vyčítala, že jsem naživu, zatímco všichni ostatní lidé z lágrů jsou po smrti. Bylo to břemeno, které mě tížilo k neunesení.

Mou jedinou útěchou byla hudba a bála jsem se, že to čtyřleté přerušení školní docházky, navíc s tak zdevastovanýma rukama, nedokážu překonat. Myslela jsem si, že si nikdo nedovede představit, jak mi je, a že za to mohu já a ne ti druzí. Ve skutečnosti jsem byla nemajetná studentka, jejímž jediným příjmem byly peníze, které jsem si vydělávala tím, že jsem docházela do rodin učit jejich děti na klavír. I kdybych složila všechny zkoušky, bylo mi jasné, že před sebou nemám jinou budoucnost než vrátit se do Plzně, žít s maminkou a pokusit se získat místo učitelky na hudební škole. Nebyl by to zas až tak špatný život, ale děsila jsem se, že ustrnu a už nikdy se nedostanu na koncertní pódium. A neměla jsem v tom městě ani moc přátel, protože spousta mých vrstevníků zahynula a já jsem o tom stejně ještě pořád ani nedokázala s nikým mluvit.

Moji noví přátelé v Praze nevěděli, co mám za sebou, nebo to vědět nechtěli. Před svými spolužáky jsem se snažila působit normálně a zdravě, ale byla to pro mě vnitřní muka. Předstírala jsem, že se ráda bavím, že jsem děvče, které se pořád směje a vykládá vtipy, aby mě měli rádi a stáli o to se mnou kamarádit. Vyčerpávalo mě, jak jsem se neustále snažila ignorovat svou minulost, a přitom mě právě válka dost podstatně zformovala – a byla to nejděsivější léta mého života.

Jednou jsem se zase takhle vracela domů do bytu k mamince – jediného místa, kde jsem si mohla sednout ke klavíru, kdykoli jsem chtěla – a chytla jsem dřívější vlak než ten, s nímž jsem obvykle z Prahy jezdila. Cítila jsem se úplně na dně. Věděla jsem, že v bytě nikdo nebude, protože maminka bude v té době pořád ještě v práci. Ještě nikdy v životě jsem si nepřipadala tak osamělá.

Stejně jako já i moje maminka měla velké potíže se spánkem a často na to polykala prášky. Magistra v lékárně byla rodinná přítelkyně, takže nikdy nežádala předpis. Ani jsem pořádně nevěděla, co dělám, ale rovnou z nádraží jsem šla do lékárny a vyzvedla jsem si od ní nějaké pilulky s tím, že je to pro maminku, a pak jsem šla do matčina bytu. Chvíli jsem se dívala na klavír, který se mi podařilo sehnat hned po válce, pak jsem spolykala všechny pilulky a lehla jsem si do postele.

Zřejmě nade mnou musel toho dne bdít můj strážný anděl, protože jako zázrakem – dalším z těch mnoha – se stalo, že maminku toho odpoledne strašně rozbolela hlava a poslala někoho z obchodu do lékárny. Když se ten kdosi vrátil, řekl jí, že její dcera pro ni ty prášky před půl hodinou už vyzvedla. Maminka věděla, že mě o nic takového nežádala a že bych ještě ani neměla být zpátky ve městě, proto spěchala domů a našla mě právě včas. Lékař mi vypumpoval žaludek a já jsem přežila.

Když jsem se vzpamatovala, trvala maminka na tom, abych si zašla na psychiatrii, protože mám depresi. Nejdřív jsem se zdráhala, ale maminka mi našla lékaře, který se ukázal být nejmoudřejším člověkem na světě. Vybídl mě, abych mu řekla, co cítím, tak jsem mu v slzách vypověděla, jak už od roku 1938 žiji v neustálém strachu a mám pocit, že nemá smysl žít.

Poslouchal mě celé hodiny. Vykládala jsem mu, čím vším jsem si musela projít a jak mě to poznamenalo. Nakonec mi řekl: „Naprosto vás chápu, Zuzano, a nedivím se, že jste udělala to, co jste udělala. Nemohu vám pomoci, protože, víte, kdybych byl na vašem místě, udělal bych pravděpodobně to samé. Nejste případ pro psychiatra.“

Byla jsem z těch slov v šoku a poskytlo mi to neskutečný pocit úlevy. Nejsem nemocná. Jsem normální. Co jsem udělala, je pochopitelné. Byl to specialista na svém místě. Nepředepsal mi žádný lék. Neposlal mě k žádnému jinému odborníkovi. Lék, který mi dal, byl ze všech nejlepší – schválil mi, co jsem udělala, a nejdůležitější ze všeho bylo, že mě přesvědčil, že se s tím dá žít dál.

Tenkrát jsem pochopila, že jsem měla štěstí – přežila jsem, jeho slova mi pomohla být ráda za to, že mám co jíst, že mám střechu nad hlavou a že mám co na sebe, a považovat to za dary, jichž stojí za to si vážit. Ne že bych se z toho dostala přes noc a ještě dlouho jsem nemohla tvrdit, že si připadám za vodou.

Viktor mi později řekl, že ani v prvních letech našeho manželství jsem na tom zdaleka nebyla dobře a že jsem si pořád ještě pohrávala s myšlenkou na sebevraždu. Bál se, že se nikdy úplně neuzdravím.

K tomu, aby mi bylo dobře, jsem nutně potřebovala hudbu, ale bez Viktora bych toho nikdy, nikdy nedosáhla. Nicméně než jsem se s ním poznala, věděla jsem jen jedno jediné – že dělat dál hudbu je pro mě absolutní nezbytnost, abych se udržela nad vodou fyzicky a abych přežila emocionálně.

Hudba pro mě byl pocit – pocit téměř ztracený – a já jsem musela tvrdě dřít, abych ho v sobě znovu vzkřísila.

Hudba byla můj štít.

◆ ◆ ◆

Moje maminka byla úžasná žena. Z válečných útrap se rychle vzpamatovala a vrátil se jí elán do života, přestože na žádného jiného muže už se samozřejmě nikdy ani nepodívala. Na mého otce nikdy nezapomněla a bylo pro ni těžké dokonce i jen o něm mluvit. Každý rok jsme v den jeho narozenin kupovaly květiny, ale nic jiného by asi nebyla snesla. Po návratu domů se většina vdov znovu provdala a několik mužů se chtělo s maminkou oženit, zejména takoví, kteří se vrátili z lágrů ovdovělí. Ale ona měla svůj obchod a mě a nic víc nepotřebovala.

Pravděpodobně vytušila, že by mi mohlo udělat dobře, kdybych si čas od času popovídala s lidmi, s nimiž mám něco společného, a seznámila mě tedy s několika repatrianty mého věku, kteří přežili válku, vrátili se domů a hledali své dávno mrtvé příbuzné. Maminka byla na ně moc hodná, zvala je k nám domů a vždycky je pěkně pohostila, takže jsme si mohli sdělovat vzpomínky. Komunikace s nimi byla pro mě mnohem snazší než s jinými vrstevníky.

Stejně jako mnozí z nich jsem se i já cítila provinile za to, že jsem přežila, protože zahynula obrovská spousta lidí, kteří by si zasloužili žít dál mnohem víc než já. Kolik nadaných lidí zemřelo! Lidé, kteří byli nejspíš géniové, a byli by z nich vynikající vědci, malíři, hudebníci nebo básníci. Proč já a oni ne? A nejen oni – i spousta dalších lidí měla právo žít a také zemřeli.

Celý svůj život jsem se pokoušela splatit dluh těm, kteří se nevrátili. Tvrdě jsem dřela a snažila jsem se dělat všechno pro to, abych si zasloužila být naživu.

Tenhle pocit – že si to nezasloužím – mě provázel po celá léta mého dospívání a byl to jeden z důvodů, proč jsem se pokusila sáhnout si na život. Po mém pokusu o sebevraždu mě zachránila jen laskavost profesora Sádla a komorní soubor, v němž jsem hrála. Když přesvědčil Františka Raucha, aby mi dovolil, i přes své pochybnosti, vystoupit na pódiu, všechno se změnilo. Měla jsem svůj první celovečerní koncert v koncertním sále v Praze a byl to opravdu veliký úspěch. Protože v publiku seděla i milostpaní, zařadila jsem Bachovo Preludium a fugu č. 1 z Dobře temperovaného klavíru a dále jsem ještě hrála Chopinovu Etudu č. 10, nějakého Debussyho, něco od svého času zakázaného Bohuslava Martinů a Beethovenův op. 1, protože jsem věděla, že Beethoven mi jde.

Dopadlo to tak dobře, že profesor Rauch okamžitě vůči mě otočil. Konečně uvěřil, že mám na to, abych vystupovala veřejně, a že dokážu podat dobrý výkon. Nechal mě zahlédnout i svou přívětivější stránku, dozvěděla jsem se, že má tři další vášně: rybaření, fotbal a auta. Dokonce jsem za ním několikrát jela na hodinu do jeho venkovského domu ve Šťáhlavech a šla jsem s ním i na jeden fotbalový zápas, což bylo poprvé a naposledy, protože mi řekl, že na moje otázky stran pravidel té hry prostě nemá nervy. Když byl František Rauch na akademii zbaven profesury a jeho žáky měl převzít klavírní virtuos Josef Páleníček (další z mých blízkých přátel), rozhodli se jeho studenti na protest stávkovat a František Rauch byl následně ve své funkci potvrzen.

A právě Rauch mi dojednal vystoupení se dvěma dalšími klavíristy v Rudolfinu k příležitosti dvoustého výročí Bachova úmrtí v roce 1950. Zčásti i díky němu jsem tak začala mít pocit, že zase hudebně žiju. V roce 1951 jsem úspěšně udělala státnice a akademie mi okamžitě nabídla zaměstnání, výuku klavíru pro skladatelskou třídu, v níž byl i Viktor.

V polovině 50. let jsem hrála na klavír i cembalo sólově, v komorních souborech i s orchestrem. Milostpaní bohužel zemřela, takže se nedožila mého rozhodnutí zaměřit se jen na jeden nástroj, o němž věděla, že je pro mě jako stvořený. Vedle úzké spolupráce s houslistou Josefem Sukem a flétnistou Václavem Žilkou jsem měla to štěstí, že jsem mohla pravidelně vystupovat s Pražským komorním orchestrem a mnoha dalšími skvělými a nadanými hudebníky.

Během této doby jsem vystupovala hodně často, ale jeden koncert se mi nesmazatelně vryl do paměti – a není to moc lichotivá vzpomínka. Bylo to v roce 1954. Svaz skladatelů mě požádal, abych vystoupila na koncertě mongolské hudby na mongolském velvyslanectví v Praze. Byla jsem ráda za každou práci a ze svazu mi poslali partituru jedné skladby od Magsaržavyna Dugaržava, zakladatele mongolské hudby a kovaného komunisty. Byla to nějaká relativně jednoduchá pentatonika, skladba, která pravděpodobně nebyla původně ani psána pro klavír, nýbrž pro nějaký lidový nástroj a posléze upravená. Náležitě jsem se oblékla a dostavila jsem se na místo s tím, že mé vystoupení bude jen taková kulturní vložka po projevech. Posadili mě k dlouhému stolu mezi dva mohutné sovětské generály, oba ověšené spoustou metálů. Začala se rozlévat vodka, nalili sklenici i mně, načež kdosi pronesl projev, následovaný přípitky – první z nich byl Stalinovi.

Malinko jsem usrkla vodky ze sklenice a jeden z generálů na mě výhružně pohlédl a spustil: „Što ty, ty nělubiš taváryšče Stalina?“ (Co je, ty nemáš ráda soudruha Stalina?) Pokusila jsem se nějak vymluvit, ale on opakoval: „Ty nělubiš taváryšče Stalina?“ To už mě přísnými pohledy stíhal i druhý generál.

Musela jsem odpovědět, že mám, a vypít do dna. V té době jsem nebyla vůbec zvyklá na alkohol, doma jsme si dali tak nanejvýš sklenici piva. Okamžitě mi sklenku naplnili a následoval další přípitek, tentokrát mongolskému vůdci, soudruhu Jumdžágínu Cedenbalovi: „Da zdravstvuj tavaryšč Cedenbal!“ (Na zdraví soudruha Cedenbala!) Pomyslela jsem si, že Cedenbala snad nemusím mít tak ráda jako Stalina, takže jsem se nenapila, ale generálové mě zase pokárali, takže jsem musela vypít i tenhle další stakan. Následoval přípitek za přípitkem a ve chvíli, kdy na mě přišla řada a měla jsem jít hrát, jsem jen tak tak došla ke klavíru. Vůbec nevím, co jsem hrála, ale jsem si jistá, že tenkrát to nevěděli ani oni. Nakonec mě odvezli domů. To bylo poprvé v životě, kdy jsem se opila, a myslím, že od té doby jsem už nikdy opilá nebyla.

V polovině 50. let se mi práce jen hrnula. Vstupovala jsem ve známost jako koncertní umělkyně a hrála jsem v nejlepších koncertních síních v Praze a s nejlepšími tuzemskými sólisty, jako byl Ladislav Černý, Karel Šroubek, Ivan Večtomov nebo Břetislav Novotný. Byla to také ta doba, kdy jsem podnikala turné po českých továrnách a zapadlých vesnicích a nabízela pracujícím „trochu kultury“ – mezi vzpěrači a cvičenými psíky. Navrhovala jsem ministerským úředníkům, že bych mohla na těchto vystoupeních hrát na cembalo, ale jen se tomu smáli. Chtít v té době živit se hrou na cembalo znělo jako dobrý vtip.

Všechno to bylo ještě před soutěží ARD v Mnichově, která samozřejmě všechno změnila.

Sen, který jsem si hýčkala od malička, se konečně stal skutečností. A mohl existovat jen díky kombinaci štěstí, houževnatosti, podpory mé maminky a mých laskavých učitelů a ano, i díky nárokům, jaké na mne vznášel profesor Rauch.

O mnoho let později, když jsem se na akademii stala jeho kolegyní, jsem ho mnohem lépe poznala a pochopila. Čas od času jsem ho dokonce popichovala. To už jsem byla vdaná za Viktora a říkala jsem mu: „Tak vidíš, Františku, s tou tvou předpovědí jsi byl úplně vedle. Viktor o moje hraní po večeři vůbec nestojí.“

Byl to takový náš privátní vtípek.

14
Praha, 1989

V Evropě se během 70. a 80. let schylovalo ke změně, jakou bychom si nikdy nedovedli ani představit. Přinesla věci dobré i špatné, ale nejhorší ze všeho byl vzestup terorismu – zpravidla namířeného proti Židům nebo židovským organizacím, zejména ve Francii a v Německu.

Docházelo k znesvěcování synagog a hřbitovů a k bombovým útokům na školy. Za mnohými útoky stáli patrně islámští džihádisté, frustrovaní z bezvýchodnosti palestinsko-izraelských vztahů, jejichž častými cíli byli rovněž američtí turisté.

V létě roku 1981 jsem jela opět do Paříže, byla jsem pozvaná do poroty cembalové soutěže. Zasedal v ní i můj přítel Christopher Hogwood, tak jsem se radovala dvojnásob. Viktor z toho byl trochu nervózní, protože v předchozích letech došlo v Paříži k několika teroristickým útokům, poslední byl namířen přímo proti synagoze, ale já jsem ho uklidňovala, jen ať se nebojí.

První den soutěže byl velmi dlouhý, a když jsme skončili, šli jsme s Christopherem rovnou do našeho hotelu Intercontinental s výhledem na Tuilerijský palác. V recepci jsem měla vzkaz od jedné kolegyně, zvala mě na večeři. Christopher si už šel lehnout a já jsem jí zavolala, že děkuji, ale jsem unavená, takže někdy jindy. „Ach, ale tak se mnou pojď alespoň na kávu do hotelové kavárny, přijdu tam za tebou,“ přemlouvala mě. „Jsi tu jen na chvíli a mně by bylo líto, kdybychom se nepotkaly.“

Moc ráda bych se s ní sešla, ale zároveň jsem věděla, že bych měla odpočívat. Zakrátko nato, co jsem ji odmítla, otřásl naším hotelem výbuch. Nějaký muž nechal příruční kufřík pod stolem v hotelové hale, v sousedství kavárny, kde jsme se měly s mou známou setkat. Osmnáct lidí utrpělo zranění, a když hotel evakuovali a já jsem spolu s ostatními hosty sešla dolů po schodech, zjistila jsem, že kavárna je v plamenech a celá zničená. Drahý Christopher byl ve dvanáctém patře a celý ten incident prospal.

Věděla jsem, že Viktor bude mít strach, až o útoku uslyší, proto jsem mu šla hned zavolat, abych ho ujistila, že jsem v pořádku. „Můj strážný anděl nikdy nezahálí,“ řekla jsem mu.

Vedle obav ze sílícího terorismu a antisemitismu jsme měli v 80. letech i dobré zprávy, zejména pokud jde o politickou situaci ve východním bloku. Dokonce i Viktor začínal doufat, že by z toho mohlo povstat něco dobrého. Nový vítr zavál nejdřív ze Sovětského svazu s příchodem Michaila Gorbačova, nejmladšího člena politbyra a muže, který měl změnit svět.

Neuplynuly ani dva roky od jeho nástupu do funkce generálního tajemníka komunistické strany v roce 1985 a potřásl si rukou s americkým prezidentem Ronaldem Reaganem, což znamenalo faktický konec studené války. Během svých mnoha cest po světě ohlašoval radikální plány na oživení sovětské ekonomiky a demokratizaci poměrů prostřednictvím glasnosti a perestrojky. Přihlásil se k Alexandru Dubčekovi a pražskému jaru jako k inspiračním zdrojům své politiky. Političtí vězňové byli propouštěni, tisk získal větší svobodu slova a bylo umožněno soukromé vlastnictví podniků. Omezil také kontrolu stranických složek nad státními orgány. Na projevu před Valným shromážděním OSN Gorbačov slíbil, že stáhne sovětské vojáky z východní Evropy.

Potom, v březnu 1989 dovedl Sovětský svaz k prvním svobodným volbám od roku 1917. Řetězová reakce ve světě a zejména v satelitních státech na sebe nenechala dlouho čekat a byla úžasná – nejvíc v Polsku, kde stávky vedené odborovým svazem Solidarita vyústily v první svobodné volby v zemi od roku 1920.

Když Gorbačov vyhlásil, že každá země by se měla vydat po své vlastní cestě k socialismu, byla řada na Maďarsku – zemi, kterou jsem navštívila mnohokrát a poslali mě tam vystupovat také krátce po okupaci – takže jsem náladu v tamní společnosti mohla pocítit z první ruky. Přerod v novou Maďarskou republiku proběhl pozoruhodně hladce v říjnu 1989 s příslibem svobodných voleb. Do Prahy se začali sjíždět východní Němci ve svých trabantech a žádali západoněmecké velvyslanectví o pomoc. Podobná situace byla i v Budapešti a Varšavě. Z Maďarska, které mezitím uvolnilo hranici s Rakouskem, pak přejížděli na západ.

Na chvíli se nám dostalo prchavého pohledu na to, jaké by to mohlo být, žít v republice básníků a umělců. Doufali jsme, že i u nás by mohla vzniknout jakási demokracie. Náš kulturní život byl už bohatší o spisovatele v disentu jako Václav Havel a další a dalo se sehnat mnoho knih. Havel byl několikrát uvězněn a žil pod neustálým dohledem a šikanou ze strany StB. Šířily se petice za jeho propuštění. Dostal se na svobodu, když došlo k pádu Berlínské zdi. Spolu se zbytkem světa jsme i my s Viktorem toho památného dne – 9. listopadu 1989 – sledovali televizní zpravodajství s pusou dokořán. K otevřeným branám v symbolické zdi se za svobodou valily davy uprchlíků z východního bloku, další ji přelézali nebo ji s pomocí majzlíků a kladiv bourali.

Už několik měsíců jsme očekávali, že dojde alespoň k nějakým ekonomickým změnám, ale československá ekonomika byla relativně zdravá a my jsme nevěřili, že se něco doopravdy změní, dokud to neprasklo. Viktor, který byl v umělecké radě České filharmonie, se doslechl, že přední hudebníci, spisovatelé a další umělci podepisují otevřené dopisy, v nichž požadují více svobody a změnu politického režimu. To byla první zpráva, jež se nás dotkla přímo. To byla bomba!

Jednou, když jsme se večer setkali po práci doma, mi Viktor řekl: „Něco se chystá. Studenti plánují na 17. listopad průvod a manifestaci.“ Oba jsme věděli, že to je Mezinárodní den studentstva – nazvaný tak na památku krvavé studentské demonstrace proti nacistické okupaci. Demonstrace se konaly už 28. října, ve výroční den založení republiky. Do ulic vyšly tisíce lidí a zvedali ruce se dvěma prsty vztyčenými do písmene V na znamení vítězství. Říkali jsme si, co z toho všeho asi povstane, ale to, co následovalo, bychom si nedokázali představit ani ve snu. Průvod, který byl oficiálně povolený, začal jako relativ ně malý v odpoledních hodinách a nakonec se ho zúčastnilo kolem patnácti tisíc studentů. Když skončil, většina se jich rozešla, ale asi tři tisíce lidí zůstaly v ulicích a skandovali, „Svobodu!“ a vyvolávali jméno Václava Havla. Místo aby šli domů, zamířili do centra metropole podél Vltavy k Národní třídě. Tam jim zahradili cestu příslušníci Veřejné bezpečnosti a pohotovostního pluku Sboru národní bezpečnosti, ale studenti se posadili na zem, ukazovali policistům dlaně, květiny a svíčky a provolávali: „Máme holé ruce!“ Policisté na ně zaútočili obušky, stovky jich zranili a ještě víc pozatýkali. Nakonec shromáždění rozehnali. V následujících dnech se ovšem ukázalo, že tímto protesty zdaleka neskončily.

O několik dní později mi večer zavolal jeden profesor z akademie, aby mi řekl, že všichni naši studenti jdou do okupační stávky, kterou hodlají držet v kavárně Slavia, známé svým art deco interiérem, naproti Národnímu divadlu. Požádal mě, zda bych se tam mohla střídat s dalšími kolegy jako pedagogický dozor, což jsem samozřejmě udělala. Vládní orgány dál v televizi vyzývaly k znovunastolení pořádku a předseda vlády se osobně zaručil, že proti občanům už nebude použito žádné násilí, i když tomu skoro nikdo nevěřil. Pořád ještě bylo nebezpečné nechat se vidět, jak jakkoli podporujete protestující, ale nám to bylo jedno a drželi jsme v kavárně Slavia směny, ve dne v noci. Byly tam dvě kolegyně, které se staraly, aby měli studenti co jíst a pít a nepřepínali síly. Studenti si počínali skvěle a v tom, co dělali, je podporovali studenti i na dalších vysokých školách a divadelníci a herci po celé zemi, kteří se – místo představení – setkávali s diváky a četli z jeviště výzvu svolávající ke generální stávce 27. listopadu.

Už se to nedalo zastavit.

Česká filharmonie naplánovala na 23. a 24. listopadu dva koncerty ve Smetanově síni na podporu studentů a večer místo abonentních koncertů diskusní setkání s posluchači. Pozvala všechny své sólisty, aby se vystoupení zúčastnili. Okamžitě jsem souhlasila a stejně tak i můj kolega Josef Suk. Nebylo co řešit. Chtěli jsme k demokratickým změnám přispět, jak nejvíc jsme mohli. V těch dnech jsem také zrovna nahrávala Bachův Braniborský koncert č. 5, v němž má vedle flétny a houslí mimořádnou a důležitou roli cembalo. Je to vlastně první koncertantní skladba, ve které se s cembalem zachází jako se sólistickým nástrojem. Obvykle se to dělá tak, že nejdřív se natočí celá skladba tutti a cembalista ještě zůstává a dotáčí kadenci z první věty, která je velmi dlouhá. Bylo tomu tak i tentokrát, pouze proto, že doba byla značně zjitřená, mě Viktor nechtěl nechat jít domů samotnou a domluvili jsme se, že si mě vyzvedne v Domě umělců, kde natáčení probíhalo. Najednou vpadl do sálu, kde jsem natáčela, a byl bílý jako stěna.

„V ulicích jsou příslušníci Lidových milicí.“ Sotva popadal dech. „Praha je obklíčená – musíme okamžitě pryč!“

„Ale já musím ještě nahrát svou kadenci!“ bránila jsem se.

Ještě nikdy jsem tu kadenci nehrála tak rychle jako toho dne a můžete to slyšet na nahrávce Vanguardu. Kritikové, zejména ve Spojených státech, pak psali, že je to nejrychleji zahraná kadence, jakou kdy slyšeli, ale neměli tušení proč. V natáčecím týmu byl technik z Berlína, jehož to tak vyděsilo, že chtěl jít okamžitě na nádraží a co nejrychleji odjet z Prahy. Popřála jsem mu hodně štěstí a nechali jsme ho jít. Myslím, že v těch dnech chybělo jen málo a opravdu mohla téct krev.

Když jsme byli s nahráváním hotovi, vyšli jsme s Viktorem ven a okamžitě nás pohltily davy lidí valící se do centra, směrem na Václavské náměstí. Nějaký mladík k nám přistoupil s otevřenou lahví vodky a křenil se od ucha od uchu.

„Co slavíte?“ zeptala jsem po tom úprku ze studia ještě celá zmatená.

„Vy to nevíte?“ zahalekal. „Právě padla vláda!“

Nemohli jsme tomu uvěřit. Cestou domů jsme se stavěli v rozhlase a Viktor se běžel do jedné redakce zeptat, jestli to je pravda. Bylo to tak! Měli tam puštěnou televizi a Václav Havel a jeho přátelé z Občanského fóra probírali tu neuvěřitelnou zprávu na tiskové konferenci, která probíhala v jednom pražském divadle, kde si zřídili své ústředí. Plakali jsme a objímali jsme se a pořád ještě jsme byli v šoku a dívali jsme se, jak otvírají šampaňské a připíjejí si na svobodu a provolávají: „Ať žije Československo!“ Okamžitě jsme se s Viktorem rozhodli vrátit se na Václavské náměstí a připojit se k oslavám.

Byl to naprosto neuvěřitelný pocit, stát v tom půlmilionovém davu, ohlušení hlaholem svobody. Viktor mě pevně objímal a dívali jsme se, jak lidé tleskají, zpívají, mávají českými vlajkami a plakali jsme radostí. V Praze tou dobou byly už televizní štáby z mnoha zemí a záběry z naší „sametové revoluce“ oblétaly svět. Václav Havel tenkrát občany Československa ujistil, že revoluce bude pokračovat, dokud se nenastolí demokracie. Byly to opravdu nesmírně silné, dojemné chvíle.

Propadli jsme s Viktorem euforii. Člověku se skoro nechtělo věřit, že po všech těch letech života pod dvěma diktaturami a útlakem se totalitní režim konečně zhroutil a že to proběhlo tak bezbolestně a tak rychle.

Naposledy jsem byla svobodná v roce 1939, před padesáti lety. Od té doby to byly už jen různé formy otroctví, pro mě, pro Viktora i pro všechny ostatní vrstevníky v této zemi. Bylo nepředstavitelné, že – a jak – by se nám život někdy mohl změnit a co by nám taková změna mohla přinést. Tenkrát jsme si prostě chtěli jen vychutnávat tu chvíli a nasávat do sebe tu mimořádnou atmosféru.

Byla jsem jen jednou z mnoha v davu, ale podívala jsem se k nebi a, se slzami v očích, jsem pronesla: „Kéž bys to mohl vidět, táto. Za tohle jsi položil život. Nezemřel jsi nadarmo. Dnes večer bys byl na svou zemi hrdý.“

◆ ◆ ◆

Bylo mi jen líto, že už nežije maminka a nemůže revoluci prožívat s námi. Ve stáří na tom byla čím dál tím hůře a zemřela v roce 1983, v osmdesáti sedmi letech.

Koncem 70. let maminka čím dál tím hůř viděla a slyšela, až nakonec přišla o zrak i o sluch. Trpěla makulární degenerací a nesmírně jí to ztěžovalo život. Bydlela stále s námi v našem bytě, ale už nemohla číst, ani psát, ani se dívat na televizi. Mohla jen poslouchat rádio tak, že seděla těsně u něho a měla naslouchátka. Viktor i já jsme byli jako vždycky pracovně velmi vytížení a nemohli jsme s ní trávit moc času, takže byla většinou sama a určitě se cítila velmi osamělá. Potom utrpěla slabou mrtvici, po níž ji začala zlobit hlava. Docela se z toho dostala až na to, že často padala. Naučila jsem se vstávat, kdykoli si ve vedlejším pokoji rozsvítila lampičku, abych jí mohla pomoct. Obvykle jsem jí ještě před tím, než jsme šli do práce, připravila snídani, v poledne si zašla do místní jídelny na oběd a večer jsme se všichni najedli společně. Strašně jsem se bála, že upadne zrovna, když budu v práci nebo někde na turné.

Měla jsem spoustu práce a k tomu jsem ještě celý jeden den v týdnu od osmi ráno do osmi večer učila studenty, takže když jsem přišla domů, byla jsem velmi unavená. Večer po takovém dni jsem také mívala děsné migrény a nemohla jsem se dočkat, až padnu do postele. Jednou večer jsem jí chtěla uvařit jahodové knedlíky – její oblíbené jídlo – ale ona mi řekla, že je měla k obědu, a chtěla k jídlu něco jiného. Protože jsme s Viktorem měli mít rybu, dala jsem ji tu svoji a vzala jsem si knedlíky. Šla jsem si lehnout a spala jsem tvrdě jako dudek.

Ráno si rozsvítila, vstala a šla si uvařit čaj a vzít si k němu sušenky. Když jsem ji později zastihla v kuchyni, řekla mi: „Asi jsem si měla včera večer vzít ty knedlíky, protože teď mám chuť na něco sladkého.“ Pořád mě ještě bolela hlava, tak jsem si s ní ani nesedla ke stolu, což jsem normálně dělala, a místo toho jsem si šla znovu lehnout do postele. Když se o půl hodiny později vracela do své postele i ona, upadla a zlomila si ruku. Strašně jsem si to vyčítala. Měla jsem zůstat s ní. Museli ji převézt do nemocnice a v jejím věku se jí to už tak dobře nehojilo. V nemocnici zjistili, že má cukrovku, což bylo pravděpodobně příčinou jejích pádů – při poklesech hladiny cukru v krvi.

Potom už odmítala chodit, protože se bála, aby znovu neupadla.

Potřebovali jsme sehnat někoho, kdo se o ni bude starat. Podala jsem tedy inzerát v novinách, že hledám vzdělanou pečovatelku. Okamžitě mi odpověděla jakási žena, pěkně oblečená dáma, která se zdála být naprosto ideální. Byla elegantní, kultivovaná, uměla jazyky a domluvili jsme se s ní, že nastoupí následující týden. K mému překvapení nepřišla a místo toho jsem krátce na to od ní našla v poštovní schránce dopis, v němž mi psala: „Omlouvám se, ale já tu práci pro vás přece jenom nemohu přijmout. Velmi si vás i vaší matky vážím, ale měla jsem vás špehovat a já to nechci dělat.“ Byla jsem zděšená a nedokázala jsem uvěřit, jak jsem mohla být tak naivní a ten inzerát si vůbec podat.

Nakonec se nám podařilo sehnat ženu ze sousedství, která sice nebyla intelektuálně tak na výši, ale byla hodná a zapadla do rodiny. O maminku se starala dobře, ale netrvalo dlouho a bylo zjevné, že u mé maminky se začíná rozvíjet demence a že už si ji nemůžeme dál nechávat u sebe doma. Potřebovala umístit do domova důchodců nebo léčebny dlouhodobě nemocných. Odhodlat se k něčemu takovému bylo strašné, protože za komunistů neměl ten, kdo komunista nebyl, šanci sehnat místo v nějakém slušnějším zařízení a jako lékaři tam byli často zaměstnaní prostě synové a dcery stranických prominentů, takže péče nic moc. Znala jsem pár lidí ve vysokých funkcích a tenkrát jsem opravdu shrbila hřbet a zašla jsem za jedním vysoce postaveným funkcionářem poprosit ho, zda bych mohla dostat lůžko pro maminku v jednom z lepších zařízení tohoto typu. Mou žádost – pochopitelně – odmítl.

„Každý máme matku,“ řekl mi. „Ta vaše nesplňuje podmínky pro přijetí.“ Udělala jsem všechno, abych pro ni získala nějakou protekci, ale i tak skončila v zařízení s osmnácti dalšími lidmi na pokoji a péče tam také za mnoho nestála.

Maminka byla v nemocnici nešťastná, ale snášela ten pobyt s neuvěřitelnou trpělivostí. S ostatními pacientkami nepromluvila téměř ani slovo a sestrám nebyla nikterak na obtíž. Kdykoli jsem mohla, chodila jsem za ní a snažila jsem se vytáhnout ji ven na procházku. Zpočátku to ještě sem tam šlo, ale pak se jí demence zhoršila. Vždycky, když jsem za ní přišla, mile se na mě usmívala a ptala se mě, kde jsem teď hrála. I v posledních dnech svého života, když už musela mít kyslíkovou masku, si ji vždycky sundala a ptala se mě: „Jaké bylo publikum?“

Po šesti měsících pobytu v nemocnici, v prosinci roku 1983, zemřela. Je pohřbena na židovském hřbitově nedaleko našeho bydliště. Dozvěděla jsem se, že je tam možné umístit náhrobek lidem, které jsme ztratili za války, tak jsem nechala udělat jeden za rodinu Růžičkových a všechny z Dobříše a položila jsem tam několik kamínků a svíčky. Poblíž jsou také pamětní desky spisovatelům a skladatelům, kteří zahynuli v Terezíně.

Maminka toho v životě přestála mnoho a nikdy by si nedokázala představit, že se dožije téměř devadesátky. Stejně jako já také ona si v sobě nesla dědictví války – fyzicky i emocionálně, ale pro ni zvlášť byly v mnoha ohledech nejkrutější ty roky bezprostředně po válce. Myslím, že kdyby si směla nechat svůj obchod a zůstat v Plzni, kde to milovala, byla by mnohem šťastnější a mohla by vést mnohem smysluplnější život. Místo toho se její svět najednou strašlivě zmenšil a točil se téměř výlučně jen kolem Viktora a mě v našem malém bytě. Nikam nejezdila a nechodila do práce. Ztratila zájem o mnoho věcí a byla úplně jiná než ta úžasná podnikatelka plná života, jak si ji pamatuji ze svého dětství.

Jedna věc, za niž jsme obě, ona i já, byly vděčné, byla skutečnost, že můj tatínek zemřel ještě před transportem do Osvětimi – tam by to byl nikdy nemohl přežít. Byl to hrdý muž, intelektuál, a Osvětim byla o naprosté ztrátě lidské důstojnosti. Nechat si vypálit číslo do kůže a být zbaven všeho lidského – oblečení, knih, všeho – by na něho bylo příliš. Mnoha lidem se tam z toho zakalila mysl a často se to stalo okamžitě. Maminka i já jsme byly přesvědčené, že táta by to nevydržel ani jediný měsíc, takže alespoň toho byl ušetřen.

A ona byla ušetřena nutnosti se na to dívat.

Také vím, že bez ní bych to nepřežila. Žila pro mě a já jsem žila pro ni. V Osvětimi jsem byla emocionálně na dně, ale ona mě každý večer utěšovala. A kdyby mě, když jsem byla dítě, tolik nerozmazlovala a nesnažila se dělat všechno pro to, abych byla pokud možno zdravá, nejspíš bych ani nevydržela fyzické nároky, které na mne válka kladla. Když jsem se pokusila spáchat sebevraždu, zase to byla ona, kdo mě z toho dostal, a dělala, co mohla, aby mi umožnila věnovat se hudbě. V Praze chodila na všechny mé koncerty, seděla vždycky v první řadě a pozorně naslouchala. Měla jsem v ní svou největší obdivovatelku.

Nemine jediný den, abych na ni nemyslela s vděčností a láskou.

◆ ◆ ◆

Po sametové revoluci nastaly v našem životě dramatické změny. Všichni jsme se vrhli po hlavě do víru svobody. Měli jsme už dost toho, jak jsme byli neustále sledováni, a byli jsme doslova lační svobody. Ale co je svoboda? Pro mnoho lidí je to abstraktní představa.

Hranice se otevřely a lidé se přes ně valili, natěšení na západní styl života a spotřební zboží, které se doma nedalo sehnat. Avšak já jsem věděla, že ani kapitalistický systém není bez problémů a že západ není ráj. Mnozí z nás z východního bloku si museli na novou situaci teprve zvyknout. Představte si zvířata, která žijí v zoologické zahradě v klecích a dostávají jídlo, ale nemají svobodu. Někteří lidé ani nevěděli, že jsou v kleci, protože nikdy nic jiného nepoznali. Jiní by dali přednost tomu ve své kleci zůstat, nechat se krmit a starost o sebe nechat na druhých tak jako dosud. Nechápali ani rozdíl v pojmech svoboda a „nesvoboda“ a o otevřené dveře nestáli. Těm, kdo bytostně věřili v komunismus, přivodila ta změna naprostý šok. Spousta z nich se místo toho dala na náboženství, protože zoufale potřebovali něco, v co by mohli věřit. Posun k demokracii bylo něco, na co nebyli připraveni.

Pro mě a pro Viktora se ta změna projevila v tom, že jsme, znenadání, byli pohádkově bohatí. Poprvé v životě jsem se dozvěděla přesně, jaké honoráře beru za svá vystoupení a – tentokrát – jsem si je mohla ponechávat téměř v celé výši. Takže jsme měli na utrácení, jen jsme neměli ponětí za co utrácet dřív. S požehnáním úřadů jsme si směli koupit malý řadový domek v Jindřichově Hradci, takže jsme tam mohli oba v létě pracovat, a Viktor koupil lepší auto. Nová politická situace otevřela cestu svobodnému podnikání a já jsem se dostala k nádherně zdobeným kopiím barokních cembal z dílny pražského stavitele Františka Vyhnálka podle Ruckerse a od Ammera podle Harrase.

Poprvé jsme také s Viktorem mohli svobodně vycestovat, takže jsme navštívili festivaly a přátele ve Španělsku, Švýcarsku a Itálii, jeli jsme i do Spojených států a pravidelně jsme zajížděli do Francie za ruským klavíristou Svjatoslavem Richterem, s nímž jsem mnohokrát vystupovala. Nikdy jsem si nepřestala dopisovat s laskavým doktorem Van Looem z Bergen-Belsenu, který žil v Gentu. Chodil na mé koncerty v Belgii a uvedl mě do své rodiny, s níž jsme udržovali kontakt i po jeho smrti.

Občas jsme si z našich cest přivezli i něco na památku, ale jedno z dědictví, která mi zůstala z pobytů v lágrech, bylo, že jsem nerada cokoli vlastnila. Jediné cennosti, které jsem měla, byly šperky, které mi koupil Viktor, a i o ty jsem přišla. Stalo se to krátce před revolucí. Vracela jsem se z mistrovských kurzů v Curychu – které jsem tam vedla téměř pětadvacet let. Při návratu domů se počasí změnilo, udělalo se mimořádně teplo, a protože byl pátek odpoledne, navrhla jsem Viktorovi: „Co kdybychom jeli rovnou na chalupu? Devizy a pas mohu předat, až se vrátím do Prahy v pondělí.“

Sbalili jsme se a odjeli, ale když jsme se vrátili, našli jsme byt vzhůru nohama a všechny mé šperky byly fuč. Pryč byla i neotevřená obálka s mým honorářem ze Švýcarska. Ohlásila jsem na policii vloupání, ale měla jsem nepříjemný pocit, že mi nevěří. Také mě podrobili dlouhému výslechu, proč jsem neodevzdala svůj honorář hned po příjezdu, jak jsem měla nařízeno.

Pak došlo k revoluci a já jsem to všechno pustila z hlavy. Až teprve mnohem později, když došlo k odtajnění spisů z archivů StB, jsem zjistila, jaké jsem měla štěstí. Můj spis, který měl několik centimetrů na tloušťku, obsahoval všechny dokumenty potřebné k tomu, abych mohla být obviněna ze zadržování cizí měny. Vyplynulo z něho, že to vloupání byla státem organizovaná akce, jíž padly za oběť i mé osobní věci, které jsem bohužel už nikdy nedostala zpátky.

◆ ◆ ◆

Získání akademických titulů byla jedna z nejlepších věcí, které nás potkaly po změně režimu. Konečně jsem byla jmenována profesorkou, což bylo něco, na co jsem se kvalifikovala už o mnoho let dříve, i když jsem nedostala žádnou finanční kompenzaci za nižší mzdu.

Studenti z mé fakulty se tenkrát sešli, zorganizovali volbu a rozhodli se, že mě chtějí za novou rektorku, ale já jsem to okamžitě odmítla. Nejdřív se na mě docela zlobili a vyčítali mi, že mi záleží víc na mé kariéře než na fakultě, ale vysvětlila jsem jim, že tak to vůbec není.

„Zeptejte se Viktora,“ doporučila jsem jim. „Jakmile vidím lejstro, které musím nějak vyřídit, rudnu. Byla bych tou nejhorší rektorkou na světě a vy byste byli ze mě hodně brzy nešťastní.“ Nezbývalo jim než se s tím smířit.

Viktor konečně získal doktorát, třebaže odmítl jít před zkušební komisi, protože v ní zasedalo několik bývalých komunistů. „Já bych měl prověřovat je, ne oni mě!“ prohlásil. Nehledě na jeho postoj, doktorát mu stejně udělili, s osmatřicetiletým zpožděním. Promoce probíhala v Karolinu na Starém Městě a byly to opravdu silné okamžiky. Bylo to v únoru roku 1991, spolu s Viktorem se těchto uznání konečně dostalo od ministra kultury spoustě dalších starých a slavných lidí z uměleckých a vědeckých oborů, jimž byly jejich řádné tituly rovněž odepřeny. Takže jsem nakonec byla provdaná za doktora Kalabise – ne že by ten titul používal, leda snad když potřeboval jít k lékaři.

Viktor dostal několik nabídek na vedoucí funkce, včetně rektora Akademie múzických umění a šéfredaktora v Českém rozhlase, ale bylo už příliš pozdě. Neměl na to energii. Začátkem 70. let se rozhodl věnovat se jen komponování, na něž měl do té doby čas jen dva měsíce v létě, kdy si bral každý rok v rozhlase neplacené volno. Měl pořád co dělat, neustále přidával další položky k tomu, co se mělo stát monumentem dvaadevadesáti číslovaných opusů včetně pěti symfonií a spousty skladeb pro cembalo a smyčce, z nichž téměř všechny napsal u pianina, které koupil do našeho bytu.

Viktor celý život obdivoval Bohuslava Martinů, jehož považoval za největšího českého skladatele 20. století, a jako výraz tohoto obdivu pomohl v roce 1993 transformovat Nadaci Bohuslava Martinů a o rok později ještě založit Institut Bohuslava Martinů a také festival Dny Bohuslava Martinů. Našel si šikovného mladého muzikologa Aleše Březinu, který tenkrát pracoval v Nadaci Paula Sachera ve Švýcarsku, a přesvědčil ho, aby institut vedl. Také na plný úvazek komponoval.

V roce 1989 uvedla Česká filharmonie v anglickém Birminghamu jednu ze skladeb, které napsal Viktor pro mě – Koncert pro cembalo op. 42, a hrála se pak s velkým úspěchem po celé Evropě a v Austrálii. A v roce 1992 jsem pro svého talentovaného manžela zařídila něco opravdu mimořádného. Přečetla jsem si rozhovor, v němž se svěřoval, že jeho velkým přáním by bylo slyšet svou hudbu v newyorské Carnegie Hall. Takže se podařilo. Nikdy nezapomenu, jak byl Viktor ten večer šťastný.

Když jsem byla v New Yorku, zašla jsem na návštěvu za tetou Elsou. Žila v té době už v domově pro seniory a já jsem hrála a učila na workshopu na Vassar College v severní části státu New York, což bylo nedaleko. Naposledy jsem ji viděla ještě jako malá holčička v Dobříši, dříve než s manželem emigrovali do Ameriky. Byla o deset let starší než moje maminka, dožila se sto tří let a trpěla stařeckou demencí. Zastihla jsem ji, jak sedí v kolečkovém křesle, zoufale hubeňoučká, ale pořád ještě elegantní s pěstěnou pletí a v pěkných šatech.

Když mě viděla, aktivovalo to něco v jejím dementním stavu, takže si myslela, že je moje matka Poldi. Stiskla mi ruku, byla celá naměkko a říkala mi: „Ach, Zuzano, to byla tak hrozná doba, když jsme byly spolu v těch lágrech.“ Bylo dojemné vidět, že celou tu dobu na to myslela do té míry, že se s mou maminkou až takhle identifikovala. To bylo naposledy, kdy jsem ji viděla.

◆ ◆ ◆

Hned po revoluci se mi dostalo té cti, že jsem byla jmenovaná předsedkyní Mezinárodní hudební soutěže Pražské jaro, kterou založil v roce 1946 Rafael Kubelík (první ročník se konal v roce 1947), ten antikomunistický dirigent, který mě bezděčně donutil hrát na mnichovské soutěži v roce 1956 bez orchestru.

Díky nedávným událostem v naší zemi se festivalový ročník 1990 chystal ve stylu naprosto mimořádných oslav, jako něco, co tu ještě nikdy nebylo a už nikdy se nebude opakovat. Věděla jsem, že musím udělat jednu hodně důležitou věc. Okamžitě jsem zatelefonovala Kubelíkovi, v té době mu bylo pětasedmdesát a žil ve Švýcarsku, a požádala jsem ho, aby přijel do Prahy a zasedl v porotě spolu s Václavem Neumannem.

„Je mi líto, ale nemohu přijet,“ řekl mi. „Mám těžkou artritidu v zádech a do Prahy se už nejspíš nikdy nepodívám.“ Ale za několik měsíců, po nějakém čase, který strávil v Kalifornii, mě sám kontaktoval. „Absolvoval jsem komplexní rehabilitaci a cvičení a cítím se teď mnohem lépe. Rád přijedu a ujmu se vedení poroty.“

První, co udělal, když přijel, bylo, že Viktora a mě pozval na úžasnou večeři do hotelu Palace, toho hotelu, kde jsme s Viktorem strávili svou svatební noc. Celé to bylo ještě o to výjimečnější, že ho doprovázela jeho manželka, australská sopranistka Elsie Morisonová, s níž jsem se seznámila a spřátelila dlouho předtím, než jsem poznala Kubelíka.

Festival Pražské jaro byl triumfálním úspěchem. Na zahajovacím koncertě v secesní Smetanově síni, konaném tradičně ve výroční den úmrtí Bedřicha Smetany, zazněl cyklus symfonických básní Má vlast – který jsem poznala už jako dítě, když jsem ho hrávala s milostpaní. Z New Yorku, kde žil, přijel český klavírista Rudolf Firkušný zahrát koncert od Bohuslava Martinů. I já jsem hrála Martinů, a když mě Firkušný slyšel, pozval mě, abych s ním napřesrok vystoupila na festivalu v Edinburghu. Chodil také na všechny mé koncerty, na nichž jsem vystupovala v Americe, a stal se předsedou poroty Mezinárodní klavírní soutěže Pražského jara.

V prezidentské lóži seděl v koncertní síni Václav Havel a všichni členové České filharmonie měli na klopách placky Občanského fóra v barvách trikolory. V sále byla nádherná vlastenecká atmosféra.

Václav Havel byl výjimečný člověk, jehož životní moto znělo „Pravda a láska zvítězí nad lží a nenávistí“. Dnes je to pro mnoho lidí terčem vtipů a nazývají příznivce Václava Havla „pravdoláskaři“, ale pro nás to v té době mělo obrovský význam. Několikrát jsem se s Havlem při různých příležitostech potkala, měla jsem ho moc ráda a nesmírně jsem si ho vážila. Hrála jsem na jednom dopoledním koncertě v divadle, kde se uváděly jeho hry, a setkala jsem se s ním také v Paříži, kde několik významných osobností z francouzského velvyslanectví a akademie umění přede mnou utrousilo poznámky v tom smyslu, jak dobře působí na to, že je to „jen venkovan“. Hned jsem to uvedla na pravou míru a vysvětlila jsem jim, že Havel vyrůstal v bohaté rodině pražských intelektuálů a není to vůbec žádný buran. Právě Václav Havel mě představil anglické královně, když krátce po revoluci přijela na návštěvu do Prahy. Překvapilo mě, že Alžběta II. je skoro tak malá jako já.

◆ ◆ ◆

Rakovinu jater zjistili Viktorovi rok po smrti mé matky. Podstoupil operaci a lékaři mi říkali, že se domnívají, že to podchytili dostatečně včas. Rozhodla jsem se tedy, že mu o diagnóze neřeknu. Po operaci byl tak šťastný, že cokoli jiného by bylo vůči němu kruté.

Držela jsem před ním to strašlivé tajemství skoro dvacet let a dozvěděl se to až v roce 2002, když mu začalo být zle a zjistili mu rakovinu prostaty. Mluvili jsme o tom s lékaři, probírali jsme, zda by měl či neměl jít na operaci. On v té době viděl v televizi pořad o českém profesorovi na UCLA v Americe, který měl dobré výsledky s nějakým novým lékem. Vyžádali jsme si z televize jeho adresu, on nám lék poslal a zabralo to.

Pak Viktor utrpěl řadu malých mrtviček. Rozvinula se u něho cukrovka a zhoršily se mu problémy se zrakem, které ho trápily celý život. Lékař měl za to, že by to mohl být glaukom, ale ukázalo se, že je to projev poškození mozkové tkáně. Vedlo to u něho k občasným mdlobám ak necitlivosti končetin. Začínal být také dezorientovaný. Přes toto všechno stále pracoval a tvrdohlavě odmítal akceptovat, že je nemocný. Poslední zbytky své energie investoval do propagace Martinů a až do roku 2003, do svých osmdesáti let byl předsedou správní rady Nadace Bohuslava Martinů. Potom se své funkce musel ze zdravotních důvodů vzdát.

Krátce na to jsme jednou seděli spolu u oběda a on mi najednou řekl, že je mu hodně zle. Zatelefonovala jsem svému známému, lékaři, a on mi řekl, že ho musím odvézt do nemocnice, aby se na něho podíval neurolog. To byl začátek konce.

Potom, v roce 2004, už Viktor v nemocnici v podstatě zůstal. Chodila jsem za ním každý den a nosila jsem mu polévku. Neustále jsem mu přehrávala nějakou hudbu, i když jsem si nebyla vždycky jistá, že ji vnímá. Pak jednou náhle řekl: „Hrají to moc rychle.“ Někdy mě poznával a někdy ne. Byl vždycky velmi duchaplný, a když byl plně při smyslech, brebentil ostošest a byl to zase on, ten starý dobrý Viktor, jak jsem ho znala. Společenský a zábavný. Jindy nedokázal rozlišit mezi snem a realitou. Bylo to opravdu hodně těžké a nevěděla jsem si rady, zda je lepší říci mu pravdu nebo ne.

Jednou ho přišel navštívit jeden můj dobrý přítel, violoncellista Bohuslav Pavlas. Nechala jsem je o samotě a šla jsem ohřát Viktorovi polévku. Když jsem tam nebyla, Viktor se otočil na Bohuslava a řekl mu: „Co se stane s mou Zuzankou, až tu nebudu?“

„Já se o ni postarám,“ ubezpečil ho Bohuslav.

Viktor potom upadl do polokómatu a poslední stadium své nemoci prožíval už jen ponořený sám do sebe. Sedávala jsem u jeho lůžka a neustále jsem na něho mluvila. Líčila jsem mu naše město v jeho milovaných jižních Čechách a nádhernou tamější přírodu a všechna ta krásná místa, kam jsme tak rádi chodili na procházky, kde jsme trhali květiny a sbírali houby. Můj Viktor zemřel ve věku třiaosmdesáti let 28. září 2006, krátce poté, co jsem se mu pokusila podat trochu polévky.

◆ ◆ ◆

Ztrátu Viktora a své hudby prožívám hodně těžce. Ve svém věku bych stejně musela hraní nechat. Lepší, když budou lidé říkat, „škoda že už nehraje,“ než aby říkali, „škoda že pořád ještě hraje“. Přesto jsem z hudby vždycky, když se mi život zdál nesnesitelně těžký, čerpala sílu jít dál.

Nejsem nijak zvlášť silný člověk. Všechny ty lágry a ty hrůzy, co jsem zakusila, jsem přežila ne sama ze sebe – se mnou to nemělo co dělat. Bylo to sto zázraků.

Hudba byla velká milost a žít život s hudbou byla ta nejnádhernější milost ze všech. Dnes, když si sednu k cembalu nebo ke klavíru a už nemohu hrát, je mi to moc líto, ale pak si vždycky řeknu – dostalo se mi toho dost. Žít a nemoci hrát hudbu, žít bez Viktora je hodně, hodně těžké, ale já si musím říkat, že jsem dostala svůj díl.

Kromě toho mám spoustu překrásných vzpomínek na Viktora, které si uchovávám v srdci a každý den si je mohu připomínat a, samozřejmě, vždycky tu se mnou bude jeho hudba.

Když Viktor zemřel, toužila jsem, aby se mu dostalo mezinárodního uznání, protože to byl vynikající skladatel. S pomocí přátel, členů rodiny a kolegů jsem založila Nadaci Viktora Kalabise a Zuzany Růžičkové v Praze a její sesterskou nadaci ve Washingtonu, D. C., s cílem propagovat jeho hudbu a uchovávat památku na něho živou.

Nebyl to jen vdovský komplex – jsem skutečně přesvědčena, že Viktorův odkaz je důležitou součástí hudební literatury druhé poloviny 20. století, a strávila jsem mnoho let přípravou jeho rukopisů pro vydání u Schott Music. Kdykoli některá jeho skladba vyjde, má skvělé recenze a mně se dostává nových a nových potvrzení, že se ve svém názoru nemýlím.

Naposledy jsem veřejně vystoupila v roce 2004, sedm let před tím, než na rakovinu prostaty zemřel Josef Suk, ve věku jedenaosmdesáti let, můj hudební partner po víc než třicet let. Po celou tu dobu jsme si zůstali věrní a během svého života jsem musela odmítnout nejednoho známého houslistu, včetně Henryka Szerynka, čistě jen z oddanosti Sukovi. Myslím, že „nevěrná“ jsem mu byla jen jednou, to jsem hrála s Gidonem Kremerem, ale Suk mi to odpustil.

I když už jsem veřejně na koncertech nevystupovala, práce jsem měla pořád dost a přijímala jsem ceny – za celý život jsem posbírala spoustu cen! Často jsem musela ta ocenění ukazovat novinářům, a když jsem poskytovala rozhovory a někdy jsem si říkala, o čem to vlastně vypovídá, zejména ty, které jsem obdržela během let pod komunistickým režimem. Vzpomínám si, jak mě v roce 1987, když mi bylo šedesát let, pozvali na Ministerstvo kultury a předali mi květiny a přáli mi všechno nejlepší k narozeninám. Když jsem tam přišla, tamní stranický funkcionář, který měl tak trochu teatrální manýry, si přede mě klekl na kolena a pronesl: „Paní Růžičková, kdyby se titul národní umělec mohl udílet za devizy, které Československu vyděláváte, tak byste byla dnes národní umělkyní.“ Pro někoho, kdo nebyl ve straně, byla taková pocta samozřejmě nemyslitelná.

Ale po revoluci jako by se všechny ceny a všechna vyznamenání na mě sesypaly. V roce 1989 jsem byla jmenována národní umělkyní a v roce 2002 jsem převzala platinovou desku za přínos do Zlatého fondu Supraphonu. V následujícím roce jsem obdržela na Pražském hradě z rukou prezidenta republiky Václava Klause medaili Za zásluhy o stát v oblasti kultury a umění a o dva měsíce později jsem byla v rezidenci francouzského velvyslance pasována na rytířku Řádu umění a literatury. V roce 2005 vyšla kniha Marie Kulijevyčové s názvem Královna cembala, na níž jsem se jako spoluautorka podílela, a v roce 2011 jsem obdržela v Cáchách Cenu Karla IV. za celoživotní uměleckou činnost. Rok na to mi Akademie múzických umění v Praze udělila čestný doktorát, takže i já jsem měla doktorský titul. Obdržela jsem rovněž českou kulturní cenu Classic Prague Award, ve stejné době, kdy Supraphon vydal album Hommage à Zuzana Růžičková – 2CD s výběrem z mých nejlepších nahrávek k příležitosti mých pětaosmdesátých narozenin.

V listopadu 2013 jsem v Rudolfinu převzala Granátovou hvězdu, kterou udílí nadace Bohemian Heritage Fund za „trvalé obohacení národní kultury“. Předávala mi ji operní pěvkyně Cecilia Bartoli za přítomnosti předsedy Federace židovských obcí a pražského primátora Tomáše Hudečka. Ve zdůvodnění se uvádělo, že jsem „uměním posilovala národ v jeho těžkých dobách našeho minulého režimu a zpřístupňovala J. S. Bacha a další velké myslitele.

Pomáhala nám tak chápat věčné hodnoty a spiritualitu a přispívat k vědomí důstojnosti našeho života.“

Obzvláště mne potěšilo, když jsem se v roce 2017 stala Dámou české kultury, což je ocenění, které uděluje ministr kultury – v té době to byl Daniel Herman – za výrazný podíl na rozvoji duchovních, etických a kulturních hodnot s ohledem na statečné osobní postoje a životní osudy. Předal mi ho v Divadle na Vinohradech na jedenáctém ročníku festivalu Mene Tekel, jehož krédem je „uměním a vzděláváním proti totalitě, zlu a násilí“. Ve zdůvodnění se uvádělo, že ocenění získávám za své „nekompromisní životní postoje“ a za „věrnost mravním hodnotám a sdílení svědectví o síle člověčenství v nejtěžších životních situacích“. „Zuzana Růžičková,“ uvádí se tam dále, „významně podporuje a šíří filozofii humanismu, stejně jako odkaz hudebních velikánů.“ Velmi si také vážím toho, že jsem byla jmenována čestnou předsedkyní Nové Bachovy společnosti v Lipsku. Samozřejmě jsem to brala jako poctu a lichotilo mi, že jsem všechna tato ocenění a ještě mnohá další vyznamenání a ceny dostala, ale připadá mi tak trochu úsměvné, že jsem takto oceňována za to, že dělám, co mě baví a co mám ráda.

Přestože jsem už přestala nahrávat a veřejně koncertovat, měla jsem i nadále hodně práce. Pomáhala jsem různým lidem, pracovala jsem pro různé charitativní a neziskové organizace. Přišla jsem na to, že když vám je přes osmdesát, můžete být hodně užiteční, protože máte zásobu vzpomínek, z nichž můžete čerpat. Ve svých devadesáti letech už chápu, že všechno se odehrává v cyklech. Když za mnou přijde někdo mladý s nějakým převratným nápadem, říkám mu, víte, takové změny jsem zažila už přinejmenším čtyřikrát a nikdy to nevedlo k ničemu dobrému. Někdy to pomůže. Pokud mě poslechnou, často se jim pak daří snáze si ujasnit vlastní myšlenky a vyjádřit je.

Po revoluci jsem třeba měla čtyři studenty, kteří jeli na soutěž do Bruselu. Pokoušela jsem se jim vylíčit, jak jiné by to pro ně bylo, kdyby žili za minulého režimu. Museli by jít za ministrem, absolvovat pohovor a jenom jeden ze čtyř by byl vybrán a mohl by odjet na soutěž. Kdyby neprošel prvním kolem soutěže, musel by se okamžitě vrátit rovnou domů a nesměl by zůstat ani o den déle.

Jedna z mých studentek, velmi temperamentní a s náležitým sebevědomím, mi řekla: „Na to bych se vykašlala. Zůstala bych až do konce soutěže a pak bych jela zpátky.“

Usmála jsem se. „Tak okay, ale co dělá tvůj otec?“

„Je chirurg.“

„Výborně, a kdyby ses nevrátila okamžitě, měl by s chirurgií utrum. Odnesla by to celá tvá rodina, takže potíže by měl tvůj otec, tvá matka a všichni ostatní.“ Jen zírala.

Viktorova soutěž Concertino Praga běžela pořád dál a pěkně se rozvíjela a mě moc těší, že mohu být v jejím výboru stejně jako ve výboru Českého spolku pro komorní hudbu při České filharmonii. Snažím se, seč mohu, podporovat Aleše Březinu, toho skvělého mladého muže, jemuž Viktor svěřil vedení Institutu Bohuslava Martinů, což činí už dvacet let – a kromě toho je také úspěšným skladatelem filmové hudby (Knoflíkáři, Musíme si pomáhat, Horem pádem, A tou nocí nevidím ani jedinou hvězdu, Obsluhoval jsem anglického krále, Kawasakiho růže aj.), oper Zítra se bude aneb Hra na proces (o Miladě Horákové) a Toufar (o Josefu Toufarovi) a řady dalších scénických i koncertních děl.

Často také myslívám na Fredyho Hirsche a na skupinu lidí z Terezína, kteří přežili válku a rozhodli se udělat něco, aby se na Fredyho nezapomnělo. Navázala jsem kontakt s kamarádkami Danou – která se stala předsedkyní sdružení Terezínská iniciativa, a Zuzanou a probíraly jsme spolu, co by se dalo udělat. Mám kamaráda sochaře, který už zhotovil bronzové podobizny Viktora a mě, a svolil, že vysochá Fredyho portrét podle fotografie a nebude za to nic žádat. Naše skupinka uspořádala malý obřad v pamětní zahradě ghetta a desku s Fredyho portrétem jsme tam umístili. Zatím je to, pokud vím, jediné sochařské dílo připomínající onoho mimořádného mladého muže.

V roce 1994 mě pozvali do Hamburku představitelé města na koncertní turné po památných místech továren na řece Labi, kde jsme byly s maminkou a mnoha dalšími před mnoha lety nasazeny na nucené práce. Ty budovy tam stále stojí, vypadají stejně jako tenkrát a pořád slouží jako skladové haly pro kávu a čaj, jen jsou dnes na nich malé pamětní desky připomínající ty, kteří v nich byli vězněni a zemřeli zde. Jako každá návštěva některého z míst spojených s mou válečnou minulostí také tato ve mně vyvolala nepříjemné vzpomínky. Během mého pobytu mi město Hamburk udělilo Zemskou medaili za umění a vědy, ocenění, které ve mně zjitřilo vzpomínky na to, jak jsme v těchto skladištích u Labe a kolem nich trávili čas v strašlivých mrazech a na větru, za každodenních náletů a střelby na řece a spolu s krysami ve sklepech zatopených vodou. Každé ocenění se mi spojuje s jinou atmosférou, s jinými vzpomínkami. Když mi předali toto ocenění, řekla jsem jim, že je přebírám nejen za sebe, ale za všechny, kdo tam byli na nucené práce nasazeni.

Učit jsem fakticky přestala, ale jsem hrdá na to, že mezi mými bývalými studenty jsou zastoupeny tři generace hráčů na cembalo a někteří z nich jsou už velmi známí. K těm nejslavnějším patří určitě Christopher Hogwood, ale také Ketil Haugsand, Monika Knoblochová, Anikó Horváth, Borbála Dobozy, Giedré Lukšaité-Mrázková, János Sebestyén, Vojtěch Spurný, Václav Luks a Jaroslav Tůma. Občas mě žádali klavírní pedagogové, zda bych jejich žáky neseznámila s Bachem, a já, pokud jsem měla čas, jsem to vždycky ráda udělala. Vím, jak je těžké začít uměleckou dráhu, snažila jsem se tedy co možná nejvíc na tom pracovat s mladými lidmi, v nichž je budoucnost hudby a – jak vždycky říkal Viktor – budoucnost této země. Učila jsem je, že když jednou propadnete lásce k hudbě, už nikdy se z té závislosti nevymaníte.

Po Viktorově smrti se na mně několikrát obrátil jeden íránsko-americký student, jmenuje se Mahan Esfahani, s tím, zda by u mne nemohl studovat, ale odmítala jsem. Měla jsem tenkrát leukémii a po chemoterapii mi ochrnuly obě ruce i nohy a nedokázala jsem je pořádně ovládat. Už jsem nemohla hrát. Řekla jsem Mahanovi, že jsem už stará a nemocná a žádné nové studenty už nepřijímám. Potom jednou přijel do Prahy spoluúčinkovat na písňovém recitálu. Chtěl se se mnou sejít, ale já jsem neměla čas. Hodinu před recitálem mi zatelefonoval. „Paní profesorko, před vchodem do vašeho domu na vás čeká taxi. Za hodinu hraji na koncertě s Markétou Cukrovou u Šimona a Judy. Na programu je Haydnova kantáta a několik písní a kromě toho budu hrát sólo Mozartovu Fantazii a Haydnovy Variace f moll. Mám pro vás vstupenku do první řady – těším se po koncertě!“

Tomu se říká chucpe! Ale mně se to líbilo a dostal mě tím. Přišla jsem, viděla jsem a Mahan zvítězil, zejména poté, co jsem ho slyšela zahrát Haydnovy Variace.

Krátce poté jsem se rozhodla: „Tak dobře. Dáme si zkušební hodinu, abychom viděli, jak nám to spolu půjde.“ Vzpomínám si na jednu věc, jíž si mě bezezbytku získal. Zahrál jednu fugu z Dobře temperovaného klavíru a já jsem mu řekla, že se mi víc líbí, když se hraje na celém nástroji, protože je to jako řecké drama, v němž hrdina přichází na scénu v b moll. A Mahan náhle povídá: „A co Oidipus?“ a v tu chvíli jsem ho přijala za studenta. Ukázal mi tím, že o věcech přemýšlí a že je vzdělaný a také že mi dokáže oponovat způsobem, který beru. Mám ráda, když mi studenti oponují, když mají své vlastní názory. Tak jsem si pomyslela, že asi bude příjemné s ním pracovat.

Mahan je mimořádný. Ať mu navrhnu cokoliv, okamžitě rozumí a udělá to. A okamžitě je to ono! Víte, student vlastně není student, ve skutečnosti je to kolega a o Mahanovi to platí obzvlášť, protože rozumí srdcem, zejména pokud jde o Bacha. Mohli byste říct, že lidé poslouchají hudbu dnes stejně, jako ji poslouchali v Bachově době, ale to není reálná představa. Já jsem syntetik – zůstávám v době vzniku té které hudby, ale nevyhýbám se ani moderním prostředkům. Takhle to dělala Wanda Landowská a Mahan to dělá také tak. Chci, aby lidé Bachovi porozuměli. Mahan se přestěhoval do Prahy, aby měl ke mně blíž, a spolupracovali jsme pět let. Myslela jsem si, že ve svém věku už nebudu vyučovat, a vidíte, nakonec jsem se vždycky na hodiny s ním nesmírně těšila!

Bylo hlavně Mahanovou zásluhou, že k příležitosti mých devadesátých narozenin v roce 2017 vydala společnost Erato/Warner Classics dvacetidílný komplet mých nahrávek skladeb Johanna Sebastiana Bacha z let 1964 až 1975. Měla jsem z toho trochu strach a obávala jsem se, jak to publikum po těch padesáti letech přijme. Kdybych to měla nahrát znovu, přistupovala bych k tomu úplně jinak, protože vaše pojetí se během života mění. Měníte se vy – jako osobnost. A když jdete na pódium, musíte být absolutně sami sebou – v tu konkrétní chvíli. Nemůžete být někým, kým jste byli před dvěma roky. Nebo před padesáti. Musíte to být vždycky vy. Když poslouchám ty nahrávky, myslím, že dnes bych byla frivolnější. Připadá mi to moc zatěžkané. Je to legrační, protože obvykle je to tak, že s přibývajícím věkem vám výraz těžkne, ale já bych to hrála vylehčeněji.

Nejvíc ke mně ty nahrávky, když je poslouchám, promlouvají tím, že doba, kdy vznikaly, byla nejšťastnějším obdobím mého života. A i dnes, když ten bachovský komplet poslouchám, stále žasnu, jak dokonalá je Bachova hudba, zejména ta pro cembalo. Pořád ještě slyším místa, kdy si musím říci, „Ach, Bože, to je něco neuvěřitelného!“ Ten komplet vzbudil obrovský mezinárodní ohlas, k němuž napomohl také filmový dokument o mém životě a práci Zuzana: Music Is Life, který natočil americký manželský tým Hariett a Peter Getzelovi a promítal se po celém světě, což mi lichotí a jsem za to vděčná. Ke gratulantům se u příležitosti mých posledních kulatin připojil i anglický princ Charles, který má mé bachovské nahrávky a viděl i ten dokument. Poslal mi krásný dopis a vyjádřil mi v něm svůj obdiv. A nejlepší ze všeho asi bylo, že několik mých vynikajících bývalých studentů uspořádalo na mou počest na Akademii múzických umění v Praze koncert. Měla jsem z toho obrovskou radost, hlavně proto, že někteří z nich jsou velmi vytížení a našli si na to čas. Dokonce mi zahráli „Happy Birthday to You“ v bachovském stylu.

Přes svůj vysoký věk a čím dál tím více se zhoršující zdraví nadále poskytuji rozhovory badatelům, hudebníkům a historikům a jen zřídka odmítám. Některé z nich vysílal rozhlas nebo televize. Nikdy jsem si také nepřestala vyhrazovat čas na rukou psané dopisy a pohlednice každému, kdo se na mě obrátí a chce vědět něco o mém vztahu k hudbě. Pomáhala jsem jedné studentce cembala, která o mně psala práci, a účinkovala jsem v nejrůznějších pořadech a filmových dokumentech včetně filmu o Fredym Hirschovi s názvem Nebe v Osvětimi.

Několikrát jsem navštívila známou Pinkasovu synagogu v Praze, kde jsou na stěnách napsána jména 78 tisíc českých a moravských Židů, kteří padli za oběť nacistické perzekuci. Vždycky se mě tam zmocňuje nesmírné dojetí.

Je to místo, kde pochopíte, jak Židé přispěli k evropské kultuře. Ve všech ohledech. Památník byl dokončen a zpřístupněn veřejnosti v roce 1960, ale po sovětské okupaci na dalších téměř třicet let zase uzavřen. Až tři roky po sametové revoluci byl zrekonstruován a znovuotevřen, ale stále čelí problémům se spodní vodou a vlhkostí. V prvním patře je krásná výstava obrázků, které malovaly terezínské děti. O mnohé z nich jsem se tenkrát sama starala.

Z prostředí, v němž se mísila židovská, česká a německá kultura a v němž jsem vyrůstala i já, vzešla před válkou řada mimořádných osobností, mimo jiné Franz Kafka, ale také Gustav Mahler nebo básník Rainer Maria Rilke. Jako člověku, který přežil holokaust, je mi samozřejmě líto, že toto období bylo nacisty násilně přerušeno, a často přemýšlím o tom, jak by to vypadalo nebo mohlo vypadat, kdyby spousta těch mužů, žen a dětí, kteří byli popraveni, přežila a dál mohli obohacovat českou i světovou kulturu. Stěny Pinkasovy synagogy jsou prosáklé utrpením. Ta jména vypadají jako nějaká pěkná dekorace, ale za každičkým kousíčkem té dekorace je život, nenahraditelná ztráta pro lidstvo. Každý rok se ve výroční den vyvraždění terezínského rodinného tábora v Osvětimi koná v synagoze tryzna, při níž se pronáší modlitba za zemřelé kadiš za každého, jehož jméno je napsáno na stěně. Neúčastní se jí pouze Židé, ale i další dobrovolníci. Přicházejí známí herci a čtou všechna ta jména včetně jmen členů mé rodiny a mnoha mých přátel z Plzně a Dobříše – mého otce Jaroslava, mého strýčka Karla a jeho ženy Kamily, Miloška (jemuž bylo teprve devět let), mé sestřenice Dagmar, bratrance Hanuše, mých tet Jiřiny, Vlasty, Zdeny, Herminy a Růženy, mých prarodičů Jindřicha a Pauly a mnoha, mnoha dalších.

Často, hodně často žasnu nad zázrakem, že někde na té stěně není i moje jméno.

◆ ◆ ◆

Takové památníky jsou důležité – především jako varování před diktátory všeho druhu nebo teroristy, kteří mohou totéž udělat znovu – nebo to dokonce i dělají. A dále je samozřejmě nutné varovat před takovými věcmi jako „osvětimská lež“ – před popíráním holokaustu, popíráním toho, že k němu opravdu došlo. My, kteří jsme přežili, pomalu vymíráme, a hrozí nebezpečí, že osvětimská lež se rozšíří, protože lidé si takové hrozné věci nechtějí připomínat. Takže pro mě mají takové památníky obrovský význam.

Tým České televize mě svého času vzal na neonacistickou demonstraci před Velkou synagogou v Plzni, kam jsem chodila jako malá holčička na hodiny k tomu hodnému rabínovi, jenž nám vyprávěl příběhy, a to, co jsem tam viděla, mě vyděsilo. Na ulicích bylo velké množství mladých lidí, křičeli a skandovali a demonstrovali proti Židům způsobem, který mi připomněl nacisty. Rozzlobilo mě to. Nevystoupila jsem proti nim, protože tam byli antifašité a ti se jim postavili, ale odcházela jsem odtamtud otřesená a kladla jsem si otázku, jestli se lidstvo vůbec někdy poučí.

Poprvé jsem na tento alarmující vzestup fašismu narazila už v roce 1993, když mi Česká televize nabídla účast v seriálu nazvaném GEN – Galerie elity národa. Televizní štáb se mnou strávil sedm dní, natáčeli, jak žiji a jak se připravuji na koncert Viktorových skladeb se Sukovým komorním orchestrem v nádherném prostřední Anežského kláštera z třináctého století. Šla jsem tam večer dřív, abych se převlékla v místnůstce přiléhající ke kostelu, kterou pro mě vyčlenili jako šatnu, ale když jsem došla ke dveřím, našla jsem na nich připíchnutý vzkaz. Zněl: „Dnes nechoďte hrát, protože tam nikdo nebude. Skoupili jsme všechny vstupenky. Podepsána Společnost proti Židům v české kultuře.“

Vyrazilo mi to dech a naštvalo mě to a všechny v orchestru také. Nevěděli jsme, co máme dělat nebo co se stane. Máme hrát nebo tam bude nějaká demonstrace? Nakonec jsme hráli, přestože jsme byli hrozně nervózní, a nakonec jsme měli i dobré publikum, protože pár lidí přišlo samo od sebe. Kvůli té výhrůžce jsem hrála mizerně a pro nás všechny to byl strašný večer, poněvadž jsme celou dobu nevěděli, jestli se ti protestující nepokusí koncert přerušit nebo neudělají ještě něco horšího.

Televize se nakonec rozhodla do GENu ten koncert nezařadit, protože usoudili, že kdyby to udělali, jen by tím všem těm odpůrcům poskytli publicitu, o niž stáli. Pokud vím, neohrozila tato organizace žádné jiné Židy, takže jsem to byla jen já, kdo měl tu smůlu.

O antisemitismus jsem se začala zajímat už po vpádu nacistů do Československa a přečetla jsem všechno, co se dalo sehnat, abych se toho o jeho původu dozvěděla víc. Už jako teenager jsem pochopila, že pramení z potřeby mít nepřítele v jiném národě nebo v jiné rase. V České republice má podle mě antisemitismus tři podoby. Náboženskou – která viní Židy z toho, že zabili Ježíše Krista. Folklorní – v níž mají skřítci a zlí duchové podobu lakomců se zahnutými nosy a bradkami, připomínajících nacistické propagandistické plakáty z 30. let. Nejhorší je ta třetí podoba – testosteronová – jíž propadají mladí muži z dobrých rodin, kteří se chtějí stát anarchisty, aby si získali vážnost mezi svými vrstevníky. Ti jsou nejnebezpečnější, protože jsou to často charismatičtí lidé, dokonce i intelektuálové, a umí obratně prezentovat svou ideologii a šířit skupinovou infekci. Vždycky mě zaráželo a připadalo mi zvláštní, že tito lidé, kteří jsou v jistém ohledu paranoidní, schizoidní nebo megalomanští, mívají často jakousi magnetickou přitažlivost pro slabší jedince. Jakmile se někde objeví někdo, kdo umí pěkně mluvit a prohlašuje, že za všechno mohou

Židé, je zaděláno na problém. Takový člověk ani původně nemusí být antisemita, ale Židé jsou snadným terčem.

Kdybych si mohla něco přát, chtěla bych, aby byl svět zbaven nenávisti a závisti. Nenávist a závist mne naplňují zoufalstvím a deprimujícím pocitem, že se všechno pořád znovu a znovu opakuje a vždycky to skončí na tom stejném místě, že agrese nikdy nepoleví. Je to pesimistický pohled a vedla jsem na to téma mnoho diskusí s Viktorem, který nevěřil, že v člověku je od přírody vrozená agrese. Věřil, že je v moci každého jednotlivého člověka vzepřít se zlu v sobě. Já si tím nejsem tak jistá. Máme v sobě pořád ještě mnoho zvířecího, a protože nemáme žádné přirozené nepřátele, zabíjíme se navzájem.

Pevně doufám, že náš mozek se má ještě kam vyvíjet a že budeme stále schopni předávat své zkušenosti mladým lidem, aby se nedopouštěli těch stejných chyb. Být tak stará je někdy hrozné, protože vím z vlastní zkušenosti, že bych mohla lidi varovat, aby se nechovali určitým způsobem, ovšem – kdyby mě poslouchali. Pokud si dokážeme takovou schopnost vyvinout, potom máme, svým způsobem, naději. Jinak ne.

Před časem jsem četla studii o lidech, kteří přežili holocaust, a dozvěděla jsem se z ní, že se dělí do tří kategorií: fyzicky zničení, mentálně poznamenaní a kreativní. Doufám, že spadám do té třetí kategorie a to zejména, pokud se týká mé snahy přispět svou troškou proti vzestupu fašismu v Evropě i jinde, což je něco, co mi dělá velké starosti. Je velmi důležité informovat v tomto směru mladou generaci a je důležité být pokud možno co nejkreativnější. Objíždím školy a přednáším o holocaustu – připadá mi, že je to moje povinnost – a vždycky se při tom snažím zapojit žáky do diskuse a zprostředkovat jim holocaust jako živou zkušenost. Ptám se jich třeba: „Kdo z vás má německé jméno?“

Obvyklá odpověď zní: „Proč se ptáte? Chcete nás trestat za válku?“

Vrtím hlavou. „Chci to vědět, protože tu v tuto chvíli existuje politická strana ,Češi Čechům‘. Tak si představte, že se dostanou do parlamentu, získají vliv a řeknou:

,Všichni, kdo mají německé jméno, musí nosit nějakou nášivku‘.“

Potom s nimi probírám všechny norimberské zákony, které před válkou zakázaly Židům spoustu každodenních výsad, a vyzývám je, aby si představili, že mají kamaráda nebo příbuzného ve straně Češi Čechům, který jim dovolí jeden z těch zákonů nedodržet. Jen jediný. „Který byste přestoupili?“

Následuje živá debata a dohadování. Menší děti si chtějí nechat pejska nebo kočičku. Větší děti volí možnost jezdit i nadále tramvají nebo chodit do kina. Musí si vybrat jen jednu věc. Nutí je to doopravdy se zamyslet.

A starší studenty vyzývám: „Fajn, takže teď máte předvolání do transportu a musíte odjet do Terezína, ale je tu možnost, že by vás někdo mohl u sebe schovat. Nebo byste se mohli dát k partyzánům a bojovat. Co z toho byste si vybrali?“ Spousta si jich vybere možnost schovat se u někoho, ale překvapivě velké množství si vybere Terezín. Jen jedna dívka by šla k partyzánům a byla to Číňanka.

Pak se mohou zase oni ptát mě a někteří z žáků mi kladou docela zajímavé otázky ohledně mého vztahu k válce a mého názoru na válečné zločiny. Říkám jim, co říkám lidem vždycky: „Podle mě by váleční zločinci měli být postaveni před soud bez ohledu na to, že jsou to už staří lidé. Když odváděli a zabíjeli lidi, jako byl můj dědeček, nikdo se neohlížel na to, jak jsou staří.“

Vezměte si doktora Mengeleho, člověka, jehož jsem poznala osobně a který po válce nikdy nevyjádřil žádnou lítost. Nebo Eichmanna, Hitlerova pobočníka, který nikdy o správnosti svého počínání nezapochyboval. „Byl to zákon,“ prohlašoval. „Plnil jsem rozkazy.“ Nikdy se neomluvil, nikdy neprojevil lítost ani se necítil vinen. Pokud by se někdo opravdu kál a řekl mi, proč to všechno dělal, snad bych mu dokázala odpustit – ale jenom kdyby se opravdu kál. Vážím si Simona Wiesenthala za to, co udělal, když vyhledával nacistické zločince. Neměl snadný život a musel se se spoustou věcí potýkat, ale byla to cesta, kterou si vybral.

Vysvětluji dětem, že mám stále ještě pocit viny za to, že jsem přežila, což je jeden z důvodů, proč jim přednáším. Říkám: „Často se ptám, proč já ano a ti ostatní ne? Celou dobu se snažím splatit jim ten dluh. Připadá mi, že mám odpovědnost za to, abych žila svůj život smysluplně, a nikdy neodmítnu, pokud po mně někdo chce, abych mluvila o tom, co jsem zažila, a doufám, že tím tak nějak umenším svou vinu. Tenhle pocit mě nikdy neopouští.“

V Praze existuje služba poskytovaná lidem, kteří přežili holocaust, v jejímž rámci docházejí dobrovolníci jednou týdně pomáhat s nákupy a domácími pracemi. Ty děti na školách o tom neví, a když jim to říkám, tváří se překvapeně. Jeden rok pomáhal mladý Němec jako dobrovolník i mně. Nic jsem o jeho minulosti nevěděla a na nic jsem se neptala. Třeba měl své vlastní důvody nebo třeba měl příbuzné, kteří se cítili provinile, ale nemluvil o tom. Vím, že mezi těmi dobrovolníky jsou jistě i vnuci a vnučky nacistů z lágrů. Ale on prostě za mnou chodil, nosil mi obědy, byl moc hodný a já jsem mu za to vděčná.

Myslím, že Němci se opravdu snaží nějak svou minulost strávit, a věřím, že je to tak dobře. Neprahnu po pomstě ani necítím nenávist, protože pomsta nebo nenávist zraňují nejvíc ty, kteří se chtějí mstít nebo nenávidí. Jak řekl můj tatínek mamince v Terezíně, pomsta patří Bohu. Pořád mi připadá, že když někoho nenávidíte, otravujete tím především sami sebe. Nenávist je negativum. Nenávisti byste se měli vyvarovat. Někdy si vážně připadám až trochu bezcharakterní za to, že necítím k Němcům takovou nenávist, jakou bych asi cítit měla, ale nenávist je velmi negativní emoce. Často se mě lidé ptali, jestli bych dokázala odpustit Němci, a já jsem vždycky říkala, že by především musel o odpuštění požádat on a potom bych teprve mohla zvážit, zda mám sílu odpustit. Nikdy však nemohu zapomenout.

◆ ◆ ◆

Víra je pro mě proces. Moje víra je plachá, jsem obezřetná. Jsem typická Židovka, neustále svému Bohu kladu otázky jako: „Proč tohle? Proč tamhleto? Proč to musí být právě takhle?“ Viktor měl svého vlastního Boha a jednou napsal skladbu, o níž říkal, že je to jeho „nesmělé aleluja“, ale vždycky jsme dodržovali šábes. I když jsem já sama zapomněla, připomněl mi, abych zapálila svíčky, což mě vždycky přeneslo ve vzpomínkách do časů mého šťastného dětství a hlavně k mé rodině v Dobříši.

Po zkušenostech z lágrů jsem jakékoli koncepty Boha odmítala, ale časem jsem v náboženství přece jen nalézala jistou útěchu. Když jsem studovala v Praze, chodívala jsem do synagogy čistě jen proto, abych zase patřila do společenství. Poslouchala jsem, jak muži zpívají v hebrejštině, a připomínalo mi to mého milovaného dědečka Leopolda s tím jeho krásným barytonem i vůni šábesového chleba linoucí se z kuchyně mé babičky.

Především ale čerpám svou víru z Bacha. Bach byl svým způsobem mystik. Nekomponoval s vědomím příslušnosti k nějaké konkrétní církvi. Hudba pro něho byla štítem a bytostnou potřebou. Tento duch – bachovský duch – byl se mnou vždycky a držel mě při životě. Je to moje jediná konstanta už od dětství. Skrze jeho hudbu, která je všepřesahující, jsem dospěla k vlastní spiritualitě. V Bachovi je vyšší řád. Bůh je u něho všudypřítomný – když plodí děti, pije víno, zpívá, když je zoufalý i když je smutný.

V Bachovi je vždycky útěcha. Poskytuje nám něco věčného, co převyšuje lidskou existenci.

Poskytuje nám milost.

Bach mě podržel ve všech zkouškách mého života a zůstal se mnou jako útěcha i ve stáří. Vděčím mu za život. Když se mě lidé ptají, co pro mě Bach znamená, říkám jim: v Bachově hudbě nalézám řád v chaosu. Je to krása v ošklivosti.

Viděla jsem ve svém životě dost obojího, abych věděla, o čem mluvím.

Doufám jen, že až zemřu, řeknou lidé – snad – že jsem žila smysluplný život a že jsem svou hudbou pomáhala obracet pozornost ke krásám tohoto světa.

To by stačilo jako důvod k tomu, že jsem přežila. Kromě toho si myslím, že právě to by Bach po mně chtěl, abych dělala…

Epilog
Zuzana: Dvakrát očima přátel

Aleš Březina, ředitel Institutu Bohuslava Martinů

Zuzana Růžičková je fenomén. Vše v jejím životě bylo podivuhodné, od privilegovaného (jak sama říkala) dětství jediného dítěte majitelů hračkářství v Plzni, přes pád na nejhlubší dno existence v koncentračních táborech Terezín, Osvětim – Březinka a Bergen-Belsen, její zázračné přežití a návrat k milovanému klavíru (navzdory útrapami takřka zničeným rukám), objevení cembala a světovou dráhu „první dámy“ tohoto nástroje, který vrátila do koncertních síní jako soudobý nástroj, až po legendární umělecká partnerství zejména s Václavem Neumannem, Josefem Sukem, Jánosem Starkerem, Pierrem Fournierem, Aurèlem Nicoletem a Jean-Pierrem Rampalem a takřka nepřehledné množství nahrávek, mezi nimiž vyniká první (a dosud jediná) kompletní nahrávka klávesového díla Johanna Sebastiana Bacha.

To vše je o ní dobře známo, takže přidám jen několik osobních vzpomínek z doby po pádu minulého režimu, kdy jsem ji díky spolupráci a později přátelství s jejím manželem Viktorem Kalabisem poznal osobně. Ve věku, kdy jiní pomalu začínají končit svou profesionální dráhu, se naprosto dokonale adaptovala na nové podmínky a energicky se pustila do mnoha nových úkolů. Kromě učení na HAMU k tomu patřila obětavá práce v mnoha prospěšných organizacích (za všechny jmenuji aktivní práci v umělecké radě Českého spolku pro komorní hudbu a v předsednictvu Kruhů přátel hudby). To vše v období stále aktivní umělecké dráhy. V té době přišlo i mnoho ran osudu a nemocí, především leukémie, se kterou statečně bojovala mnoho let. Všem těmto potížím se Zuzanka postavila čelem a založila Nadační fond, který dlouhodobě podporuje mnohé zajímavé projekty. Nejvíce ji ale zasáhl odchod milovaného manžela v roce 2006. V posledním roce jeho života přestala koncertovat a věnovala se jen Viktorovi. Den po jeho smrti mi řekla: „Teď jsem ztratila všechno – Viktorka i hudbu.“

Člověk nemusí ani myslet na její válečné a poválečné osudy, aby viděl, jak unikátně statečným a pozitivním člověkem Zuzanka byla. Vzpomínám, jak mi v roce 2009 v pražské nemocnici Na Františku navzdory zlomené noze plná energie a radosti oznámila, že letos eviduje celkem 62 provedení děl svého zemřelého manžela, a dodala se svým typickým jemným humorem: „Ten sedí nahoře a směje se, jak tady úřaduju z nemocniční postele.“

Do služeb hudby svého manžela se vložila natolik intenzivně, až úplně zapomněla na sebe a svou roli v hudebním životě druhé poloviny 20. století. O to více byla překvapená a šťastná, když její devadesáté narozeniny připomenul tisk v mnoha zemích světa – především v těch, kde v uplynulém půlstoletí pravidelně koncertovala – a hlavně když Warner Classics na podnět a péčí Mahana Esfahaniho vydal skvostně remasterovanou a editorsky dokonale připravenou reedici její nahrávky kompletního Bachova odkazu pro klávesové nástroje. Tehdy jsem na ní viděl, jak moc jí těch více než deset let nejen bez Viktora, ale také bez aktivního koncertování chybělo a nakolik ji trápilo, že její vpravdě revoluční a neortodoxní přístup k interpretaci barokní hudby, který byl příčinou mnoha sporů s protagonisty tzv. „autentické interpretace“, upadl do zapomenutí. Ten spočíval stručně a zjednodušeně řečeno v dokonalé přípravě v podobě studia pramenů a zásadní muzikologické literatury své doby, kterou považovala za samozřejmou, ale nebyla jí zákonem, návodem k jediné možné interpretaci díla. Neuznávala školy, vyznávající dogmatismus a produkující interprety k nerozeznání podobné jeden druhému. Totéž se týkalo volby nástroje – Zuzanka celoživotně propagovala moderní cembalo a soudobou tvorbu pro tento nástroj, který úspěšně usilovala vyprostit z ghetta „staré“ hudby a nástrojařského ustrnutí. Nechala si též postavit zesilovač a používala ho při orchestrálních koncertech ve velkých sálech pro vyrovnání zvukové balance mezi sólovým cembalem a orchestrem. V tomto přístupu, často označovaném za „romantizující“ (přičemž přesnější by myslím bylo nazývat ho „individuálním“ či „osobitým“), byla vskutku rebelkou. Velkou roli v tom sehrálo patrně i její mistrovství ve hře na klavír, na kterém s hudbou začínala a do konce 50. let na něj hrála a koncertovala paralelně se svou kariérou cembalistky (často dokonce oba nástroje na pódiu střídala!). Nikdy nechtěla být zařazena do škatulky „early music“ a esoterický přístup k hudební interpretaci, který se prosadil v 60. letech minulého století, považovala za omezující. Své pojetí ráda přirovnávala k shakespearovským kreacím Laurence Oliviera, který byl historicky poučen a prováděl Shakespearovy hry podle originálního textu a v originálních kostýmech, ale nebránil se použití projekcí a dalších moderních prostředků. Připomenutí jejího originálního a inspirativního přístupu v souvislosti s jejími devadesátými narozeninami ji naplnilo hrdostí a dalo jí pocit velkého zadostiučinění, ani ne tak pro sebe osobně (to pro ni, myslím, nebylo ani podstatné), spíše to vnímala jako novou šanci vrátit cembalu jeho stylovou, žánrovou a repertoárovou šíři.

Zuzančina ojedinělost pro mne spočívá v unikátní kombinaci vrozeného optimismu a dlouhým životem nabyté skepse. Byla bytostným „survivorem“, přežít pro ni ale bylo pouhým předpokladem k tomu, aby životu neustále dávala smysl. Mnohem důležitější než pouhé přežívání pro ni byla kvalita, kterou člověk svému životu dává každý den. V tom pro nás všechny, kdo jsme ji znali, byla a stále je neskonale inspirativní.

V 60. letech jí její slavný žák Christopher Hogwood řekl, že když můžeme cestovat v prostoru, můžeme cestovat i v čase. Bylo mi velkou ctí společně se Zuzankou (a o dekádu méně s Viktorem) cestovat v tomto prostoru a čase a přes dvacet let vidět, jak si užívala lásku svých přátel, kteří jí neřeknou jinak než Zuzanka a dodnes se při vyslovení jejího jména usmívají a vzpomínají ze všeho nejvíce na úžasnou lidskou bytost. Ukázala nám, že i navzdory válce, holokaustu a komunistické totalitě je možné díky usilovné práci a pevnému charakteru prožít spokojený a naplněný život.

Mahan Esfahani, poslední Zuzanin žák

Bylo by mylné se domnívat a já bych nerad takový dojem vzbudil, že Zuzana Růžičková byla všeobecně uznávána jako velká cembalistka konce dvacátého století. Nebylo by to úplné ani přesné. Zastánci trendu historicky poučené interpretace museli už v osmdesátých letech minulého století nutně konstatovat, že Růžičková je beznadějně passé. Není obtížné domyslet si historické souvislosti. Myslím, že toto je důležité zdůraznit, protože v nejrůznějších životopisných a oslavných statích o ní se na to dosti často zapomíná. Nepřeháním – když jsem chtěl u ní studovat, docela hodně mých kolegů mne od toho odrazovalo (a stále si na tom trvají). Podle nich jsem si vybral „dinosaura“.

Z větší části to má co dělat s ústupem cembala z běžného vážnohudebního instrumentaria. Přestalo se s ním počítat jako s moderním koncertním nástrojem. Když v 50. letech Zuzana začínala, bylo jen velmi málo cembal, na něž se ještě vůbec dalo hrát. Nemluvím o hudebních nástrojích v muzeích – ty nebyly ve stavu, aby se mohly použít na koncertě nebo pro nahrávání, protože zrestaurovat takový nástroj, aby byl použitelný ve svém plném potenciálu, je umění, které bylo tenkrát teprve v plenkách. V sovětském bloku se dala sehnat pouze cembala Ammer (z dílny rodiny Ammerů v NDR, která s jejich výrobou začala v roce 1927) a to nebylo za komunismu zdaleka jen tak, čímž se patrně vysvětluje, proč představa hry na cembalo stále ještě vyvolává salvy smíchu zejména mezi ruskými hudebníky. Většina ruských klavíristů se na cembalo pořád ještě dívá jako „dětskou hračku“, jak mi jednou řekl jeden slavný ruský klavírista (dokážete si asi představit, jakým tónem).

Mimochodem, Zuzanin Ammer – cembalo, které si vozila na koncertní cesty a hrálo na ně mnoho slavných cembalistů a cembalistek, když přijížděli za komunistické éry koncertovat do Prahy – se teď nedávno přestěhovalo do mého bytu a žije se mnou. Byli na to potřeba tři velmi zdatní albánští stěhováci (a k tomu ještě jeden Čech z místní hospody), aby ho ke mně na popruzích vynesli. Chvíli jsem si myslel, že minimálně jednoho z nich zabije, tak strašně je těžké. Naproti tomu na přemístění srovnatelné historické kopie bohatě stačí dvě taková tintítka jako já (i když přece jen s trochou snahy).

Zuzana neměla nic jiného než tohoto Ammera a nemohla si vybírat. Je snadné kritizovat muzikanty její generace, že nehráli na historické nástroje, ale oni se s tím vypořádali po svém a hráli na ně hudbu. Nesmírně si všech těchto lidí vážím, protože toho dokázali v hudbě strašně moc objevit dokonce i s nástroji – co bychom si namlouvali – podřadnými, které byly jen nepříliš povedenými kříženci historické autenticity a modernity.

Poprvé jsem se se jménem Zuzany Růžičkové – už jako slavné cembalistky – setkal, když mi bylo asi devět let. V té době jsem se pídil po všem, co se týkalo cembala, a jsem si poměrně jistý, že jedna z mých prvních kazet s hudbou na cembalo musela být její nahrávka sonát Domenica Scarlattiho – ale nemohu si to ověřit, protože jsem si ji tenkrát půjčil z místní knihovny.

Myslím, že na Zuzanině hře mě hned napoprvé upoutalo, jak je autoritativní. Nemyslím tím autoritu v tom smyslu, že vám něco přikazuje nebo se nad vás vyvyšuje, ale takovou, která pramení z toho, že ten člověk ví, co říká, a že má co říci, autoritu, která je založena na upřímné snaze předávat a sdílet nadčasové hodnoty hudebního díla. Její hra byla přesvědčivá, inspirující a skoro bych řekl provokativní – jako by vás chtěla popadnout za límec a vyzvat vás: „Tuhle skladbu si prostě musíš poslechnout!“ Takhle se v 90. letech na cembalo nehrálo. V té době to spíš bylo:„Má se to hrát takhle, a jestli to hraješ jinak, tak je to špatně.“

Ještě i dnes, kdykoli si pustím nějakou Zuzaninu nahrávku, okamžitě mě to strhne tak, že se to nedá s ničím jiným srovnat, leda snad s nahrávkami Wandy Landowské, další velké dámy cembala, s níž se Zuzana bohužel nikdy neměla příležitost setkat.

Jako pedagožka byla Zuzana především věcná a docela přísná. Zlobilo ji, když jsem k ní přišel na hodinu a nebyl jsem dokonale připravený a neuměl jsem to, co jsme probírali, alespoň částečně zpaměti. Nic jejímu uchu neuteklo. Pokud jste neměli něco důkladně promyšlené, nenechala se obalamutit ani na vteřinu a myslím, že slovo, které užívala v hodinách nejčastěji, bylo „lajdácký“. Vyžadovala jasné formulování myšlenek, ale připouštěla i výkladovou nejednoznačnost v literárním slova smyslu „křehké krásy … příjemných věcí, které s ránem zase mizí“, jak to popisuje Kazuo Ishiguro. Když nebyla spokojená, poklepávala tužkou o desku stolu, kroutila hlavou a cedila mezi zuby: „Mahane, Mahane … ne!“ To byl obyčejně signál, abych přestal hrát.

Že je spokojená, dokázala dát najevo naprosto jedinečným způsobem. Pomalinku vstala a lehce se roztančila do rytmu hudby a ztěžka při tom oddechovala – což bylo slyšet hlavně v posledním roce, protože byla slabá na plíce. A pak řekla: „Tak, už je to skoro ono.“ Myslím, že to byla nejvyšší pochvala, jaké se mi od ní dostalo. Vlastně ještě jednou: když jsem jí hrál Capriccio na odjezd milovaného bratra (BWV 992), ranou Bachovu skladbu, jejíž věty opatřil skladatel programními tituly, z nichž každý by se měl před příslušnou větou přečíst nahlas, a Zuzana po závěrečné větě, která je těžká – je to virtuózní fuga – nechala uplynout několik vteřin a poznamenala suše: „No, hezky jsi ty tituly přečetl.“

Zuzana hrála docela hodně soudobé literatury a dokázala se bavit o nejrůznějších typech hudby. Při hodinách u ní docházelo nevyhnutelně i k srovnávání mezi skladbami a skladateli. Rád bych zdůraznil, že něco takového je v sebestředném světě cembalových nadšenců poměrně vzácné. Ráda také hovořila o svých nejrůznějších zážitcích, zejména o všem, co mělo něco společného s koncertními cestami a cestováním. A byla to poslední cembalistka, která hrála na koncertech s velkými orchestry a podnikala sólová turné v takovém rozsahu jako slavní klavíristé. Měla za sebou padesát let zkušeností. Radila, co dělat, když vás čeká vystoupení na sólovém recitálu a máte spánkový deficit (nehrát nic jiného než to, co je na programu). Radila, co jíst a co nejíst (špagety a ovoce v pohodě, ostrá jídla nikoliv). Jednou mi řekla, že když se nestihnu nalíčit (ale ano, i muži používají pro pódium make-up!), ať si nalíčím jen pravou stranu obličeje, protože publikum ze mě stejně po většinu času víc neuvidí. Radila, jak vycházet s fanoušky, co nahrávat, jak nahrávat, jak nenahrávat, komu se vyhnout, jak zvládat frustrace a jak se popasovat s nepovedenými výkony.

Upřímně, o válce se mnou moc nemluvila. Zeptal jsem se jí na to hned na začátku našeho vztahu, ale když jsme se díky hudbě sblížili, nějak to vyšumělo. Zpětně si uvědomuji, že to bylo nevyslovené rozhodnutí na její straně i na mé. V posledním roce našich setkávání jsme si často po celodenní výuce – která někdy končívala až večer – sedli u mě v kuchyni, otevřeli jsme si láhev nějakého pití (většinou dobré whisky, kterou jsem obvykle koupil týden před tím v nějakém duty-free obchodu – vzpomínám si třeba, jak mi pomáhala spořádat půlku lahve velmi drahé japonské whisky, kterou jsem přivezl z Tokia) a povídali jsme si o všem možném. Někdy přišla řeč na její rodiče, jindy zase na její život s Viktorem, jak kdy, ale to bylo všechno. Připadalo mi, že si váží toho, že za ní nechodím jen proto, abych s ní probíral holocaust.

V době, kdy jsem začal k Zuzaně docházet na hodiny, jí ruce už nesloužily a obtíže jí dělalo i psaní. Jednou se dokázala vybičovat k tomu, aby mi ukázala, jak správně držet ruku při hře trylku. Jindy mi – se značnými obtížemi – předvedla, jak frázovat úvodní část Variací na píseň Walsingham od Williama Byrda. A to bylo všechno. Když ji vidím v televizních a filmových dokumentech ze začátku 90. let, mám dojem, že ty ruce jí odcházely už tenkrát.

Ovšemže jsem si nikdy nedovolil jí to říci. Párkrát jsem ji viděl, jak se bezezbytku nechala unášet hudbou, kterou poslouchala, a postesknout si: „Co já bych za to dala, abych mohla hrát!“ Nicméně musím říci, že díky tomu byla nucena zvolit zásadně jiný přístup k výuce. A mělo to obrovský vliv na to, jak jsem se já sám naučil mluvit o hudbě.

Podle mého názoru hrála Zuzana na cembalo proto, aby mohla existovat jako lidská bytost – někdy si to sám pro sebe formuluji jako oboustrannou závislost mezi tímto opomíjeným hudebním nástrojem a touto zničenou, traumatizovanou ženou. Jsem přesvědčený, že cembalo pro ni znamenalo život a šanci vidět a prožívat svět tak, jak to bylo pro většinu lidí žijících v poválečném Československu nedosažitelné. Setkávala se s mnoha slavnými hudebníky všech oborů, znala se s předními skladateli a její otec by na ni mohl být hrdý. Mluvila o něm jako o člověku, k němuž měla nejblíž, a mluvila o něm vždycky, až teprve když jsme něco upili.

Pokud jde o její lásku k Bachovi, každý nalézá v Bachovi   něco jiného. V tomto smyslu je Bach něco jako Bůh. Každý ho vnímá z úplně jiného úhlu pohledu a bude si do jeho hudby projektovat všechno, co v ní chce spatřovat. Takže romantikové v něm budou spatřovat „velikána“, amatéři vám budou říkat, že Bach se nikdy nedá hrát naprosto dokonale, feministky budou říkat, že to byl feminista, ateisté budou tvrdit, že nemá s náboženstvím nic společného, a duchovní vám budou do omrzení opakovat, že Bach byl ztělesněná zbožnost.

Pro přemýšlivého člověka, jakým byla Zuzana, byl Bach vlastním důvodem pro to, aby člověk žil a pracoval. Myslím, že Johanna Sebastiana Bacha vnímala jako člověka, který byl „nad“ takovými záležitostmi jako například politika. Bach představuje vrchol hudebního řemesla ve všech myslitelných ohledech – je dokonalý z emocionálního úhlu pohledu i z úhlu pohledu logiky, matematiky a ani jeden z těch aspektů nepřevažuje a nevytěsňuje ten druhý. Hudebníci, kteří se vyhýbají Bachovi – a já myslím, že Zuzana by s tím souhlasila – se obvykle vyhýbají konfrontaci se sebou samými.

To, že jí připadalo, že se z Bacha stává ideologie, souvisí, myslím, s názorem, že bychom měli Bachovu hudbu hrát tak, jak zněla ve skladatelově době – to by pro nás interprety měl být ideál, jehož se snažíme dosáhnout. Tak to alespoň vnímají mnozí stoupenci hnutí historické poučené interpretace. Zuzana si o nich v podstatě myslela, že by udělali nejlépe, kdyby se někam uklidili, hráli si tam pro zábavu a tu hlavní práci nechali na profesionálech – v tomto směru byla naprosto nesmlouvavá. Jinými slovy, nemyslím si, že by považovala za nějak zásadně důležité, co dělal Bach ve své době, jako spíš to, jaký odkaz nám zanechal. Nesouhlasila by s tím, aby se z Bachovy hudby dělalo náboženství a z Bacha prorok.

Její pojetí Bacha by se možná dalo pěkně ilustrovat na tom, jak mě ho učila hrát. Studoval jsem pod jejím vedením například Bachovu Anglickou suitu č. 5 e moll (BWV 810). Celá skladba nemá víc než pětadvacet minut. Je to syrová, osudová hudba, skladba plná neúhledných, ježatých motivů a příkrých disonancí, a kdykoli jsem ji teď nedávno hrál, vždycky mi pak ještě zněla v hlavě celé hodiny. Čtvrtá věta této suity je sarabanda – nejstarší a nejsložitější z barokních tanců. Je to tanec latinskoamerického původu, v 16. století měl podobu divokého lidového tance s lascivním kontextem, jehož rychlé tempo se postupně s tím, jak se přizpůsoboval hudebnímu životu na evropských dvorech, zejména ve Francii, zvolnilo.

V Bachových rukou – skladateli bylo kolem třiceti let, když tuto skladbu psal – se sarabanda stává emocionálním středobodem suity, okamžikem, v němž se taneční mistr Bach stává vykupitelem duší. Bach psal suity pro cembalo (i jiné nástroje) celý život a sarabandy v nich mají výsadní postavení, často bývají nejprokomponovanější částí celého cyklu – nejen po technické stránce, to samozřejmě, ale také pokud jde o jejich slovy naprosto nezachytitelný emocionální obsah, který je na nástroji, jemuž se spousta lidí posmívá, že není schopen dynamického odstínění a nemá žádný výrazový potenciál, mimořádně obtížné vystihnout.

Jak asi leckdo ví, sarabandu z této suity si Zuzana opsala, než ji a její matku odvezli do Osvětimi. Na tomto místě bych asi měl dodat několik základních informací o Anglických suitách jako takových. Je jich šest a v druhé, třetí a šesté následuje za sarabandou přímo od Bacha vypsán ještě takzvaný „double“ neboli věta ve stejném tanečním rytmu a v téže tónině, která je většinou variační obměnou prvního tance. Je to svým způsobem výzva posluchači, jestlipak – a jak dobře – si tu sarabandu pamatuje, a hraje to trochu na nostalgickou strunu v jeho srdci. Protože v první, čtvrté a páté suitě žádné takové zdvojení není, může si interpret – teoreticky – v takovém místě dopsat nebo improvizovat svůj vlastní „double“ a já to v první a čtvrté suitě také dělám (v první je to vlastně jen taková ozdoba, ale to je teď vedlejší).

Když jsem přišel k Zuzaně s pátou suitou, přinesl jsem si i variaci, kterou jsem si k té sarabandě vymyslel. Nevysvětlila mi proč, ale pořád se nám tak nějak nedařilo. (V tu chvíli jsem si opravdu nedokázal dát dvě a dvě dohromady, aby mi došlo, že tohle je ta sarabanda, kterou si opsala do Osvětimi.)

Zuzana se nepokusila zdůvodnit, že to dělám špatně, nějakými svými mimohudebními pohnutkami, nýbrž snažila se přivést mě k tomu, abych si tu skladbu osekal na její základní tektonické parametry, abych se dostal k jádru její struktury. Takto si počínala často – čímž mi neustále připomínala, že v zásadě to jediné, čeho se můžeme dovolávat, když hrajeme nějakou skladbu, je její zápis. Takže mě vedla k tomu, abych se nejdřív dostal na dřeň a pochopil, v čem tkví „nosnost“ té skladby, pak si všiml nápadnějších tónů nebo akcentů a teprve potom jsme mohli jít dál a pracovat na vlastní interpretaci na základě vztahů mezi tóny. Pro staromilce by to takto stačilo, protože by to bylo „objektivní“, a tedy „správně“. Ale v Zuzaniných hodinách bylo toto teprve stadium experimentování a ona byla skálopevně přesvědčená, že veškeré experimentování se má provádět za zavřenými dveřmi. Přednést tu skladbu, „odemknout“ ji a nechat nahlédnout do jejího nitra nutně obnáší i subjektivní vklad a teprve potom můžeme mluvit o skutečné, vyzrálé interpretaci díla. Objektivní přístup nazývala „anti-interpretací“ a já myslím, že ten výraz sedí. První dva takty této skladby, v e moll, se opakují v následujících dvou taktech v příbuzném G dur, po nichž následuje závětí, jakási obdoba interpunkce v psaném projevu – nastupuje na lehkou taktovou dobu. Není úplně snadné popsat ten mimořádný barevný efekt, jaký vyvolává repetice tématu v G dur – je to jako by najednou vyšlo Slunce a neslo hráče dál, přičemž vrchní hlas jako by vyzývá ostatní hlasy, aby se připojily v nostalgické, vzestupné melodii v taktech, které následují. V druhé polovině vrchní hlas skutečně přebírá vedení, sám představuje nové téma, zatímco spodní tři hlasy – je to svého druhu sbor, celkem čtyři účinkující postavy – doprovázejí svým zpěvem tklivou melodii nahoře. Bach se v této skladbě dostává v harmonickém plánu hodně daleko, vede nás do míst v našem vědomí hodně vzdálených od toho, o čem tento jednoduchý dvorský tanec obvykle pojednává. V návratu hlavního tématu v závěru je ta nejhlubší deprese, největší odevzdanost, s jakou jsem se v Bachově hudbě setkal. Celá věta končí v původním e moll.

Probírali jsme tu skladbu se Zuzanou snad hodinu a půl – možná víc, ale určitě ne méně. Tvrdošíjně vyžadovala, abych na začátku, tam, kde jsou hlasy rovnocenné a všechny podporují téma, přesně dodržoval rytmus až po závěr čtvrtého taktu, kde mi řekla, ať zdůrazním vrchní hlas tak, že maličko ostatním hlasům v polovině taktu uberu na dozvuku a s šestnáctinou před třetí dobou trochu počkám. „Představ si, že ti došel dech. A to je přesně ten okamžik, kdy můžeš říci, co cítíš – až na to, že to ve skutečnosti neřekneš, ale rozezpíváš se, a tím vyzveš své společníky, aby pokračovali.“

A na konci – ta úplně nejpodivnější věc. Bach má v posledním taktu v altu malé g. Zahrál jsem to a Zuzana na to neřekla tak ani tak. Ale na své nahrávce hraje gis – to je zatracený rozdíl! V prvním případě je to o smutku a depresi, zatímco v tom druhém prokvétá určitá míra naděje. Je to prapodivný efekt a mě to v žádném ztvárnění nikdy neuspokojilo, dokud jsem neuslyšel to její. Není to přesně tak, jak to napsal Bach. Ale Zuzana měla asi jiné, vlastní priority než se prostě jen starat o to, co přesně napsal. Nikdy jsem na to, co je za tímhle konkrétně, nepřišel.

Bibliografie

Berenbaum, Michael: Witness to the Holocaust, 1997

Berney, Leonard (ed. John Wood): Liberating Belsen Concentration Camp, 2015

Birenbaum, Halina: Hope is the Last to Die, 1971 (česky: Naděje umírá poslední: očité svědectví holocaustu, Jota, Brno 2010)

De Gaulle-Anthonioz, Geneviève: God Remained Outside, 1998

Friedman, Saul F. (ed.): The Terezín Diary of Gonda Redlich, 1992

Frister, Roman: The Cap or the Price of a Life, 1999

Gaines, James R.: Evening in the Palace of Reason, 2005

Getzelovi, Peter a Harriet: Zuzana: Music is Life (v české verzi: Zuzana: Hudba znamená život), filmový dokument, www.zuzanathemovie.com, 2017

Gilbert, Martin: The Holocaust: The Jewish Tragedy, W. Collins, London 1986

Gilbert, Martin: Never Again, A History of the Holocaust, RosettaBooks, 2015

Gilbert, Martin: The Righteous: The Unsung Heroes of the Holocaust, Doubleday, London 2002

Haraszti, Miklos: The Velvet Prison: Artists Under State Socialism, 1987

Heimann, Mary: Czechoslovakia: The State that Failed, New Haven, London: Yale University Press, 2011

Kluger, Ruth: Landscapes of Memory: A Holocaust Girlhood Remembered, 2003

Langbein, Hermann: Menschen in Auschwitz, Europa, Wien 197

Lanzmann, Claude: Shoah: The Complete Text of the Acclaimed Holocaust Film, 1995 (česky: Šoa, Prostor, Praha 2011)

Lasker-Wallfisch, Anita: Inherit the Truth, 1939–45, 1996

Lengyel, Olga: Five Chimneys, 1947 (česky: Pět komínů: příběh z Auschwitz, Jiří Brauner – Kartuziánské nakladatelství, Brno 2017)

Levi, Primo: Survival in Auschwitz, 1958

Lieblová, Dagmar: Someone Made a Mistake So Now I Am Here, 2016 (česky: Přepsali se, tak jsem tady, Společnost pro jazyky, 2. vydání, Praha 2016)

Longerich, Peter: Holocaust: The Nazi Persecution and Murder of the Jews, Oxford University Press, London 2010

Lustig, Arnošt: Night and Hope, 1976 (česky: Noc a naděje, Hynek, 6. vydání, Praha 1999)

Micheels, Louis J.: Doctor 117641: A Holocaust Memoir, 1989

Müller, Melissa: A Garden of Eden in Hell: The Life of Alice Herz-Sommer, 2008 (česky: Rajská zahrada uprostřed pekla: život v jednom století, Rybka, Praha 2009)

Pietraszewski, Igor: Jazz under State Socialism, 2012

Posner, Gerald, a Ware, John: Mengele: The Complete Story, 2000 (česky: Mengele – anděl smrti: úplný životní příběh, XYZ, Praha 2007)

Smith, Lyn: Forgotten Voices of the Holocaust, 2005

Solženicyn, Alexandr: One Day in the Life of Ivan Denisovich, 1963 (česky: Jeden den Ivana Děnisoviče, Academia, 2. vydání, Praha 2002)

Sommer, Mark: Living in Freedom: The new Prague, Mercury House, San Francisco 1994

Vrba, Rudolf: I Escaped from Auschwitz, 2006 (česky: Utekl jsem z Osvětimi, Sefer, 2. vydání, Praha 2007)

Weil, Jiří: Mendelssohn is on the Roof, 2011 (česky: Na střeše je Mendelssohn, Garamond, 4. vydání, Praha 2013)

Weil, Jiří: Life with a Star, Flamingo, London 1990 (česky: Život s hvězdou, Odeon, Praha 1967)

Whitworth, Windy: Survival: Holocaust Survivors Tell Their Story, 2003

Wiesel, Elie: The Town Beyond the Wall, 1982

Winstone, Martin: The Holocaust Sites of Europe, 2011

Wolff, Christoph: Johann Sebastian Bach: The Learned Musician, Norton, New York 2001 (česky: Johann Sebastian Bach, Vyšehrad, Praha 2011)

Zygmuntowiczová, Itka, Gossová, Jennifer: Remember, My Child, 2016

Poděkování

Tato kniha by nemohla vzniknout bez milované Zuzany, která mi v posledních týdnech svého života obětavě odvyprávěla svůj životní příběh a dodala mi všechno potřebné k tomu, abych ho zaznamenala pro příští generace. Času, který jsem s ní strávila, si neobyčejně vážím a nikdy na to nezapomenu. Její neuvěřitelná energie a zaujetí mi budou už napořád inspirací.

Za mnohé vděčím rovněž mnoha lidem a institucím, díky jejichž laskavosti, zájmu a velkorysosti, s níž mi věnovali svůj čas, mohl být Zuzanin příběh poprvé podán v celé jeho šíři.

Jsem zavázána Aleši Březinovi a všem z Nadačního fondu Viktora Kalabise a Zuzany Růžičkové v Praze za podporu i za to, že mi usnadnili sběr materiálu a poskytli mi dost času, abych mohla na projektu dál pracovat i po Zuzanině smrti. Aleš rukopis z větší části přečetl, zkorigoval a pomohl s ověřováním a s opravami mnoha zapeklitých českých výrazů a diakritiky. Po celou dobu byl setrvale pozorný, milý, a dokonce mi umožnil využít rozhovory, které během let se Zuzanou sám pořídil a nechal je pro mne přeložit.

Zvláštní zmínku si zaslouží také Harriet a Peter Getzelovi – zejména Harriet, kteří natočili dokument Zuzana: Music is Life, za nekonečnou trpělivost a za to, že mi dali možnost prohlédnout si všechny písemné i fotografické materiály vztahující se k jejich vynikajícímu filmu, který momentálně obíhá svět.

V roce 1991 přijela do Prahy Zuzanina sestřenice Marie Winnová se záměrem pořídit s ní rozhovor, jehož přepis i s kazetou šlechetně darovala Americkému muzeu holocaustu ve Washingtonu, kde jsou – s jejím laskavým svolením – k dispozici spisovatelům jako já.

Zuzanini nejbližší příbuzní Frank a Emily Voglovi pro ni byli oporou po celý její život a po její smrti se věnují propagaci jejího odkazu. Mluvila o nich vždycky velmi láskyplně a já jsem ráda, že jsem se s nimi mohla setkat ve Washingtonu, D. C. Jsem jim mimořádně vděčná za jejich pomoc a podporu.

Nadšení pro tento projekt od samého začátku projevoval Mahan Esfahani, Zuzanin poslední student a geniální hudebník, a laskavě poskytl bystrý a jímavý hudební medailonek Zuzany v Epilogu.

Dagmar „Dana“ Lieblová, předsedkyně Terezínské iniciativy, se se Zuzanou poprvé setkala v ghettu v roce 1942. Stýkaly se celý život. Laskavě souhlasila, že si přečte kapitoly o válce a opraví všechny nepřesnosti. Je mi moc líto, že místo abych jí osobně poděkovala, jak jsem zamýšlela učinit v březnu 2018, jsem jela na její pohřeb. Jsem zavázána její dceři Ritě McLeod za to, že mi poskytla vyčerpávající informace o všech poctách Zuzaně i Dagmar předtím i potom.

Moje překladatelka a přítelkyně Anna Pocnarová odvedla vynikající práci, když pro mě přeložila různé české historické dokumenty z archivů, a také mi četla nahlas Zuzanina slova. Holocaust přežila také Hana Bergerová-Moranová, která mi byla laskavě nápomocna při několika překladech z češtiny a němčiny. Pracovníci Židovského muzea v Praze byli jako vždycky laskaví a ochotní a vyhledávali mi relevantní dokumenty pro můj výzkum. Speciální zmínku zaslouží Pavla Hermina Neunerová, kurátorka sbírky orální historie, Daniela Bartáková z Oddělení pro dějiny šoa a Martina Šiknerová ze Sbírkového od dělení.

Od samého začátku sdílela své nadšení pro tuto knihu Silvia Rathmannová, archivářka v Bergen-Belsenu, a neúnavně hledala fotografie, soukromé dopisy a dokumenty vztahující se k době Zuzanina pobytu v tomto koncentračním táboře. Byla také tak laskavá, že zařídila, aby mne vedoucí archivu Bernd Horstmann provedl po táboře, muzejních exhibicích a přilehlém výcvikovém prostoru Hohne, kde se Zuzana a její matka po válce léčily. Mezi zdejšími baráky mi Bernd a Silvia pomohli oživit tuto část příběhu a oba potom část rukopisu o Belsenu ještě laskavě prohlédli.

Nadia Ficarová z Amerického muzea holocaustu ve Washingtonu mi jako vždycky velmi pomohla s kontakty a sháněním materiálů. Britská cembalistka Virginia Blacková laskavě zkontrolovala kapitoly vztahující se k tomuto složitému nástroji a upozornila mě na mnoho důležitých detailů. Stavitel nástrojů Keith Hill v Tennessee mi laskavě vysvětlil podstatu šestnáctistopého rejstříku a pojmů jako tónová výška. Jsem rovněž zavázána mnoha novinářům a hudebníkům, kteří pořizovali rozhovory se Zuzanou během uplynulých let a uveřejňovali svá interview on-line. Je mnoho těch, které bych měla zmínit, ale zvláštní dík patří Robertu Tifftovi a jeho skvělé webové stránce jsebestyen.org, na níž je naprosto vyčerpávající seznam poct Zuzaně.

Ráda bych také poděkovala rodině Clementa Morgana, mladého lékaře, s nímž Zuzana navázala přátelský vztah v Bergen-Belsenu. Její vroucné dopisy uchovali a darovali německým úřadům pro příští generace. Bylo to od nich předvídavé a šlechetné.

Podpora od mého bezkonkurenčního editora Michaela Fishwicka v Bloomsbury nemohla být v době mé práce na tomto rukopisu větší. Jeho ručně psané editorské poznámky byly naprosto neocenitelné (i když občas nečitelné!) a že mě ve chvílích, kdy jsem byla na dně, povzbuzoval, abych pokračovala, bylo pro mě naprosto klíčové.

Laura Williamsová, literární agentka knihy u Greene & Heaton, mi pomáhala zvládat vrcholy i propady celé této zkušenosti. Jsem jí zavázána, že mi ten projekt navrhla a že mě držela na trati. Jsem také vděčná právnímu oddělení v Peters Fraser Dunlop, zejména Lauře Otalové, za jejich profesionální přístup k zajištění právních záležitostí v mezinárodní měřítku.

Děkuji také Královskému literárnímu fondu za výzkumný grant, bez něhož bych na tomto projektu nemohla pokračovat. A konečně, ze srdce děkuji svému manželovi Chrisovi za jeho nekonečnou trpělivost, podporu a povzbuzování, když jsem nám oběma už zase přivodila ty běsy spojené s ponorem do všestravující knihy. Odpusť mi ty bezesné noci.

Wendy Holdenová

Prodáno 22.09.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

Poznámka překladatelky

Vedle stovek rozhovorů, které Zuzana Růžičková během své profesionální kariéry poskytla mnoha médiím, vyšly v češtině dvě útlé knihy věnované jejím hudebním aktivitám. Biografická knížka Jiřího Berkovce Zuzana Růžičková (Supraphon, edice Lyra, 1972) zachycuje dokumentaristickým stylem dosavadní profesní úspěchy umělkyně. Kniha Marie Kulijevyčové Královna cembala (Ottovo nakladatelství, 2005) je publicisticky zpracovanou rekapitulací cest, po nichž Zuzanu Růžičkovou vedla doba, v níž žila a působila. K těmto knihám možno připojit ještě diplomovou práci Hany Tmějové Zuzana Růžičková: Život s cembalem (JAMU, 2015). Cenné informace lze též dohledat v zasvěcené monografii Jaroslava Šedy Viktor Kalabis (Nakladatelství AMU, 2016).

Kniha Sto zázraků je beletristickým zpracováním životního osudu Zuzany Růžičkové. Nejde o faktografický záznam událostí, nýbrž o plastickou fresku, která s mnoha zasvěcenými detaily zachycuje klíčové okamžiky života této mimořádné umělkyně.

Zuzana Růžičková, Wendy Holdenová

STO ZÁZRAKŮ

Z anglického originálu One Hundred Miracles, A Memoir of Music and Survival, vydaného nakladatelstvím Bloomsbury Publishing Plc v Londýně v roce 2019, přeložila Wanda Dobrovská

Odborná konzultace Aleš Březina

Redigovala Květuše Hrachová

Obálku zhotovila Lenka Gregorová

Vydala Euromedia Group, a. s. –  Ikar, Nádražní 30, 150 00 Praha 5, v Praze v roce 2019 jako svou 2930. elektronickou publikaci

www.euromedia.cz

www.booktook.cz