Míza a malachit

Miroslav Hokeš

1. Milión křišťálových hvězd

Zvířecký ryk několika tuctů hrdel se rozezněl jen okamžik poté, co se mezi křovinami objevily vrcholky budov rengského tábora. Příliš brzy, ale koneckonců, za takovýchhle svinských okolností se dají čekat daleko horší věci. Tak snadno se zaskočit nedá, co by byl za válečníka?

Ve chvíli, kdy se v ochranné zdi otevřel průchod a na paseku se vyvalila horda rozumu zbavených ubožáků, rasová směsice všech myslitelných barev, velikostí a podob, stejně pestrá jako Rengové sami, stál už s mečem připraveným k prvnímu úderu.

Švih! Zavalitému fialovému ještěrovi oděnému jen do úzké roušky a vlastních šupin se uprostřed břicha otevřela krvavá ústa, vychrlila chuchvalec střev a poslala ho k zemi. Třeba jsi býval hrdinou, brachu, zastával se bezbranných, ale smůla, prostě ses nenarodil na správném světě.

Švih! Ďábelsky rychlému štíhlému stvoření odlétly naráz obě hlavy na tenkých krcích, párek rudých fontán pokropil listí, trávu i těla spolubijců jako požehnání válečných božstev. A možná jsi přitom, dvojkrčko, ani sám nikdy neválčil, možná jsi psal básně o západech slunce a o krásách páření, ovšem co naplat, i tvůj národ byl shledán nehodným dalšího bytí.

Švih! Sněhobílý kyrysník s šesticí chapadel zakončených kostěnými břity naposledy zařval, jeho krev byla čirá a průzračná jako voda řek, k nimž snad chodíval rybařit, když ještě měl všech pět pohromadě.

Švih! Švih! Švih! Nikdo z vás, jak tu stojíte, běháte a vyvádíte, nemusel být krvelačný, než z vás udělali nemyslící kreatury určené jen k obraně svých zbabělých pánů. Buď jak buď, Rengové usoudili, že vaše rasy jsou až příliš divoké a nebezpečné pro říši, a musí se jim nechat, v takovýchhle věcech většinou nestřílí vedle. No a my? My jsme prostě zvyklí řešit složité problémy jednoduchými cestami. Přinejmenším některéproblémy.

Rychle proklouzl průchodem s vědomím, že docela jistě nezůstal otevřený jako projev vřelého přivítání, ba ani z nedbalosti - a nemýlil se.

Výboje se sesypaly ze všech stran jako hmyz na mršinu, sotva prostrčil nos do nitra tábora, nejsyrovější bojová magie ze všech černých tržišť Thermadonu. Jen na vteřinku zaváhat s uhýbáním či směrováním štítu a z hrdého alkanského bojovníka nezůstane víc než hromádka popela. Jedno i druhé naštěstí bravurně ovládal, dokonce tu a tam stihl pozorněji prohlédnout i původce útoků. Na první pohled žádný výrazný rozdíl oproti těm venku, co muž, to jiná rasa. Tihle se však drželi v uctivé vzdálenosti, bojovali s rozvahou, i když jim dávno muselo doklapnout, do jakého maléru se řítí.

Už ne bezduší bijci, ale Rengové sami. Ve vší parádě, vychytralí a na své krky zatraceně opatrní.

Několika jednoduchými kouzly je odehnal ještě o kus dál. Kdepak, žádný z nich se nedal na útěk, tady nemohl očekávat vyplašené nováčky. Namísto toho se shlukli do pevnějšího tvaru, na rozpětí paží od sebe - ovšemže paží toho nejmenšího z nich - a jako živý řetěz obemkli to nejcennější, co se v každém rengském brlohu kdekoli v říši nacházelo.

Náčelnickou věž.

Ať už byli Rengové jakkoli oslabeni, na živou hráz okolo věže se jich sešlo vždycky dost. I kdyby procházeli peklem a očistcem dohromady, i kdyby stáli proti všem armádám říše a sotva se drželi na nohou, nic jim nemohlo zabránit, aby bojovali o udržení téhle budovy jako draci, rvali se jako o život - protože život byl přesně to, oč jim nyní šlo.

Věž je nedotknutelná a ze všeho nejvíc nedotknutelný je velitel skupiny sídlící v sále na jejím vrcholku. Při pobytu dole na povrchu světů vychází ven jenom zcela výjimečně a když už k tomu musí dojít, třese se celý jeho klan jako banda panchartů. Hlídají prostor okolo něj před neviditelnými hrozbami i před sebou navzájem, málem mu i odklízejí kamínky z cesty, aby nezakopl - i to je boj o život.

Každý, kdo se rozhodne přidat k Rengům, přísahat jim věrnost a podílet se na jejich společném poslání, dostane hned na prahu do těla pár krůpějí magické substance a spolu s ní i první pravidlo klanu: padne-li tvůj náčelník, ty i všichni ostatní, kdo jsou mu podřízeni a putují s ním na palubě stejného plavidla, zemřete okamžitě s ním. Intriky, mocenské třenice, rebelie a nesvornost jsou tím posledním, co by si rengská společenství mohla na svých cestách dovolit…

Zůstal stát, sklonil hrot meče k zemi, nechtěl je zbytečně poplašit. K čemu taky, ušklíbl se, však si na vás došlápnu jinak. Každá náčelnická věž má slabinu, tak dobře utajenou, že o ní sami nemáte ponětí. Odpadní šachtu chráněnou příliš slabým krytem. Drobnou nedokonalost ve struktuře stěn. Něco. A my máme vždycky po ruce nějaké jiné něco, jediné v celé říši, které se dokáže probít dovnitř a vykonat svou práci, aniž bysme si my sami museli špinit ruce. Jsme hrdí bojovníci, co dřív sekají, mlátí a škvaří, než se ptají, a melganionští mágové, co nás vybavují zbraněmi, jsou praví mistři svého oboru - to znamená umění poslat vás k čertu dřív, než nám otázky stačí přijít na mysl.

Jakmile po něm znovu vyrazily sršící blesky, předstíral ústup a jeho vlastní neviditelná výbava už propátrávala cíl. Nic, vůbec nic. Tentokrát žádné slabé místo, to je ale překvapení, že? Dobrá, když se tady nehraje podle pravidel, ani já nebudu - naservíruju vám něco, co vás položí docela určitě.

Svůj rodný svět. Alkan.

Přikrčil se za jednou ze staveb, šedivým válcem trčícím šikmo k nebi jako špatně rostlý strom. Ujistil se, že jej v záři výbojů na pár vteřin ztratili z očí, a soustředil se na vzpomínky, to jediné, co mu nyní mohlo zachránit den.

Hrůza malého chlapce, když poprvé poznal, že jeho národ neuznává jiné zákony než právo silné paže a bystré mysli, jiné hodnoty než čistotu rasy. Zhnusení o trochu většího chlapce při pohledu na mrtvoly podřezané na ulicích a v krčmách kvůli hezkému péru na čapce, dobrému místu u stolu nebo zkrátka z dlouhé chvíle, změněné v lahodnou pečeni, kůži na tornu a trofej na zeď. Šílenství a brutalita mladého muže, kterému se podařilo dovést špínu světa, v němž žil, tak daleko, že vyděsil dokonce i své krajany. Teď si přičichnete k mojí minulosti hezky naplno, milánkové - nebo spíš ten mizera, co vás na mě poštval a co si myslí, že na jeho černokněžnické kejkle nikdo nemá. Po téhle malé lekci mu hned tak dobře po těle nebude…

Vtělil všechen vnitřní balast, který už jen z loajality skrýval před spolubojovníky a nadřízenými, do jediné střely rudé jako jeho vlastní kůže, a bez dlouhého otálení jej vrhl vpřed.

Zařval radostí a zadostiučiněním, když se náčelnická věž rozlétla na tisíce kousků i se všemi a vším, co bylo uvnitř. Křičel do oblohy, jež pomalu měnila barvu z modré na zelenou, halekal a ječel, když se okolo něj rozplýval rengský tábor, budovy, ochranný val i lesy a louky za ním a namísto nich se znovu vynořovala písčitá pustina Melganionu, vládního světa říše. Teprve ve chvíli, kdy mu zrak padl na útlou postavu mága Salgariny Waka, tichou, zlověstně vyčkávající, přinutil se zmlknout.

“Blahopřeji, vojáku Varkangare. Zvítězit za každou cenu, i když jde jen o cvičení, to je vaše heslo, co? Nu, jen tak dál.” Hlas jeho nového představeného se slabě chvěl v zoufalé snaze skrýt zděšení. “Pokud bylo vaším cílem názorně mi předvést, co jste za zrůdy, věřte, není toho zapotřebí. Dávno to vím. Raději byste se měl soustředit na praktičtější dovednosti. Obávám se, že se skutečnými Rengy to tak snadné mít nebudete…”

“Skuteční Rengové mě nikdy nedonutí k podobným krokům.” Odmlčel se, nedodal nic víc. Jen ať si ten starý panchart sám přebere každé slůvko a trošičku se přitom zapotí.

“Pán s nimi nepůjde bojovat poprvé, málem bych zapomněl.” Salgarina Wak začal rozvážně, beze spěchu obcházet okolo něj, přejížděl jej očima od holé hlavy až k nohám ve vysokých botách, kupec obhlížející a hodnotící jalovici na dobytčím trhu. Se svou okrově béžovou pokožkou a tunikou, již si čerti vědí proč nechal ušít v úplně stejném odstínu, se uprostřed písku téměř ztrácel. Kdoví, třeba právě o to mu jde. “Pán je hotovým mistrem v potírání Rengů. Až na to, že s ním pokaždé musíme poslat někoho, kdo mu bude stát za zády a dohlížet, aby jim ještě nezačal pomáhat!”

“To bych si pochopitelně nedovolil, pane.” Varkangar se ušklíbl. V tomhle se možná až tak docela nepleteš, ty svinské nedochůdče. Tenkrát na Limptě, jste mi žádného špeha na krk nepověsili a jen díky tomu mohl Myga Tamp se svým klanem uniknout smrti, kterou si nezasloužil. A jedno vím jistě - ať už jsou teď kdekoli, každý z nich je stokrát lepší chlap a pro bezpečí Thermadonu udělal tisíckrát víc než ty.

“Tak podívejte, vážený, bylo by dobré, abychom si něco ujasnili.” Mág se naklonil blíž, na okamžik působil dojmem, že se mu chystá výhrůžně syčet do tváře - vlastně spíš do ohryzku, výš ani na špičkách nedosáhl - potom se však zhnuseně odtáhl. “Ty bestie vyhlazují naše národy mnohem déle, než vy sám hyzdíte Všehomír svou přítomností. Říše s nimi válčila dávno předtím, než jste podřízl a spořádal k obědu prvního ze svých krajanů a marných pokusů o mír má za sebou víc než vy zářezů na zbrani. Nikdo, rozumíte, nikdo z mé jednotky nebude boj s Rengy zlehčovat. A pokud se mi donese k uším jediná zprávička o tom, že se s nimi paktujete, i kdyby si ji někdo jen z dlouhé chvíle vymyslel, osobně a s chutí se postarám o vaši exemplární popravu. Ještě nějaké námitky?”

“Tu exekuci provedete pochopitelně kouzlem, nemám pravdu? Necháte mi aspoň volné ruce nebo budu svázaný?”

“To by stačilo!” Wak mávl rukou ve směru, kde prašným závojem prosvítal vzdálený masiv budovy Pilíře Věků, obklopený pestrobarevnou oázou rostlin ze všech koutů thermadonského impéria. “Jdeme zpátky, hned!”

“Jasně, tak hurá mlátit Rengy! Už se nemůžu dočkat…”

“Víte co, vy chytráku? Přenosového kouzla je pro vás škoda. Očekávám vás u sebe v pracovně přesně s odbíjením desáté. Když máte tolik síly, určitě to zvládnete jako nic. Bylo mi ctí vidět vás v boji.” Hnědavý mužík se pousmál, trochu přátelsky, trochu úlevně, jako by právě setřásl centové břemeno, ucedil krátké zaklínadlo a v záblesku oslňujícího světla zmizel.

X

Vysoké mozaikové okno na jedné ze stěn představovalo v celé místnosti jediný prvek, na němž se dalo se zalíbením spočinout okem. Zbytek tvořily holé béžové stěny, stejnou podobu měl i strop a podlaha z mramorových dlaždic. Zdálo se, že Salgarina Wak je touto barvou přímo posedlý, stejně jako strohostí. Nikde nevisel jediný obraz, jediný kus vyšívané látky, nikde nestála ozdobná váza ani police s knihami - přenos do knihovny je přece tak snadný. Jen jediný okrový stůl se židlí a tanec zeleného melganionského světla na omítce, jenž působil na tomto místě až nepatřičně.

Ovšemže ani oknu zde nezůstala stávající podoba proto, že by u velitele vzbuzovalo estetickou libost, ale jen kvůli zákazu vyšších míst narušovat vzhled vnější fasády. Pilíř Věků znamenal odjakživa víc než korunovační klenoty, nikdo soudný by nedovolil sáhnout na budovu vyobrazenou na polovině říšských mincí, budovu vysílající dnem i nocí nejlepší válečníky na thermadonské světy hájit právo a řád - nebo to, co bylo mezi těmito zdmi za právo a řád uznáno.

Varkangar odfoukl potlačovanou nevolí. Vemte si tuhle žlutomilnou vychrtlou houžev a vraťte mi zpátky Ama Bornaffa! Ten na mě taky kydal žluč po celých vědrech a klacky mi házel pod nohy, kde mohl - koneckonců, k Alkancům nikdo láskou neplane - ale aspoň nebylo tak těžké brát ho jako chlapa, co má právo rozkazovat. Však ho byl kus, byla by z něj pořádná zabijačka - a když s ním zrovna necloumala nenálada k naší rase, dalo se s ním i vcelku rozumně promluvit. Z tadytoho chcípáka si nepřipravím ani pořádnou snídani, až ho jednou nachytám bez jeho zbabělých ochranných čárymárů…

“Po pravdě řečeno, na Drynfalu jsme návštěvu Rengů už dlouhou dobu očekávali.” Tvář útlého mága nepatrně změkla, zjevně si vychutnával jeden z mála okamžiků, kdy mohl na svůj protějšek shlížet zvrchu. Jediným sedadlem v pracovně bylo jeho vlastní a stát při rozhovorech místní etiketa už nějaký čas důrazně nedoporučovala. “Vzhledem k prostředkům, které domorodci vlastní, a… ehm, jistým rysům povahy drynfálského lidu lze považovat za zázrak, že k vyhlazovacímu tažení dochází až nyní.”

“Máte vůbec potvrzeno, že je to vyhlazovačka?” Varkangar se pochybovačně zamračil. “Podle toho, co jsem četl, mi Drynfálci nepřijdou až tak nebezpeční. Čekal bych mírnější zásah, třeba odstranění magických zdrojů nebo…”

“Ptal jsem se na něco, vojáku?” Wak se znovu zašklebil, jako by kousl do kyselého ovoce. “Pamatujte, vždycky předpokládáme vyhlazovací tažení, vždycky k němu totiž nakonec dojde. Když ne dnes na Drynfalu, pak zítra na nějakém jiném světě. Tohle je ten zásadní rozdíl mezi naším a jejich přístupem, pokud vás to tolik zajímá. Až skutečně přijde hrozba, odkudkoli, vypátráme a potrestáme viníky, jen a pouze strůjce celého zločinu. Rengové okradou, zmrzačí nebo rovnou vyvraždí celou rasu, ženy, děti, staré, milióny nevinných, kteří o ničem nemají ani potuchy a kdyby měli, schází jim moc cokoli změnit. Stačí vám to, abyste konečně přestal mařit naši společnou práci?”

“Jo, myslím, že stačí, pane. Thermadonské národy musíme chránit, mrtví k ničemu nebudou. Daleko víc užitku z nich vzejde, až jejich svět nešťastným řízením osudu upadne do bídy a říše bude zrovna potřebovat nějaké ty levné otroky do nově otevřených dolů a manufaktur a…”

“Tak dost, ty dobytku! Pro dnešek jsi moji trpělivost vyčerpal!” Alkanec vzplál klubkem bílých plamenů, po několika nekonečných okamžicích řevu se vznesl z podlahy, odlétl proti zadní stěně a udeřil o ni, až mu zapraštěla i poslední kůstka v těle. Kdopak ví, třeba i tohle byl důvod, proč místnost postrádala jakoukoli výzdobu a zkrášlující předměty. “Jestli Bornaff snášel tvoje drzosti, je jeho věc, ale já z tebe udělám vzorného vyslance nebo žrádlo pro červy, rozumíš?! Vojáku Rotumbere! Nástup!”

Z dlažby se vzhůru natáhl průzračný sloup a po chvíli hučení, šlehání paprsků a bezúčelných tvarových změn se zevnitř vypotácel válečník zhruba stejného vzrůstu jako Varkangar - tím ovšem taky veškerá podobnost končila. Prameny tmavě modrých vlasů mu trčely do všech stran jako ostny na dračím hřbetě, ze žlutozelené pokožky rychle mizela hustá síť skvrn a cosi neurčitého v jejím vzhledu dávalo tušit, že je o několik odstínů bledší, než by měla být. Velitelův slovní povel zjevně nebyl ničím víc než zbytečným gestem. Muž se dostavil na magickou výzvu a nyní se pracně vzpamatovával z účinku zaklínadla, jež dalece převyšovalo jeho možnosti.

To celé však trvalo jen okamžik, pak vidina skončila. Zelenáč si se špatně tajeným zahanbením upravil účes, vystřihl předpisový postoj, srazil paty a dlaně přitiskl k bokům. Hrdý, mužný syn náborových plakátů, premiant bojových škol, sběratel medailí, uznání a obdivných pohledů… Teprve nyní byl důvod začít se smát.

“Vojáku Rotumbere, během výcviku jste mnohokrát dokázal, že jste schopen dostát i náročným výzvám.” Wak se tvářil, jako by řehot otřásající zdmi pracovny ani nevnímal, zato mladíkovy oči poplašeně zatěkaly, pohyb, jenž si nedovolil vložit dozbytku těla. “Proto vám hned napoprvé svěřujeme úkol hodný vašich kvalit. Společně tady s vojákem Varkangarem se ujmete konečného taktického zhodnocení v záležitosti rengské skupiny na Drynfalu a její následné likvidace. Osobní Bránu pro přivolání potřebných posil máte připravenu. Tímto vás s okamžitou platností jmenuji velitelem jednotky.”

“Tentokrát jste se teda moc nevytáhli.” Alkanci se konečně podařilo aspoň částečně ztlumit veselí, teď už jen slabě pokuckával. “Hochu, tam, kam jdeme, ti nebudou třást rukama, líbat na čelo a dávat metály za zářivej úsměv. Poteče krev a taky se nemusíme vrátit. Řekl ti o tom tenhle chytrák? Nebo má strach, že to tvoje magií vycpané srdíčko nevydrží?”

“V případě nekázně jednotky,” pokračoval mág nevzrušeně, “vám dávám plnou moc udělovat nápravné důtky dle vlastního uvážení. Prostředky k tomu budete náležitě vybaven. Thermadon na vás spoléhá, mladý muži.”

“Sloužím říši!” štěkl Rotumber a s váháním, jaké může překonat jen olbřímí dávka sebedisciplíny, se otočil k rudému společníkovi: “Doufám, že si budeme rozumět.”

“Pokud jde o mě, rozumím ti až moc dobře.” Varkangar roztáhl ústa k úsměvu a mladík sebou sotva znatelně škubl. “Snad se mi z toho neobrátí žaludek. No tak půjdeme, ne?”

X

Město, před jehož hradbami se vynořili z osobní Brány, jim nabídlo na uvítanou všechno, jen ne přívětivost. Masivní kamenné domy s měděnými věžičkami zdvíhaly střechy k nebi, jež se tvářilo, jako by je od hodiny platili za šero a mrholení a právě dohánělo promeškanou normu. Utahaní domorodci, potulující se osaměle, nanejvýš v párech ulicemi, si dvojici příchozích měřili nevraživými pohledy a uhlově černá pleť, v níž bělma očí zářila jako ohně majáků, pronikavost ještě umocňovala. Pomalé bušení kovářských kladiv a hrkání tkalcovských stavů tvořily celé scéně důstojně pochmurné pozadí.

“Děsíš je.” Rotumber si znechuceně otřel čelo. “Měl by ses konečně naučit způsobům důstojným melganionského vyslance. O vší té ostudě, cos nám na cestách natropil, jdou už po Pilíři legendy.”

“Celé město ze mě má nahnáno? To mi tedy zatraceně fandíš. Krom toho, ty máš způsobnosti za nás za oba, ne?” Varkangar se naklonil blíž ke společníkovi, aby měl jistotu, že další slova neuslyší nikdo jiný než on. “Kdepak, brachu. Oni jsou podezíraví od přírody, to je celé. A zvlášť teď, nepřečetl sis snad, co se tu nedávno stalo? Přímo tady?”

Rotumber neodpověděl, ani nezavrtěl hlavou.

“Zabili tu jednoho místního zazobance. Nějaký Furnol nebo tak, na zdejší poměry pořádné zvíře, nenáviděl ho tu každý, kdo dýchá. Rozhodně tu nikdy nebyla nouze o lidi, co by ho rádi viděli na prkně, od předáků z jeho dílen až po žebráky, však taky je tu taky pořádně rozmnožil. Někdo z nich ho zkrátka načapal v nedbalkách, ale vidláci z maloměsta milují strašidelné legendy, znáš to. Fámy o spiknutích napojených na cizince atakdál, do toho si přijdou Rengové - pak se div, že nás tu nemusejí.”

“Jde z tebe strach,” pokračoval mladík, aniž dal najevo, zda Alkance vůbec slyšel. “Jsi… jsi tak… Můj bože, stojí ti to vůbec za to? Vždyť takhle ti nadosmrti nesvěří k velení ani metařskou četu. Nemůžeš…?”

“Ne, opravdu nemůžu. Musím zjistit, co se tady kolem děje, a když bude zapotřebí, zachránit říši krk, takže voňavou obálku nám budeš dělat ty. Stejně je to jediné, co umíš, a mám dojem, že tě to i docela baví. Nejdřív musíme…”

“Vojáku Varkangare!” Z Rotumberových paží začaly vyšlehávat - prozatím jen do vzduchu - tenké provázky magie, o několik řádů mocnější, než jakou svěřili jemu samému. “Důrazně si vyprošuji podobné jednání! Jako velitel výpravy žádám…!”

“Žádej si, co chceš, ty veliteli, ale až potom! Až budeš psát tomu našemu kašparovi hlášení, klidně tam dej, že jsem tě škvařil nad pekelným ohněm a píchal kopím do zadku, ale dokud jsme tady, budeš dělat, co řeknu já, rozumíš?! Jestli chceš, abysme se oba vrátili na Melganion po svých! To, na co ses dal, je vojna, cucáku, a já v ní stojím na stejné straně jako ty. Až poznáš nepřátele, pak teprv uvidíš, co to znamená mít v kalhotách!”

Ústa jeho protějšku se otevřela a zase zavřela, než se konečně nadechla k odpovědi. Copak z tebe asi vypadne? Přednáška o pochvalách na školních cvičištích? O vyznamenáních, plácání po ramenou před nastoupeným útvarem, o ozdobných zápisech tvého jména v kronikách? O všech těch cukřících, co se chlapíkům jako ty dávají za mládí, hloupost, poddajnost a nestrkání nosu, kam nepatří?

Kdepak, nevypadne z tebe nic. Teď budou, jak to vypadá, hovořit jiní. Nebo aspoň pěkně nahlas rámusit.

Změť hlasů se přivalila z jedné z bočních uliček jako přílivová vlna zasahující všechno a všechny na dohled. Domorodci strnuli, odvrátili tváře a začali mezi stánky, podloubími a průchody hledat únikové cestičky, co možná hbitě a nenápadně. Většinou měli úspěch - v okamžiku, kdy se zpoza rohu vynořila hlučící skupina, byla už ulice dokonale prázdná, od brány na jednom konci až po výstup na náměstí na druhém. Zůstala jen dvojice melganionských poutníků a hrstka kramářů střežících s holemi, noži a sem tam i starým orezlým mečem vystavené zboží.

Tak, a je to tady. Pravá tvář Drynfalu, specialita, jež ho odlišuje od jiných světů a s největší pravděpodobností na něj také přivolala neblahý ortel rengského klanu.

“Hnus… Ale nápad to byl výborný, to musíš uznat.” Rotumber s jistým zalíbením přeměřil dva tucty pokřivených, bezrukých, slepých a páchnoucích postav připoutaných k silnému řetězu. Zuřivě se zmítaly, plivaly okolo sebe krvavý šlem, výkřiky bolesti a protestu celkem vyrovnaně zápolily s harašením pout. Trojice strážců na každé straně, vysokých uniformovaných chlapů, se téměř nepřetržitě pokoušela své svěřence překřičet a co chvíli menšími výboji zklidňovala ty nejvzpurnější z nich. “Co bys řekl, jsou tihle už použití nebo je teprve přivádějí?”

“Určitě použití. Nejsou zvyklí takhle žít, nevidíš? Když jsi zvyklý, necukáš se.” Varkangar si odplivl. “Jo, je to hnus, tos vystihl. Hnusní na pohled jsou od narození, tak teď mají hnůj i uvnitř. Svůj k svému…”

“Neznám mnoho Alkanců, kteří by takhle mluvili. Nechci se tě dotknout, ale pokud jde o etiku, morálku a slušnost, tvůj svět není zrovna…”

“A takových Alkanců, co jdou sloužit do říšských pořádkových složek, místo aby si doma roztloukali palice a párali břicha, jsi viděl kolik, chytráku?” Varkangar upřel zlostně blýskající očka na svého druha, přinutil ho ucuknout pohledem stranou…

… a nejspíš právě to byl důvod, proč Rotumber zpozoroval blížící se pohromu jako první.

Když se mezi dvěma krámky vynořily dva páry chlapů s ostny na kožených vestách a bez známek odporu zamířily k průvodu mrzáků, možná by si ještě někdo dokázal namlouvat, že o nic vážného nejde. Když ti čtyři zastavili u předních strážců a jako na jediný povel vytáhli z kapes amulety ve tvaru osmicípých hvězd, dokázali by dál pochybovat skutečně už jen nejhloupější svědci. A když z ubožáků na řetěze spadl hněv a zuřivost, namísto toho se rozesmáli a následovali svůj doprovod zpátky k průchodu, odkud přišla zlověstná skupinka, pak už by každý, komu je život milý, vzal nohy na ramena.

Pokud by neměl u pasu dobře kovaný meč, v hlavě dostatek troufalosti a k tomu v záňadří doklad thermadonského bezpečnostního pověřence…

“Zbláznil ses? Při Kreidovi, co chceš dělat?” Rotumberova otázka měla spíš už jen řečnický význam. “Nikdy se dost nenachlemtáš krve, co? Však mi říkali, že se tu při nejbližší příležitosti porveš a přivedeš nás oba do maléru, ale, probůh, vyber si na to aspoň někoho jiného, tihle můžou mít dost vlivu až na…”

“Víc vlivu než Pilíř Věků? Víc vlivu než vládní svět?” Varkangar zlomyslně vycenil zuby. “Ubožáci, budou se divit, kdo jim dneska udělá čáru přes rozpočet…”

“Vojáku Varkangare, jsme zde kvůli Rengům, ne proto, abychom se zaplétali do místních tahanic! Nařizuji vám ihned…!”

“Podívej, kamaráde, tohle místo mi kazí náladu, co jsme se tu objevili. Prší mi tu za krk. Domy tu vypadají jak doupata potrhlých černokněžníků. Místní se na nás dívají tak, že kdyby mohli očima vraždit, jsme už tisíckrát odpravení. Jediné, co se mi na Drynfalu opravdu líbí, je to jejich geniální právo, spravedlivé a ještě užitečné v jednom balení. A dokud můžu jen takhle maličko hnout prstem, aby takové zůstalo, tak s ním hnu. Sedni si a čekej, jestli se ti to nelíbí, za chvilku jsem zpátky. Rengové nám neutečou.”

Mladík ještě přeskakujícím hlasem cosi zakřičel, to už však byl Alkanec příliš daleko, než aby mu rozuměl. Hluk jásajícího houfu ostatně brzy přehlušil všechny ostatní zvuky. Halas se rychle blížil, jednotlivé hlasy se stávaly stále zřetelnějšími, přesto však spíš slábl, než aby nabýval na síle. Ovšemže, jak jinak - ti neřádi to odvádějí pryč z ulice, někam hluboko do sklepů, tam už je zaručeně všechno dávno připravené. Všechny věci, všechny osoby, celá záležitost proběhne rychle a čistě, ani obyvatelé téhle barabizny se o ničem nedovědí…

Kdepak. Tentokrát to bude jinak.

Prvnímu z darebáků skočil na záda a prořízl mu hrdlo dřív, než si ho kdokoli jiný stačil všimnout. Svatá prostoto, jsou to vážně takoví tupci, že se na mě nepřipravili? Trny na obleku mrtvého se mu bolestivě zaryly do hrudi, přešel to krátkým zasyknutím a už se oháněl proti dalším dvěma, útočícím se směšnou těžkopádností z pravého boku. Ale ne, žádní tupci, vy jste zkrátka až příliš mnoho slyšeli o Alkancích, co? Muž ze světa, kde neexistují zákony, se přece nebude vzrušovat jen proto, že někdo jiný zákony porušuje. Dvojice dopadla s rozťatými břichy na zem téměř současně, stříkající krev ze dvou fontán zkropila kamennou zeď právě ve chvíli, kdy proti ní odlétl poslední ničema, rozdrtil si při nárazu lebku a její obsah přidal k jednotvárně rudému abstraktnímu obrazu nový odstín hnědavé šedi.

Tak, a teď vy, co se nestydíte nazývat sami sebe strážci pořádku. Nezajímá mě, co a proč vás dovedlo až sem. Kdo se paktuje se zločinci, nemá právo oblékat se do uniforem, nikde, na žádném světě! Noví protivníci uskočili o dva sáhy vzad, sehraně a jednotně, jak to znali z výcviku, stejně jednotně vypustili šestici silných výbojů, spojili je do jediného a ten pak vrhli proti soupeři. Příliš dobře vybavenému soupeři, jak poznali hned vzápětí. Pokud to stihli, než se jim jejich vlastní kouzlo odraženo vrátilo zpět a změnilo je v řadu korpusů s doutnajícími dírami tam, kde před okamžikem měli hlavy.

Ticho po šarvátce zapůsobilo až strašidelně. Zděšený houf mrzáků ze sebe nevypravil ani slůvko, ani jediný skřek - a když spatřili ohnivě rudého holohlavého obra usedat doprostřed hromady mrtvého masa, odřezávat kus svaloviny od lýtka jednoho z jejich zachránců a spokojeně přežvykovat, bez dlouhého otálení se i s řetězem a pouty odpotáceli a ztratili se v sešeřelých ulicích.

Tak, to bychom měli, zbývá vyřídit zbytek tohohle malého problému. S hlasitým odfouknutím spolkl Varkangar poslední sousto, náruč odřezků z těla nejmohutnějšího soupeře ještě v rychlosti nastrkal do torny a s připravenou zbraní vstoupil do sklepního průchodu. Dlouho, dlouho klesal po točitém schodišti ze starých povrzávajících prken, teprve když poslední zbytečky čerstvého vzduchu ustoupily vlhku a zatuchlině, ustoupila i šachta nevelké prostydlé místnosti.

Dvojice loučí, odvětrávaných čerti vědí kudy, vylupovala ze tmy těžké zamřížované dveře v zadním koutě. V okénku se mihlo několik neostrých siluet a než si Alkanec stihl připravit potřebné kouzlo, už se z druhé strany rozezněly první výkřiky.

“Jen klid, baby jedny. Přichází hodný hoch a oběd má pro dnešek taky za sebou… Tak ticho, povídám, než sem na nás někdo přiběhne!” Jediné mávnutí paže, jediné krátké zaklínadlo poslalo do pekel zámek i s magickou ochranou a kobka se otevřela dokořán. “Teď se seberte a upalujte. Zmizte někam daleko, pryč z města, pryč z kraje, ať vás znova nepochytají. Jedem!”

První z vězňů si dodal odvahy, vyplížil se ven, poplašeně se rozhlédl do všech stran, dvěma dlouhými skoky se dostal ke schodům - a pak už jen rychlost dupotu napovídala, jakým tempem opouští svůj nedobrovolný habitat. Další se vyšourali v malé skupince a jakmile i oni odešli, aniž by jim cokoli ublížilo, následoval je konečně i zbytek osazenstva. Varkangar zakroutil hlavou, symbolickým gestem mávl směrem k šachtě na rozloučenou…

Když si znovu uvědomil, kde je a co tu dělá, dusivá zelená clona kolem jeho těla se již téměř rozptýlila, jen dva, tři poslední obláčky mu výsměšně kroužily okolo hlavy. Zachvátilo ho zděšení. Znal tohle kouzlo, dobře věděl, jak fatální má moc, ale, při Kreidovi, kde se vzalo tady?

Tohle je zatraceně víc, než si banda pouličních loupežníčků a kuplířů dovede vůbec představit. Vždyť i nás odmítají podobnými věcičkami vybavovat! V rychlosti vyzkoušel několik prostých bojových kouzel, předem však už věděl, jakého výsledku se dočká. Jako ve snách hleděl na vlastní paži vystřelující naprázdno do šera; nevyšel z ní ani jediný záblesk, jediný slaboučký výboj. Veškerá zásoba magie, kterou ho v Pilíři Věků vybavili, byla pryč.

Čest mu velela připravit se na boj, ale když se s mečem stavěl do střehu, sám sobě přišel směšný. Ať už tohle provedl kdokoli, sotva si dával tolik práce jen proto, aby nakonec všecko zahodil ve válečnickém duelu. Jak se vzápětí ukázalo, hádal správně - další příval mlhy, tentokrát karmínové, mu ochromil svaly na celém těle, zbraň mu vypadla z rukou, udeřila o zem a sotva dozněly ozvěny jejího zvuku, následoval ji i on sám.

Zauvažoval, kdo z nejmocnějších nepřátel říše se právě nyní pohybuje v blízkosti Drynfalu - a než si mohl na něco vzpomenout, přiřítila se zhora záplava ozbrojených strážců a sérií dalších ran ho poslali do bezvědomí…

X

Při své jednoduchosti, účelnosti a etické výši to v zásadě byl nápad až obdivuhodný.

I v dějinách Drynfalu se jistě nalezla spousta vnímavých jedinců a leckterým z nich se přihodilo, že byli alespoň na chvíli vyhnáni do světa hluboko pod svou úroveň - do světa lupičů, kuplířů, ale i mrzáků živořících v ghetech pro chudinu.

Hleděli do očí - pokud jejich protějšky nějaké zdravé oči měly - znetvořeným krajanům s chromými údy, nepracujícími smysly a jinými neduhy, do otupělých pohledů, které dávno ztratily sílu ptát se, zač jim osud vyměřil tak krutý trest. A setkali se s dokonale zdravými hříšníky páchajícími ve svých bezchybně stavěných a bezchybně sloužících tělech ta nejhorší zvěrstva po celý dlouhý život, pokud nebyli polapeni a potrestání světským právem. Ano, byli tu mnozí, kdo spatřili jedny i druhé - a nechali to být. Jednoduše všechno pustili z hlavy a pokud to nešlo, vymysleli filosofický proud o božských soudech a vyšších záměrech, které mysl smrtelníka není schopna pojmout.

Dokud se jednoho dne nenašel takový, co jako první řekl: dost! Když nemají božstva smysl pro spravedlnost, zjednáme si ji sami!

Dávno už všichni zapomněli jeho jméno, pokud je vůbec kdy znali. Mnohem větší slávu si získala hejna mágů vymýšlejících, jak jeho nápad uvést do života, a také juristů bojujících za změnu práva. Buď jak buď, úsilí to nebylo marné a trest výměny tělesné schrány s vybraným mrzákem se překvapivě rychle stal postrachem neblahých živlů na všech drynfalských světadílech, ve všech městech a vsích.

Nadšení a zájem samozřejmě brzy projevily další světy Thermadonu. Drynfalský Držitel, znepokojený takovým ohlasem, se o celé záležitosti poradil se samotným Nejvyšším Mágem, nehmotným, polobožským vládcem říše, jenž nakonec pojistil kouzlo tak, aby nemohlo být užíváno k politickým pletichám, načež zájem opadl stejně kvapně, jak se objevil. Nejhorší zneužití, jakého bylo možno se obávat, představovaly malicherné bitky pouličních grázlíků o moc nad několika ulicemi navíc, případně jejich ojedinělé pokusy o osvobození potrestaných kumpánů. Nic, co by stálo za řeč.

Tak si to alespoň Varkangar do dnešního dne představoval. Nyní, když ho do zad tlačilo tvrdé opěradlo soudní lavice a rada juristů před ním nezadržitelně směřovala k předem jasnému ortelu, měl názor poněkud odlišný.

“Ve světle všech zjištěných skutečností a výpovědí svědků se tedy případ zdá vcelku jasný.” Žalobce hovořil pomalým, lhostejným hlasem, fraška, v níž o vítězství nemusel nijak zvlášť usilovat, ho zjevně vyčerpávala mnohem víc než poctivý juristický boj. “Zde přítomný vyslanec Varkangar se v čele svých vazalských červů dnešního odpoledne pokusil osvobodit již odsouzené bandity během jejich eskorty do vyhrazených chýší na Hnědém ostrově. Za tímto účelem zneužil mocné melganionské magie k povraždění eskortujících mužů a posléze se zbavil i vlastních kompliců poté, co se s nimi nepohodl v otázce dalšího postupu. Tito komplicové ještě před konečným střetem stačili - pravděpodobně z osobního hněvu vůči obžalovanému - propustit ze sklepního vězení skupinu nevinných, jejichž zdravá těla měli obsadit potrestaní. Další dohady jsou podle mého úsudku naprosto zbytečné.”

Alkanec stočil pohled k pažím bolestivě zkrouceným za zády. Nestačilo jim, že ho spoutali, ještě mu z těla pro jistotu odčerpali všechnu sílu. Cítil se, jako by týden nevzal do úst. Obojí měla na svědomí jen směšná místní kouzlíčka, ještě okolo poledního by mu stačilo pár slov, aby jejich účinek beze stopy zrušil. Jenže před touhle svinskou prostydlou večerní hodinou uteklo dnešní poledne stejně daleko jako zajatci podzemní kobky, jimž pomohl na světlo a které se nikdo ze zdejších obhajitelů práva samozřejmě dvakrát nenamáhal hledat.

“Než tohoto muže odsoudíte, ctihodnosti, žádám, abyste vzali v úvahu i jeho předešlé zásluhy pro blaho Thermadonu a tím pádem i vašeho světa.” Rotumber, jediný, kdo se nabídl k jeho obhajobě, vystřílel všechny protinámitky - nutno uznat, že překvapivě rozumné a důmyslné - a už se jen snažil z posledních zoufalých sil zachránit, co se dá. “Byl to právě on, kdo onehdá odvrátil hrozbu ničivé bohyně Šerg-Iban, ba ještě dřív, před svým příchodem do říšských pořádkových služeb pomohl na rodném světě zneškodnit mága Tertekranta, který…”

“Nech toho, mladej. Marníš čas.” Tohle není hra malé domorodé bandy, tohle míří proklatě výš. Však zjistíme kam, ale hádat se s těmihle šašky jako na trhu nám v tom nepomůže. “Páni juristi jsou s mým životopisem docela jistě obeznámeni a kdyby je zajímal, dali by to dávno najevo. No ne snad?”

“Neudělil jsem vám slovo, obžalovaný. Na vašem místě bych o zásluhách přemýšlel až úplně nakonec.” Zlatě barvené hodnostní tetování na lících předsedy soudu se zachvělo a stáhlo do výhrůžně hrajících hrotů, černá tvář se slila s fialovým pláštěm v nepříjemně jednolitý celek. “Ctíme Thermadonskou říši, jejíž součást tvoříme, jako zdroj řádu. Moudřejšího, pevnějšího a dokonalejšího řádu, než je náš vlastní, a nejednou jsme se již přesvědčili, že v naprosté většině případů takový opravdu je. Netuším, co všechno jste kde vykonal, pane Varkangare, a jestli vůbec něco. Nebyl jsem u toho, ani neznám nikoho, kdo byl. Jen jedno vím s jistotou: že Thermadon je naším vzorem, že jeho spravedlivost nás po generace vede při budování našeho vlastního práva, i když víme, že se mu nikdy nemůžeme ani přiblížit. A že vy jste ten vzor pošpinil. Na naší vlastní půdě jste zneužil důvěry, kterou ve vás vládní svět vložil, a navždy tak zanechal na našich duších nesmazatelnou jizvu. Neznám polehčující okolnosti pro to, co jste provedl, a nepochybuji, že na Melganionu budou s našimi závěry plně souhlasit.”

V krátké odmlce, jež následovala, se nikdo z přítomných neodvážil ani nadechnout. “Neudělil jsem vám slovo a už ani neudělím, beztak jsem přesvědčen, že krom urážek tohoto soudu a koneckonců nás všech nemáte co nabídnout. Obžalovaný Varkangare, za spolčování s darebáky a maření výkonu drynfalského práva jste tímto odsouzen k doživotní výměně tělesné schrány s Tarmilem Harmofarkem. Trest nabývá okamžité platnosti a okamžitě bude také vykonán. Kreid žehnej našemu novému uzdravenému. Soud je u konce.”

Dvojice dozorců uvázala Alkanci okolo pasu zbytečně silný a až směšně dlouhý ocelový řetěz a bez dalších slov ho vyvlekla ven z jednací síně. Hned za vstupní halou ho vtáhli do krátké plesnivé chodbičky se vstupem umně skrytým za pozlacenou sochou kohosi velmi urostlého, velmi vznešeného a velmi patetického, a odtud pak kovanými dveřmi do komůrky bez oken a bez nábytku, jen s otepí slámy v koutě, na níž se choulil…

Zápach týdny nemytého těla dal už předem tušit, že milé trestní orgány přichystaly pro cizince opravdu výjimečné zboží - a to, co očekávalo nešťastné alkanské oči, za čichovými vjemy nijak nezaostávalo.

Krátké oteklé nožky, takřka vylučující jakýkoli civilizovaný způsob sezení, docela jistě nijak neusnadňovaly ani chůzi, stejně tak trup s vysokým hrbem na zádech a páteří pokřivenou způsobem, za jehož podrobnější průzkum by každý melganionský přírodozpytec zaplatil menší jmění. Když na ně poprvé pohlédl, stvoření si maličko poposedlo, opatrně, aby nepodráždilo žádnou z neléčených hnisajících ran, zazubilo se - přesněji tedy spíš zadásnilo - a zamávalo mu na pozdrav svou jedinou paží, seschlou jako větévka mrtvého stromu.

“Tak to je on? Pááni!” Znetvořenec se významně popleskal dlaní po temeni. Zdraví Drynfálci je měli pokryté sítí drobných ostnů, vršek jeho hlavy se však ničím nelišil od alkanského. “Joj, pořád budu plešoun, ať si ale teď někdo zkusí se mi za to na ulici smát! Pcháá!”

“Však si to zasloužíte, pane Harmofarku. Vždycky jste si zasloužil. Ať vám tenhle krásně vymakaný strojek slouží.” Mohutnější z dozorců pozdvihl křišťálově průzračný amulet zavěšený na šňůře, druhou rukou strčil do slabostí už téměř nevnímajícího Varkangara. “A ty se hni, dobytku. Chci to mít za sebou, než tu chcípnu smrady.”

Dva páry očí se upřely na pohupující se osmicípou hvězdu, jeden dychtivý, druhý k smrti vyčerpaný. Proudu magie na jejich rozpoložení nezáleželo, vyrazil stejně ochotně na obě strany, na kratičký okamžik zaváhal, jako by se mu nechtělo opouštět nablýskanou skrýš, a pak se do svých dvou cílů žíznivě vpil…

X

Na drynfalském nebi, ocelově šedém i bez mraků, pomalu zapadalo slunce stejně mdlé

a bezvýrazné jako tváře většiny obyvatel Hnědého ostrova. Tedy alespoň těch, jejichž tváře umožňovaly nějaký výraz vytvořit a rozeznat. Ostrůvek sám, nevelký pleskanec bahna a kamení uprostřed jedné z největších řek této části světadílu, dělal svému jménu čest a jiné snad ani mít nemohl. Hnědé tu bylo snad úplně všechno - rozmokvaná půda, práchnivějící fošny, trámy a latě chatrčí, listy napůl uhnilé zeleniny na políčkách i té hrstky stromů, co měly žaludek nebo cokoli jiného na to, aby tu dokázaly růst… A to, co snad jen nedopatřením mělo barvu jinou, bylo taky hnědé, zahnědlé starobou, rozkladem a beznadějí, která tady dosahovala až kýčovitých rozměrů. Jednotvárnost hodná snad jen pracovny Salgariny Waka, jen okno scházelo. Kampak se poděli architekti, co mají rádi hrdé a velkolepé věci, zatraceně, co mají rádi aspoň trošičku odlišnévěci?

Varkangar s vypětím sil vytáhl z okraje záhonu velikou svraskalou hlízu - hnědou, jak jinak - otřel hlínu do rukávu, dvěma páry zubů osaměle se krčícími v zadní části úst ji rozmělnil a raději polkl dřív, než ho jazyk mohl seznámit s její chutí. Tohle ho teď čeká, tohle namísto šťavnatých pečínek z neopatrných kolemjdoucích, na nichž si pochutnával zamlada na Alkanu. Tohle namísto čerstvého masa soupeřů z celého Thermadonu, tuctů ras nabízejících ústům stejně přepestrou plejádu vjemů jako očím.

Ale však tu nezůstane dlouho. Rengové o sobě musejí dát vědět každým dnem. Tenhle svět určitě nevyhladí, Drynfálci nejsou výbojní, přehnaně agresivní ani jinak nebezpeční sami o sobě, akorát jejich magie, jejich prokleté křišťálové hvězdy můžou představovat hrozbu. Až Rengové přijdou, musí jim o sobě dát vědět, ukázat, čím je a čím byl. Tentokrát si na ně nebude moct vyskakovat, ale, při Kreidovi, pořád má spoustu vědomostí, které můžou potřebovat, a bude jim k užitku i jinak, jen co přesunou jeho duši do něčeho, co je jen trochu použitelné k boji…

“Hej, Varkangare.” Známý hlas za zády, podivně plachý a váhavý, zapůsobil nepatřičněji než zjevení samotného Kreida. Stejně jako přešlapující postava se zelenou kůží a modrými vlasy; obojí sveřepě odmítalo zhnědnout. “Buď zdráv… tedy… ehm, to neměl být výsměch, já… já opravdu…”

“Co ty tady ještě hledáš? Jdeš mě odtud vytáhnout? To pochybuju. A že by pro mě hnula prstem říše, na to se taky moc nespoléhám.”

“Bohužel, Hnědý ostrov je odstíněný proti kouzlům. Určitě proti všem, která by svedl břídil jako já. Jinak by mi návštěvu u tebe nikdy nedovolili.” Rotumber ztěžka vzdychl a sklonil zrak k blátivé zemi. “A Thermadon… Ty víš, že vaši rasu nemají rádi nikde. Vaše absolutní právo silnějšího bez jakýchkoli zákonů, kanibalismus a takové ty věci… Kulturní národy to špatně rozdýchávají, divíš se snad? Nemusím ti určitě říkat, kdo všechno v Pilíři Věků čeká od prvního dne, co tam jsi, na příležitost vykopat tě zpátky na Alkan nebo kamkoli, kde jim nebudeš kazit jméno… Varkangare, já s tím vážně nesouhlasím, být to na mně, udělám z tebe hrdinu a od hodiny tě povýším až na…”

“Povyšuj si koho chceš a kde chceš, co je mi po tom? Teď se seber a vypadni za svými chlebodárci, slouho. Dokud nemám moc velký hlad. Hádám, že dneska dostaneš pár hodně chutných kostiček…”

“Soudíš rychleji než ta sebranka tam za stolcem. Jenže co ty víš, jaké to je, když máš co… co nebo koho ztratit? Vždycky jsi žil jako toulavé zvíře, bloumal od vrat ke vratům a u žádných nebyl doma, nebo jsi živořil po lukách a kašlal na celý Všehomír… Ty můžeš být hrdý, můžeš si jet po svém. Kdo ti co může vzít, na Alkanu nebo v Thermadonu? Pokud by tě rovnou nezabili…”

“Měl jsem silné tělo a válečnický um. Měl jsem naději, že na rozdíl od všivého Alkanu mi říše nabídne spravedlnost. Měl jsem víru, že dělám dobrou věc, že špína už bude vždycky na té opačné straně a já ji budu posílat do pekel… Jestli si myslíš, že ztratit tohle všecko je legrace, rychle tě přesvědčím, že není. Sklapni a nesnaž se zamluvit, že jsi úlisný srab.”

“Ani tak to není totéž.” Rotumber hovořil stále stejně klidně a nevzrušeně, i počáteční nejistota se vytratila. Z té vyrovnanosti Alkance až mrazilo v zádech, jako by se za ní skrývalo mnohem víc, než prozatím dokázal rozpoznat. “Jsi silný, i teď, i tady… Někdy ti až závidím, že tě nikdy nikdo nechválil a neházel ti kostičky. Že jsi byl v Pilíři od začátku pro všechny trn v oku a předtím na škole a u vás doma, no, tam to snad jinak ani nešlo… Všechna lidská nepřízeň se od tebe odrazí jak šíp od kamenných hradeb, ale my takoví nejsme, hrome, copak za to můžeme? Vychovali nás - jak jsi to říkal? - s potřásáním rukama, líbáním na čelo a metály za zářivej úsměv, navykli nás na to jako na omamnou látku, aby nám to mohli brát, když se zacukáme, když…”

“Drž už tu hubu, bolí mě z tebe hlava. Tam ve městě ses za mě bral celkem slušně, tak radši padej, ať si nezkazím jedinou dobrou vzpomínku, co mi na tebe zůstane.”

“Chceš dobré vzpomínky? Můžu ti nabídnout ještě jednu. Víš, já… od začátku jsem tě obdivoval, Varkangare. Byls pro mě vzor už když jsem studoval na Purpurovém Žezle. Dělali z tebe monstrum, ale já při každém výpadu a krytu na cvičišti myslel jen na tebe, na to, co bys teď řekl mým dovednostem, kdybys tam stál vedle mě, a…”

“Zatraceně, co ode mě vlastně čekáš? Rozhřešení? Dobrá, dávám ti rozhřešení, odpouštím ti všechny viny a taky všem tvým příbuzným do desátého kolena, a už mi konečně zmiz z očí!”

“Ano, vždycky jsem tě obdivoval.” Hlas modrovlasého jen nepatrně zesílil, vytříbeným Alkancovým instinktům to však jako varování stačilo. “Chtěl bych jako ty bojovat - ale nechci jako ty skončit. Promiň, Varkangare…”

“Co to má znamenat?” houkl Alkanec co možná nechápavě, aby získal čas, zatímco neobratné nožky už pracovaly na změně polohy těla a osamělá paže jim ze všech svých chabých sil pomáhala. To pískle má teď nad ním navrch úplně ve všem. V síle, hbitosti i výdrži, jen jednoho má víc on: vůle, zoufalé touhy přežít a napravit, co se pokazilo. V tom ho žádný hlupák odchovaný prázdnými žvásty nikdy nepředčí - tak z toho dostaňme, co se dá.

Když z rukávu Rotumberovy haleny vyjel dlouhý bodec a bleskově vyrazil proti jeho hrudi, byl Varkangar připraven. Mohutným skokem, jaký by od jeho současného těla nejspíš nikdo neočekával, se přenesl o celý sáh od zákeřné rány, dopadl na všechny tři a po všech dostupných končetinách také vyrazil do nejbližší chýše. Dveře za sebou přibouchl ještě v běhu, zajistil zevnitř závorou a těžkým jednonohým stolem, teprve pak si dovolil, k smrti vyčerpaný, usednout na zem.

Tak, a co dál. Okénka jsou tu jen malá, skoro až u stropu, těmi se dovnitř nikdo nedostane. A než to vzdají dveře, zbývá fůra času najít si něco na obranu a probudit v sobě to, co mu žádný pitomý soud ve Všehomíru nemůže vzít.

“Hej, Varkangare, nedělej mi to těžší, než to je. Prosím.” Hlas zvenčí zazněl tak žalostně, že za jiných okolností by se pro něj neváhal porvat s kýmkoli a čímkoli. “I když se ubráníš mně, přijdou jiní. Bude jich hodně a přinesou si nejlepší výbavu, jakou Melganion nabízí. Žádná alkanská špína už nebude třísnit náš čistý štít, přesně tak mi to řekli. Zmizíš tak jako tak - nechceš raději padnout rukou ctitele než chladného zabijáka?”

“A hned pak nechají zmizet tebe, ty troubo! Tos nedomyslel, co?” Rozesmál se a hned vzápětí zkřivil ústa bolestí, když neduživé plíce zaprotestovaly. “Táhni! Jestli nechceš, abych si tě našel jako prvního, až se karta obrátí, tak táhni!”

“Mágové si pohrají s mou pamětí, až bude po všem, slíbili mi to. Věř mi, Varkangare, na tuhle chvíli zapomenu opravdu rád.”

První úder do dveří přelomil dvě shnilá prkna a úchyty přidržující závoru u stěny se povážlivě odklonily. To už však Varkangar stál u ohniště a v ruce svíral pohrabáč, jeden z mála železných předmětů, jaké chudá světnice nabízela. Buď jak buď, nebojoval jsem léta za říši a neprošel všemi pekly a očistci jen proto, aby mě nakonec ve smradlavé chatrči zapíchl rychlokvašený ňouma z vlastních řad!

Po třetí ráně vzaly dveře nadobro za své i se zajištěním a právě ve chvíli, kdy měl další výpad odstranit chabou barikádu z nábytku a uvolnit cestu, povaha hluku se změnila. Vzdálil se od chatrče a přibylo kovových zvonění, jak o sebe narážely dvě zhruba stejně hmotné zbraně. Táhlý výkřik, bolestný a nevěřícný, nakonec celé představení uťal jako mávnutí znuděných bohů a mrtvolné ticho Hnědého ostrova se okamžitě zabydlelo na jeho místě s takovou samozřejmostí, jako by nikdy ani neodešlo.

“Polez ven, siláku! Máš tady čisto!” S nadávkami na rozbolavělé svaly a klouby přelezl Alkanec stůl a dírami v rozbitých prknech opatrně vykoukl ven, aby si prohlédl nového příchozího - přesněji novou příchozí, hlas patřil mimo vší pochybnost ženě. Mladá, statná domorodka s držením těla prozrazujícím bojové zkušenosti stála uprostřed záhonu a hleděla neurčitě kamsi nad místa, odkud ji právě pozoroval on. Rotumberovo nehybné tělo vychládalo mezi zeleninovými keříky u jejích nohou, před okolními chatrčemi se začínaly shlukovat skupinky trestanců lačně hltajících křivky jejího těla.

“Co jsi zač?” zachroptěl. “Další obdivovatel, co mi přichází vzdát hold bodancem do břicha?”

“Jistě, kvůli tomu tě musím lákat ven, trosku ve shnilé boudě. Kvůli tomu si odpravím jediného spojence… Vzpamatuj se, přece ti s tělem nevzali i rozum! Nejsem tvůj vrah, jsem někdo, kdo udělal jednu obrovskou hloupou chybu a obrovsky si přeje ji napravit. Nic víc…”

Má pravdu, uvědomil si. Teď jsem zranitelný všude, ani sto sáhů pod zemí, ani za všemi hradbami Všehomíra nebudu v bezpečí. Hora svalů a šlach, co v přímém boji takřka neměla protivníka, je ta tam, jsem úplně bezbranný a takovým nezbývá než důvěřovat. Jo, v tom je pravá síla slabých, v umění uvážlivě rozdávat důvěru - umění, kterému jsem se já nikdy učit nepotřeboval. Jděte k čertu, copak se můžu za jediný den úplně předělat?!

“Jak chceš,” utrousila neznámá trochu zklamaně, když dlouho neodpovídal. “Nakonec, stejně se nevidíme naposledy. Tak zatím.” Zamávala mečem do vzduchu, otočila se a ve vší tichosti odkráčela do šera…

X

Během následujících dní se Varkangar ze všech svých skromných sil pokoušel přemýšlet o tajemné zachránkyni. Čím víc se však snažil, tím hůř se dokázal na jakékoli souvislejší myšlenky soustředit. To prašivé bahno a plíseň a hnis a bolesti se prožerou úplně všude. Do těla, když ošetřuje plodiny nebo dohání odpočinek ztracený za studených bezesných nocí, i do mysli…

Tak mu to alespoň zpočátku připadalo - než pochopil, že největším nebezpečím v téhle chvíli není ani ostrov, ani chatrné zdraví, ani hrozba stále ještě nezřetelných nepřátel, ale on sám. On, vrchovatě vybavený vším, co může příroda živému tvorovi nabídnout, navyklý s trochou vůle a snahy odmetat z cesty i nejmocnější překážky, připravený porvat se se vším, co osud přinese - jen ne s tupou šňůrou blátivých dnů, v nichž všechny dostupné síly vystačí s bídou na holé přežití a ani veškeré úsilí nezvýší jeho naděje o jedinou píď. Pocit dokonalé bezmoci na něj poprvé v životě dolehl plnou silou a on každým dnem víc a víc vnímal, jak málo je připravený mu čelit. Kdepak, můj milý Rotumbere, říkal si, tadysilný nejsem. Ty mizerné vši konečně našly fatální slabinu v mém štítu a co se dá čekat? Vymáchají mi v ní rypák až do dna, tak už to chodí.

Když se jednoho rána dočkal nového útoku melganionských sil, přistihl se, že se je chystá uvítat málem s otevřenou náručí.

Stříbřité kolo osobní Brány se otevřelo přímo v zadním koutě chatrče, jen několik kroků od slamníku, na němž se právě v polospánku převaloval. Kouzlo, mnohokrát posílené oproti běžným měřítkům, hučelo a sténalo úsilím probít se protimagickou ochranou ostrova a nezhroutit se dřív, než vyplivne čtveřici bojovníků s těžkými sekyrami a jejich velitele. Když poslední z nich došlápl na kamenitou podlahu a Brána se konečně rozplynula, úlevný výdech znásilňované magie se téměř dal zaslechnout.

“Tolik katů na chudáčka polomrtvého? Taková důvěra v našincovy dovednosti, to jednomu polichotí.” Popadl klacek, který během posledních dnů neodkládal daleko ani ve spánku, a bleskově zhodnotil skupinku rozestavující se do půlkruhu okolo lůžka. Podle všech příznaků samí nováčci, nemělo by být tak těžké vyvést je z míry. “Pročpak ale nepřišel Salgarina Wak, můj náčelník? Tolik jsem věřil, že dodrží slib a potrestá mne za selhání vlastní rukou… Ale což, kouzlit se tu stejně nedá a on má spoustu důležitější práce pro naši říši, že? Vyřiďte mu alespoň můj poslední pozdrav, až se vrátíte, moc prosím…”

Pět párů očí zmateně zamrkalo. Desátníkovi nejspíš problesklo hlavou, zda skutečně nalezli správnou cílovou osobu, jeho muži dost možná zašli v pochybnostech ještě o kus dál. To je ono. Pokud se tady kolem pohybují síly, které si čertvíproč přejí udržet ho naživu - ať už pocházejí odkudkoli - světlo Brány je muselo varovat. Teď už zbývá jen postarat se jim o dostatek času na účinný… na jakýkoli zásah.

Hloupé, odporné, ponižující, ale co jiného se dá dělat? V co jiného doufat? Musí přežít, musí se dostat k Rengům, co nejdřív a za jakoukoli cenu.

“Ano, jsem vinen. Nedostál jsem svým povinnostem.” Dal si záležet, aby mu v hlase nezazněla ani stopa sarkasmu, výsměchu či zlehčení. “Jsem vinen neschopností. Jsem vinen otálením. Jsem vinen přílišným hloubáním. Pilíř Věků nepotřebuje nespolehlivé. Nikoho z nás nepotřebuje, pokud nejsme s to dostát důvěře, kterou v nás říše vložila. Tak pojďte, tady jsem! Očistěte říši od plev! Za blaho Thermadonu, za…!”

Velitel otevřel ústa, nadechl se, možná chtěl vydat pokyn k návratu a ověření instrukcí, k vyčkávání nebo prostě utopit ten podivný, nesmyslný okamžik v krvi - buď jak buď, nic z toho provést nestačil. Dřív než z něj vyšlo jediné slůvko, dveře se s praskotem rozlétly na hromadu třísek a do světnice se vřítilo tříhlavé peklo.

Každá z hlav patřila jinému tvorovi, jen jedno měli dojemně společné, nejspíš právě podle toho byli vybíráni. Široké tlamy s několika řadami zubů, vedle nichž působil zbytek těl, drápy i krátké široké mečíky jako špatný vtip. Do očí nebylo vidět žádnému z nich, až příliš dobře je skrývaly šupiny, dlouhá srst, sevřená víčka - divoký, živelný trojhlasý jekot však určil dostatečně jasně, co jsou zač.

Než se melganionští stačili vzpamatovat z šoku, ocitlo se hrdlo prvního z nich ve smrtícím sevření. Čelisti sklaply, rychle a rázně, jako by mezi nimi nebylo nic než vzduch, oddělená hlava odlétla stranou, zachytila se na opasku druhého sekerníka a začala mu po kožené tunice a kalhotách šířit velikou rudou skvrnu. Mladík zařval hrůzou, mechanicky zaujal bojový postoj a jak byl naučený z válečnické školy, pozdvihl zbraň do krytu. Za okamžik už hleděl jen na dva pahýly odhryznuté nad lokty, křik z jeho úst pomalu přešel v nevěřícné a pak agonické chroptění. Zbylí vyslanci ucouvli, několikrát se letmo ohlédli k místu, kde je Brána vysadila na drynfalskou půdu a nakonec začali kličkovat po světnici v zoufalé snaze dostat se co nejrychleji k východu.

Varkangar se přitiskl ke stěně tak těsně, jak jen mu záda s hrbem a množstvím bolavých ran dovolovala, a pomalu, aby neupoutal pozornost zuřících monster, se začal sunout k díře, jež zůstala po dveřích. Právě když se užuž zdálo, že svého cíle s vypětím všech sil dosáhne, cosi zvenčí prorazilo dřevo vedle něj, neznámé ruce odtrhly několik prken, další ho nešetrně uchopily za pas a rameno a vytáhly ven z chýše.

Pokusil se vyškubnout, pohled chlapíka před ním, modrošedého dlouhána s úzkým kostnatým obličejem, však prozrazoval nepoškozený rozum a snad i přátelské naladění. Modrý ukazovák vylétl před ústa, kožnatá křídla na zádech se složila a odhalila tucet dalších postav seřazených okolo tří prázdných klecí. Všichni samozřejmě měli křídla, pokrytá kůží, opeřená či blanitá jako u hmyzu, jednomu z Rengů dokonce ze zad vyrůstala otáčivá kruhová lišta a Alkanec marně vzpomínal, kterou z thermadonských ras příroda obdařila tak podivným létacím prostředkem. Nahoře na nebi, vysoko nad protimagickou clonou ostrova, zeleně zářilo vyčkávající plavidlo.

Varkangar roztáhl ústa k bezzubému úsměvu, vyloudil cosi jako vítězné zasmání - cosi, o čem v posledních dnech vůbec nepředpokládal, že by ještě svedl - a bez dalších protestů se nechal dvěma Rengy sevřít v podpaží a pod koleny. Ostatní se chopili klecí - vracet do nich bijce nazpátek muselo být bez pomoci kouzel nemyslitelné i pro ně - křídla, jediný prostředek, s jehož vpádem do gheta vyvrhelů Drynfálci nepočítali, zavířila a zašuměla, zem se zhoupla a začala se propadat dolů. Muž s lištou na hřbetě se za letu děsivě roztočil působením zpětných sil. Zdálo se, že mu to ani v nejmenším nevadí, Alkanci se však obracely útroby už při pohledu na něj a raději sklonil tvář dolů, aby případný obsah žaludku neskončil na jeho vlastních šatech.

Právě včas, aby ze svého nedobrovolného ostrovního domova spatřil vybíhat velitele thermadonských katů. Zkrvaveného a s potrhanou vestou, ale stále ještě dost při síle, aby zpoza opasku vytáhl sadu vrhacích dýk a začal pečlivě mířit. Hlasitým výkřikem varoval Varkangar své nosiče a málem se skutečně pozvracel, když začali prudce a chaoticky měnit směr, aby se po neodhadnutelné křivce dostali do zákrytu s jednou z klecí. Než se jim to však mohlo podařit, jeden z nich vyjekl, kousek nad ramenem mu vybuchl gejzír oranžové krve, pravé křídlo se přestalo hýbat a splihlo dolů jako uschlý list.

Varkangar se znovu rozkřičel, cítil, jak se mu ve znetvořeném těle každý pohybu schopný sval napíná touhou po boji, po rychlém řešení věcí, které léta neřešil jinak než rychle a snadno. K čertu s tím, jako melganionský zběh bych pro ně měl mít cenu nedozírnou, ale jestli ne? Pak mě prostě pustí a když se náhodou nerozsekám na mraky, dorazí mě služebník těch, za které jsem se bil. Budu ležet jak červ a on mě jen tak rozšlápne pod botou… K čertu s tím, k čertu s celou říší a jejími čáry, zákeřnými způsoby, záludnými pastmi! Copak tohle je smrt pro Alkance, poctivého silného chlapa s úctou k životu a rvačce o každý nový den a…?!

Nepustili ho. Namísto toho si zraněný Reng vyměnil místo s nejbližším nosičem klece a spolu se třemi druhy donesli těžké břemeno dolů nad vrhače ostří. Ten si byl až příliš jistý úspěchem nebo možná ho zaslepil hněv - tak nebo tak, jeho chyba se mu stala osudnou. Dvě další dýky neškodně kleply o dno klece, třetí už nevylétla; nosiči na povel pustili lana a odvážlivec se s klecí seznámil sám, zblízka a velmi důkladně.

Spolu s vražedným nástrojem se však zřítil i okřídlenec, jemuž došel poslední zbytek sil nutit zasažený letový nástroj k další činnosti. Dřív než se o něj mohl některý z druhů postarat, vyřítil se z chýše krví rozběsněný bijec - snad právě ten, jemuž klec patřívala - popadl zraněného a vší silou jím udeřil o železné pruty. A znovu a ještě jednou, s nepříčetným řevem otloukal dávno mrtvé tělo, dokud se mu pod rukama nerozpadlo na kusy, po nichž mohl už jen dupat a měnit je v kaši mísící se s ostrovním jílem. Varkangar zavrtěl hlavou; pro Kreidovu dobrotu, komu v celém Thermadonu může vadit, že takovéhlenárody Rengové vymazávají z map?

V pochmurné náladě stoupali výš a výš a zanedlouho už k nim vítr přivál zápach blížícího se plavidla. Koule nažloutlého rosolu obklopující obrovitý zelený kámen uprostřed znovu citelně polechtala Alkancovy vnitřnosti. Nikdy si na tenhle doprovodný jev rengských lodí pořádně nezvykl a i teď pocítil takřka živočišnou úlevu, když se ponořili do sítě kovových chodeb a sálů uzavřených ve vazkém obalu a jeho nosní dírky si konečně mohly vydechnout.

Neodpočinul si však dlouho. Sotva se uzavřel vnější průchod, položili ho zachránci opatrně na podlahu a vzdálili se, aby mu nebránili ve výhledu - na bohatě prokreslený přenosový pentagram, nyní pohaslý a nepoužitelný, a v samém jeho středu…

“Přál bych si, aby mě to aspoň trošku překvapilo,” odfoukl. “Takováhle chvíle by si nějaké překvapení zasloužila… Tak copak mi povíš? Neříkej, že jsi tu náčelnicí.”

“A věřil bys mi to?” Urostlá Drynfálka, která ho dole v ostrovní vsi zbavila Rotumberovy nemilé společnosti, se pousmála a postoupila o pár kroků blíž - určitě jen proto, aby nemusela tolik namáhat hlas. “Kdepak. Jak jsem už řekla, jsem jen ta, co si přeje napravit svou chybu. Ale jsem tu na přímý pokyn náčelníka - tak tak, patřím už do party, se vším všudy, i s pojistkou. A ty budeš co nevidět taky.”

“Pořád tajemná? Tak jen aby ti to dlouho vydrželo, samičko. Schválně, nech mě hádat a vezmeme to hezky od začátku. Na Melganionu se mě rozhodli hodit přes palubu, prostě proto, že nemají rádi mou rasu, tomu celkem nemám problém věřit. Ale pročpak mě asi předtím museli strčit do téhle hromady výkalů, které čertvíproč taky říkají tělo? Rád bych věřil, že by si mě bez téhle výměny nikdo netroufl odpravit, ale z mladické pýchy mě už bohužel vyléčili. Daleko spíš to bude tím, že mé pravé tělo tady u vás někdo chtěl a dobře si za něj zaplatil. A když uvážím, kdo tady kolem by na to docela jistě měl a stejně tak jistě už není ve své kůži, výsledek je prostý. Sloužila jsi Furnolovi a nejspíš ho taky zabila. Nebo přesněji toho, kdo právě přebýval v jeho tělesné schránce.”

Na tváři se jí objevilo cosi jako obdivný úsměv, právě tak to ovšem mohl být i nahněvaný úšklebek. “Jestli se mnou chceš vycházet v dobrém, nikdymě nepodezírej, že jsem tomu dobytkovi sloužila. V celém městě snad nenajdeš rodinu, která by ho neproklínala, kde by někoho nezbídačil, nedohnal do útulku pro blázny nebo rovnou na provaz. A pokud jde o mě, do smrti se radši budu živit žebrotou a čistěním obecních stok než pro něj hnout jediným prstem… Ale jinak ses celkem trefil. Mnoho nás bylo připraveno k nejvyšší oběti, abysme se ho zbavili. Dali jsme to dohromady, čekali jen na příležitost a když přišla, byla jsem to já, komu svěřili důvěru. Jenže ten král všech zrůd nás celou dobu tahal za nos, pěkně si nás naklepával a připravoval jako kus masa na slavnostní oběd a těmi umírajícími ústy na mě nakonec místo něj zasípal někdo úplně jiný. Jen neznámý ubožák, mrzák, co se ještě ani nestihl začít radovat, jaké ho potkalo štěstí!”

“Takže jsi pro něj nakonec tím prstem přece jen hnula, a to zatraceně dost. Ty má svatá prostoto…”

“Ano, ale tisíckrát to odčiním! Nejdřív na něm, pak na dalších po celé té vaší říši. Pozor na něj, radím ti dobře - je slizký jako had, umí zahýbat světem tak, aby ses považoval za dokonale svobodného a přitom mu zobal z ruky jako cvičený kram. Naštěstí už mu to dlouho…”

“Doneslo se mi, že tady někdo bažil po překvapení.” Od zadních dveří zazněl nový hlas, ostrý a jasný, a hluboko v lebce zmrzačeného drynfálského těla vyskočila dávno zasutá vzpomínka. “Nu, tak co, příteli Varkangare? Spokojený?”

Jediným škubnutím otočil Alkanec hlavu k šestiruké postavě pokryté žlutým peřím a vytřeštil oči.

“Tak to si teda piš, chlape, že jo…”

X

Sál náčelníka Mygy Tampa na vrcholku věže se na první pohled ničím nelišil od toho, jenž před několika lety padl za oběť na Limptě i se zbytkem tehdejšího tábora. Stejné vojácky strohé zařízení, stejný železný trůn i nazelenalý magický štít okolo něj, všechno bylo na svých místech. Varkangarova mysl cválala nazpět jako splašený sakač, aby se přeskupila do tvaru, jaký měla během událostí oněch dnů.

Dnů, kdy byl poprvé vyslán Pilířem Věků proti rengskému klanu, aby se podílel na jeho likvidaci a zároveň nalezl vyslance Tartuma ztraceného někde na tom zdánlivě mírumilovném světě. Dnů, kdy spojil Tartuma, pracujícího na záchraně Limpty na vlastní pěst, s Rengy usilujícími o totéž - a nakonec ho Rengům zradil, dovolil jim udělat z něj nového bijce bez rozumu ve chvíli, kdy jedna z cest musela ustoupit a ta jejich byla zkrátka lepší.

“Tak tohle zůstalo z hrdého Varkangara? Takhle se mu jeho říše odměnila?” Mygova slova nezněla výsměchem, jen upřímným, trochu znechuceným smutkem. I když šupinaté tělo neztratilo ani gram ze své mohutnosti a tvář s velikýma uhlovýma očima nedovolovala vyčíst žádný výraz, cosi v náčelníkově vzezření působilo seschle jako větev na starém stromě. I jeho řeč se vlekla stejně neochotně, i paže kynoucí na pozdrav. “Věř mi, když jsi za námi tenkrát přišel poprvé a vyhrožoval jednotkou elitních válečníků, děsil jsem se mnohem míň…”

“Dneska ti určitě vyhrožovat nebudu. Myslím, že od toho bysme se mohli odrazit.” Alkanec se s heknutím pokusil napřímit. Právě když se užuž zdálo, že se mu to podaří, cosi mu bolestivě luplo v zádech a přinutilo ho znovu se opřít o jedinou horní končetinu. “Zatraceně, šupináči, podívej se na mě. Myslíš, že se toho na mě sesypalo málo, abys mi musel přidávat? Kvůli čemu jsi mě vlastně vytáhl z potíží, při Kreidovi? Abysme si tu mohli brečet na ramenou?”

“Vidím, že strach o tebe je úplně zbytečný. Aspoň něco.” Náčelník zaduněl hlubokým smíchem podobným skřípotu hodně těžkého mlýnského kamene. Pobočník Prayn si dvěma rukama zakryl ústa a zbylýma si začal čechrat žluté peří okolo očí. “Nemysli si, že jsem všechno hodil přes palubu. Nebo že si neumím představit, v čem teď lítáš. Ztratil jsem plavidlo i vybavení, měsíce se třásl, aby se vaši ohaři spokojili s troskami mého poslání a s povídačkami o tom, jak jsme se vyhladili při vzpouře. Modlil jsem se ke Kreidovi, aby nezačali po Limptě slídit… A pak, když konečně odtáhli, hnít na světě, odkud už dávno nehrozí ani takhle maličké nebezpečí… Kdyby ses tu nedostal do nepříjemností a kdyby si Orhmal-Dakův klan nevzpomněl, že jsme s tebou kdysi měli co do činění, nejspíš bysme tam skapali stářím a novou loď už nikdy neviděli. To tys zachránil mě, kamaráde, ne já tebe…”

“Fajn, takže když jsme si teď kvit, mohli bysme se konečně začít bavit o důležitých věcech.” Varkangar kývl hlavou k zadní stěně, kde mezi skupinou zcela vyčerpaných okřídlenců postávala Rotumberova přemožitelka. Bradu vztyčenou, ruce založené na prsou, jen oči, jakkoli se je snažila vyzývavě mhouřit, prozrazovaly chatrnost její hrdé masky. “Támhle… ehm, pořád se ni ještě nepředstavila… támhle ona naznačila, že se proti Furnolovi chystáte zasáhnout…”

“Vy jste mu nic neřekli?” Myga Tamp rozzlobeně udeřil pěstí do opěrky křesla. Drynfálka se přemístila za záda urostlého Renga a Prayn se tiše schoulil za železným opěradlem, i když oba museli vědět, že dokud náčelník nesleze z trůnu a neotočí celý trup, nemůže nikoho z nich spatřit. “Finyro, ani ty ne? Kreid vás zatrať… Ovšemže se chystáme zasáhnout, jsme na cestě k doupěti toho hada. Hlavu vzhůru, alkanský brachu, představení za spásu tvé duše a hlavně těla začne co nevidět. A ty dostaneš vstupenku do nejluxusnější lóže…”

X

Vlastně ta metafora ani nebyla natolik vzdálená pravdě. Malý balkónek, vysunutý na dlouhých vzpěrách ven mimo obal plavidla, se ukázal na rengské poměry překvapivě elegantní. Zlacené dláždění i ozdobné zábradlí s ornamenty se leskly čistotou, magická ochrana bránila nejen pádu či zásahu zvenčí, ale, jak bývalo dobrým zvykem, držela stranou i nelibou vůni vazkého pláště. Obzvlášť nyní za to byl Varkangar neskonale vděčný, puch léta zanedbávaného zevnějšku, v němž byl přinucen pobývat, mu stačil až dost.

“A jsme tu.” Prayn si založil ruce v bok - všechny tři páry - a zálibně shlédl dolů na moře šumících tmavozelených stromů. Nevelké návrší v něm bilo do očí úplně stejně jako ostrov ze skutečné mořské hladiny, na niž se kdysi podobně dívali na Limptě, přesto by v něm nejspíš jen málokdo očekával skrytý palác. “Už si nejspíš nemyslí, jak chytře nám unikl, ale nevadí. Vykouříme ho dřív, než se stihne začít účinně bránit.”

“Jen mu něco neproveďte, hrome.” Alkanec si opatrně přejel dlaní přes hrozen vředů na prsou a navzdory letům výcviku ve snášení bolesti hlasitě sykl. “Opravdu netoužím strávit zbytek života v… v tomhle.”

“Bez obav. Máme spoustu prostředků, jak dostat tvoje údy nazpátek nepoškozené. Neruš a dívej se.”

První dějství se rozběhlo ještě v okamžiku, kdy kopeček trůnil kousek pod obzorem, a mělo jedovatě zelenou barvu nepříjemně podobnou té, co v městském sklepení započala všechny potíže. Koneckonců sotva mohlo jít o náhodnou shodu, likvidace magických zdrojů musela být první věcí, na kterou v téhle exekuci dojde. Cosi nad krajinou zlověstně zasršelo, cosi v podobě půlkulového ochranného štítu, a s basově dunivým nářkem se zhroutilo do sebe. Jen o zlomek vteřiny později jas linoucí se z plavidla zežloutl, stromy v nejbližším okolí sídla se nafoukly do nestvůrných karikatur a praskly jako mýdlové bubliny. Zduřelé kořeny odstranily nános zeminy, zůstala jen holá stavba ze železa a kamení, o to nevzhlednější, oč přepychověji musela být zařízena uvnitř.

Hejno malých démonů vzlétajících k protiúderu, či spíš k zoufalé obraně, zahájilo druhé dějství. Ani útočníci však nezaháleli, a tak zatímco koule úpěla pod náporem plamenů z ozubených tlam a ronila šlem z obalu drásaného ostrými drápy, dole už se zhmotňovala přepadová skupina. Hrstka těch odvážnějších a bojeschopnějších z Tampova klanu se s tasenými zbraněmi rozběhla k podezřele klidnému paláci.

“Na tohle by ses snad dívat nemusel, ne?” Prayn kývl hlavou ke dveřím. “Můžeme zatím dojít k celám a počkat tam, než…”

“Proč? Myslíš, že jsem neviděl hromadu horších věcí?”

“Myslím, že ti to v ničem nepomůže, to je celé. Jsi snad řeholník? Musíš si vážně vychutnávat každé svinstvo? Šetřil bych silami, budeš je ještě moc a moc potřebovat.”

Vše proběhlo až příliš rychle. Zbraně plavidla se ještě ani nestačily vypořádat s létajícími netvory a Varkangar už nevěděl, jestli má cítit spíš radost nebo rozčarování. Takhle se bijí moje svaly? Mračil se dolů na jednotku, v níž nechyběl jediný muž, sledoval, jak táhne mýtinou postavu s rudou kůží, spoutanou, klopýtající, nahrbenou a zjevně jaksepatří potlučenou. Drželi se zpátky, žádný z nich mě nechtěl zabít ani vážně zranit, a tohle je výsledek? Pár minut - a nikomu přitom neteče krev ani z nosu?

“Víš co?” vydechl. “Máš pravdu. Některé věci vážně nemusím. Jdeme pryč.”

“Čekal jsem to. Na polykání takovýchhle soust není nejlepší čas.” Díky načechranému peří obrůstajícímu i obličej bylo Praynův výraz obvykle těžké rozpoznat, tentokrát by však jeho hořký úsměv nepřekryla ani půlsáhová vrstva kamení. “Ale až tohle skončí, nauč se hledět do očí vlastní slabosti. Být Rengem znamená válet se ve špíně, jaké by se melganionští jakživi nedotkli. Když nebudeš mít svoje slabosti na pořádně pevném řetězu a hezky na očích, nakonec ti vpadnou do zad s dýkou. Ve chvíli, kdy se ti to opravdu nebude hodit.”

“Patos až na půdu, co? Proč jenom mě tak štve, že proti němu nemám vůbec co říct?”

“Možná tě něco napadne cestou.” Žlutý Reng se spiklenecky zazubil. “Tak pojď. Aspoň jednoho břemene se za chvilku zbavíš. A Finyra, hádám, taky.”

Slepá chodba s několika prázdnými kobkami pro bijce musela být soudě podle stavu už dlouho nepoužívaná. Skupinka Rengů v čele s náčelníkem schouleným v koutě plném špíny tu působila až nemístně. Ještě nepatřičnější dojem však vzbuzovala alkanská hlava vyčnívající dveřmi jedné z cel, vklíněná do otvoru v mříži a pevně držená úchyty. Její pohled nejenže svědčil o zdravém a bezchybně pracujícím rozumu, ale ze všech přítomných - nebo přinejmenším těch, v jejichž tvářích dokázal Varkangar aspoň trochu číst - působil zdaleka nejklidněji a nejvyrovnaněji.

“Výborně, panstvo, zdá se, že jsme konečně pohromadě.” Furnol nemohl pokynout, pozdravil tedy nově příchozí jen lehkým pohybem očí. “Buď zdráv, můj drahý příteli. Buď zdráv a měj mé díky i obdiv za to, jak pečlivě jsi tuhle krásnou věcičku udržoval. Svaly na ní jen hrají, oči a uši, nu, radost pomyslet. Jak jsem říkal - ani za tu holou hlavu se mi nikdo neodváží pošklebovat, vlastně vůbec za nic…”

“Ty…!” Alkanec se rozpřáhl, věděl však už, že neudeří. Ani kdyby měl dostatek sil, neudeřil by. Jen hleděl jako ve snách na drobná pichlavá očka, jež sám tisíckrát užíval jako zbraň, na rudé líce s černým tetováním, na šklebící se ústa se zdravými, silnými zuby, na všechny ty maličkosti vybroušené v dokonalý meč proti cizí zlobě, cizí omezenosti, cizím odmítaným slabostem, a paže mu pomalu klesla zpět k podlaze. Krutý, nemilosrdný Kreide, za co všechno ses mi ještě rozhodl pomstít?

“Neublížíš tomu skvostu, ne, chováš k němu stejné zalíbení jako já sám. Nestyď se za to, že alespoň v něčem máš smysl pro kulturu a vkus.” Tentokrát už výbuch hněvu nepřišel a odmlka byla jen kratičká. “Vím, že má slova neoceníš, ale přesto ti je dlužím za to, cos pro mě vykonal. Musel jsem to udělat, příteli. Mé staré tělo napadla smrtelná hlubinná sněť, během dalšího čtvrtroku, možná dřív, už by bylo na jakékoli pokusy o záchranu pozdě. A jistě uznáš, že někdo, kdo… ehm, kdo se vlastními silami dopracoval k takovým prostředkům jako já, se zubaté tak snadno nevzdá. Nehodnoť mě zbrkle, sám bys nejednal jinak, kdybys měl na to, být bohatý.”

Varkangar maličko poposedl a věnoval červené tváři před sebou zářivý úsměv - to, co jen málokdo dokázal, dokud ještě patřívala jemu.

“No, a když už jsem tak jako tak potřeboval nový chrám pro svou hříšnou duši, řekl jsem si, proč to nespojit s velkolepou výzvou hodnou mého umu? Tady mám všechny dveře otevřené, ale, příteli drahý, kdyby sis jen uměl představit, jaká je to zoufalá nuda. Ovšem, mohl bych si vybrat kohokoli z místních, třeba toho nejubožejšího, a znovu se vypracovávat od nuly, ale co z toho? Během pár let bych se z chuďase stal boháčem, z nemocného zdravým, neschopné a dokonale nenadané maso bych přiměl podávat výkony mistra, a co dál? Tohle je nevkusně jednoduchý svět, můj milý Varkangare. Naučíš se hrstku základních pravidel a můžeš naprosto cokoli, celé se to točí kolem tebe. Zato tam u vás, na Alkanu… Budu začínat jako osoba bez jakýchkoli práv, stejně jako každý z vás, když se narodíte. Bude ze mě - jak tomu říkáte, madug? - ovšem, bude ze mě madug, chudáček, kterého může kdokoli oloupit, znásilnit, zabít uprostřed bílého dne jen tak na ulici a sníst. Postupně budu svými činy přesvědčovat vaši Stráž života, že jsem silný, schopný, hodný titulu občana… Tomu říkám svět pro opravdového muže. Nikdy sis ho nezasloužil, ani Alkan, ani tohle tělo, když jsi odtamtud dokázal tak snadno utéct.”

“Bohové ho nadělili mně a ke mně se taky vrátí. První, co pak vezmu do své zdravé ruky, bude dýka támhle pro Finyru a první podívaná, kterou dopřeju svým zdravým očím, bude tvoje svíjení na podlaze. Tentokrát zdechne pravý Furnol, žádný nastrčený chudák, co čekal přepych a dostal popravu!”

Zleva se pomalým, téměř tanečním krokem přiblížil pestře oděný Reng s křišťálovou hvězdou mezi prsty, obřadně teatrálním gestem ji umístil mezi Varkangara a zajatce, zaklínadlo odříkal společně s několika druhy jako sborový part, jako modlitbu k usmiřovanému bohu. Magie vyrazila k Alkancovým očím, k těm, jimiž nyní hleděl na svět i k těm, jež po léta měřily jeho protivníky, cela se rozplynula v bílém jasu…

… a když světlo pohaslo, všechno bylo jako předtím. Rudá tvář se stále culila mezerou v mřížoví, držitel amuletu zůstal po levé straně, jen hvězda sama zmizela, změnila se v hromádku bezcenného třpytivého prášku na podlaze. Nic víc.

“Nějaký zmetek,” ulevil si Reng. “Ještě že jsme jich nabrali dost.” Finyra na poslední chvíli potlačila výkřik, Praynovi i Mygovi Tampovi se jen lehce rozšířil zrak. Všichni tři už tušili, nikdo však nechtěl promluvit první. Nikdo z nich nechtěl pohřbít naději, dokud jí zbýval aspoň nepatrný střípek.

Ani druhý, ani třetí talisman nepřinesly výsledek o nic lepší než ten první. Pouze hromádka na zemi povyrostla a rudý úsměv, stále patřící Furnolovi, se po každém dalším pokusu rozzářil ještě jasněji a jedovatěji.

“Poslužte si, panstvo, jen račte, jak libo. Beztak si přejete připravit Drynfal o tyhle hračky, hádám správně? Tak je sem prostě sneste všechny najednou a já vám s tou prací milerád pomohu.” Teď už to nebyl jedovatý úsměv, ale otevřený smích dunící úzkou chodbou, odrážející se od stěn jako údery perlíku. “Při všech bozích, Varkangare, to sis vážně myslel, že neuhádnu, kam se obrátíš pro pomoc? A že se na to nepřipravím? No nic, ty jediný tu máš alespoň náznak jakési úrovně, řekni svým zabijáckým kamarádům, ať to neprotahují a raději mě pustí. Mou smrtí nic nezískáte, jen po vás tvrději půjdou jistí lidé z Melganionu, a mně by nakonec taky nic nepřineslo škodit nulám, jako jste vy.”

“Ty špinavá stvůro, pošlu tě do pekel tak, jak jsi!” Finyra odstrčila stranou dva muže o hlavu vyšší, než byla sama, v ruce jí zableskla dlouhá dýka, kterou jí pro tuto příležitost poskytl sám náčelník. “Takovýchhle těl Varkangarovi najdeme, však i Alkan musí být plný mizerů, co si nezaslouží žít, a… !”

“Ne.” Výběžek Mygova štítu se jako dlouhé chapadlo natáhl k Drynfálce, vyrazil jí zbraň z prstů a ji samotnou odhodil daleko od zajatcovy cely. “Za těchhle okolností měníme plán. Pro nic za nic strkat hlavu do oprátky nebudeme. Ať si zůstane tady nebo si užívá života kdekoli se mu zachce, ať si nahlásí těm svým… lidem, že všechno proběhlo podle očekávání. Máme na práci důležitější záležitosti než se mstít kdejakému nabobovi, co urazil něčí jemnocit.”

“Chcete ho jen tak nechat jít?! Probůh, to zvíře zničilo život desítkám, stovkám mých… !”

“Má milá, v našich službách uvidíš trpět celé národy, vymírat světy, a útěchou ti bude jen to, že nechat je být by přineslo ještě víc zla. Tuhle… drobnou mrzutost můžeš brát jako vstupní zkoušku.” Myga Tamp se znovu odklidil do zadního kouta. “Ovšemže mu maličko vyčistíme paměť. Zapomene, že mezi námi kdy byl, a tady o našem alkanském druhovi nebude vědět nic od chvíle, kdy si dopomohl k jeho kůži.”

“Urychlete to, prosím.” Rudá tvář sevřená mezi mřížovím několikrát unaveně odfoukla. “Rád bych se šel chystat na cesty a ten váš oslizlý brloh už mě taky nebaví.”

“Ještě maličkost.” Varkangar se s námahou došinul k své-nesvé tělesné schráně. Dost možná ji vidí naposledy ve svém - či jejím - bídném životě, snad by se hodilo pronést něco vznešenějšího, jenže, čerti vědí proč, najednou se nic nezdálo tak naléhavé jako to, co si skutečně přál říct. “Jdi si na Alkan, když po tom tak bažíš. Nos si alkanskou hubu, staň se tam pro mě za mě třeba Držitelem, Alkanec z tebe nikdy nebude, Furnole. Kreid nás nestvořil z jednoho těsta a na tom ani ty nic nezměníš, kdyby ses stavěl na hlavu. Hodně štěstí - doufám, že se po pečínce z tvé nové muskulatury strávníci nepozvracejí.”

Poprvé od chvíle, kdy ho Prayn dovedl ke kobkám, měl dojem, že se mu podařilo svůj protějšek vyvést z míry. O správnosti svého odhadu se však už přesvědčit nestačil. Magický

výpad Mygovy paže uvrhl vězně do bezvědomí a veškerý výraz smazal jako vzpomínku na včerejší den…

X

Průzračná namodralá postava zářila ve světle magických loučí jako čerstvě vybroušený démant a její odraz v zrcadle lesk ještě násobil. Mohutné paže se několikrát zkusmo rozmáchly, pak jedna z nich prudce vystřelila kupředu, dlaň, prsty i část předloktí se změnily v násadu, na jejímž konci se výmluvně roztočila plocha alkanského bojového kotouče. Levice už také prodělala proměnu, dostala podobu šesti tenkých hrotů, půltucet bílých výbojů se neškodně zabodl do stropu, zaburácel a odezněl do ticha. Tvář, doposud nehybná jako křišťálová socha, se spokojeně usmála.

“Působivé.” Varkangar se odvrátil od zrcadla a usedl na jednu ze stolic odstavených ke stěnám, spíš ze zvyku než kvůli únavě. Tohle tělo nemělo žádné svaly, které by potřebovaly uvolnění a odpočinek ve smyslu, jak jej dosud znal. “Proč takovéhle legrácky nepoužíváte sami?”

“Hmm, víš, není to zrovna nejjednodušší záležitost. Ani nejlevnější.” Prayn stáhl opeřenou hlavu mezi ramena, jako by cítil, že u svého nového soukmenovce právě posiluje neblahá přesvědčení. “Ale předpokládali jsme tak jako tak, že tvé pravé tělo na nějaký čas uložíme k ledu. Zářil bys mezi námi jako maják. Křičel bys na všechny thermadonské vyslance kolem dokola: tady jsem, poštvěte na mě, co můžete, a nejlíp na celý klan! Akorát…”

“Akorát že mělo být v bezpečí u vás a ne…” Varkangar složil hlavu do dlaní, už zase vytvarovaných do správné formy. “Ten slizoun bude mít na krku větší výzvu, než sám tuší. Ale jestli vážně půjde na Alkan, je určitá naděje, že se nadlouho ztratí. V Pilíři Věků jsem dost jasně dával najevo, že se radši nechám vystřelit do dračí tlamy pomazaný olejem na vaření, než se znovu vrátit tam.”

“Nu vida. A to nebude jediná věc, kterou melganionské zdržíme. Harfomark už je zpátky na Hnědém ostrově, tedy jeho schrána, samozřejmě. Bude chodit, mluvit, jíst a když budeme mít aspoň trochu štěstí, první popravčí četa ji zabije dřív, než si někdo uvědomí, že už v ní nejsi. Naši už také vyhledali na Alkanu pár mužů, co mají chuť přidat se k Rengům, a rozmístí je jednotlivě do klanů s těmi nejzkušenějšími náčelníky. Doufám, že k alkanskému zevnějšku jsi projevoval vztah trochu jiný než k alkanskému životu. A jestli ne, však už se postaráme o nějakou tu fámu, že do jiné rasy by ses prostě nepřevtělil.”

“Opatrní jako vždycky… No dobrá, v Pilíři jsou dost velcí hlupáci, aby to proti nim na chvíli stačilo. A co bude dál?”

“Dál? No, budeme hledat cestu, jak je od tebe odlákat nadobro.” Prayna ta otázka zjevně poněkud zaskočila. “Nebo snad myslíš, co dál s Drynfalem? Orhmal-Dakův klan bude pokračovat v práci na zničení kouzla křišťálových hvězd. Je příliš nebezpečné, jednoznačně nepřijatelné. Tu Furnolovu zrůdnost samozřejmě dostane k probádání, aby…”

“Neřekl bych, že zrovna tudy vede nejlepší cesta, ale o to nejde. Myslím, co dál čekáte ode mě. Proč jste kvůli mně podstoupili celou tuhle anabázi?”

“Zachránili jsme tě, jako tys před časem zachránil nás. To je snad málo?”

“Nebylo by, kdybych tomu mohl věřit… Dobrá, za záchranu vám děkuju a na oplátku se za vás budu bít do poslední kapky krve - i když teď vlastně žádnou nemám. A navrch…” Varkangar roztáhl ústa do širokého úsměvu, “v případě, že se jednou rozhodnu vrátit do thermadonských pořádkových složek, pomlčím o všem, co by se dalo použít proti vaší bandě. Bude tohle stačit vám?”

“Chceš se k nim vracet?” Prayn sebou škubl, jako by dostal nůž mezi lopatky. “Po tom, co ti udělali?”

“Co udělali mně, je úplně jedno, hrome. A úplně jedno je i to, že je nesnášíte a oni zase vás a k tomu nemůžou vystát Alkance a Kreid ví, koho ještě! Jděte všichni k čertu, tuhle hru nebudu hrát s nikým, jasný?!” Místnost se na okamžik zahalila do dusného ticha a Varkangar si mimoděk uvědomil, jak moc mu v něm schází zvuk vlastního dechu. “Vím, proč tu sem. A vím, co tě zajímá, a hlavně Mygu. A řeknu ti to asi takhle: staráte se o právo a bezpečí v Thermadonu, oni taky. Máte na krku fůru špíny, stejně tak oni. A mě zkrátka zajímá, kdo z vás dělá svoji práci líp, jen to a nic víc. U koho dobré výsledky víc převýší chyby. Když se ukáže, že jste to vy, můžu se s vámi podělit o všecko, co byste rádi věděli ohledně Melganionu a Pilíře. Ale do té doby jsem jen řadový Reng. Nic víc, nic míň. Rozumíme?”

“Prosím, jak libo. Sám poznáš, kdo říši opravdu chrání. Stejně jako jsme my poznali už tenkrát na Limptě, co jsi zač. Vždycky jsi byl víc náš než jejich. Nestyď se za to.”

“Uvidíme.” Varkangar vykoukl úzkým průhledem, vedoucím až ven za povrch plavidla, na modro-zelený kotouč Drynfalu propadající se zvolna do hvězdnatého nebe. “Každopádně způsob přepravy má Melganion rychlejší a pohodlnější. A to už ani nemluvím o tom, že na smradlavou Bránu jsem nenarazil ani v těch nejhorších zapadákovech…”

2. Jedenáctý spár

“Táák - a copak povíš na tohle, mizero?” San Dyg Dan nacvičeným pohybem uskočil před sršící oranžovou koulí a její zubatou tlamou, zdvihl všech pět paží schopných kouzlení a nenávistně vyštěkl k síti kovových žeber nové zaklínadlo. Počkej, darebáku, myslíš, že když jsem teď jen pětispár a ne šesti jako ty, že na tebe nestačím? Uvidíme - a až si pořídím nový šestý spár a možná i sedmý, pak teprve poznáte, co jsem zač! Nepočítejte s tím, že mě ještě někdy nachytáte na tak pitomé chybě!

Matná čtverhranná plošina nad jejich hlavami se zachvěla, otevřela průchod a vychrlila záplavu modrých hádků se dvěma hlavami a párem ostrých jehlic na každé z nich. I když rozumu nejspíš moc nepobrali, každý z nich už dobře věděl, co má dělat.

Jako dravá zvěř se vrhli po oranžových klubcích, bodali, trhali a párali, své zdvojené části hojně využívali k útokům z nečekaného směru, což se kulovitým tvorům rychle stalo osudným. Část se jich panicky rozprchla ke stěnám Kolbiště, s ohlušujícím rachotem do nich naráželi a měnili se ve vodopády neškodných jisker, zbytek se dal na stejně bezmyšlenkovitý útěk trhlinou, aniž by se zajímali, kam je tahle cesta zavede. Několik modrých vyrazilo za nimi, jen hrstka, příliš málo, než aby představovali vážnější ztrátu. Pak se průchod uzavřel, hádci se ve vzduchu seskupili do kroužícího symbolu vítězství a houf přihlížejících čumilů nadšeně zajásal.

“Dej se ke kytičkářům, břídile! A Zakovu kumpanii si s sebou vem, celou!” San Dyg Dan si vychutnával okamžik triumfu z plných sil, snad i proto, že sám tušil, jak krátké trvání bude mít. Soupeř, urostlý chlap ve špinavé haleně s řadou děr vystříhaných do tvaru lebek, zařval, až všechno kolem znovu utichlo, udeřil všemi pažemi o dlažbu a znehybněl, jak se soustředil na nabrání dostatku sil pro další tah. Dobrá, konec ovací, panstvo, pokračujeme. Ještě se tu dneska neřeklo poslední slovo.

Tentokrát se z trhliny vyvalily podsadité bestie s věncem tříprstých pařátů na každém konci těla, zahalené do rudých plamenů - hm, tak zase oheň? To je všecko, nač se zmůžeš, na víc ti představivost nestačí? Příště vyvolám něco od vody nebo od větru a jaký budeš? Rozsekám tě i s jediným spárem, jediným symbolem, takoví jako ty se…

Potom se objevilo ještě něco. Cosi, co tam zjevně nepatřilo.

Nejprve to vypadalo jako dlouhé černé stuhy, bez zjevného řádu se vynořovaly uprostřed zápolícího roje a hned zase mizely. Teprve po chvilce si San Dyg Dan uvědomil, že ho vlastní mysl klame, že pouze hledá nejbližší přijatelné zpodobnění pro jev, jenž není schopna pojmout v pravé podstatě.

Čerň nebyla černí, ale nicotou po rozpárání samotné látky Všehomíra - nebo spíš jeho zbořenými troskami, zrůdně pokroucenými, rozdrcenými na prach, rozhozenými do prázdnoty. Víc cítěné než viděné, pohlcovaly zkáza a chaos vše, čeho se dotkly, vzduch, vojsko jednoho i druhého soka - a nakonec tkanivo řádu prasklo přímo uprostřed hrudi Zakova muže a začalo ho rvát na kusy. Ne jako šelma, která jen mění živé tělo na mrtvé maso, jednu srozumitelnou podobu na jinou. Tenhle chudák se vytrácel ze samotného bytí postižitelného smysly smrtelníků, pokojně a jakoby nenásilně, ovšem hrůzu a bolest proto necítil o nic menší. Řev se odrazil od stěn, postupně přešel v cosi, co slyšel jen mozek, ne uši, a nakonec utichl docela. Zakovec byl pryč, jen dvě utržené krvácející paže zůstaly ležet na dláždění a svou uchopitelností spíš uklidňovaly, než aby probouzely hnus.

Další vlna jásotu, záplava výkřiků s občasným zábleskem rozlišitelných slov. Výborně! Skvělé, Sane! Jako živé! Málem bych tomu uvěřil! Vynikající výkon! Kdes to sehnal?! Za kolik?! Neměl bys ještě?! Kolik spárů na to musím mít?!

“Mlčte, pitomci! Kdo to přivolal?! Dělejte s tím něco, sakra!” Nemohli ho slyšet, samozřejmě. Ale snad mu někdo z nich aspoň začne věnovat pozornost. “Jděte pro mistra, slyšíte?! Snad to bude umět zastavit! Pro mistra! Mistra!”

Konečně si nejkurážnější z nich dodali odvahy, vykročili však přesně opačným směrem - k místu tragédie. Teprve když tam dorazili a zdvihli to, co zbylo z mrtvého, nastalo ticho, hluboké jako poslední minuta před popravou. Dlouhého trvání však mít nemělo.

“Je mrtvý!” ozval se první šťastný objevitel. “On ho zabil! Zabil ho doopravdy! Docela mrtvý!”

San Dyg Dan polkl. Tupci, prostomyslní, hloupí vidláci. Jeden jako druhý, jeden každý stejně jako celý tenhle vykleštěný svět. Jen šok ho mohl natlačit do nesmyslu, jako je snaha o domluvu, místo aby vzal nohy na ramena hned. Snad ještě zbývá dost času napravit svůj omyl…

K vratům Kolbiště doběhl v dostatečném předstihu před zuřícím davem a bez dlouhého váhání je zvenčí zajistil. Tak, tohle by je mělo zdržet dostatečně dlouho, aby se stačil vzdálit a… co vlastně dál?

Nu, to už se uvidí.

Zoufalé výkřiky z nitra uzavřené budovy zaslechl v okamžiku, kdy ho zákrut cesty zavedl do lesa před vesnicí. Zamrazilo ho, když se měnily v nezemský zvuk-nezvuk, na tuto vzdálenost ho však už nemohly výrazněji zasáhnout. A vlastně ho ani nezajímaly, ne pro tuhle chvíli. Úleva zvířete uloženého po důkladném bičování k odpočinku ho přemohla, svalil se do mechu a voňavé trávy a začal hlasitě oddychovat.

X

“A jsme tu. Soksomon vás vítá, tak konec zahálky, holoto. A koukejte mu hezky pozorně naslouchat, může na tom záviset hodně. Nikdo to za nás neudělá a panáci z říšských služeb už teprve ne.” Myga Tamp mávl ke stropu, kde se za oválem magicky tvrzeného skla vznášela koule oceánů a pevnin skrytých pod rozplizlým mračným příkrovem. Obyčejný svět k nerozeznání od záplavy dalších obyčejných světů napříč celým Thermadonem.

Svolaní Rengové zdvihli zraky, jednotnější a secvičenější než leckterá melganionská jednotka. Každý, kdo tu nyní seděl, a ovšemže i ti, kdo se v útrobách plavidla starali o jeho hladký chod, by raději shnili v pekle, než aby dovolili jakémukoli okamžiku své práce zevšednět. “A nenechte se zmást. V každé trávě se může skrývat had a tady ho potkáme docela určitě.”

“Myslíš ty jejich směšné hračky?” utrousil trochu otráveně Prayn opírající se bradou o stůl po náčelníkově levici. “Nepřeháníš trochu?”

“Drynfal nebyl žádné přehánění, tos uznal sám. A tohle je podobný případ. Neškodný lid, ovšem s mocí, která se může velice snadno vymknout z rukou. Podobný, jen daleko vážnější případ.” Myga se odmlčel, jako by pátral po nejvhodnějších slovech. “Drynfálci mají své chyby a nezvládají všechno, ale v zásadě jsou vyzrálý národ a vědí, co dělají. Tady máme před sebou rasu ubožáků, co dávno nerozumí prostředkům zděděným po předcích. Nemají nejmenší ponětí, s čím si to vlastně zahrávají. Přitom mohou říši ohrozit daleko hůř a pokud by k tomu došlo, stěží budou schopni uvažovat o účinných opatřeních. Vlastně, když to tak řeknu, si nejspíš neujasní ani kam a jak se jít pomodlit…”

Varkangar otráveně sklonil tvář k zemi. Tak tohle má být jeho nové poslání? Brát přerostlým dětem z rukou motyčky, aby se jimi jednoho krásného dne nebacily do prstíku nebo snad, nedejbůh, nerozbily strýčkovi odvedle drahou vázu?

Kde zůstala monstra ohrožující celé světy? Kde zůstalo zasloužené uznání a sláva? V Pilíři Věků je možná přenesli na někoho jiného, ale zbyl po nich aspoň dobrý pocit, že to byl on, kdo je vytvořil… Komu teď poslouží jeho ostří a kouzla? Bandě zbabělců, co slyší růst trávu? A co víc, brzy bude možná sám muset jako Reng odpravit nějakého skutečného hrdinu vyslaného z Melganionu, aby…

“Tyhle čárymáry ale dají trochu víc práce než křišťálové hvězdy, ne?” vyrazil ze sebe, aby přerušil tok nepříjemných myšlenek. “Jestli jsou vážně tak staré, jak tvrdí vaše akta, a nikdo jim už dneska pořádně nerozumí… Hádám, že i vy šoupnete jejich začátek až do věků technomagie, co?”

“Základ staveb se zrodil za technomagické epochy, jistě. V dobách, kdy jsme nestavěli mosty z několika kmenů, ale vykáceli celý les a propast zaházeli.” Myga Tamp musel vědět, že tímhle otřepaným žertíkem už dávno nikoho nerozveselí, nejspíš mu to ale bylo ukradené. “Později je několikrát přebudovali a zdokonalili různými druhy magie, spisy o tom jsou však dávno ztraceny. Nemáme ponětí, jaké síly tam můžeme čekat ani jak jsou spojeny s původními technostroji. A nemáme ani tolik času, abysme si mohli být jistí, že to zvládneme odhalit. Proto ještě zvážím, jestli se o to vůbec budeme pokoušet a raději Soksomonce nevyhladíme.”

Varkangar věděl o Renzích dost, aby ho Mygovo prohlášení nechalo chladným, nebo aby přinejmenším dokázal netečnost předstírat, dobře však tušil, co bude následovat. A upřímně řečeno, ve skrytu duše se na to docela těšil.

Nezmýlil se. Finyra, do téhle chvíle jen nesměle přikrčená po jeho pravici, vyskočila, až převrhla židli. “Cože?!” zaječela a Alkanec skryl v dlaních úsměv. “Prostě je povraždíte jak dobytek, do posledního?! Jenom proto, že jste líní naučit se zacházet s nějakými… starověkými krámy?!”

“I já bych se téhle cestě rád vyhnul. A starověké krámy bych kvůli tomu zkoumal třeba rok. Jenže Thermadon nám bohužel takovou dobu nedá.” Náčelník hovořil stále stejně nevzrušeně, podobných výstupů s nováčky za sebou musel mít víc než šupin na kůži. “Soksomonský Držitel po nás půjde nejspíš ještě dřív, než dostavíme tábor. A když jeho jednotky nepořídí, spojí se se svými chlebodárci na Melganionu a nechá si poslat elitní válečníky, jakým ještě nedávno byl tuhle náš alkanský přítel. Pak už půjde do tuhého, do té doby musíme jednat, tak nebo tak. Pokud domorodce zlikvidujeme, nejenže odstraníme bezprostřední hrozbu, ale přimějeme navíc říšskou vládu zajistit prázdný svět, aby se nestal úkrytem psanců - a tím se pravděpodobně zamezí přístup i k těm nebezpečným hračkám. Jestliže se zaměříme na zničení strojů a neuspějeme, zajistí po našem útěku Soksomon pouze proti nám - a místní si dál budou pro pobavení přivolávat z cizích rozměrů to a ono, dokud jednoho dne nepřivedou něco opravdu zlého. Pak může zahynout ne jeden, ale tucty světů, možná i celá říše.”

“Jistě, ale…” Drynfálka se posadila, ztěžka a zdrceně, nepřítomný pohled mířící kamsi do stěny za Mygova záda. “Ale vy… vy přece zabíjíte jenom netvory… musíte…”

“Děláme, co je třeba, aby byl Thermadon bezpečný. Jestli chceš být hrdinka, smázneme ti vzpomínku na nás a můžeš se jít zapsat na Purpurové Žezlo nebo na nějakou jinou říšskou školu. Popřemýšlej o tom, než ukončíme tenhle zásah.”

Těžkopádně, s nečitelnýma očima proplul náčelník okolo Finyry metající jed do všech stran, a zastavil se kousek od Alkancova levého ramene. Ochranný štít zvučel tichým basovým hukotem a Varkangara kdovíproč napadlo, že možná právě to je jediným důvodem, proč ho Myga Tamp nosí.

“Pro tebe mám zvláštní úkol, novici. Využiješ nejen svého bojovného ducha, ale i… ehm, nové možnosti, které jsme ti darovali. Nevím, do jaké míry ses stačil seznámit s místní magií, ale asi už víš, že není jen tak ledajaká. Symboly vyrůstají přímo z tvého těla a to se s nimi musí sžít jako se svou přirozenou součástí. Nedají se vytetovat, namalovat ani vypálit. Krom toho velmi záleží na jejich vzájemném pohybu a postavení. Stručně a jasně, na každé dlani máš jeden a čím víc jich je, tím propracovanější a složitější kouzla můžeš v prostorách strojů vytvářet. Mistři her jich mají až deset, stejně jako paží…Takže, doufám, chápeš, že na palubě nemám nikoho, kdo by měl větší šance obstát ve hře, vyzvědět nějaké ty užitečné zprávy a případně přivést do tábora bez velkého rozruchu trošku živé síly na pokusy. Rrablyme - pojď sem, ty vyrazíš s ním.”

Vzadu u dveří se tiše zdvihl starý známý, muž s otočným kruhem na zádech, jenž se podílel na jeho záchraně z Hnědého ostrova. Teprve teď měl Alkanec příležitost prohlédnout si ho zblízka a důkladněji - a z pohledu na něj mu až přeběhl mráz po zádech. Přesněji z jeho výrazu, ne snad tupého ani nepřítomného, spíš taknějak posazeného jinam. Jako by pro tohohle tvora celý okolní svět nebyl ničím víc než obrazem v galerii, dílem hodným obdivu, přesto však zřetelně odděleným od skutečnosti. No potěš bůh, tady mě ještě čekají věci. Zlatý Melganion. A zlatý Rotumber…

“Ještě ti úplně nevěříme, Varkangare,” vytasil se Myga se zvěstí vzájemně očekávanou. “Je pravda, že Thermadon se málokdy odváží nasazovat do našich řad špehy, ale je taky pravda, že kdyby už na to mělo dojít, ty bys byl po všech stránkách ideální osobou. Však se známe. Takže než se naskytne vhodná chvíle prověřit tě důkladněji, budeš s sebou tahat stín. Rrablym je oddaný naší věci, krom toho i dobrý válečník a rychlý posel. Končím radu, jděte se chystat na stavbu tábora…”

Varkangar vstal, namísto určené přípravy však vyrazil k osaměle odcházejícímu náčelníkovi. “Počkej, šupináči. Vlastně ti celkem rozumím, ale jestli to s tím důkladnějším prověřením sakra neurychlíte, tak…”

“Já ti věřím, kamaráde. Pokud můžu soudit, nikdy jsi nebyl moc dobrý lhář.” Teprve ve chvíli, kdy z Mygy spadla strohost a upjatost vůdcovských proslovů, přišla na řadu šance vyjasňovat si důležité věci ve vztahu s ním. “Jenže každý má svou cenu a už jsi nám nakonec předvedl, že i vlastního člověka dokážeš potopit. Být Rengem znamená měřit ne dvakrát, ale stokrát, brachu. Mimochodem, napadlo tě, že možná o tom, že tě mezi nás nasadili, nemusíš ani sám vědět?”

Alkanec se hryzl do rtu. Na tohle v zajetí drynfálského pekla vážně nepomyslel. “Fajn, dostals mě,” rozhodil rukama. “Ale jestli v sobě nesu něco, o čem nevím, vyndejte to ze mě, jak to půjde. Spolehni se, že vám v tom budu plně…”

“Hej, náčelníku!” Zleva se jako velká voda přiřítila Finyra a neomaleně jim vpadla do rozmluvy, aniž by ji nějak zvlášť zajímalo, co právě probírají. “Žádám o povolení zúčastnit se cesty tady s Varkangarem… a s tím druhým… “

“Nějaká čilá na to, jaks nám před chvílí spílala. Co tak najednou?”

Rebelka z Drynfalu stočila pohled k Alkanci, oči jí uprostřed černé tváře žhnuly jako dvě slunce v prázdnotě mezi světy. “On je novic, já taky, měli bysme projít křtem oba naráz, když jsme společně přišli, ne? Krom toho, mám se rozmyslet, jestli chci s vámi zůstat, a k tomu potřebuju ochutnat rengský chleba naplno, to dá rozum.”

“Jistě, jistě. Dobrá, jdi se připravit, půjdeš s nimi.”

Drynfálka se sotva znatelnou úklonou odběhla a Varkangar hlasitě vydechl. Mocný Kreide, dej, ať to není, co právě myslím. Ať to není, čím se to zdá být už od Hnědého ostrova. Nemám čas potýkat se ještě s takovýmihle věcmi, ne teď, když mě čeká tolik důležitého rozhodování.

“Máte hodně společného,” dolehl k němu jakoby zdálky Mygův hlas. “Třeba to, že ani ona moc neumí lhát…”

X

Vesnici ze zašedlých pískovcových domků, nesourodě rozstříknutou na úpatí jediného návrší široko daleko, se Varkangar prozatím rozhodl obejít a jeho společníci víceméně neprotestovali. Bylo celkem nasnadě, že ani místní lenní pán, ani Držitel nedávají své ozbrojené síly dohromady z domorodců, dávno nepoužitelných pro jakoukoli vojenskou službu, ale z cizozemských žoldáků, případně z mužů přidělených říšskou správou, každopádně je tvoří příslušníci jiných thermadonských národů. Děsit bezbranné venkovany cizokrajným vzhledem by jim nemohlo přinést nic víc než body dolů.

“Jakpak to vlastně máš s tím létáním, fešáku?” Finyra se okázale točila okolo Rrablyma, hladila jej oběma rukama po kruhovém útvaru na zádech tvořeném jakousi prapodivnou tkání, lehkou, pružnou a přitom nesmírně pevnou. Očima se vpíjela do jeho bezvýrazné tváře a jen občas jimi nenápadně přeskočila mezi oběma muži.“Chci říct, mně by se musela hlava zamotat tolik, že bych zapomněla i sama na sebe. Natož abych věděla, kam mířím.”

“Ovšem. To proto, že tvé smysly jsou zaměřené na úplně jiné složky matérie.” Rrablym nepřestával strnule, nepřítomně hledět do oblohy nad sebou, přesto bylo zřejmé, že stoprocentně vnímá každé šustnutí ve své blízkosti. “Já pozoruji vzorce skutečnosti, ne vnější projevy. Ovšemže vidím i slyším jako vy, jen to pro mě není tak zásadní. Hlavní je to, co se skrývá za tím, pod povrchem smyslů. To, co vám jen občas letmo probleskne do vědomí a co pak nazýváte spoustou divných jmen. Osvícení, vnuknutí, prozření… Když letím, je mi úplně lhostejné, co se děje s mým tělem a hlavou, jak moc se točí a zmítá a převrací. Vnitřní podstata moje i mého cíle je stále stejně nehybná. Stejně jako podstata překážek, kterým se cestou musím vyhýbat…”

“Bože můj, to zní jak od nějakého potrhlého filozofa a ne od chlapa, co potřebuje akorát svištět vzduchem. Děláš si legraci?”

“Pro vásje to složitá věc. Nejste na ni zvyklí ani vybavení, většina Thermadonu je v tomhle směru slepá jako nemluvňata… Odstraň ze sebe, prosím, ten hněv, neměl jsem v úmyslu… jak se to… tě urazit. Vám se budou podobné záležitosti vždycky zdát honosné, velkolepé, jako všechno, čím vás příroda nevybavila. Není ale nic prostšího než vnímat jako já. Vlastně to já obdivuji vás, jak moc jste toho schopni zvládnout jen s výbavou jednoduchých smyslů…”

Varkangar se držel stranou od těch dvou. Tiše doufal, že jeho nová tvář nedovolí Finyře rozpoznat úšklebek a že ten podivný pard nezačne vytrubovat, jak důkladně už prokoukl jeho myšlenky. Jen si s ním povídej, samičko. Toč se okolo něj před mýma očima, hraj to směšné svádění a útok na moji mužnou ješitnost - hlavně ať tě to baví co nejdýl. Nic mi teď nemůže přijít víc vhod než mít od vás na chvíli pokoj, abych mohl v klidu popřemýšlet nad dalším postupem.

Znovu přehlédl vzdálenou vesničku i obyvatele ploužící mezi stavbami stejně nanicovatými, jako byli sami Po udupaných cestách vlekli nůše s chrastím na otop, motyčkami a malými ručními pluhy obdělávali pole rozpraskaná žárem a nedostatkem vláhy. Jen Kolbiště, masivní válcovitá stavba z tmavě šedomodrého kovu, si hrdě trůnilo na lysém vrcholku jinak zalesněného kopce jako vetřelec z úplně jiných končin. Jistě nevypadalo tak zachovale proto, že by se o ně kdovíjak vzorně starali. Spíš to byla zásluha jeho dávných tvůrců, díky jejichž umu se bez údržby v podstatě obešlo.

Na zbytku Soksomonu to s největší pravděpodobností nedopadlo o moc líp. Na žádném světě, co kdy ve své historii zažil slepou uličku technomagie, to nedopadlo o moc líp. Sem by měli povinně vodit každého, kdo nenávidí Alkan, blesklo mu mimoděk hlavou. Přivést a nechat tu pár měsíců žít. Jen ať vidí, kam to vede, když se nějaké místo stane Alkanem naruby.

Alkan je nelidská, odporná díra, ale bohužel se mu musí nechat, že svůj lid udržuje po staletí zdravý a silný. Právě tím, že nedovoluje přežít žádné slabosti ani nikomu, kdo je jimi nadměrně obdařen. Technokultury naopak přinesly možnost nejen přežívání, ale i pohodlí pro každého ze svých členů - a co hůř, především možnost množení pro všechny včetně těch, kdo by jej nebyli hodni ani jako poslední tvorové ve Všehomíru. Množení se stalo záležitostí nejen obecně přístupnou, ale přímo vynucovanou, když roztočený karusel bohaté kultury začal vyžadovat víc a víc sil pro svůj pohon. A tak lidské plevy plodily další, ještě větší armády bezcenných plev, dokud nešťastný svět nenabobtnal nadbytečnými lidmi a nadbytečnými věcmi a nesesypal se pod jejich vahou. Jenže pak už většinou bylo pozdě. Zdravá krev se rozptýlila v záplavě hnisu jako osamělá slza v oceánu a dotyčná rasa byla v Thermadonu navěky odsouzena k podřadnému živoření ve stínu rozumnějších sousedů.

Ale vida!

Vesnice náhle ožila novými pohyby, rychlejšími a prudšími. V šedi se začaly míhat barevné skvrny tmavších odstínů, jedovatá zeleň šupinatých údů, matná čerň plátových zbrojí a modravý lesk dvouručních a trojručních mečů. Tichem, jež dosud narušoval jen bzukot hmyzu a občasné zakrákání osamělého opeřence, se rozezněly první bojovné i zděšené výkřiky.

“Podívejme, jdou jak na zavolanou. Kdybych to tak dobře neznal, skoro bych řekl, že na nás někdo líčí past.” Alkanec mávl na své druhy a kývl hlavou k osadě. “Do toho, vážení. Lepší příležitost ukázat té špíně, že cizáci můžou být i hodní, už dneska nejspíš nepřijde.”

Vojáci, díky zákrutům cesty do poslední chvíle skrytí za návrším, nikam nespěchali, nebyl koneckonců důvod. Jak napověděl první pohled z dálky a jak se dalo i očekávat, jednotku tvořili bez výjimky samí Turmiáni. Divoký, neurvalý plazí lid měl svůj domov dostatečně blízko Soksomonu, aby o něm všichni místní páni dobře věděli, a málokdo tam odmítal nabídku na žoldácké místo někde, kde takřka nehrozilo setkání s příliš silným protivníkem. Když posléze zjistili, že v soksomonských stepích obvykle nehrozí setkání s vůbec žádným protivníkem, couvat se rváčům už nechtělo. A tak, dřív než jim mohly čepele zrezavět a násady halaparten zpráchnivět, začali si cíle pro ukojení svých choutek nalézat sami. Pokud přitom nepřekračovali určitou mez, panstvo jim to vzhledem k jejich poměrně nízkému počtu s mávnutím ruky trpělo.

Varkangar zastavil u první chalupy, z jejíchž dveří právě majitel vyháněl na zápraží okolo tuctu dětí a se všemi pěti páry rukou sepjatými do prosebného gesta sledoval, co na to blížící se zelený obr. Voják popadl nejbližšího z capartů za nohu, zdvihl jej do vzduchu a s řevem, přehlušovaným jen jekotem ostatních, se chystal udeřit jím o kamennou zeď, když mu krk prořízlo étericky modré ostří, ryk změnilo v překvapený bublavý chropot a poslalo jeho těžké tělo k zemi.

Úžasná věc, tahle rengská hračka. Tak lehce by neprojel žádný obyčejný bojový kotouč, ani od nejlepšího alkanského zbrojíře. Varkangar zdvihl vyděšeného chlapce do náručí a vyrazil dovnitř za jeho otcem, zahlédl však už jen zaklapující dvířka rozměrné komody, opatřená - jak jinak - zamykáním z obou stran. K čertu s tím!

Vylezl zpátky na dvorek, aby spatřil, jak Finyřin dlouhý meč proklíná dalšího z šupinatců, jenž právě trhal halenu ze zuřivě se zmítající mladé dívky. Ta se zklidnila hned, jak jí čtveřice

mohutných dlaní přestala šátrat po těle, ani v nejmenším se však nezajímala o svou zachránkyni a její druhy. Namísto toho se sama vrhla na mladíka krčícího se s pláčem opodál, nejspíš svého milého, a bušením deseti drobných pěstiček ho hnala pryč, směrem k návsi, kde oba zmizeli v nové vřavě.

Kreid zachovej, nadělat si tady přátele, to vypadá na zatraceně nevděčnou práci…

O kousek dál se divadlo opakovalo. Dvojice vojáků se zaobírala mladou ženou, jeden ji táhl ven z úkrytu v zahradním sklípku, druhý ho halasným smíchem a máváním masivní čtverruční sekery povzbuzoval. Varkangar si s lehkým povzdechem nachystal zbraně na další potyčku, když kyrysník dosmýkal vzpouzející se nešťastnici ze stínu na světlo - a slova překvapení, jež následovala, jako by ukradl jemu samému z úst: “Bože můj, vždyť je to chlap! No vážně, Ddurffure, čum na to, věřil bys tomu? To ať mě sakra bací, co je tohle za kurví díru, když tady nepoznáš babu od chlapa ani na pohled!”

“Heleď, kašli na to, copak na tom sejde?” Druhý Turmián zaťal sekyru do jednoho z usychajících ovocných stromů roztroušených po zahrádce jako výsměch skutečnému sadařství, a lačně si zamnul všechny ruce. “V týhle žumpě baba jako chlap, všecko stejně hnusný, mor na to! Pospěš si s tím uřvaným lejnem a pak mi ho přihraj, ať si taky…!”

Dokončit větu už vojákovi nebylo dopřáno. To, co se stalo v následujícím okamžiku, se zdálo natolik přízračné a neskutečné, že Varkangarovi zpočátku nedocházelo, co vlastně vidí a jestli vůbec něco.

Snad nejlépe to mohl vyjádřit pocit, že všechno kolem, ves, krajina, osoby, celá viditelná skutečnost, není ničím než obrazem na pergamenu a kdosi, nějaký bůh stojící mimo ni, do něj právě udělal nožem či dýkou dlouhý řez. Řez přeškrtávající strnulého Turmiána šikmo přes hruď a končící ve vzduchu kousek nad ní i pod ní. Kyrysník vyrazil z krvácející tlamy zoufalý řev, rozkřičel se však i soksomonský mladík. Navzdory všem dosavadním událostem, rabující jednotce i záhadným cizincům nejspíš až teď pocítil pravou hrůzu.

Jakmile se ten zrůdný rozšklebený trhanec v prostoru uzavřel a lhostejně opustil krvavou kaluž s několika kusy masa a plechu, využil vesničan překvapení druhého násilníka, vyškubl se mu a sám se vrhl k nohám Alkanci a jeho společníkům.

“Odveďte mě odtud, prosím, vemte mě někam hodně daleko,” zanaříkal tak úpěnlivě že dokonce i několik ozbrojenců na chvíli přerušilo výtržnosti a mlčky se po něm začalo ohlížet. “Vy nejste od barona, viděl jsem, jak jste zabili ty dva, prosím vás, dostaňte mě pryč, já už tohle dnes jednou viděl, nedá se to přemoct, nedá se před tím ukrýt, já vedle toho nemůžu žít, dostaňte mě odtud, udělám pro vás, co budete chtít, jen chci pryč, na jiný svět, na druhý konec Thermadonu, prosím…”

Nová škvíra prokmitla několik kroků za jeho patami, pohltila úzký pruh země napříč cestou, vyžrala díru v nízké ohradní zídce a zmizela dřív, než se mohlo jakékoli rengské kouzlo pokusit ji zneškodnit. Pak už to šlo ráz naráz.

Rány na těle trýzněného řádu se objevovaly v celých skupinách. Táhly se zhora dolů jako zrůdný déšť, doprovázené nezemským sténavým zvukem, roztínaly stavení za stavením, braly jim celé kusy zdiva a když je přivedly ke zhroucení, otvíraly se i v oblacích zvířeného prachu. Jako by ve světě živých nebylo nic, co by je dokázalo aspoň na chvíli skrýt, když už ne zastavit.

Skutečně nic, jak se vzápětí přesvědčil i Varkangar, jakmile se mu konečně podařilo dvě, tři z nich zasáhnout kouzlem. Nejlepší magická výbava Tampova klanu se ztrácela za branami rozpoutaného chaosu stejně snadno a neodvolatelně jako cokoli jiného a výsledný účinek nebyl o nic větší, než kdyby se pokoušel oblázkem zasypat propast.

Rozhlédl se po vísce, kterou náhle jako by vymetl. Většina těch, kdo přežili, vzala nohy na ramena, koneckonců, dalo se čekat, že domorodci i baronova jednotka svorně přičtou morbidní divadlo na vrub vetřelcům. “Mám dojem, že Myga po nás chce hlavně přivést někoho místního, ne?” Jediným rázným pohybem zdvihl mladíka ze schouleného pokleku. “Takže všichni, i ty, kluku - za mnou! Žeňte to jak o život a opovažte se ohlížet!”

X

“Pane jo!” Pohublý mladík zíral jako u vytržení na deset kmitajících paží, v něž se během chviličky přeměnil Varkangarův jediný pár. Na několik vteřin zaváhal, jako by se chystal skákat přes oheň, než si konečně dodal odvahy a dvou modrých předloktí se zlehka dotkl. “Opravdový, fakt. Takže ty se vážně můžeš tvarovat, jak chceš?”

Alkanec se trochu hrdě, trochu útrpně rozhlédl po místnosti a po tvářích svých společníků, natáhl další z končetin a přátelsky pleskl domorodce po zádech. “Jestli ze mě toužíš mít kárku na hnůj, tak rovnou říkám ne. Smrad téhle kocábky mi úplně stačí. Ale jinak…”

“Probůh, na to bych se ani neodvážil pomyslet, jak tě to mohlo napadnout? No teda… Pravá rengská loď a já na palubě. Poletím s pravými Rengy do Thermadonu… Nepřišli jste nás ale vyhubit, že ne?”

Varkangar zaťal zuby, hlasitě vydechl, stočil pohled k Mygovi. Poprvé od doby, co jej znal, byl vděčný za to, že náčelníkův obličej postrádá jakýkoli čitelný výraz. Ticho se protahovalo a každý čekal, až je přeruší někdo jiný.

“Neuděláte nám nic, viďte?” Mládencův široký úsměv - docela jistě svou předchozí otázku nemyslel jinak než žertem - pomalu tuhl a měnil se v dřevěný škleb. “My přece nejsme zlí, nechceme s nikým válčit nebo tak něco…”

“Ovšemže nejste zlí. Ani trochu…” Za pokojný tón, k němuž se přinutil, měl Alkanec sto chutí si na místě useknout hlavu. “Umím i ty vaše symboly, podívej.” Bleskurychlým gestem nacpal nejbližší ze svých dlaní Soksomonci až před nos. Na magickém znaku si dal obzvlášť záležet, hlavně ať je naprosto přesný, přesný a krásný jako od melganionského kaligrafa. Tak, a teď pryč s ním a další na jeho místo. A třetí. Čtvrtý. Pátý. Kochej se, chlapče. Užívej si to a raduj se, dokud můžeš.

“Pááni!” Návštěvník už zase zářil jako sluníčko - Kreidovi budiž dík. “Hele, to bys asi svedl i jedenáctku, co? Jedenáctý spár…”

“Kdopak ví. Třeba i svedl…”

“Jak, třeba, samozřejmě že jo! Teda on se normálně musí přidělávat na záda, magicky, víš, ale ty, když se stejně umíš takhle tvarovat… Víš vůbec, co se s ním dá provádět, člověče? Skoro nikdo ho tu nemá, můžeš se stát králem Kolbišť široko daleko a…”

“Podívej, kluku… Zatraceně, jak ti mám vlastně říkat?”

“San Dyg Dan…” Domorodec ztišil hlas, rozpačitě zamrkal a poodtáhl se o krok nazpět. “San Dyg Dan Šestispár, no, teď vlastně jenom pěti, ale hned jak…”

“Podívej, San Dyg Dane Jánevímkolikčeho, jestli jsi na to náhodou už zapomněl, prohání se vám tady něco moc a moc škaredého a ani my to nedokážeme zastavit, prozatím. A přitom to zastavit musíme, dřív než se to dostane ven, do říše, a zdevastuje spoustu světů tisíckrát cennějších, než je ta vaše pitomá herna. Nejsem tvůj kašpárek pro legraci. Jsem tu, abych od tebe dostal všechno, co můžeš říct. Znáš svůj kraj. S tou… věcí ses už potkal, sám jsi to přiznal. Tak koukej začít sypat, co víš, a pak si můžeme popovídat o tajtrlíkování. Dělej!”

“No, však právě k tomu jsem se chtěl dostat…” Útlá hruď chytila nový dech a řeč znovu začala nabírat sílu i tempo. “Nevím, co je to… no, probůh, tamto, zač, ale znám ty, kdo vědí. Zrovna jsem s jedním z nich měl utkání a on to na mě přivolal…”

“To už je lepší. Zavedeš mě k němu.”

“Já… to asi nepůjde, promiň. On už je… on hned tam…”

“Rozumím. Tak mě vezmeš za těmi ostatními. Hádám, že trocha pomoci při pomstě kamaráda jim přijde vhod.”

“Probůh, ne, já tam teď nemůžu!” San Dyg Dan se znovu schoulil do klubíčka, pět párů paží ustrašeně obemklo hlavu i trup a vytvořilo dojem důkladně svázaného balíku slámy. “Oni myslí, že jsem to zavinil já, víš, no co by sis myslel ty, když na to dojel ten druhý a já vyvázl? Už tak mě dneska málem utloukli a Zakova kumpanie je v tom určitě podpoří, oni se mě dávno snaží vyřadit z her a znemožnit, pořádně jim to nandavám a…”

“Ďas to sper, tohle je teda práce!” Kolem Alkancova těla zasršel oblak jisker a tentokrát sebou škublo i několik Rengů. “A co když půjdu a vyzvu toho… Zaka, je to jejich šéf, předpokládám, na souboj v Kolbišti? Když ho porazím, měl bych jim stát za to, aby se mnou aspoň promluvili, ne?”

“Samozřejmě, přesně tak, vypráskej ho a můžeš jim poručit, ať vám pomáhají tady s tím, vždyť o tom právě mluvím. Zak má jedenáctý spár, jenom on v celé vesnici, tak tady proti němu nikdo nic nemůže, no, teda spíš vůbec nikdo v kraji, ani přespolní, i když jsem slyšel, že někde na severu je vesnice, kde jsou…”

“Výborně. Hej, náčelníku.” Varkangar pocítil téměř živočišnou úlevu, když nechal nového hosta alespoň na několik vteřin za zády. “Předpokládám, že v táboře mě zatím potřebovat nebudete…”

“Thermadonští po nás teď nepůjdou, to je jasné. Kde jsme my, tam se objeví i jejich slídilové, takže touhle dobou už nejspíš taky vědí, co se tu objevilo. Nebo se o tom co nevidět doslechnou. Budou jen rádi, že si v tom mácháme nos místo nich. A na obranu proti zdejší šlechtě úplně stačí bijci.” Myga Tamp pozdvihl pravici a gestem stejně těžkopádným jako celé jeho tělo pokynul do středu pentagramu. “Jen si zabojuj. Ale dávej na sebe pozor.”

“Dobrá. Tak kluku, kde jsi?”

San Dyg Dan se před ním objevil tak rychle, až se zdálo, jako by vyrostl z podlahy - anebo to bylo prostě jen tím, že po krátkém pozorování Mygy vypadalo rychlé úplně všechno?

“Jsem připravený na první lekci těch vašich nesmyslů. Neboj, neboj, máme prostředky, jak učení zkrátit. Zítra po ránu pro mě bude hračka udělat ostudu třebas tisícovce Zaků jedním vrzem…”

X

Hloučky domorodců před tou obludnou budovou, co snad za dávných časů sloužila velkým mágům a technodějům, dokud tenhle svět ještě něco jako velikost znal, se po něm ohlédly jako jediný muž. S tou směsí strachu a dychtivosti Varkangarovi připomněli - Kreid zachovej! - diváky gladiátorských zápasů doma v alkanských arénách, kde si ani nejzazší řady publika nemohly být jisty, kdo z nich se navečer v krčmě stane šampiónovou sváteční večeří. Mohl by o tom jít povyprávět někomu z těchhle, až se rozejdou ke svým pecím a poduškám, třást rukama vítězům a zvát poražené na džbánek útěchy… Jakpak by se asi tvářili potom?

Zaťal prsty na všech pažích, až měl dojem, že ho navzdory necitlivosti rengského náhradního těla zabolely. Nech si takovéhle nápady na jindy. Jdeš bojovat, abys zachránil říši, jako vždycky. Co na tom, že tenhle boj nebude herojským tažením, ale trapnou šaškárnou? Musí se vybojovat jako každý jiný předtím. Jedinou odměnou ti bude - možná - popleskání po rameni od Mygy Tampa a docela určitě nenávist ze strany vládních míst, jenže možná právě to je nejlepší vysvědčení, jaké teď můžeš dostat.

“Tak je tady někde Thum Nar Zak nebo ne?!” zeptal se znovu, ještě hlasitěji. “Vyleze ten zbabělec sám nebo čeká, až pro něj pošlu kočár s vozatajem?! Nebo si ho snad mám…?!”

“Já jsem Thum Nar Zak.” Ze vrat Kolbiště se vykolébal vysoký muž, nijak zvlášť impozantní, spíš pohublý, křehký a vůbec ne hrozivý. Nebýt jedenáctého spáru, ohyzdného článkovaného údu houpajícího se nad jeho hlavou jako obrácené kyvadlo hodin, jen stěží by šlo uvěřit, že tu stojí vůdce obávané zápasnické skupiny. “Co mi chceš, cizáku?”

“Nejdřív jsem se ti chtěl představit,” zašklebil se Varkangar. “Křupan jako ty těžko bude znát ze Soksomonu víc, než kolik se dá přehlédnout z téhle kupky hnoje. Takže bys mi určitě zbašti pohádku o zemi za oceánem, kde jsou všichni modří jako já… Jenže už jste mě bohužel viděli bloumat mezi naším táborem a vaší vesnicí. Tušíte, co jsem zač, takže představování vynecháme…”

“Tuším, co jsi zač, jistě. Jen bych taky rád tušil, co tě vlastně přivádí. Chceš se pocvičit v boji, nudíš se?”

Nebude zas tak snadné ho vyprovokovat, zaskřípěl Alkanec zuby, když jeho protějšek postoupil o krok blíž a zatím spíš shovívavě než hněvivě obhlédl všechny symboly, které se mu snažil strkat pod nos.

“Klání není válka, Rengu, jen hlupáci ho tak berou. Je to víc umění než měření sil, pokud to míníš vážně. Každý dobrý zápas má duši, podobá se soše, obrazu… A z toho mála, co se sem o vás doneslo, je mi jasné, že Rengové si na hluboké prožitky dvakrát nepotrpí.”

“A nám se zase doneslo, že některé z těch vašich… klání nemají dušičku tak docela jemnocitnou. Spíš jako vrah za závěsem než jako malíř…”

“Vida, tak odtud vane vítr. Ne, tohle u mě nehledejte. Thum Nar Zak je poctivý hráč, ne kat.” Krátká odmlka udeřila do vzduchu kolem jako srdce chrámového zvonu. “Ale jestli vážně tak toužíš mě poznat, jsem ti k ruce třeba hned. Cizozemec jako parťák, to ještě žádné Kolbiště nezažilo.”

Varkangar lehce kývl. Tentokrát jsme připraveni, a to úplně na všechno. Poznám, když začneš přivolávat tu nechutnou věc, a poznám to včas. Vem na to jed, že než stačíš doříct první slůvko zaklínadla, budeme oba pár mil odtud, uprostřed tábora, a na nohou budu stát jenom já. Ty přijdeš k sobě až v kleci a ne dřív, než žaludky bijců stráví poslední sousto křehkého masíčka z tvých krásných uměleckých rukou.

“Dobře. Ale musíš mi slíbit, že po první porážce neutečeš. Tohle musíme zopakovat, člověče, a ne jednou, mockrát to budeme opakovat, po celém Soksomonu se o nás budou prát, víš, co to vůbec znamená?” Thum Nar Zak se otočil k přihlížejícím hloučkům, poprvé od jejich setkání doopravdy nadšený. “Jděte to rozhlásit do vsi, a hněte sebou! Ať všichni všeho nechají a upalují sem! Tohle se poprvé bude dít jenom jednou! Místní proti cizinci z rengské bandy, oba jedenáctispárové! Dnešek vstoupí do dějin a naše vesnice se stane touvesnicí! Tak na co čekáte, běžím!”

Už o hodinu později je vnitřek tubusovité arény uvítal nadšeným řevem několika stovek hrdel, zaplněný do posledního místečka, které pro svůj výkon nepotřeboval některý ze soků. Docela jistě se tu muselo sejít kompletní obyvatelstvo tří, čtyř nejbližších osad a Alkance při pohledu na všechny ty stažené líce, vytřeštěné oči a rozšklebená ústa zaplavila skutečná hrůza a znechucení.

Kdepak alkanské gladiátorské hry, to až tady čeká pravé peklo. Na Alkanu je bojovníkem každý, i vyvažeč městských žump, přežít další den v ulicích znamená bít se se všemi a o všechno. Na zápasy se většina diváků chodí uvolnit, užít si luxusu chvíle, kdy o krk půjde hlavně těm dole, rádi zaplatí za pár minut klidu, úlevy, nadhledu. Tihle přicházejí do svých kolbišť po dnech, týdnech, měsících a letech plahočení na polích, nudy vesnických krčem a prašných návsí a bezmocného plazení před turmiánskými neurvalci. Jen tady se můžou cítit jako chlapi, jako zdravá, hodnotná rasa. A dokud nevylezou z těchhle prapodivných kovových zdí, nedopustí, aby jim kdokoli a cokoli tu směšnou iluzi narušilo.

Na chvíli zavřel oči, soustředil se, než konečně pokynul Thum Nar Zakovi nedočkavě přešlapujícímu jen dva sáhy od něj. Začni, je to na tobě. Ne proto, že vyzyvatel jsem já. Proto, že ty dokážeš v tomhle všem vidět duši, proto.

Vůdce kumpanie jako by se rozhodl už od první vteřiny ukázat, že je hoden své úrovně. Jeho pohyby měly daleko do plebejsky agresivního pózérství San Dyg Dana, byly ladné, téměř taneční, a přesto prodchnuté silou a cílevědomostí, již nebylo radno brát na lehkou váhu. A eleganci nepostrádalo ani to, co se na jeho pokyn vynořilo z cizího rozměru, když se nahoře uprostřed kovové plošiny otevřel průchod.

Jediný kapkovitý bod, na první pohled podobný nerozvinutému poupěti, mnoho strachu nebudil, dokud se nezastavil dva sáhy nad podlahou a nezačal růst do plné velikosti. Podobnost s poupětem nebyla náhodná, nyní se z něj stal květ s plátky dosahujícími od jedné stěny ke druhé, pokrytý úchvatnými vzory v tyrkysové, fialové a světle zelené, zářící kaskádami barevného světla - a ničivý. Varkangar nestačil ani pozdvihnout dlaně a už cítil, jak mu z každé částečky těla odchází síla, aby umocnila tu vtíravě okouzlující podívanou. Jeho paže, trup, smysly i duše samotná ji v klidu a s pokorou odevzdávaly, kousek po kousku, unci za uncí, dokud… dokud…

Bravo, příteli. Opravdu chytré. Tam, kde se nebojuje, kde schází skutečný útok, je účinná obrana hodně obtížná. Ale nemysli, že vyhraješ takhle snadno.

Druhé poupě mělo barvu rudou jako krev a oranžovou jako oheň, a stejně tak i květina, která z něj vzešla. Namísto éterického světla ostny, namísto složitých ornamentů soustředné kružnice bodlin a žahavých vláken, vlastní masožravkám Varkangarova světa. Cosi v Alkancových útrobách na okamžik mrazivě zatrnulo, nejspíš následkem únavy z odčerpané energie, potom už však následovalo jen uspokojení. Tohle je zas moje rostlinka, brachu, alkanská. Jestli na ni chceš jít s kýčem a lacinou podbízivostí, rovnou to zabal. Tahle zná radost jen z čiré vášně. Co jde mimo takovou cestu, to nevnímá, co se neumí bránit se stejně přízemní tvrdostí, to pozře a zahubí.

Rudý oblak obklopil jeho tělo jako štít, únik sil odezněl a vzápětí se dala na útěk i Thum Nar Zakova bytost. Roztřeseně se svinula zpátky do zárodku a zmizela v průchodu jako kapka bláznivého deště padajícího opačným směrem.

Dlouho zavřeno nezůstalo. Jen několik vteřin po odvrácení prvního už se zhora blížil další útočník. Nyní měl podobu tisíce tyrkysových teček, lehkých jako padající vločky a třpytivých jako čerstvě vybroušené démanty. Na Varkangara znovu dolehla studená tíha, honem, honem obnovit síly, zatraceně, tahle hra může být po čertech dlouhá, není možné takhle rychle zvadnout!

Modrozelené body se ve vzduchu shlukly do větších útvarů, znovu nad celou plochou zápasiště, a přihlížející diváci pobledli v jejich světle jako čerstvě odpravené mrtvoly. I jejich výrazy začaly odumírat, líce povisly, oči se pomalu zúžily pod příliš těžkými víčky. Jasně, čekali jste fůru ohně a kraválu, hlupáci, a teď jste znudění, otrávení, že se vůbec nic pořádného neděje. Naštěstí tuhle komedii nehraju pro vás. Budu jenom rád, když se rozprchnete a nebudete mě nutit, abych…

Znudění - anebo vyčerpaní…

Náhlé prozření ho přimrazilo k dlažbě, tentokrát poprvé od začátku střetu věděl naprosto přesně, co je důvodem jeho zděšení. Sepjal paže se symboly, jako by se chystal na protitah - a okamžitě pocítil pařát ledového neskutečna natahující se mu po hrdle. No tak, znělo mu hlavou, dokonči to, spusť kouzlo, dělej, hni sebou, no tak, neotálej už…!

Ty jeden slepý červe! To ty jsi hlupák, a ne oni!

“Dost!” vykřikl, jak nejhlasitěji mohl, na Thum Nar Zaka vlnícího pažemi ve vzduchu. Ty jsi taky dokonalý pitomec, jenže ty na to aspoň máš právo. “Musíme toho nechat, hned! Už ani kouzlíčko, rozumíš?!”

“Vzdáváš to?! Nebuď blázen, Rengu, po prvním kole! Máš přece na víc, ne?!” Jeho domorodý soupeř vrhl do publika sadu okázale triumfálních pohledů, jen dobře skrývané podtóny v hlase dávaly tušit, jak málo by ho takhle kvapná a nezajímavá výhra potěšila. “Lidi, copak jedenáctispár se vzdává?! Rychle, co řekneme tomu srabovi, aby se pochlapil?! Pojďte do toho se mnou, nechceme ještě domů, ne?! Tak honem, co mu řekneme?!”

“Boj! Boj! Bojovat!” Zpočátku nesourodá změť výkřiků se rychle slila do skandování, za jehož jednotnost by se nemuselo stydět žádné thermadonské vojsko.Únava i rozpaky byly tytam, zadupané do dláždění Kolbiště, aspoň na chvíli. “Bo-jo-vat! Bo-jo-vat! Bo-jo-vat!”

K čertu s nimi, s verbeží! Jako blesk se Varkangar vrhl na svého soka, vahou těla i sevřením pěti párů paží ho strhl k zemi a několika dobře mířenými ranami poslal do bezvědomí. Tušil však už, že jeho zásah přišel příliš pozdě - a když tyrkysová záře zmizela, náhle a bez varování, a vystřídal ji zlověstný praskot zhůry, pochopil, že se v ničem nemýlil.

Hodil si omráčeného Thum Nar Zaka přes rameno a rozběhl se k vratům. Naštěstí teď už měl dav jiné starosti než se za ním honit a lynčovat ho pro zbabělost. Obratnými přískoky prokličkoval mezi ječícími Soksomonci až k obvodové stěně, teprve tam si dovolil zastavit a alespoň letmo vzhlédnout na příčinu vypuklé paniky.

Jestli trhliny v předivu Všehomíra, s nimiž se setkali dole ve vsi, připomínaly řezy ostřím nože, pak tady plátno skutečnosti zasáhl a prorazil pořádně velký balvan. To, co viselo přímo nad nimi, bylo široké asi jako bytost-květ z předchozího souboje, tvar mělo zhruba kruhový - nebo to snad byla koule? Nebo ještě úplně jiné těleso s dalšími nepředstavitelnými rozměry? - a ve chvíli, kdy na tom spočinul zrakem, uvnitř právě mizely poslední zbytky žebrované střechy. To ale bylo taky všechno, co o celém výjevu dokázal s jistotou říct. Netušil, jakou měl barvu, netušil, jestli na povrchu něco je nebo se tam prostírá dokonalá nicota, nedokázal říct, jestli vůbec nějaký povrch vidí anebo se dívá do ústí tunelu. Nedokázal říct vůbec nic, třebaže měl celé zjevení přímo před očima. Pokud vůbec něčímbylo, pak to něco muselo být natolik děsivé, že je mysl jednoduše odmítla podrobněji vnímat.

Ve chvíli, kdy se první ze zevlounů začali propadat za zmizelými částmi budovy - ano, propadat bylo správné slovo, i když se řítili směrem vzhůru, v okolí jejich těl se přetáčely i samotné rozměry, nahoře bylo dole a dole nahoře, nebo možná nebylo vůbec nic z toho - Alkanec už na nic nečekal a vzal nohy na ramena.

Rachot trhaných stěn a pokřik za jeho zády pomalu slábly, nezpomalil však, dokud úplně nezanikly v dupotu jeho vlastních nohou a ve vzpomínce na zrychlený dech a zrychlený tep, které opustily jeho tělo, ne však staré instinkty.

Tak už mě přeneste, zatraceně, na co čekáte? Copak jsme se nedomluvili, že se vrátím do plavidla, jak sem to svinstvo jen strčí špičku svého vrahounského prstu? Copak jste neupravili to vaše mizerné přepravní kouzlo, aby tentokrát dokázalo odolat, aby… ?

No jistě. Dokáže odolat špičkám prstů, nic víc jsme zatím nepoznali. Kreid vás zatrať - a hlavně toho smradlavého červa, kvůli kterému tady teď jsem. Ne, toho ne. S ním si to vyřídím sám, hned jak budu zpátky.

Nová vlna rámusu, ještě silnější než všechny předešlé, ho přiměla znovu přidat do kroku, cesta se však stočila, takže se mohl už i ohlédnout - jen aby spatřil, jak se v té cizí věci ztrácejí poslední zbytky Kolbiště i s kusem země a se všemi, kdo se z něj nedokázali dostat včas. Koule-kruh-kdovíco narostla téměř do velikosti samotného návrší a pomalu, majestátně jako neporazitelná bitevní loď se dala do pohybu vzduchem nad krajinu.

Naštěstí opačným směrem, než kudy se hnal on se svým bezvědomým zajatcem.

Prozatím…

X

“Počkej, neblázni, já to fakt nevěděl, věř mi…” San Dyg Dan se poplašeně rozhlédl po Renzích okolo, jako by u nich hledal podporu, zdálo se však, že nikdo z nich nemá chuť příval alkanského hněvu mírnit. Naopak - nenápadně se stáhli ke stěnám chodby, aby svému soukmenovci naznačili, že má volnou ruku. “Jak jsem měl tušit, že to na mě Zakovci nevyvolali schválně?”

“Tak tys to nevěděl, jo? Já poznám hned při svém prvním zápase, jak vás ta stvůra docela prachsprostě využívá, aby se dostala k nám do Všehomíra, a tys to nevěděl?!” Modrá pěst, nyní už zase jen jedna ze dvou a bez magických značek, dopadla na Soksomoncovu tvář jako kovářské kladivo a poslala jej k zemi. Ze zasažených úst a nosu vyrazila stružka šedohnědé krve smíšená s úlomky vyražených zubů. “Přestaň se tu kroutit, červe, a aspoň teď buď trošku chlap. Chtěl ses pomstít protihráčům, na které nemáš, jenom kvůli tomu jsi mě tam nahnal!”

“Já… oni… zesměšňují mě, co jsem přišel do Kolbiště… a kdybyste mě k sobě náhodou nevzali, tak… tak bych…”

“Ty zkurvená špíno!” Tentokrát se Varkangar strefil do břicha, rozmáchlým kopancem poslal chrčícího a sténajícího San Dyg Dana o půldruhého sáhu dál od sebe. “Odveďte mi ho z očí, slyšíte?! Přinesl jsem vám Zaka, ten má aspoň špetku rozumu v palici - s ním mluvte a tady toho si vemte na ty svoje pokusy, k ničemu jinému nám není! A ať při nich trpí jak zvíře, jinak přijdu a postarám se o to sám!”

“Pokusy?” San Dyg Dan se z posledních sil vzepřel na roztřesených pažích. “Jaké pokusy?”

“Pokusy, při kterých zjistíme, jak vás co nejlíp vyhubit! Kvůli tomu jsi tady, co sis myslel, pitomče?! Já tu byl jediný proti a teď toho upřímně lituju! Vážně nezasloužíte nic než vychcípat do posledního!” Alkanec chytil umdlévajícího domorodce, páchnoucího krví a v tuhle chvíli už i dalšími dary útrob, a zdvihl ho tak, aby měl jeho potlučenou tvář proti své vlastní. “Jenže hádám, že jsi nám stejně ušetřil práci! Víš, cos udělal? To, před čím jsi tolik skučel ve vesnici, byl jen vrcholek ledovce! Maličký kousek těla té potvory, víc se sem při vašem nanicovatém zápasu nedostalo. Zato teď je tady celá, bude se krmit vaším světem a růst, dokud ho nespořádá i s omastkem, pak vyrazí dál do Thermadonu, za dalšími, a nezabrání jí v tom možná už vůbec nic. Tak co, už jsi konečně spokojený, dobytku?! Zbavíš se úplně všech soupeřů, i těch, o kterých ani nevíš! Navždycky a dokonale!”

Uvolnil sevření, tlumené žuchnutí těla na podlahu vnímal jen na půl ucha, stejně jako nářek a úpění následující hned po něm. “Já… tohle jsem nechtěl, fakt… Ale vy to nějak zastavíte, žejo? Zastavíte to, jste… jste přece tvrďáci, fakt tvrďáci, ne?”

“Tak za to se zatraceně modli, jestli aspoň to umíš. I když tobě samotnému to může být šumafuk. Jsi mrtvola, rozumíš? Už teď tě žerou červi a hniloba.” Naposledy se sklonil k živoucí trosce choulící se u jeho lýtek. “Napadlo tě už, proč stavíme venku tábor, když máme všechno tady na palubě? Tak já ti to povím. To, co se při našich pokusech děje, jsou fakt nechutný věci a potřebujeme na to hodně hnusný síly, tak hnusný, že by mohly celou kouli zničit. To jen abys věděl, co tě čeká. Tak si ho vemte, já jsem s ním hotový.”

Několik Rengů zajatce pomalu obestoupilo, zjevně vděčných, že někdo tak ochotně polkl hořké sousto za ně a seznámil ho s budoucím osudem. Křik, prosby a nářek se ještě chvíli nesly chodbami, mísily se s výtrysky zvratků, Alkance však už nezajímaly. Tím spíš, že téměř vzápětí dorazil značně zadýchaný posel z pozorovatelny na vrcholku plavidla a výraz jeho tváře dával tušit, že nese zvěsti opravdu důležité.

“Zastavilo se to, náčelníku,” obrátil se vyčerpaný běžec na Mygu Tampa. “Sedí to na pastvinách mezi vesnicemi, nehýbe se, jen občas zhltne něco málo z okolní krajiny, jinak nic. Možná odpočívá, na něco se chystá, nevíme, jak to rozpoznat. A ještě další věc: od jihu, ze sídelního města, se žene pár menších ozbrojených jednotek. Žádní melganionští, jen hrstka Turmiánů, ale i tak…”

“Ovšem, to se dalo čekat, že si to ti blázni celé spojí s námi. Dobrá, připravte bijce, pro jistotu i pár kouzel, tohle vyřídíme raz dva.” Mygův pochmurný hlas dával tušit, že jeho slova jsou jen předehrou k tomu horšímu, co musí říct. “No, a co dál? To stvoření venku, či co to vlastně je, nebude dřímat dlouho. Mám dojem, že právě teď se nabízí jediná a poslední příležitost něco podniknout. Potíž je, že pořád nemáme ani tušení, co…”

“Možná ne tak docela, šupináči.” Varkangar pocítil, jak se na něj překvapeně otáčejí pohledy všech přítomných. “Možná je tu někdo, kdo by nám mohl být platný. Je to šílenost, ale máte snad někdo lepší plán…?”

X

Zdravý rozum napovídal, že uprostřed louky se k nebi tyčí půlkulový útvar šedočerné barvy zhruba o velikosti návrší, na němž stávalo zničené Kolbiště. Jenže zdravý rozum platil tady, v mlází u lesíka, a možná ještě nějakých deset, dvacet sáhů od něj, ale dál? Už v půlce cesty k jejich děsivému cíli se stébla trávy a planých květin začínala svíjet jako klubka hadů a měnit barvu do rudé, žluté a antracitové, která z určitého pohledu byla současně i sněhově bílou. Zem se stáčela do dutých tubusů, ačkoli se současně vůbec nepohnula a cosi Varkangarovi našeptávalo, že kdyby došel až k rozhraní, nic už nebude takové, jaké by mělo být. Ocitne se na okraji propasti beze dna, Soksomon pod jeho nohama už nebude kulatým světem, ale nekonečnou rovinou… Otřásl se a raději se vrátil ke svým společníkům.

Tentokrát nepatřila hlavní role jemu. Ani Finyře, jíž se znovu jaksi nenápadně podařilo vetřít se k nim na vlastní žádost. Oba dva tu byli spíš jen aby chránili svého svěřence před případným turmiánským útokem a on pak navíc ještě kvůli urychlení návratu, ať už bude úspěšný nebo ne. Myga Tamp nepouštěl melganionského přeběhlíka do tak vážného nebezpečí s lehkým srdcem, musel však uznat, že jeho magicky stvořené tělo zaměří přenosový pentagram podstatně rychleji a snáz než kohokoli jiného. Tím nejdůležitějším ovšem stále zůstával jejich třetí druh.

“Tak jak?”

“Nemusíte s sebou přenášet strach z té bytosti, klidně ho umístěte natrvalo mimo své mozky.” Rrablymova hlava se lehce klonila ke straně a pohled směřoval do kmene stromu několik kroků od něj, jeho pozornost však mířila stejným směrem jako ta jejich. “Není to žádný bůh ani ďábel. Jen pochází z míst natolik odlišných od našeho Všehomíra, že je komukoli z nás v zásadě nepochopitelná.”

“Ale ty do ní snad vidíš trochu líp, ne? Při Kreidovi, jestli ani ty nenajdeš cestu, jak ji poslat zpátky k čertu, tak…”

“To jsem přece neřekl, přívale vzteku. Ani já nerozumím její duši, to ale neznamená, že bych nevnímal, kde a kterak zbortila cihly v klenbě naší skutečnosti.”

“No fajn, to už je lepší. Doufám, že všechny díry dokážeš taky zazdít, ty stavaři…”

“Uvidíme. Mohu se o to pokusit.” Rrablym přidřepl na všechny čtyři, hlavu volně svěšenou k zemi. Varkangar už věděl, že takovou polohu rád volí pro odpočinek namísto běžného sedu, jenž nemusí být kvůli liště na zádech vždy bezpečný ani pohodlný. “S dobrým kouzlem zvládnu ledacos. Nyní však do sebe umísti pozor, blíží se nežádoucí vzorec.”

Víc nebylo třeba říkat. Už při posledních slovech se zavlnily houštiny vzdáleného lesního ohybu a vyplivly na dvě desítky po zuby ozbrojených Turmiánů. S mečivým rykem vyrazili plazí vojáci přímo k nim, jako by ani nevnímali, co okupuje louku jen kousek od nich, na bojovně vztyčených čtyřručácích odrazy slunečního svitu, a Varkangar v odpověď protáhl vlastní paži ve zbraň obdobného tvaru a rozměrů. Když však začal sám postupovat pomalými kroky vpřed, pocítil u kolen dotyk Rrablyma, jenž se mu přímo ve své oddechové poloze přesunul do cesty. Gesto vybízející k trpělivosti, jako ruka položená na rameno. Alkanec otráveně vydechl, dokončil alespoň přípravu bojových zaklínadel a mlčky čekal, co se bude dít dál.

Už za pár okamžiků děkoval Kreidovi i všem ostatním bohům, že mu tohohle prazvláštního spolubojovníka seslali.

Běžící válečníci zničehonic na místě zabočili a zamířili obloukem k vetřelci. Nezměnili své úmysly, vlastně se hnali stále stejným směrem, nebo tomu přinejmenším věřili - to sám prostor okolo nich opustil vyjeté stopy známých vlastností. Ve chvíli, kdy velitel jednotky konečně zpozoroval, co a jak, a táhlým výkřikem upozornil své muže, zkrátila se už jejich vzdálenost od kupole na polovinu. Přesto se ihned dali na útěk opačným směrem, jen aby záhy zjistili, že se navzdory všem pravidlům selského rozumu znovu řítí vstříc záhubě. Se zaťatými zuby sledoval Varkangar jejich další a další marné pokusy o záchranu, o únik před nepřítelem, jehož děsivá cizorodá moc brala kuráž i nejstatečnějším - a když se nakonec po doteku s rozhraním změnili v oblak rudé mlhy a jejich řev se vytratil do ztracena, tiše se odvrátil. Takovýhle konec nepřál snad ani jim.

Dlouho se klidu netěšil. Finyra se po jeho boku stačila sotva nadechnout, když se pouhých pět sáhů od nich vyvalilo další družstvo. Osud druhů vojáky ani v nejmenším nezpomalil, dobře věděli, že oni sami poběží mimo lesní úkryt podstatně kratší dobu a k monstru se ani na okamžik nepřiblíží.

Uvědomoval si to však i Rrablym. Do svého bláznivého leteckého stylu přešel rovnou z pokleku, dvakrát prosvištěl sem a tam nad hlavami nepřátel a způsobil jim takový šok, že se mu bez potíží podařilo skolit hned tři z nich, než se kdokoli na cokoli zmohl. Zbylí, roztřesení a zjevně zápolící s obsahem žaludků, se rozdělili na dvě skupiny. První se stáhla nazpět do ochranné náruče stromů a houští, odkud se šipkami a vrhacími noži pokoušela vzdušeného útočníka zasáhnout, druhá s meči a sekerami napadla zbylou rengskou dvojici.

Tentokrát Turmiáni vsadili na větší množství lehkých jednoručních zbraní, takže Varkangar ze své paže vytvaroval středně velký alkanský kotouč. Ozbrojený skočil mezi dva blížící se muže, protáhl předloktí tak, aby dosáhl až za jejich záda, a hezky pohodlně oběma z nečekaného směru přeťal páteř. Odporné, hnusné, zbabělé, jenže tady je v sázce příliš mnoho. Vrhl letmý pohled k Finyře, která už také poslala do pekel jednoho soka, a ustoupil několik kroků směrem na louku. Je to o krk, jasně, ale kdo může vědět, kolik těch šupáků se v keřích ještě schovává a co mají po ruce? Poslední, co by teď přišlo vhod, je četa dalších ještěrek za zády. Však je to jen kousek, jen nezbytně nutný odstup, a hned jak…

Síť černých stuh mu zakryla výhled jako blesk z čistého nebe, tentokrát to byla síť v pravém smyslu, svislá i vodorovná vlákna tvořila pravidelné rozestupy jako vězeňská mříž, kterou dost možná také byla. Bez výstrahy, bez varování - naštěstí v tomhle případě varování nepotřeboval.

“Ke mně, hned!” zařval, jak nejhlasitěji dokázal. Rrablym poletoval dost daleko, ten ovšem nebezpečí dávno rozpoznal sám a už byl na cestě, díky Kreidovi. Finyra se trochu zmateně rozhlédla, i ona však pochopila včas, hbitě uhnula před výpadem svého posledního soupeře a s dlouhým odrazem při zemi proskočila až k Alkancovým nohám.

Sevřel je oba jako nejdražší poklad, každého jednou paží, štěkl naučené zaklínadlo a svět se rozplynul v záblesku nouzového přenosového kouzla…

X

Myga Tamp postával přímo ve dveřích pentagramové místnosti, jako by chtěl osobně dohlížet na to, aby nevstoupil nikdo nepovolaný. Pro Kreidovu svátost, ty jeden zatracený šupináči, ani nevíš, jak rád ten tvůj žulový ksicht vidím! Tentokrát to bylo vážně o fous… Prayna nikde poblíž nezahlédl, ani jinou známou tvář, jen tucet anonymních Rengů s podivně nevlídnými tvářemi. Ale co na tom, tak už to chodí, že těsně po bitce vidí rozbouřené smysly nového soka v každém, kdo se namane nablízku.

“Zdá se, že se vám příliš nedařilo.” Náčelník postoupil blíž a Varkangarovi, aniž věděl proč, z jeho hlasu zatrnulo. Ne, takhle daleko už dozvuky bojů nezacházejí. Leda snad u nováčků, ale u něj? Snad si jeho nové tělo ještě nestačilo navyknout na práci bojovníka… Potěš bůh, pak to tedy bude třeba co nejrychleji napravit!

“Menší nedorozumění s místní armádou, nic vážného. Donutilo nás to k určité…zbrklosti.” Sám nevěděl, proč nasadil tak odměřený tón. “Radši bych nejdřív pořádně vyčistil les, nemůžeš se soustředit na pořádnou práci, když se ti ta sběř motá za zády. Ale Rrablym potíže neměl, zvládne to, nebo snad… a hrome!”

Létající muž ležel na břiše u jeho nohou, pravidelné oddechování ukazovalo, že je naživu, nejevil však nejmenší známky vědomí. Z druhé strany se k němu skláněla stejně překvapená Finyra, pravou dlaní mu opatrně přejížděla po dlouhém zarudlém šrámu táhnoucím se od krku přes záda až téměř k pasu. Roztržená halena na jedné straně splihle visela k zemi, na druhé trčela vzhůru, přilepená k letové liště.

“Někdo z těch dobytků ho nakonec trefil.” Drynfálčina slova zněla nádechem laciného patosu, ale tentokrát už se za nimi skrývaly i skutečné obavy. Ať už byl její vztah k Rrablymovi jakýkoli, v téhle chvíli stál mezi nimi a záhubou dost možná už jen on.

“Nesmysl. Držel jsem ho za ramena, když jsme se přesouvali, neměl tam vůbec nic. A taky by z něj za letu určitě odstřikovala krev, aspoň v malých kapkách, a…”

“Tak se příště dívej líp, Alkanče, nebo nás budeš stát krk všechny,” usadil ho Myga nečekaně ostře. “Musí za ranhojičem, ihned. A jak bude o sobě vědět, poví nám, co zjistil.”

“Chci být u něj,” vyskočila Finyra. “Mohl by potřebovat…”

“To tedy rozhodně nebudeš. Půjdete okamžitě za mříže, oba dva. Za mříže a za pořádný magický štít. Jak mám vědět, že nejste nakaženi chaosem nebo kdovíčím?”

“Stát!” křikl Varkangar, když podmračení Rengové vyrazili splnit příkaz svého vůdce. Skupinka se trochu rozpačitě zastavila a začala si mezi sebou vyměňovat významné pohledy. “Poslechni, šupinatej, vím dávno, co jste za zbabělé červíky, ale tohle už snad vážně přeháníš. Tam venku nečíhá žádný mor, sakra! A kdyby jo, myslíš, že ho zastaví tvoje směšná ochrana?! Viděl jsem tu padat domy, mizet všecka vaše kouzla jako zákusek po večeři! A co Zak, co San Dyg Dan, nevadí ti, že si tu pobíhají a vůbec nikdo je nehlídá? Zatraceně, co to s tebou je, copak ti úplně uhnil mozek?!”

“Nikdo nebude takhle mluvit s náčelníkem, slyšíš?! A už vůbec ne ten, kdo nás zradil a spojuje se s vraždícími monstry!” Myga Tamp hlasitě zadupal, ozvěna stěn podbarvila jeho běsnění hlubokým dunivým hukotem. “Kdepak, vy nepůjdete do šatlavy! Nebudu vás zbůhdarma krmit, když můžete sami být krmením. Rozsekejte ty zrádce, ať se bijci nažerou! A s Rrablymem okamžitě do lazaretu!”

Ozbrojený doprovod znovu vyrazil, tentokrát už s jistotou hodnou válečníků. Teprve v tu chvíli jako by se v Alkancově hlavě rozptýlila dusivá clona. “Ani hnout!” štěkl znovu a vytvořil bojový kotouč se štítem. “Kdo se opováží na mě sáhnout, ten pozná, jak skončili před deseti lety vrahové mojí sestry! Nechte si o tom tady od svého chlebodárce povyprávět, jestli jste ještě neslyšeli, jak jsem jim to dal sežrat!”

“Kdybys byl co k čemu, tvá sestra vůbec zemřít nemusela!” Mygova zuřivost se o něco zklidnila a přešla do jedovatého výsměchu. “Měls ji chránit a ne se mstít. K čemu nám je někdo, kdo umí akorát trestat, bije se, až když je pozdě? Mstitel, pcha! Zabte ho!”

Tak, a je to. Víc není třeba. Zbaven posledních zbytků váhání vrhl se Varkangar k zemi, ještě za letu skrýval zbraně, levicí se zbytkem štítu strhl zmatenou Finyru a přikrčil se i s ní nad nehybným tělem jejich druha. “Magický kryt pro nás tři, a honem,” sykl. “Dej do toho, co zvládneš. Tohohle bláznivého poletuchu musíme uchránit, jinak je konec s námi, s Thermadonem, se vším, rozumíš? Dělej!”

Nerozuměla, ještě ne, naštěstí se ani na nic neptala. Bublina modravé energie okolo nich vytvořila malou oázu klidu s pevnými hranicemi, za nimiž zůstal houfec Rengů prozatím bezmocně stát. Dobrá, první kolo jsme vyhráli. Tím víc musíme teď dát do toho dalšího.

Hned vzápětí zaslechl Drynfálčin přidušený výkřik, když jí zrak konečně padl na Rrablymovu halenu - nepoškozenou a čistou, bez nejmenších stop krve či jakýchkoli jiných známek poranění. “No co koukáš, měli jsme si jenom myslet, že to koupil. Zle s ním bude teprve když ho hodně rychle neprobereme…”

“Ale co vlastně…?”

“Hrome, ženská, to jsi vážně tak tupá? Žádnou sestru jsem nikdy neměl a Myga Tamp to dobře ví. PravýMyga Tamp.” Oči se jí začaly rozšiřovat a líce tuhnout, jak se jeho vlastní děs pomalu přeléval i na ni. “Tohle není naše plavidlo, nepřesunuli jsme se. Nebo aspoň ne tam, kam jsme měli…”

“Proboha…” Letmo střelila pohledem po stále stejně nehybném spolubojovníkovi. “Takže jestli se mu povede dostat Rrablyma do spárů a zjistí, jaké zbraně proti němu má… Nic ho už nezastaví.”

“Přesně tak.” Mužský rod, který Finyra monstru přisoudila, přiměl Varkangara k úsměvu. “Musíme našeho ptáčka lítavého postavit na nohy, dokud jsme s ním sami. Opři se do toho a nešetři ho. Jestli se nám ho nepovede probrat, stejně se ho musíme zbavit.”

“Když se nevrátíme…” Hlasitě polkla a její černá pleť jako by ztratila něco ze své neprůstřelné temnoty. “Když se nevrátíme, poletí Myga na Rrablymův svět? I když mu nestačíme říct, jestli to k něčemu bude?”

“Určitě poletí, znám ho. Ledaže by dřív natrefil na lepší nápad, ale divil bych se… Najme tam někoho dalšího z těchhle cvoků nebo rovnou celý houf a vlítne na to. My se akorát musíme postarat, aby nebylo pozdě.”

Položil dlaně na Rrablymovu šíji a počkal, až jeho společnice přidá své. Nemohl nepostřehnout jistou obřadnost v jejích pohybech, raději zavřel oči, aby ho podobné věci nerušily v soustředění na hlavní úkol. Kouzlo se probilo do utlumené mysli a pak, jako by se chtělo kát za svou prudkost, začalo v širokých obloucích kroužit okolo ní jako válečník před silným protivníkem, a zvažovat, kde a jak nejlíp zasáhnout.

Příkrov cizí moci byl až příliš zřejmý. Nesnažil se skrývat nebo to možná ani nedokázal. Tlačil, dotíral, pokoušel se děsit, zoufale pátral po skrytých slabinách, ale marně. Tam, kde by z většiny jiných thermadonských bytostí, nejtvrdší válečníky nevyjímaje, dávno zbyly jen trosky, Rrablymova duše pouze přijímala zvěst o disonanci vnější skutečnosti, nic víc, nic míň. Odříznuta od zdrojů nemohla z vězení uprchnout, to byl však také jediný úspěch, jakého se jejímu žalářníkovi podařilo dosáhnout. Dokonalý pat, mrtvý bod.

Spojil síly s proudem magie od Finyry, vrstva chaosu se zachvěla a začala praskat sevřením, v němž ji společně stiskli. Netěš se, zrůdo, tentokrát už jsme připravení, aspoň trochu, aspoň na chvíli zpomalit tě dokážeme.Uvězněný duch využil příležitosti, uvolněnými skulinkami se natáhl ven, znovu se zmocnil části prostředků, jež mu nabízela zvláštní stavba Rrablymovy mysli, a začal osvoboditelům vydatně pomáhat. Šatlava se otřásla v základech, začala se propadat někam pryč, až…

Až tu najednou zase byla Rrablymova tvář, nyní ovšem živá, přirozeně uvolněná. Oči hleděly kamsi do stěny, mimo pohledy společníků, ale byly zdravé, vnímající, přítomné.

Tak, to bysme měli. Alkanec s obavami pohlédl na magický štít, poslední věc, která je držela naživu. Postavy venku se čertvíproč pořád ještě nevzdaly podoby jeho rengských druhů, fialově černé svinstvo tryskající jim z paží už si ovšem na nic známého nehrálo a clona se začínala povážlivě chvět.

“Dělej.” Zatřásl ležícím, jako by ho tím vůbec mohl nějak upoutat. “Nezdržuj se ničím, zatraceně, ani s námi ne, všechno už víme. Jestli můžeš něco udělat, cokoliv, tak dělej.”

Nečekal na odpověď, beztak věděl, že by nejspíš žádnou nedostal. Místo toho se otočil k protivníkům, aby uvážil, jestli něco málo může počít taky on.

Zbraně a štíty teď nebyly k ničemu, změnil tedy konce svých paží v několikaúsťové vrhače bojových kouzel - zatraceně, co z nich ale má vlastně vypouštět? Tady nepomůže oheň, mráz, hniloba ani kletby, světské ani magické útoky. Jediné, co dokáže, je zdržovat, hrát o čas. Možná tuhle hru i vyhraje, ale, při Kreidovi, o uspokojení si může nechat jen zdát!

S řevem dravce zavřeného do příliš těsné klece se protočil kolem dokola a poslal ven pořádnou porci toho nejsilnějšího, co měl. Hrome, ještě že Mygu aspoň napadlo udělat ten štít jednosměrný. Falešní Rengové se odporoučeli kousek dál a konečně shodili nadbytečné masky. Rozpadli se na hejno purpurových bodů a pokračovali v tepání do poslední účinné ochrany zajatců. Naštěstí je zatím nenapadlo soustředit útok do jediného místa a štít přetížit, i tak ale bylo zřejmé, že jejich úspěch je jen otázkou několika minut.

Rrablym ležel uprostřed kopule ve stále stejné poloze. Na břiše, ruce a nohy roztažené, tvář s nehybnýma očima a pootevřenými slinícími ústy natočená ke straně. Probůh, snad už jsi to nevzdal, ty jeden pitomče, musíš bojovat, je to už jenom na tobě a já tě k boji doženu, rozumíš, i kdybych tě tu měl zkopat do…

“Říkals, ať se nezdržuju. To bylo moudré.” Hlas od země zazněl překvapivě jasně, pokud ho vůbec něco zastíralo, pak jen neskutečná únava. “Nechtěj po mně teď malichernosti, prosím. Není tu pro ně místo.”

Teprve při pohledu zblízka se ukázalo napětí v Rrablymových očích slepovaných stružkami potu z čela a Varkangar se hryzl do rtu. Jeden by čekal, že se létající Reng zvedne z podlahy, rozhlédne, zaujme něco jako bojový postoj… A přitom na nějaké jiné úrovni, někde, kam zrak nedohlédne, tenhle divný chlapík právě svádí bitvu, vedle níž jsou nejlítější řeže alkanských hrdinů jen siestou při západu slunce. Raději nechal Rrablyma být a vstal sám, aby pokračoval ve vlastní práci.

Svět venku za magickou clonou se opět změnil. Známá kovová chodba byla tatam, namísto ní spočíval teď jejich úkryt na vrcholku rudého kamenného sloupu vysokého snad míli - aspoň se to jako kámen tvářilo a velice přesvědčivě. Varkangar v tiché hrůze polkl, když shlédl po zvrásněném povrchu dolů, do propasti zahalené šerem a převalujícími se mlhami. Nepochyboval, že kdyby se tam vrhl, nedopadl by o nic líp než při skutečném pádu ze skaliska.

Pokud by ho ovšem ještě před dopadem nezachytila do úst a nepozřela Mygova hlava, poslední známý prvek široko daleko. Dvousáhová výška a nekonečně dlouhé hadovité tělo, na něž se napojovala, k důvěrnosti dvakrát nepřispívaly, i tak ale působila uprostřed toho všeho jako oáza, balzám pro duši. Až příliš, jak si Varkangar hned vzápětí uvědomil, když vyrazila proti cloně a s hlasitým kvílením se do ní zabořila jen několik stop od něj. Odpověděl dostatečně včas, zasáhl groteskně pokřivenou tvář dalším silným kouzlem a s trochu rozpačitými pocity sledoval, jak se v záplavě plamenů pomalu rozplývá. Tělo se vzňalo hned po ní, na pár chvil se změnilo v grandiózní ohnivou duhu nad potemnělou krajinou…

A pak se svět v jediné vteřině převrátil.

Líp se to označit nedalo. Kamenné stěny teď mířily vzhůru, takže se ocitli na dně nedohledné šachty. Přesněji spíš na jejím stropě, odkud ho nesmlouvavá síla přitažlivosti zdvihla a mrštila jím spolu s Finyrou a Rrablymem proti jejich vlastní zábraně. Vykřikl, na chvíli ho zaplavila hrůza, že tentokrát na ně cizí monstrum opravdu vyzrálo, štít je však zachytil, zlehka a měkce jako jarní tráva, hmota chráněnců pro něj zjevně znamenala víc než bojová magie. Alkanec s úlevou vydechl a poděkoval za prozíravost neznámým tvůrcům, počítajícím nejspíš s každou možnou nepříjemností.

Zhůry - nebo zdola - se k nim znovu natáhla napodobenina náčelníkovy hlavy, tentokrát protažená do dlouhatánského stébla, z jejíhož konce jako hubice vystupoval jen půl sáhu dlouhý krk. Právě ten se k nim natočil, roztáhl se do zrůdného úsměvu a zasyčel: “Líbí se mi tu. Krásné panenské místo. Mám přání tady kvést.”

“Tak to máš smůlu, my zase moc rádi trháme kytičky, jako jsi ty,” usmál se Varkangar s jistotou, kterou necítil.

“Neutrhnete. Ne až se tisíc stane jedním.” Zrůdné ústí se obrátilo naruby a začalo se přetahovat přes temeno hlavy, na němž spočívalo. “Až se tisíc stane jedním, bude se kvést a kvést a kvést a…”

“Zvadni, pleveli!” Další protiútok naplnil šachtu nažloutlým prachem, spolu s útočníkem se však rozpadl i kamenný val, nakonec i sama drť se vyzářila do nebytí a nezůstalo vůbec nic. Jen skomírající štít a tři ztracení červíci ze ztraceného světa, teď už bez jakékoli známky pevné půdy pod nohama. Nebo třeba i nad hlavou.

To bezmocné čekání doslova rvalo Varkangarovi útroby z těla. Netrpělivě pohlédl na Rrablyma vznášejícího se hlavou dolů kousek po jeho levici. Paže a nohy se Rengovi volně kývaly v prostoru, z uší a úst tryskaly krůpěje krve a tvořily kolem hlavy shluky rudých perel… Kreidovy hnáty, snad už to nemáš za sebou, chlape?!

Natáhl paži a dotkl se druhova čela. Stále bylo teplé, ten prokletý pavouk pořád ještě žil, pořád svazoval vlákna zpřetrhaného přediva Všehomíra, viditelná jenom jemu samotnému, pořád se bil se škůdcem… Ale jak se zdálo, nebyl tím, kdo měl navrch a kdo se blížil ke konečnému vítězství.

Alkanec zaťal zuby. A to jsem si myslel, že po Drynfalu, po zmrzačeném těle a Hnědém ostrově mě už nic horšího potkat nemůže! Teď nejenom že se nemůžu o svůj život rvát, nemůžu se ani dívat, jak se někdo jiný rve za mě, sledovat, jeho boj, fandit mu… Tohle bojiště není uzavřené jen mému ostří, nepustili mě ani do lavic pro obecenstvo. Výhra i porážka budou odtud vypadat skoro stejně, budou mít podobu hroudy masa s otevřenou hubou a troškou krve na tvářích…

V nicotě se cosi zalesklo, pak znovu, silněji, a ještě jednou. Pohlédl tím směrem - a ústa se mu začala roztahovat radostí a úlevou.

Vypadalo to úplně stejně jako ve vesnici pod Kolbištěm. Řady stuh proťaly prostor a páraly ho na cáry, jenže tentokrát tím prostorem bylo samo tělo bestie a vlákna nebyla pochmurně temná ani prázdná. Zářila v nich modř soksomonské oblohy a zeleň trávy a modravá šeď vzdálených lesů a běloba skal na jižním konci louky. Celá ta nádherně známá podoba bytí se řinula z jizev na skomírajícím těle vetřelce, přibývalo jich s každým okamžikem, až…

Když si uvědomil, že leží na zádech na měkké zemi s těžce oddechující Finyrou po boku a pálícím letním sluncem nad hlavou, zjistil, že nemá nejmenší ponětí, jak dlouho už tu vlastně je. Snad ho tak před svým skonem naposledy zasáhla nepřátelská bytost. Skutečně naposledy, po černém útvaru nebylo na pastvině ani památky.

Ani po něm, ani po Rrablymovi.

“Tak co? Myslíš, že tentokrát jsme z toho venku doopravdy?” Drynfálka mu položila dlaň na rameno, jako by se chtěla přesvědčit, že není jen přeludem a nezmizí jí před očima.

“Myslím, že tentokrát jo. Došlo to tak daleko, že bez štítu by bylo ve vteřině po nás. Pochybuju, že by nás to ještě chtělo zkoušet oklamat.” Odmlčel se, nasával sluneční paprsky, na chvíli ho zaplavil pocit, jako by měl zpátky svoji starou živou kůži. “Náš vzdušný bojovník svoji poslední bitku přece jenom vyhrál. Jestli ti na něm moc záleželo, aspoň víš, že neskapal zbytečně.”

Rozpačitě zamrkala, zjevně nevěděla, co říct, a Alkanec se přistihl při návalu škodolibého veselí. “Koukni,” natáhla se nakonec kamsi do trávy, šťastná, že může zaměřit pozornost jiným směrem. “Vypadá to, že nám tu po něm něco zbylo.”

“Zajímavé.” Vzal si od ni malou černou kouli a přehodil ji z ruky do ruky; byla lehká jako pírko, divže ji za letu neodfoukl vítr. “No co, nechat to tu nemůžeme. Však oni už si s tím Mygovi chlapi poradí… Tak jdeme, ne? A pěkně po svých, na přenos už mě pro dnešek nějak přešla chuť…”

X

“Nevím, jestli jsem zrovna nejlepší volba pro takovýhle úkol.” Thum Nar Zak si začal rozpačitě mnout dva páry paží, několikrát se rozhlédl, jako by se pokoušel hádat, kdo mu za tu drzost první setne hlavu, a přidal třetí pár. “Jsem hvězdou Kolbišť, protože být hvězdou čehokoli jiného na Soksomonu prostě taknějak nejde. A upozornit na sebe jsem musel, pokud jsem chtěl… no, radši snad o tom ani nemluvit.”

“Jen mluv,” houkl Myga Tamp suše. “Máme čas. Teď už ano.”

Domorodec odevzdaně pokrčil rameny. “Vlastně mě vždycky táhlo spíš malování, jenže zkuste někam přijít s deskami obrazů. Jediná galerie tady poblíž je v baronském městě a tam vám řeknou, ať malujete výjevy ze zápasů, že nic jiného stejně publikum nepřitáhne. Ale i kdybych ustoupil až takhle daleko, stane se jen to, že moje plátna shnijí v prázdných sálech. Kolbištních scén je všude plno, když nikdo nic jiného nedělá, lidi už to spíš nudí. A živý zápas je stejně zajímavější než napodobenina z mrtvých barev, tak jsem si řekl, proč to nezkusit? Možná to bude požehnání a ne prokletí. Možná jsou právě Kolbiště tím, co může posunout malíře o pořádný kus dál. Rozumějte, nechtěl jsem se účastnit klání, chtěl jsem prostě jen tvořit. Hrát si s barvami, tvary, přidat pohyb, který mi nakonec běžný obraz ani nedovolí. Chtěl jsem oslovit tam, kde je oslovení nejsnadnější a kde to možná ještě nikdo nezkusil.”

Varkangar se znuděně odvrátil. Hlupák, žalostný tupec, co se ostatně jiného dalo čekat? I když, tenhle aspoň po něčem touží, aspoň o něco mu jde a to ho povyšuje na krále. Přinejmenším na krále lidského smetí.

“No, o kytičkářích jste už asi slyšeli, ne? I o tom, jak si jich publikum váží, pokud vůbec nějaké mají. Skončil jsem tak, jak jsem skončil, jinak to nešlo. Nakonec, úspěch mám, oblíbený jsem, tak co, nemůžu chtít všechno, žejo… A moje útoky jsou hezké, barevné, třeba to někoho bude i zajímat a…”

“Náčelníku, máš tady toho druhého.” Ve dveřích se objevil vysoký tmavomodrý Reng v prosté kožené haleně a s dlouhou halapartnou v pravici. “A vypadá to, že má sám celkem naspěch, aby tě viděl…”

“Hrome, Tokropasi, řekl jsem přece až potom. Nevidíš, že máme práci?” Myga tiše vydechl. “Dobrá, když už je tady, sem s ním. Stejně ho vyřídíme raz dva…”

“Cože? Tady tenhle tu pořád je? A proč nešel taky na pokusy?” San Dyg Dan vytřeštil oči, div mu nevylezly z důlků. “Myslíš si, že jseš kdovíco, viď, když jseš jedenáctispár a můžeš mi to natřít v aréně, kdy se ti zamane, ale víš, co ti povím? Já jsem totiž bojoval doopravdy, abys věděl, s opravdickým mečem a opravdickými magickými ohni, jo, bil jsem se jako pravý Reng, tady za náčelníka a za Thermadon, to koukáš, co? A kde jsi byl ty se svým jedenáctým spárem a se svýma…”

“Je to tak, náčelníku, bohužel.” Halapartník si otřel nos a mimoděk se nahrbil, jako by si přál v místnosti vůbec nebýt. “Jak nás dopoledne v táboře přepadl ten baronův oddíl, tenhle blázen sebral pár vrhačů z dílny a než jsme si stačili všimnout, že je pryč… Pane, nečekali jsme od něj něco takového a měli jsme starostí nad hlavu, vždyť to znáte… Ale měl jste ho vidět, pane. Po Turmiánech šel jako drak, upálil jich aspoň pět. Dalo nám fůru práce, abysme ho odtamtud dostali, rval se jak o život.”

Což výjimečně bylo přesně to, co dělal, blesklo Varkangarovi hlavou. A moc dobře o tom věděl.

“Poučte se z toho pro příště. A pro tebe,” kývl Myga na svého druhého zajatce, “mám dobrou zprávu, mládenče. Jsi volný. Budeš žít, ty i tvůj povedený svět.”

Rysy San Dyg Danovy tváře zemdlely, trochu mu poklesla čelist, radost byla zjevně tím posledním, co v něm zpráva vyvolala.

“No co koukáš? Jsme tvrďáci, zvládli jsme to. Už tě nemusíme vozit na druhý konec říše, budeš v bezpečí i pod rodnou střechou…”

“No, já… Já jsem vlastně nechtěl jenom utíkat, víte? Já jsem myslel… chtěl jsem prostě jít s vámi. Jako být Reng, víte?”

Alkanec málem vyprskl smíchy. Mygovo dlouhé, rozvážné mlčení však rychle změnilo veselí v hořkost a nakonec ve zděšení.

Být Reng je, hochu, zatraceně prašivá práce. Neznáš ani zlomek toho, s čím se v ní můžeš setkat. Nemáš představu, co všechno se při ní musí řešit a jak. Jenže tahle šupinatá hora masa, které se tu klaníš jako samotnému Kreidovu zjevení, má bohužel o našich potřebách přehled podstatně lepší.

Přijde chvíle, kdy může být k užitku někdo dost nadšený, aby uposlechl a vykonal cokoli. Dost hloupý, aby ho nenapadlo pochybovat a ptát se. A dost bezcenný, aby ho klan nepostrádal…

“Dobrá,” kývl nakonec náčelník a zvuk toho jediného slůvka potvrdil Varkangarovy nejčernější obavy. “Máš duši bojovníka, kuráž ti taky neschází… Tak tedy vítej mezi nás. Teď se nech odvést za Praynem, poví ti, co a jak dál.”

Hrobové ticho doprovodilo nového člena klanu na cestě z místnosti a jak se zdálo, San Dyg Dan sám byl jediný, kdo ani vzdáleně neporozuměl jeho pravému významu. “A pokud jde o tvé pochyby,” naklonil se Myga zpátky k Thum Nar Zakovi, sotva se dveře nadobro zavřely, ” měl bys vědět, že o tvém poslání jsme ti ještě neřekli to nejdůležitější. Podle toho, cos říkal, by se ti nakonec mohlo celkem zamlouvat…”

X

Řev obecenstva dosáhl takové síly, že se Varkangar rozhodl zatáhnout ušní otvory. Úplně mu stačil pohled na zoufale se šklebícího druha, jemuž byla tahle možnost odepřena. Na chvíli zauvažoval o tom, že se vzdá i očí, dokud se smršť nepřežene.

Kolbiště v sídelním baronském městě bylo asi třikrát větší než jeho zničený bratr a totéž tu vlastně platilo o všech věcěch, co dělaly Soksomon Soksomonem. Několikanásobně vyšší a početnější barabizny. Několikanásobně víc bahna a plevele v ulicích. Několikanásobně větší beznaděj. Několikanásobně silnější vášeň pro zápasy.

Vzadu u východů nedočkavě a snad i trochu rozpačitě přešlapovali turmiánští vojáci. Někteří se snažili ztratit za zády davu, jiní se stejně neobratně pokoušeli předstírat zájem o nadcházející představení. Ani sám baron si v tomhle okamžiku nedovolil Alkanci ublížit a zhatit utkání, na něž se třese celý širý kraj, past měla sklapnout teprve až bude dobojováno - tak si to podle všeho ten bídák aspoň představoval. Pokud od nich ovšem očekával spořádaný odchod vraty Kolbiště, pak nemohlo být pochyb, že šlechtic je v místních podmínkách stejný pitomec jako kmán.

Konečně mu klid v hledišti a pohyb Thum Nar Zakových úst napověděly, že se může znovu zaposlouchat do dění kolem.

“-ště nespatřili, výjimečné a naprosto jedinečné! Jedenáctispár proti jedenáctispárovi, a jeden z těch dvou je navíc cizinec přímo ze srdce Thermadonu! Jste první, kdo uvidí takový zázrak, panstvo, první budete u velkých věcí, vy a tyhle staré zdi! Tak co, srabíku, jdeme do toho?!”

Tak tak. Vzhůru do dalšího velkého podfuku, další kolosální lži. Ale zasloužili by si vůbec tihle něco lepšího? Většina z nich netuší, co se odehrálo jen pár desítek mil odtud, a jestli se snad nějací živí svědci znovu odvážili vydat se na hry, sotva tu kdo mohl přijmout jejich zmatená vyprávění jinak než s výsměchem. No nic, milánkové, tohle budete muset brát vážně. Po čertech vážně.

Vytáhl z vnitřní kapsy černou kouli, dárek na rozloučenou od Rrablyma, nyní doplněnou o síť ocelově stříbrných žil, a krátce ji podržel nad hlavou. Vlastně to s tím prvenstvím a velkými věcmi ani není zas taková lež. Jen trochu jiná podoba pravdy, než si tohle stádo prozatím představuje.

Pak se žíly vyboulily ven, roztáhly do stran a rozkmitaly jako stonky zmítané větrem. Jen se dívejte, užijte si svého divadla. Nabízíme vám ho, i když by tu vlastně vůbec nemuselo být. Tentokrát ne.

Možná některým z vás přijde to, co teď děláme, trochu divné. Zarazíte se, proč můj sok nechystá obranu nebo proč se vůbec neotvírá průchod nahoře ve střeše. Možná někdo z vás vykřikne varování a to se ztratí v jásotu ostatních, ovšem, vždyť s tím vším vlastně počítáme. Konečně už i nám došlo, že hloupost není překážkou. Že je to síla jako každá jiná, jenom je třeba ji správně nasměrovat ke správným cílům.

Naposledy se nad Soksomonem roztáhl příkrov nicoty. Dnes pohltil na několik okamžiků celý povrch, všechny světadíly i ostrovy, třebaže nebyl větší než předmět, co se vejde do dlaní. Síla překrucující zákony času, prostoru i běžné logiky se vrátila, nyní ovšem pouze jako esence spoutaná a přetavená kouzly Rengů. Poslední přísada v dlouho chystaném kouzlu. Vlastně bysme ti měli poděkovat, ty jeden prevíte z pekel. Chtěl jsi tenhle svět pohltit a pohřbít - a nakonec jsi ho zachránil.

Ticho, se kterým se Všehomír znovu ujal vlády, páchlo jako čerstvě otevřený hrob. Nebylo to jen tím, že v návalu šoku zmlkli všichni diváci. Mlčela i samotná budova. Jistě, byl to nesmysl, každý by určitě odpřísáhl, že její stěny ani mříž nahoře ani ten pitomý černý čtverec nikdy žádný zvuk nevydávaly, přesto se zdálo, že skutečné ticho do nich vstoupilo až nyní.

“Co se děje?” zakvílel konečně někdo, jako když rezavý hřebík přejíždí po skle.

“Děje se konec Kolbišť, panstvo!” zahulákal Thum Nar Zak a obecenstvo sebou legračně sjednoceným pohybem trhlo. “Nečekejte na další zápas, nedočkáte se! Už nikdy! Dejte na střechu došky, nastěhujte sem dobytek, jestli chcete, udělejte si tu sýpku na zlé časy, byla by škoda tak skvělé místo nevyužít! A pak jděte a po práci si zpívejte, malujte obrazy, courejte po lesích nebo si pro mě za mě sedněte doma na dvorek a zapusťte kořeny, každopádně utloukejte čas něčím, co nás všecky nebude stát krk! Tak se tu mějte, spáronoši, a vzpomínejte, já na vás taky budu!”

Varkangar obrátil zrak k vojákům u vrat. Těšil se na tenhle pohled od samého začátku. Na zmatek v jejich tvářích a pohybech, až nastane ta poslední událost, jakou by kdokoli z nich a nakonec i sám baron očekával. Ve srovnání s početností a zuřivostí davu zdvíhajícího se z lavic se najednou zdáli bezmocní jako čerstvě vylíhlá ptáčata.

Několik se jich pokusilo s rozlícenými domorodci bojovat, ale nepatrná hrstka ran, kterou se jim podařilo rozdat, nebyla ničím víc než oblázkem hozeným do oceánu. Nakonec se přidali ke svým soudnějším druhům, zmizeli za vraty a čekali, až se měšťané a vesničané postarají o exekuci zápasníků sami.

Nedočkali se. Paprsek bílého světla pohltil dva jedenáctispáry, z nichž jeden byl cizinec ze samého srdce Thermadonu, právě ve chvíli, kdy se po nich užuž natahovaly paže prvních mstitelů. A pak už bylo vidět jen zářící zelený bod na obloze, jak pomalu mizí za horním okrajem mrtvé kovové stěny, možná také do říše mrtvých…

3. Míza a malachit

“Co chceš, abych ti o Alkanu vyprávěl? Jakživ se tam nevrátím a byl bych opravdu moc rád, kdyby ani moji hubu nikdo nenutil se tam vracet.” Varkangar se otráveně posadil na prostě ustlaném loži, jež si podle zvyku svého rodného světa nechal umístit do zadního kouta kajuty - co nejdál od dveří, co nejvíc ve stínu a aspoň ze dvou stran kryté stěnou. “Proč tě to najednou vlastně tak zajímá?”

“Najednou? Vždycky mě to zajímalo.” Finyra pokrčila rameny; zvláštní, že si pro předmět celoživotního zájmu musí hledat odůvodnění tak zdlouhavě. “Jsem bojovník. A který jiný svět v celém Thermadonu patří bojovníkům víc než ta vaše hrouda?”

“Jo, mečem se umíš ohánět slušně, to se ti musí nechat. Ale co znamená být bojovníkem, o tom nevíš nic.” Alkanec se ze zvyku hlasitě nadechl. Plíce si v těle vytvořil naprosto zbytečně, nepotřebovalo je ani v nejmenším, přesto se cítil taknějak jistěji, když cítil vzduch proudící hrdlem, viděl hruď zdvíhat se a klesat… “Mluvíš stejně jako ten pitomec Furnol. Pravý bojovník není tak hrdý na to, co dělá. Bije se, aby přežil. Bije se, protože jinak než s kudlou od krve právo neprosadíš. A když mu boj pomůže, není důvod si ho nevážit, jako si vážíš dobré motyky, co ti okopala pole. Ale vždycky víš, že boj, to je především špína, pěkně smradlavá špína a otravná dřina. Začneš se těšit na každou chvilku, kdy se bez něj můžeš obejít, právě proto, že podobných chvil máš v životě tak málo.”

“Tomu rozumím. Sil není vždycky nadbytek. Jenže…” Drynfálka se odmlčela, jako by zvažovala, zda její další slova nebudou přece jen po tom všem znít hloupě. “Jenže u nás jsi pořád jako v poutech, i kdybys byl mistr všech zbraní, máš svázané ruce - právo, právo, právo… Podívej, jak jsi tam dopadl. A jak jsem dopadla já. Furnol nás ponížil a zadupal oba a naše pověstně spravedlivá justice mu při tom ještě dělala pacholka… Jo, k tomu je dobré to jejich právo a k ničemu jinému. Odzbrojí tě jím a přibijí ke zdi, aby tě syčáci jako Furnol, co by v poctivém souboji neobstáli ani s děckem, mohli tlouct a plivat ti do tváře a smát se, jak ti to nandali, a… Na Alkanu máš jenom svoje paže a svoji zbraň, nikdo a nic ti nebrání je užívat. A když se potom z maduga změníš na občana, tak proto, že sis ten titul vydřel, vybojoval a zasloužil. Jen vlastní vůle a poctivá snaha tě dostanou vzhůru a kdo už občanská práva má, ten je jich taky hoden.”

“Jo, tohle běž vyprávět těm, kdo tu tvoji zbraň ani pořádně neunesou, určitě se ti poděkují. Třeba nedorostlým dětem, které zabijí a snědí dřív, než zdvihnou první dřevěný mečík. Víš, jak je v tomhle věku masíčko lahodné? Já ano.” Pousmál se jejímu zděšenému výrazu; zamaskovala ho stejně rychle, jak se objevil, alkanským smyslům by však stačil i mnohem prchavější náznak. “Ale dejme tomu, že ve zdraví dorosteš a tancovat se všemožnými kuchátky a bouchátky se taky naučíš. Staneš se občanem, získáš možnost vlastnit madugy, povinné podrobit se ti naprosto ve všem, a i jiný občan bude mít přinejmenším oplétačky, když tě podřízne jenom tak za bílého dne na ulici. Získáš pověst dobrého rváče - a co myslíš, že tě čeká dál? Herojské skutky, sláva, bohatství? Jenom dokud jednoho krásného dne nepřijdeš do krčmy na oběd - ovšem, ovšem, já vím, měšec si uhlídáš a vyhneš se hezky obloukem každému, kdo bude vypadat silnější než ty, a budeš za vodou, co? A pak ti šenkýř nasype do jídla jed, protože právě nastal nejlepší čas opravit židli, na které sedíš, a po ruce není nikdo, kdo by se odvážil tě z ní zdvořile vykázat. Anebo tě uspí kořalkou a pěkně ve sklepní kuchyni připraví pečínku pro bohaté hosty, kterým se právě začaly sbíhat sliny na tvoje vycvičená válečnická ramínka. A tak už nakonec ani nikam nechodíš a radši se ožíráš sólově ve svém tmavém baráku bez dveří a oken - opravdu po takovém životě tolik prahneš?

Neplivej na právo, nevíš, co děláš. I kdyby v něm bylo tisíckrát víc červů jako Furnol, pořád je to lepší, než když chybí úplně. Být bojovníkem na sto procent, od tmy do tmy v jednom kuse ve střehu, to tě nakonec unaví a znechutí, čím víc se tomu budeš bránit, tím rychleji. Utečeš z toho při první příležitosti, pokud už se stane ten zázrak, že ji dostaneš, a po zbytek života budeš mít sto chutí každému, kdo se zalíbením pohlédne na meč, tím mečem useknout palici.”

“Nechci se s tebou hádat, ve kterém pekle jsou horší čerti. Vypadá to, že neznám to tvoje o nic víc, než ty znáš mé.” Finyra zavřela oči, černá tvář jako by tím ztratila veškerý výraz, změnila se v pouhou kaňku písařského inkoustu. “Oba ale peklo známe a tím víc si vážíme ráje. I Alkan snad má něco dobrého, ne? Vaše ženy musejí být jako sopky, neříkej, že se jim někdo v říši dokáže vyrovnat.”

“Těžko říct. Nikdy jsem nad tím moc nedumal. Vlastně jsem dodneška nepochopil, proč má většina cizích ras v páření takovou zálibu. Když přijde čas říje a plození mláďat, máme pářiště, tam samozřejmě smějí jen občani a sem tam nějaký výjimečný madug, třeba dobrý gladiátor, jako jsem býval já. Přijdeš, vykonáš, odejdeš, prostě proto, že tělo zavelí, a víc tě to nezajímá. No a když se chceš jen tak ukojit, vybít síly, které zrovna nemáš kam jinam nasměrovat, tak si vyrazíš do města, vyhlídneš si prvního vhodného maduga, no a…”

“Á - ha… Je to hodně zlé?”

“Když ti řeknu, že jsem se zavázal k celibátu v ten samý den, kdy jsem vypadl z Alkanu, bude ti to stačit jako odpověď?”

“To ses tedy rozhodl zatraceně rychle, ty chytráku. Máš před sebou celý Thermadon. Je snad příliš malý, než abys v něm nalezl ženu, která… no, která třeba něco vydrží nebo… nebo, cojávím, pro tebe bude dost zajímavá, abys…”

Dveře kajuty, které po Drynfálčině příchodu čertvíproč zapomněl znovu zajistit, se náhle rozlétly dokořán, dovnitř vpadl uřícený San Dyg Dan - a ještě než překročil práh, stál tváří v tvář Varkangarově pravici protažené až z lůžka a zakončené ostrou čepelí, jejíž hrot se mu nyní houpal jen několik palců od hrdla.

“Hrome, kluku, neříkal jsem ti, že máš zaklepat a zahlásit se, než sem vletíš? Jednou se nezarazím dost rychle…” Alkanec stáhl paži zpět a pomalu vstal. “Co vlastně chceš? Nedali ti ve skladech žádnou práci?”

“Jo, jasně, pan Prayn mi nařídil všecko tam uklidit a urovnat a vycídit, to už jsem dávno udělal, tak teď to mám hlídat. Jenže to, co jsem zaslechl, je pro vás důležité stejně tak jako pro mě, fakt. To jsem si nemohl nechat pro sebe, fakt ne, no vždyť ani vy nejste na palubě zas tak dlouho a…”

“Cojsi zaslechl?”

Mladý Soksomonec maličko zrozpačitěl. “Ehm… mají Rengové nějaký domov?”

“Cože?”

“No, taky mi to přišlo divné, myslel jsem, že žijeme jenom na lodích. A na světech, kde pracujeme, teda samozřejmě, žejo. Jenže právě takhle to pan Prayn povídal, fakt - povídal: tak se ta naše kocábka zas jednou na chvilku vrací domů…”

X

Těžké železné dveře pomalu zaklaply a Jarfaše obklopila dokonalá temnota narušovaná jen strašidelnou hrou nazelenalého světla, které ji mnohem spíš podtrhovalo než zahánělo. Dokud nevkročil sem, skutečnou podstatu tohohle ďábelského místa vlastně neznal. Dávno pochopil, že neprodyšná čerň, vedle níž bledne - doslova - i bezměsíčná noční obloha, děsí jeho věznitele úplně stejně jako jeho samého, zaháněli ji, kde jen mohli. Všechny chodby a sály, všechny podlahy, stěny i stropy, dokonce i v kobkách jako ta jeho, byly pečlivě obloženy kovovými potahy a kamennou dlažbou a v místech, kde maskování z nějakého důvodu scházelo, všichni raději zavírali oči. I nejdrsnější strážci odvraceli pohledy a přidávali do kroku, jakmile objevili třeba jen drobnou mezeru po vypadlém kvádříku. Tahle šachta a jí podobné patřily k několika málo výjimkám, prostorám vyžadujícím trochu jiná pravidla. To nyní představovalo vcelku důvěryhodnou záruku, že ho tu nikdo nebude tajně pozorovat ani ho v nejnevhodnější chvíli nepřekvapí.

Se srdcem až v krku dokráčel Jarfaš k okraji ochozu a nahlédl přes zábradlí do hlubin. Víc než dvě stovky sáhů pod sebou měl jediný zdroj světla chránící před dokonalým zmatkem a pádem do šílenství. Hromady zářících zelených valounů se převalovaly přes sebe jako červi na mršině, s praskotem do sebe narážely, vrhaly blesky nadpřirozené záře vstříc stěnám, jež ji pohlcovaly stejně spolehlivě a stejně lhostejně jako každé jiné světlo, a čekaly. Na něj.

Lišily se od všeho ostatního, s čím se mohl setkat, to mu bylo jasné od prvního okamžiku, kdy je spatřil, a i v jeho záhadně získaných vědomostech pro ně scházelo pojmenování. Sám netušil, proč mu ze všech zelených nerostů, které si vybavoval, připomněly nejvíc právě malachit, ale na tom koneckonců nezáleželo. Jakékoli jiné přirovnání by bylo právě tak směšné a nedokonalé. Ani malachit, ani jiné běžné nerosty nezáří. Neuchovávají v sobě magické síly. A nejsou životně důležité pro ty lumpy, co tu žijí a vládnou.

Zavřel oči, zhluboka se nadechl, vší silou spoutané vůle vyrazil proti proudu času. Do minulosti starší než pár desítek cyklů světla a pološera v cele, k jiným výjevům, než jsou skřípající panty dveří, plesnivá zatuchlost rádobykamenných zdí, hlasité kroky na rádobykamenném dláždění… Nic. Jeho mysl pozřela vzpomínky snad ještě lépe, než ta obludná hmota kolem ničila světlo. Jediné, co nedokázala vymýtit, bylo nejasné tušení jejich přítomnosti.

Vlastně neměl ani ponětí, jestli nějakou minulost má. Je tu tolik jiných, co se zrodili přímo ve vězení, aby se stali otroky. Právě to představovalo možná vůbec hlavní důvod jeho nenávisti. Ostatním osud dopřál alespoň jasno v tom, čím vlastně jsou. Ti, koho sem unesli zvenčí, mají jasný cíl, mají naději, mají čím se hřát během nočního chladu, no a ti druzí, těm zbyl přinejmenším tupý, odevzdaný klid bytostí, které nemají v co doufat, na které nikde nečeká lepší život. On by bral jedno i druhé - a nemá nic z toho.

Jarfaš zaťal zuby, otřel čelo do rukávu. Na tom nezáleží, co máš a co ne. Jediné, co je důležité, je tahle chvíle. Odněkud zleva mu do mysli zavanul proud strachu a bolesti, které - výjimečně - nepocházely od něj. Rychle je odehnal, kdepak, já už ne, tentokrát to bude bolet někoho jiného. A pořádně.

Škodolibě se zasmál, téměř s láskou se natáhl ke svému nákladu a začal jej kus po kusu shazovat dolů do malachitové lázně…

X

“Moji drazí, určitě se ptáte, proč jsem si právě vás nechal předvolat až sem.” Odosobněný patos Mygových slov dával tušit, že se blíží něco opravdu vážného. “Buďte ujištěni, že vím, co dělám. Čeká vás první návštěva rengského přístavu a já mám své důvody, proč vás chci v takové chvíli mít nablízku.”

Varkangar se rozhlédl po ostatních. Kromě Finyry a San Dyg Dana tu stálo ještě okolo tuctu dalších námořníků, které vesměs ani pořádně neznal - nejspíš přišli na palubu až po něm - a jejich různobarevné tváře jako nit náhrdelníku spojoval úžas, posvátná úcta a snad i dobře tajený děs.

Ani jemu samotnému nebylo úplně lehko. Na Melganionu bylo samozřejmě všem jasné, že Rengové musejí mít řadu dobře vybavených pevností, míst, kde staví vá plavidla, shromažďují zásoby a získávají zcela jedinečné suroviny, ale vzhledem k tomu, že většina vysokých říšských činitelů se z pochopitelných důvodů nenamáhala po nich pátrat a spokojila se s občasným demonstrativním pobíjením bezvýznamných klanů, přešla tato skrytá sídla celkem rychle do oblasti legend. Alkance zamrazilo při představě, že až jednou Mygovu posádku opustí a přijde o vzpomínky na ni, znovu se zařadí mezi tyhle lehkověrné pitomce. Jen občas možná, v samém koutku mysli probleskne tušení, že on tam byl, on to viděl, nejasný záblesk prchavý jako sen…

“Pááni, opravdu?” San Dyg Dan rozhodil deseti pažemi, jediný, komu se podařilo zachovat úsměv i jasný zrak. “To jste schovaní v džungli nebo v poušti? Ale kdepak, spíš někde na dně moře, to je asi jistější, žejo?”

“Milý příteli, pátrací kouzla našich nepřátel by nás bez potíží objevila třeba v samém jádru světa. Je pouze jediné místo, kde se můžeme bezpečně skrýt.” Náčelník se odmlčel a pečlivě si přeměřil jednoho po druhém, jako vzácné exponáty v muzeu. “Hádám, že o temné matérii nikdo z vás ještě neslyšel.”

Hrobové ticho potvrdilo, že se nemýlí.

“Sám o ní mnoho nevím, je daleko spíš záležitostí theurgů a jiných čarodějů. Jisté však je, že tvoří protiváhu sluncí a světů, nejen mechanickou, ale i magickou. Slunce vyzařují světlo a magii, temná matérie obojí pohlcuje a přeměňuje, beze zbytku, dokonale. Snad jen plavidla podobná našemu by se sem mohla nešťastnou náhodou zatoulat, ale kdo v celém Thermadonu jich užívá na dlouhé cesty? Jen my a další živly mimo zákon… Ehm, nepředpokládáš, doufám, že ten pán, co jsme ho nechali odvézt tvého kamaráda Zaka do bezpečí, byl hodný strýček převozník.”

Soksomonec zmlkl, tohle už nejspíš bylo příliš velké sousto i pro něj. Mělo ovšem být ještě hůř.

“Další důležitá záležitost, jejíž čas právě nadchází a která se vás bezprostředně týká, je zkouška vaší oddanosti.” Myga Tamp začal přecházet od jednoho novice ke druhému, s každým se na několik dlouhých okamžiků uzavřel do malého osobního světa skrytého před zbytekem Všehomíra. “I když se to naštěstí nestává často, je možné, že mezi nás Melganion nasadil špeha a donašeče. Vy, kdo zde nyní stojíte, jste naším přírůstkem od posledního zastavení v domovském přístavu. Je-li mezi vámi opravdu vyzvědač a právě odesílá nebo už odeslal zvěst o svém objevu, nechť rovnou ví, že se namáhá nadarmo. Jeho zpráva byla či bude pozřena a vstřebána ihned, jakmile opustí plášť našeho plavidla. On sám pak bude odhalen dříve, než dorazíme, a ujišťuji vás, že velice přesvědčivě a jednoznačně.”

Varkangar zavřel oči, v téhle chvíli si vůbec nemohl být jistý, kolik hrdosti by v nich byl schopen udržet. Znovu před ním vypluly na světlo myšlenky, jichž se téměř nepřetržitě děsil od okamžiku, kdy mu je ten mizera před ním tak neurvale nasadil do hlavy.

Mohlo se opravdu stát, že ho do Tampova klanu poslali jako slídila, aniž o tom sám tušil? Co vlastně ví o magii, o jejích možnostech? Pro něj jsou kouzla jen prodloužením silné paže a pevného ostří, nic víc. Blesky, ohně, výboje, užitečné, ale žalostně primitivní legrácky zajišťované těmi nejprostšími zaklínadly, do ničeho jiného zatím neměl nutkání se příliš hrnout. Pokud potřeboval cokoli složitějšího, zkrátka to dostal spolu s batohem rad, jak to obsluhovat, aniž by tomu musel rozumět - jak by mohl vědět, co všechno dokáže vyčarovat takový prohnaný bídák jako Salgarina Wak?

Když ho teď vážně odhalí, čeká ho dokonalá potupa, pranýř, kam si ho už nikdo nepřijde vyzvednout. Stane se symbolem proradnosti pro jednu i pro druhou stranu - díky tomu, že si až příliš vážil cti, než aby se skutečnou proradnost vůbec snažil chápat. Thermadonská říše, jako už tolikrát v jeho životě, znovu překroutí běh událostí ve směšnou parodii - tedy pokud by mnohem víc nevzbuzovala zhnusení a zuřivost.

Zleva k němu dolehlo slabé zasténání a ostrý zápach podobný několikadennímu potu. Novic stojící po Finyřině druhém boku, dlouhán s tmavě modrou pletí a tváří protaženou do špičky, se slabě chvěl, ze šestice otvorů na ramenou mu vycházely bubliny nažloutlého rosolu, jako krůpěje odkapávající ze stropu jeskyně dopadaly na podlahu a rozpouštěly se v nepříjemně čpavou louži.

“To je v pořádku.” Postižený se rozpačitě ušklíbl, když zpozoroval, jak na něm jeden po druhém ulpívají pohledy všech přítomných. “Jsem trochu rozrušený, u naší rasy běžná věc. Asi teď není moc příjemné tu se mnou stát, že ano, radši, když dovolíte, si zalezu do kajuty a počkám, až…”

“Nedělej si starosti. Vydržíme dost.” Myga lehce pokynul pravicí a trojice osobních strážců s rukama na zbraních zatarasila jediný východ ze sálu.

“Dobrá. Samozřejmě. Jak si přejete. Však to za chviličku určitě přejde,” pokýval modrý hlavou, jen vteřinu předtím, než se mu podlomila kolena a zhroutil se přímo do vlastních tělesných výměšků.

“Co civíte? Myslíte, že se mi to líbí? Kam se v Thermadonu hneme, všude nás za tohle vyhazují.” Nikdo další už na nešťastníkova slova neodpověděl a to, jak se zdálo, ho děsilo víc než příval urážek a nadávek. “Čekal jsem, že Rengové mi pomůžou nějakým kouzlem nebo tak, a ne že budu za cirkusovou zrůdičku i u vás! Při Kreidovi, aspoň se mi tak…” Hlasité zakašlání ho přinutilo zmlknout, žlutá kaluž se pokryla rudými skvrnami krve a pomalu, lhostejně je vstřebala.

Mlčení se protahovalo, jako ticho před vynesením rozsudku.

“Zatraceně, tak dobře! Dobře! Zastavte to, proboha, já jsem to takhle vážně nechtěl!” Další stružky krve vytryskly muži z uší, nejspíš právě ohluchl, tím větších sil však jeho projev nabral. “Nic proti vám nemám, přísahám! Podívejte, říše úplně vycucala můj svět, půlka našinců se tam neuživí a ven nemůžeme, když takhle smrdíme, já jsem to musel vzít, jinak bych chcípnul hlady někde v bahenní vesnici! Ale vážně jsem to nechtěl, ani teď nechci, mám vás docela rád, na mou duši! Zastavte to a já s vámi zůstanu jako věrný člen, nejvěrnější, jakého jste kdy měli, do smrti nikomu neřeknu ani…!”

Modrá hlava se s tichým lupnutím rozprskla, střepy kostí a útržky měkčích tkání potřísnily zbylé nováčky jako obludná iniciace. Ani stěny, podlaha a strop však nezůstaly bez poskvrny. Tělo dopadlo na zem, několik okamžiků se ještě škubalo ve smrtelných křečích a vypouštělo další dávky vazkých koulí.

“Trochu jsem vám lhal. Ve skutečnosti sem nějakého podobného pitomce pošlou skoro pokaždé. Na Melganionu je pořád dost šašků, co nám chtějí vybrat hnízdo, bohužel. Sám se divím, že je to ještě baví.” Náčelník sestoupil z trůnu a štítivě posunul mrtvolu špičkou boty. “Jako obvykle, do trezoru, ať si ho prohlídnou mágové. A co se týče vás ostatních - věřte mi, že tentokrát už vás do našich řad vítám opravdu rád…”

X

“Pravdou je, že naše ochrana proti slídilům obnáší ještě spoustu dalších opatření.” Prayn si vykračoval chodbou rengského města s takovou hrdostí a zaujetím pro všechno kolem, jako by to byl spíš on, kdo tu stanul poprvé v životě, a ne skupinka noviců unaveně se táhnoucích za jeho patami. Nadšeně rozhazoval pažemi do všech stran jako komediant na divadle, co chvíli se zastavoval ve zdánlivě zcela nezajímavých zákoutích, která snad pouze jemu samotnému něco říkala, a nejednou ho sami svěřenci museli nenápadně upozorňovat, že by bylo dobré neotálet a pokračovat v cestě. A i když právě nebylo co prohlížet, vždycky bylo aspoň o čem mluvit. “Nějaký čas před cestou do přístavu se s plavidlem pohybujeme náhodně a chaoticky, aby se ztížilo sledování kursu, v dostatečném odstupu od cíle rušíme veškerou magii, která nenese naši pečeť, atakdál… No a kdyby nás přece jen někdo vypátral, můžeme celý přístav snadno přesunout, valoun temné matérie není nic víc než trochu větší plavidlo… Demonstrativní odhalování špehů před příletem je v zásadě třešnička na dortu. Myga si prostě potrpí na zajímavou podívanou.”

“Pravdou je především to, že se nikdo nepředře, aby ty vaše brlohy hledal.” Varkangar se pousmál. Mygovi i Praynovi to muselo být dávno jasné, ale těm, kdo tu teď kráčeli vedle něj, možná ne. “A těch pár nul, co si pořád ještě myslí, že si vaší likvidací v Pilíři Věků polepší, má naštěstí zastaralé prostředky. Pravěká pátrací kouzla, co jsou k ničemu, dokud se nevrátí, a ani sledovat se nedají, živé vyzvědače… A když vás někdo z nich přece jenom najde, smetou se jeho zprávy ze stolu a všichni se mu vysmějí…”

“No a co na tom? Být dost tvrdý na tvrdou práci, které se melganionské panenky štítí, to je nakonec nejjistější ochrana, ne?” Prayn se několikrát protočil kolem své osy a pokynul k malým železným dveřím, tak nenápadným, že bez jeho gesta by je dost možná přešli bez povšimnutí. “Tudy, prosím. Podíváme se na další místo, které k životu Renga neodmyslitelně patří.”

Za prostým průchodem je očekával stejně nezajímavý, lehce zatuchlý tunel bez ozdob a osvětlení. Jeho strnulé ticho se zdálo pohlcovat vše - snad jim chtělo umocnit poslední okamžiky klidu, než dorazí k prostorám na opačné straně a nadobro o něj přijdou.

Hluk a pronikavý puch staré slámy, nevětraného vzduchu a nemytých těl Varkangara v první chvíli málem poslaly k zemi. Ne že by se snad v podobném prostředí mnohokrát neocitl a že by ho nečekal i tady, jen zkrátka nepředpokládal, že právě sem je povedou tak brzy.

“Bijci? Tady?” San Dyg Dan odskočil od jedné z mříží jen pár okamžiků předtím, než jí zevnitř začala lomcovat dvě stvoření se zamaštěnou rudou srstí, tak zuřivě, že i Prayn se raději vzdálil. “Copak je nenabíráte přímo do lodí? A jenom tolik, co potřebujete?”

“Myslíš, že by to bylo rozumné?” Mygův společník zatěkal očima po svých svěřencích, jako by odhadoval, kolika z nich musí záležitost natolik zjevnou vůbec vysvětlovat. “Když už objevíme rasu opravdu dobrou jako zdroj bijců, byla by škoda omezovat se na jedno nebo několik plavidel. Nezapomínej, že jde o národy skrznaskrz prachšpatné, které leckdy beze zbytku hubíme - přitom na jediné kouli nemůže být mnoho bijců stejné rasy, hrozilo by to organizovanou vzpourou. Tady máme mnohem lepší prostředky na ochranu a mnohem víc místa na jejich oddělení. Pokud je zrovna nepřipouštíme na chov jako tyhle dva hezouny…”

“Na chov?” Tentokrát se skoro současně se Soksomoncem ozvala i Finyra.

“Jistě, proč ne? Po vycucnutí rozumu už nemají daleko ke zvířatům a jejich dětičky nás většinou berou bez výhrad jako pány. Neznají svůj domov, nemají kam utíkat a vlastně se jim ani moc nechce. Jsou spolehlivější a v boji výkonnější než odchycenci.”

Varkangar se aspoň zpovzdálí pokusil nahlédnout běsnícímu páru do očí. Neviděl z nich mnoho, dlouhé vlasy je téměř dokonale skryly, dal by však krk za to, že v nich není nic než tupá krvelačnost vlastní všem nedobrovolným obráncům rengských tábořišť. Ovšem, nic jiného tam být ani nemůže.

Nesmí.

Dokud jim stínal hlavy a páral břicha ve službách melganionských pořádkových služeb, bylo celkem snadné vnímat je jako jednolitou masu zabijáckých zrůd, tak proč ne teď? Není důležité vědět, kolik je mezi nimi San Dyg Danů a Zaků a Tartumů. Tvorů, co se provinili jen svojí postradatelností, zrozením ve špatnou dobu na špatném místě nebo tím, že se odvážili Rengům - případně někomu jinému - ve slabé chvilce věnovat špetku důvěry…

“Taky je proháníme fantomovými komnatami aspoň dvakrát denně, aby nám miláčci nezlenivěli.” Prayn provedl několik symbolických výpadů k okolním klecím, bezmocnému hněvu jejich obyvatel se už zase jen smál. “Však počkejte, uvidíte sami. Jinak, když už jsme u komnat, mimo výcvik jsou vám volně k ruce, když si bude chtít někdo zavzpomínat na domov nebo tak. Ale k tomu až později…”

“Aha, takže támhleti zrovna cvičí, žejo?” Soksomonec kývl hlavou dopředu, do míst, kde uprostřed řady hustě obydlených kotců jako díry po vypadlých zubech trčely dva prázdné.

Varkangar pohlédl stejným směrem a zamračil se. Zrak ti slouží dobře, kluku, možná líp než nám, ale rozum ani za mák. Nevidíš snad to zasmrádlé maso ve žlabech? Muselo by být cítit na sto honů, kdyby tady puch nešel úplně ze všeho. A co ta zakalená voda v napajedlech? Už se na ní začíná dělat zelený a modrý povlak. Kdepak, tady už nájemníci scházejí aspoň tři dny a s jejich odchodem se zatraceně nepočítalo. Divné, vážně divné. Možná skapali při tom výcviku, čerti vědí, jak moc tam dostávají do těla - ale copak to by Rengy šokovalo tolik, aby zapomněli obstarat jejich bydlení a rozdělit žrádlo mezi ostatní?

“Jistě. Samozřejmě. Skoro pořád někdo cvičí.” Praynův hlas viditelně ochladl a zabarvil se prazvláštním odstínem naznačujícím, že jakékoli další otázky by znamenaly jen mrhání silami. “Pojďte, zavedu vás na příjemnější místa. Teď teprv poznáte, co znamená užívat si rengského přístavu.”

Po několika dalších minutách chůze opustili labyrint těsných průchodů a vydýchaných komnat, vystoupali do rozměrného zdobeného sálu s okny, za nimiž prosvítalo cosi až podezřele podobného obyčejné městské ulici - a jakmile prošli dveřmi, tentokrát dřevěnými jen se skromným kováním, pochopili, že zdání neklamalo.

Obří dutina, v níž se ocitli, mohla měřit napříč kolem dvou mil a na první pohled bylo zřejmé, že by ji stavitelé neváhali ještě mnohonásobně zvětšit, kdyby to při rozměrech valounu temné matérie bylo možné. Zápal a nadšení, s nímž využili každičkou píď, tomu jasně nasvědčovaly.

Co nebylo pokryto nezbytnými polnostmi, se ježilo paláci, věžemi a parky, ale jakými! Bílý mramor, záplavy skla, zlacené báně a členité střechy, ty byly základním rysem všeho, třebaže se tu bez velkého plánování střídaly stavební slohy tuctů thermadonských světů a ještě mnohé další, zrozené nejspíš jen z tajných snů svých tvůrců.

Sem ukrývali nepříjemnou prací udeptaní Rengové ty části svých duší, které toužily po přepychu, hojnosti a klidné, bezstarostné harmonii. Tady, kde je nikdo nemohl zničit ani obrátit proti nim, jim dopřávali vytrysknout naplno. Uprostřed prostoru, napůl ztracený v síti nosníků a lan, spočíval planoucí kulovitý útvar a zaléval celý ten zázrak pokojným namodralým světlem.

“Pravá hlína, panstvo. Navážejí ji rovnou na pláty magické ochrany.” Mygův pobočník zálibně prohrábl všema rukama kyprou zeminu pod jedním z malých stromků lemujících dláždění, na okamžik se zdálo, že v ní snad začne rýt i nosem. “Teď byste měli mít pár hodin pro sebe, ale je tady toho tolik… Hádám, že průvodce se vám ještě chviličku bude hodit, nebo ne?”

Několik noviců souhlasně zabručelo, zbytku skupiny včetně Varkangara to nejspíš bylo vcelku jedno.

Vyrazili širokou třídou vlevo, směrem k masivní šestiboké pyramidě obklopené několikastupňovým věncem teras s květinami, vysokými jehličnany a složitě tvarovanými kopečky fontán. Temný pruh výztuhy vyrůstající uprostřed náměstí za ní se zničehonic na samém úpatí rozzářil, soustředil světlo do obrovského klubka a to pak bleskově vyrazilo vzhůru a zmizelo v nadhlavníku, pohlceno modravým sluncem.

“Jen žádný strach, nemají oči všude a nezírají na všecko.” Prayn si všiml Alkancova zdviženého pohledu a jak se zdálo, tentokrát poněkud přecenil jeho důvtip. “Nějak ale musejí vydávat rozkazy, přijímat zprávy. A jak jinak, když z toho svého brlohu snad ani nevylezou? No, vždyť to znáš, ne? Víš sám, jaký pozor si dává Myga, a vezmi si, co je proti náčelníkům celého přístavu.”

“Hádám, že tihle mají nahnáno daleko víc z vlastních lidí než z Pilíře Věků, co? Tam spíš chodí leštit kliky…”

“K podobným dohadům se těžko mohu vyjádřit. Hvězdný hrad se s námi příliš často nestýká.” Prayn se ujistil, že jeho vyhýbavá odpověď aspoň pro tuto chvíli uspokojila zbytek nováčků, teprve potom se naklonil k Varkangarovi tak, aby ho slyšel jen on. “Prosím tě, odpusť si už konečně ty svoje manýry, ano? Bojujeme za věci, které mají smysl. Chráníme Thermadon. A cokoli nám umožňuje naše poslání plnit, je dobré, pro nás. O co ti vlastně jde, chlape? Rozvrátit všecko a všude, za každou cenu?”

Z druhé strany se přitočila Finyra, jak se zdálo, i ona měla něco na srdci. “Opatrní, to asi budou, to jistě… Ale kdyby je přece jenom někdo… nebo něco… ehm, bude to taky znamenat, že půjdeme k čertu s nimi?”

“Nemyslím.” Prayn se zamračil a odvrátil tvář; těžko poznat, do jaké míry své odpovědi skutečně věřil. “Tady nejsme na lodi. Zabij náčelníka přístavu a nezískáš vůbec nic, tím spíš ne jeho místo nebo vliv. Navíc, hrad je daleko líp zajištěný. Ne, vážně si nemyslím, že by v tomhle případě pojistka měla…”

Zezadu se ozval výkřik, neskutečný a nemístný jako kupka hnoje v katedrále, odrazil se od stěn a podivně rychle odezněl.

Přesněji řečeno přešel do třaslavého úpění z úst mladého novice, který se teď choulil u zdi obklopený zaraženými druhy, chvěl se až po konečky prstů, ruce sepjaté pod bradou, rubínové oči slepě zírající do prázdna půl sáhu nad zemí. Pohledy okolostojících pomalu tvrdly; možná je tu další špeh, slídil s ochranou tak dokonalou, že teprve tady byla prolomena. Jen Prayn se nedal tak snadno zmást - anebo snad měl jasnější představu o tom, co se děje?

“Pane… někdo tady je!” vyrazil ze sebe konečně nešťastník. “Někdo, koho není vidět, víte, my… my někdy takové věci vnímáme, démony, bloudící duše a tak…”

“Napadl tě?” Pobočník Mygy Tampa už doslova hořel zvědavostí. Až příliš špatně skrývanou zvědavostí. “Nějaká kletba, temné zaklínadlo?”

“Kdepak, nic takového, spíš… spíš varování, pane. Nebo snad prosba o pomoc, prostě jak jste hrábl do té hlíny, začalo to růst a sílit a pak to najednou…”

“Pak co?”

“Já… nevím, zmizelo to moc rychle, zašlo to vyčerpáním, nejspíš, hádám… Pane, to nemohl být démon, cítil jsem spíš zmatenost než zlo, mátlo to vlastně i mě, já… já už vůbec nic nevím…”

“K čertu s tebou! Tak vstávej a nezdržuj - a příště dávej větší pozor. Jestli nějaké příště vůbec bude…”

“Třeba se mi to jenom zdálo, pane, i to se stává…” Rudooký začal na stále ještě vratkých nohou poskakovat od jednoho ke druhému, jako by se chtěl každému zvlášť omluvit, že pošpinil krásu rengského města, pokazil kouzlo, jaké se dalo prožít jen při jeho první návštěvě. Lítost však přišla příliš pozdě.

Skupinka pokračovala v cestě, jen hovor utichl, zraky vychladly, pohyby zmalátněly a na všechno začaly pomalu sedat závěje prachu…

X

Okrově zbarvený písek arény, nasáklý krví stovek zvířat a ještě většího množství gladiátorů, studil pod podrážkami bot, jeho částečky zvířené větrem hořkly v ústech a pálily v plicích. Masa diváků se zdvíhala na všech stranách snad až k obloze, řady a řady rudých těl, nejspolehlivější hráz proti každému zaváhání, pochybám, neochotě. Už jen příval křiku, jímž tyhle davy odměňovaly vítězství, by dokázal splašit smečku bahenních dumbogů. Domorodí diváci se v něm vyžívali, neplýtvali jím však nadarmo, na to jim byly zvuky boje až příliš drahé. Nepřerušovaný hlahol a povyk vydávaly jen skupinky mimoalkanských bab a poseroutků až úplně nahoře na oddělených ochozech. Těch ovšem naštěstí nikdy nepřicházelo moc, aspoň ve srovnání s místními.

“Nechť je život očištěn od falše a hniloby!” Hlas uvaděče vznášejícího se na plochém modravém disku vysoko nad arénou se rozléhal do všech stran, stejně jako potyčky dole zesilovaný nejlepšími kouzly z domácích zdrojů. “Nechť síla s chytrostí zvítězí a vše, co je nehodné života, nechť je ubito a sežráno! Kamení ke krvi, krev ke kame- !”

“Ale ale! Neříkal tady někdo, že o Alkanu nechce nadosmrti ani slyšet?” Stále ještě vratká vize se rozpadla na závoj barevných skvrn, rozplynula se a zmizela, zůstaly zase jen holé šedivé stěny fantomové komnaty. Pouze čepel Varkangarovy paže stále zářila jako klenot - nejspíš právě díky té záři a díky tomu, že ji ještě za letu stihl nepatrně ohnout, podařilo se Finyře uskočit včas a zabránit nejhoršímu.

“Kreidova noho, to se vám všem vážně tak moc chce zdechnout? Varoval jsem už toho desetirukého pitomce, ať na mě nebafe ze zálohy jako lupič! Tahle legrácka pracuje trochu rychleji než nějaký mizerný meč, co se musí tahat z pochvy a vyvažovat!” Odmlčel se a hned, jak se z ostří znovu stala dlaň, položil dosud nataženou paži Drynfálce na rameno. “A na rozdíl od desetirukého pitomce u tebe by mě to i upřímně mrzelo.”

“Má mi to lichotit?” Podezřívavě se zamračila. “Jestli to myslíš tak vážně jako nechuť ke svému světu, tak…”

“Myslím to smrtelně vážně. Obojí. Tady pro tohle divadlo mám svoje důvody, hned dva a ani z jednoho mi není dobře. Za prvé - tohle!” Natáhl Finyře až před obličej zaťatou pravici, tak hbitě, až mimoděk ucukla v očekávání dalšího nechtěného útoku. “Řekla bys, že jsem radostí bez sebe, jak jsem na tom vydělal, co? Rychlost a síla skoro neomezená, navíc mě nikdo nemůže udusit, utopit, odzbrojit ani vyhladovět… Jo, kdybych se s tímhle mohl předvádět jen v bitkách, líbal bych Mygovi vděčností i zadek, jenže já takhle musím být pořád, rozumíš? Pořád! Když se v noci probudím a místo své špinavé upocené kůže uvidím tenhle modrý hnus, mám chuť vyrvat si srdce z prsou, jenže ani to nemůžu! Co na tom, že jsem si zařídil bolesti při zranění, co na tom, že teď mám i dech, i když ho vůbec nepotřebuju? Stejně si připadám jako jedna z těch pitomých otrockých věcí, co se nechají vyvolávat kdejakým magickým břídilem, přičarují zlato nebo zakroutí krkem zlému bráchovi, pak řeknou `čest vám sloužit, pane` a vyšumí zpátky do pekel. Kreid je mi svědkem, že mám sto chutí nechat se radši přesunout do těla toho nejvychrtlejšího chcípáka v celém Thermadonu, než strávit další den v tomhle!”

Její tvář se ze všech sil snažila působit soucitně, údiv a šok ale viditelně přebíjely jakékoli jiné pocity. “A ten druhý důvod?”

“No… ten bych si radši ještě pár dní nechal uležet. Dost na tomhle jednom…”

“Prosím, jak chceš. Každopádně tohle místo budeš brzo muset vyklidit, chystá se tu něco mimořádného.” Naklonila se k němu blíž, jako by se bála, že i temná matérie může mít uši. “Tam v té chodbě mezi bijci, viděls ty prázdné klece, že ano? Zdá se, že nám Prayn lhal. Ti, co v nich žili, neodešli na výcvik. Zemřeli, přímo tam uvnitř.”

“Skvělý postřeh. Díky za zprávu, taky už mě to napadlo…”

“Počkej, to není všechno. Povídá se, že ten, co je zabil… no, že je to někdo moc divný. Neznají vůbec jeho rasu, thermadonštinu neovládal a i když mu ji načarovali do hlavy, stejně se odmítá s kýmkoli bavit. A taky se povídá, že ho našli uspaného a bez paměti ve schránce mezi hvězdami, že ho k nám poslal jeden klan, ale bez vysvětlení, protože všichni z toho klanu zmizeli… Víc nevím, nikdo o tom nechce mluvit…”

“Hmm, to mi přijde jako hodně hloupě vymyšlená fáma. Který z nich to vlastně měl být?”

“Žádný, už tam nebyl… Původně ho tedy strčili mezi bijce, mysleli, že tam zapadne a nikdo se nebude zbytečně vyptávat, než se to vyřeší. Ale pak, když se stalo tamto… Prostě kde je teď, to už vědí jen náčelníci přístavu. Ale prý z něj chtějí něco dostat právě tady, vytvořit mu rodný svět nebo tak něco… A všichni ostatní budou muset pryč, než to skončí.”

“K čertu s tím, kvůli nějakýmu šupákovi! Jako kdyby byl první, kdo oddělal pár nul… Kolik času ještě mám?”

Spiklenecky se usmála. “Dost, abysme si spolu mohli zaválčit v alkanské aréně.”

“Cože?”

“Tedy… myslím samozřejmě spolu jako spojenci, že ano…”

“Nevíš, co obnáší alkanský boj. Prohra znamená smrt a sežrání, vítězství je schůdek na cestě od madugských okovů k občanství. Každé mávnutí meče je příslibem svobody, jestli se chceš jenom pobavit nebo se předvádět, jdi radši střílet lekany do skal.”

“Hezky ti to natloukli do té tvé lysé makovice… Ale dobře, beru tě za slovo, půjdeme lovit zvířátka. Předveď nějakou potvoru, ze které občana nikdy neudělají, a já ti zase ukážu, že celý Thermadon se nebojí vašich vyceněných zubů a nabroušených jazyků!”

“Jazyk ti věřím už teď - tak teda ukaž i ty zuby.” Uprostřed komnaty se znovu ve vzduchu vytvořilo mlžnaté klubko kouzla, spolu se vzduchem také proniklo do dvou myslí a najednou tu znovu byl kruh arény s tisícovkami vyčkávajících Alkanců, železitým pachem udupaného zkrvaveného písku a tentokrát už i s víc než důstojným protivníkem.

Z opačného konce si to proti nim vykračoval výjimečně urostlý pouštní gurul. Rozvážně, důstojně kolébal homolovitým tělem bez hlavy na čtyřech sloupovitých nohou, šestice spárů rozmístěných do věnce okolo celého trupu spolu s očima a zubatými tlamami se komíhala do rytmu kroků, stejně jako trs dlouhých tenkých chapadel na samém vrcholku kužele. Chceš potvoru, máš ji mít. Žádný dravecký břídil s jedním úspěšným lovem na deset pokusů. Pouště Alkanu jsou proklatě neoblíbeným místem pro život a když už se příležitost získat potravu jednou naskytne, musí být využita naplno a beze zbytku.

“Na támhleto pozor,” kývl Varkangar k nevinně vyhlížejícím vlnícím se chapadlům. “Spousta nováčků na ně zapomíná, soustředí se na svalnatější a ostřejší a uřvanější místa, dokud nedostanou do zad otrávený bodec. Až ochrneš na celé tělo a ta ostřejší místa tě hezky zaživa zbodnou k obědu, bude pozdě si stěžovat. Tady snad nechcípneš doopravdy, ale myslím, že ani tak by se ti to moc nelíbilo, co?”

Zvíře zůstalo stát nějakých deset sáhů od nich a zaujalo první - v divočině obvykle nejúspěšnější - ze svých klamavých poloh; dosedlo na zem, tlapy i pařáty přimklo co nejtěsněji k tělu, oči i chřtány zavřené, stonky chapadel volně splývající k zemi. U nezkušených pouštních tvorů tak mohlo se svou dlouhou hnědavě zelenou srstí snadno vytvořit dojem travnatého pahorku s trsem křovin nahoře - a mnohem dřív, než stihli pochopit, že na těchhle stéblech hlad neutiší, ocitli se v dosahu ochromujících ostnů a sami se stali potravou.

Varkangar s Finyrou po boku, pečlivě napodobující každý jeho pohyb, se doplížil na samu hranici nebezpečného pásma, meč připravený k jediné rozhodující ráně. V obyčejném alkanském těle se všemi jeho nedokonalostmi a slabinami se v první chvíli cítil zoufale neobratný, staré dovednosti se mu však naštěstí dostatečně rychle vrátily. Vystřelenému chapadlu uhnul elegantní otočkou, ještě v pohybu ťal a skrze proud krve tryskající z odseknutého konce zkontroloval Drynfálku. I ona zneškodnila to své, čerti vědí, jak se jí to podařilo, ale díky Kreidovi za to. Však tohle je teprve začátek.

Gurul si přestal hrát na šťavnatou pastvinu, koneckonců aréna ho musela naučit, že takhle se úspěchu nedopracuje, a jakmile utichlo uznalé rámusení obecenstva, nasadil novou taktiku. Znovu se postavil na nohy a s uširvoucím vřeštěním začal pobíhat sem a tam. Při své robustnosti těžko mohl být kdovíjak rychlý, ve žhavých pustinách s nedostatkem potravy i vody ovšem honěná tak jako tak nepřicházela v úvahu. Vyhlédnutá kořist se mnohem častěji snažila skrýt mezi kameny, splynout s okolím, a zatímco v šoku hleděla na rozšklebené tlamy a kmitající pařáty, některé z nenápadně vyhlížejících chapadel jí nepozorovaně proniklo za záda a bodnutím do šíje lov ukončilo.

Zkušení válečníci však znamenali mnohem větší výzvu než hlady polomrtvá pouštní havěť. Ve chvíli, kdy útočník přišel o další dvě ze svých chapadel, zapomněl úplně na loveckou rozvážnost a změnil se v zuřící hromadu masa, zubů a drápů, toužící už jen a jen po pomstě. Hromadu takřka nepřemožitelnou - proniknout mezi pařáty bylo nemožné a i kdyby se to snad někomu podařilo, zjistil by, že prostý meč či kotouč si o gurulovu zrohovatělou kůži otupí, aniž by ji vážněji poškodil. Pro nezasvěcence bylo po boji, zbývalo jen pobíhání do naprostého úmoru a pak potupná smrt ve zvířecím žaludku.

Ne tak pro Finyru. S mečem zasunutým za opasek sama vyběhla netvorovi vstříc, dvěma dlouhými skoky překonala zbylou vzdálenost a než po ní mohl hmátnout některou ze svých končetin, vrhla se mu mezi rozkročenýma nohama rovnou pod trup.

Gurul zakřičel tak strašlivě, že snad ani publikum by ho v té chvíli nedokázalo přehlušit, kdyby ovšem neztichlo v napjatém očekávání, a ve stínu pod tělem se začala šířit rudohnědá kaluž, příliš hustá, než aby ji písek dokázal vstřebat. Když se hora svalů znovu dala do pohybu, nebyl to už útočný výpad ani klamavé strašení, ale pouhá agónie, bolestivý zmatek. V plném běhu narazila přímo do kamenné ohrady zápasiště, jednou, podruhé, potřetí, jako by překážku ani nevnímala, vazká tmavá strouha značkující každý její krok se začala měnit v další louži. Tribuny hlasitě vyjádřily obdiv.

Z první kalužiny se pomalu zvedla k nepoznání olepená postava, s vítězně vztyčenou bradou dokráčela zpátky k Varkangarovi a ten se znechuceně odvrátil. Kreid zachovej, to mizerné magické tělo má přece jen i pár dalších vymožeností kromě bojových. Například schopnost zablokovat čich taky může leckdy přijít k užitku.

“Každé zvíře, které potřebuje žrát, musí taky kálet, ne?” Drynfálka si otřela aspoň obličej, aby lépe vynikl její vyčerpaný, úlevný úsměv. “A takové místo je vždycky zranitelné…”

“Mohl tě zasednout, nebála ses?”

“A zarazit si překážku hloub do těla? Kdepak, to by žádný tvor se zdravými instinkty neudělal.” Radostně zakřepčila, až cákance hnědé kaše odletovaly do všech stran. “Tak co? Přijmeš mě do svého světa a dáme si něco dalšího?”

“Kdyby se volilo podle žaludku, mohla bys na Alkanu být i Držitelkou.” Varkangar se trochu křečovitě zasmál. “Fajn. Ale to svinstvo hned odčaruj, jinak před tebou všecko živé uteče bez boje…”

Otevřela ústa, aby něco řekla, snad ostrého, snad souhlasného, než ale stačila vypravit slovo, písek arény se jim zachvěl pod nohama a do uší proniklo vzdálené zadunění. Slabé a přitom podivně mrazivé tím, jak do tohohle místa nezapadalo. Drynfálka se ohlédla po gurulovi, pořád ještě doufala, že původce objeví v něm, netvor však pokračoval v předsmrtném tanci a horečná prostota jeho běsnění najednou vypadala jako špatný vtip.

“To nebylo odtud, že ne?” Tu jedinou tichou, téměř zašeptanou větu z jejích úst by nepřehlušilo ani diváctvo všech zápasišť, co jich na Alkanu je.

Zavrtěl hlavou. “Druhé kolo se odkládá. Honem!”

Když se tlumený otřes ozval znovu, stáli už zase v mrtvolném přítmí prázdné fantomové komnaty - tentokrát ladilo s prostředím dokonale, na účinku mu to ovšem nijak neubralo, spíš naopak. Vrhli po sobě letmý pohled a vyrazili za zvukem.

Jak se řítili chodbami směrem ke středové dutině, potkávali další a další zburcované zvědavce. Několik nových úderů provázely výkřiky houstnoucího davu a ten poslední, silný tak, že dobré polovině běžců podrazil nohy, už přivál i oblak prachu a odnesl poslední naděje, že všechno bude jen nějaké hloupé nedorozumění. Na to, co spatřili po výstupu na vnitřní povrch, je ovšem nemohlo připravit vůbec nic.

V místech, kde ještě při jejich nedávné návštěvě stál jeden z nejkrásnějších a nejhonosnějších paláců malého rengského světa, se jako vyražená díra v lebce černal odporný kráter. V samém jeho středu trůnil roztříštěný zelený kámen, pokroucené zbytky lodních chodeb trčely z mramorových sutin jako hnáty umrlců. Co nezvládl samotný náraz plavidla, to dokončila uvolněná magie. Vazké krůpěje z kulového obalu stékaly po zbytcích zdí, míza roněná čerstvě pokáceným staletým stromem.

“Hodně pitomý konec jednoho klanu,” odvážil se Varkangar konečně utrousit. “Doufejme, že to nebyli naši, ale Myga s Praynem by takhle nikdy neztroskotali.”

“Kdepak ztroskotání…” Finyra pohřebně pomalým gestem kývla kamsi vzhůru. “Podívej se támhle…”

Druhá koule se řítila od ústí přístavního doku ke shluku budov na opačné straně dutiny a i na téměř dvoumílovou vzdálenost bylo patrné, že se nechystá k mírumilovnému přistání. Kámen v jejím středu žhnul jako maják, rychlost neklesala, jak se koráb kvapem blížil k prvním vysokým věžím - naopak, ve chvíli, kdy změnil směr a vyrazil přímo proti jedné z nich, zdálo se, že tempo letu ještě nepatrně narostlo.

Střet jej na okamžik zpomalil, ale ještě dřív, než se úlomky zdiva střetly se zemí, ničitel se už zase naplno hnal proti novému cíli. Plavidlo bez újmy přestálo i druhý, i třetí úder, jak ovšem neznámý kormidelník pokračoval ve svém díle, magický štít rychle slábl a chystal se ponechat osazenstvo uvnitř stejné pohromě jako jejich předchůdce.

“Copak se tam všichni zbláznili?” Varkangar se rozhlédl kolem a přes hlavy šokovaných přihlížejících teprve teď postřehl, že i v blízkosti první zničené lodi je několik budov více či méně pobořených. Jak jinak, všecky ty rány před konečnou havárií těžko byly čestnými salvami na šlechtické parádě. “Ještě že jim aspoň vyřadili zbraně…”

“Možná, možná jim přeskočilo, ale dvěma celým posádkám naráz? A jestli jsou to záškodníci, podle čeho vybírají? Víš, něco mi tu pořád nesedí…”

“Tak to jsme dva. A doufám, že nezůstane jen u nás… Co vlastně dělají ti šupáci tam nahoře? Tak mocní domácí páni a jen se dívají, jak jim pár grázlíků roztlouká okna? Máš recht, nedává to smysl, ani takhle málo ne…”

Koule konečně dospěla ke svému konci, rozbila se o cosi, co připomínalo nažloutlou cukrovou homoli otočenou špicí dolů, další spáleniště, další potoky mízy… Na tu dálku to vypadalo jako rozstříknutí dešťové krůpěje na dláždění - nebo spíš kapky vitriolu leptající díru do mistrovského plátna - na přítomné však celá událost nezapůsobila o nic míň, než kdyby se odehrála přímo po jejich boku.

“Nějak se nám tu věci, co nedávají smysl, začínají množit, nemyslíš?” Instinkt Alkance přinutil naklonit se k Finyře blíž, zlehka a nenápadně, a s dalšími slovy přejít do šepotu. “Bylo by dobře začít si dělat jasno aspoň v některých…”

X

“Vždyť už jsem říkal Praynovi, jen se mi to zdálo. Vážně!” Cr’X’Tegg - ještě teď otírali z obličejů a hrudí sliny, kterými je pokryl, když se jim tímhle jménem představil - vrhl nešťastný pohled z jednoho na druhého, jako by uvažoval, u koho z nich se spíš dovolá slitování. Nebo jestli vůbec u některého. “Podívejte, doma jsem jednou naplano burcoval desetkrát za noc, a to jenom proto, že jsme se se švagrem zfackovali kvůli pár pytlům mouky. Co je to proti životu mezi Rengy? Pořád je tu tolik nových věcí, ze kterých mi jde hlava kolem… Občas mám dojem, že brzo začnu vidět démona i sám v sobě!”

“Ták? A támhleto se nám taky jenom zdá? Pro nás všecky je to jenom pitomý sen, co?” Varkangar mávl pravicí směrem k troskám po dopoledním neštěstí. Většina Rengů, kteří měli v tuhle dobu volno, se stáhla právě tam, okolní ulice zely prázdnotou. Pryč byl smích z parků i opilecké vyřvávání z putyk, jen tu a tam se proplížila osamělá postavička, nevšímavá, zamlklá, sama podobná duchům. Tohle bylo něco docela jiného než potíže tam venku. Tam byli na smrt a ničení zvyklí, dokonce i ve vlastních řadách. Tam se nacházeli na území říše, která jim ochranu oplácela vyvržením a nenávistí. Každý z nich si byl vědom, že kdykoli může dostat ránu do hrudi od nepřítele právě tak jako do zad od těch, koho se zavázali před nepřítelem bránit. Teď jim ale někdo zaútočil na místo, odkud čerpali sílu pro všechno ostatní, na jediné zázemí a jediné potěšení, jaké ve svých páchnoucích, věčně ohrožených životech měli. Nebylo jediného z těch otrlých tvorů, od zkušených lodních vůdců až po vyplašené poskoky, kdo by se v tomhle okamžiku necítil, jako by mu vyrvali duši z těla a hodili ji do něčeho ještě mnohem odpornějšího, než z čeho se vyrábějí pláště jejich plavidel.

“A ty myslíš, že to má něco společného? Pro Kreidovu milost, to je přece úplná…”

Modrá pěst srazila Cr’X’Tegga přímo k Finyřiným nohám. Drynfálka ho trochu štítivě odkopla a postavila se se založenýma rukama vedle Varkangara, aby nemohlo být nejmenších pochyb, na čí straně stojí. “Přesvědč nás, že je to nesmysl. Dřív odtud nepůjdeš, rozumíš?”

“Dobře, dobře, ale…” Jejich ne zcela dobrovolný společník se po čtyřech odplížil stranou, až k pruhu hlíny se stromy lemujícími cestu. “No, prostě se to ozvalo zrovna když Prayn stál tady a rozplýval se nad tou hlínou, mohlo by to mít význam…”

Varkangar otráveně vydechl a přesunul se na označené místo. “Fajn, budu se ti rozplývat nad hlínou. Ještě něco potřebuješ, abys přestal žvanit a pustil se do práce?”

Cr’X’Tegg pokrčil rameny, zavřel oči - pravděpodobně spíš proto, aby se nemusel dívat na ně, než kvůli soustředění - paže složil do klína a splynul se stíny. Mrtvolná nehybnost ulice ho pohltila a přijala za svého se samozřejmostí, jaká vnějšímu pozorovateli až naháněla hrůzu.

“Ano!” Výkřik tentokrát nepřinesl leknutí, ale spíš úlevu. “Ano, je to tady! Mám ho!”

“Výborně. Tak se ho hezky zeptej, co je zač a kdopak nám ho sem přivolal.”

Krátká odmlka, tentokrát provázená skutečným soustředěním. “Ne, není přivolaný… on říká… on je… je tady spíš uvězněný…”

“Podívejme. Takže zajatec? Nebo bijec? Proč o něm nikdo neví?”

“Kdepak, ne takovýhle vězeň… to jeho duch nemůže odejít, on… on býval strážcem tady u kotců, donedávna. Ten, koho měl hlídat, se jednoho dne pokusil utéct, chytili ho celkem rychle, ale pár vojáků se mu předtím podařilo poslat k čertu… Tenhle byl mezi nimi a teď nemůže pryč…”

Varkangarovi se na jazyk užuž drala otázka, jestli je uprchlík totožný s tajemným nalezencem z mezihvězdné schrány, potom ho však napadla jiná důležitá věc: “Jsou tady další takoví jako on? Další z těch zabitých stráží?”

“Ano, prý ano. Občas se mu ozývají, jenom nejasně, vzdáleně…”

“A co mrtví z těch dvou lodí? Ty by měl vidět líp, ne?”

“Nevím… snad… Jenže tyhle duše tu nejsou.”

Tak rychlé a jednoznačné odmítnutí Alkance zarazilo. “Počkat, pár mizerných hlídačů tu zůstane strašit, možná do posledního, a ze dvou obrovských posádek vůbec nikdo? Jak to, sakra?”

“Je to tak. Určitě tady nejsou, nemůžou, protože…”

“Hej, tak tady jste! To jsem rád, už jsem se bál, že vás nenajdu.” Zpoza rohu nejbližšího stavení se vynořil San Dyg Dan a zamířil k nim, deseti útlými pažemi mával do všech stran, až připomínal strom zmítaný vichřicí. “Musíte hned se mnou, oba, no, teda vlastně asi spíš všichni tři…”

“Zatraceně, zahrab se někam do země, než tě tam pošlu sám!” Varkangar vztekle udeřil pěstí o dlažbu. “Řešíme tady dost vážnou záležitost, tak si chvíli hraj bez nás, jasný?! Padej!”

“No, já bych vás teda hrozně rád nechal dělat, co si přejete, fakt, jenže mi řekli, ať vás vytáhnu odkudkoli a přivedu, protože je to přímý rozkaz, dostaneme nějaký společný úkol a přišlo to až odtamtud,” zamával Soksomonec k umělému slunci nad jejich hlavami.

“Že by zrovna tam neměli na práci nic lepšího než krátit nováčkům dlouhou chvíli?” Varkangar zavrtěl hlavou, pár vteřin mu trvalo, než se znovu otočil k Cr’X’Teggovi. “Honem, cos to říkal, dokonči to. Proč tu nemůžou být ti ztroskotaní?”

“Nevím, kamaráde, vážně ne. Už nic necítím, možná až zase bude čas a klid a…”

“Kreid tě zatrať! Nemysli si ale, že se z toho vyvlíkneš, jdeme sem zpátky, jak to jenom půjde. A ty,” probodl pohledem už dost netrpělivého San Dyg Dana, “ty si pamatuj, že jestli je to zas nějaký tvůj trik, jak nás zatáhnout do nesmyslů, utrhnu ti všecky ruce a každou zvlášť tě zfackuju dokulata, hezky jednou po druhé… Tak kam že to vlastně máme jít?”

X

San Dyg Danovy paže měly toho dne zůstat nepoškozené. Místo nich se však brzy objevila spousta jiných tělesných částí, které měl Varkangar sto chutí zpřerážet a rozdrtit.

Čelní místa ve frontě na jeho pomyslný popravčí špalek patřila tvářím a šíjím mužů zásahové jednotky, především ale jejich veliteli, neskutečně rozložitému chlapovi se svaly natolik pevnými, že při pohybu nadouvaly i plátovou zbroj, zato očima a ústy téměř mizejícími v pohoří tukových záhybů. I když tahle nádrž napružené matérie dost možná o Alkanu nikdy neslyšela, byla téměř ukázkovým ztělesněním všeho, kvůli čemu si svůj rodný svět zhnusil.

“Tak teda dát křest nováčkům, jó?” zaprskala mu přímo pod nos - čich ho naštěstí už pouhé přiblížení k čekající bandě přinutilo zrušit. “A jako těmhle, jó? Tadytomu nedonošenýmu ouchcapkovi odpravím všech deset hnátů svýma dvěma, tohle průhledný modrý nic rozfoukám… A dokonce ženská, no teda! Co s nima, chlapi? Mohli by nám cestou vysbírat červíky ze sucharů a za odměnu si na nich můžou pošmakovat, teda na těch červíkách myslím! Cóóó?!”

“No, u tý baby bych věděl, jak ji zaškolit. Ale vypadá, že to stejně dávno nepotřebuje!” Bojovník na kraji řady si obdivně zatleskal dlouhýma plachtovitýma ušima a jeho druzi spustili nový příval jásavého smíchu.

“Asi tu došlo k nějakému omylu.” Finyra s předstíranou vážností pokývala hlavou a lehce přejela prsty po jílci svého meče. “Řekli nám, že se tu máme připojit ke skupině elitních válečníků a spolu s nimi dopadnout uprchlého vězně. Ne že budeme eskortovat tlupu bijců do klecí. Pojďte, pánové, někam je zavřeme a půjdeme se radši ještě přeptat…”

Velitel halasně odfoukl, zařval jako raněný býk, sáhl po zbrani - a než se jí stačil dotknout, strnul v sevření prodloužené Varkangarovy pravice ovinuté okolo hrdla a s dvojicí hrotů výmluvně namířených na široké nozdry.

“To by stačilo, křupane. Teď se hezky koukejte na své služebně mladší bratry začít usmívat, zvlášť když je mezi nimi dáma. A kudlu si šetři na uprchlíka, stejně by ti tady k ničemu nebyla. Ty máš svaly, já mám čáry - a zatraceně dobré, to si…”

Nikdy si nevzpomněl, co se stalo v následujících několika vteřinách. Jako by ho sám Kreid udeřil božským kyjem a vymazal z hlavy i nejmenší jiskřičku vědomí. Když znovu začal vnímat, kde je a kým je, ležel na dláždění, paži jako by měl pod několikatunovým blokem žuly a družstvo nad ním se už zase ostošest chechtalo. Z posledních sil potlačil bolestivé vyjeknutí.

“Nebyl to špatnej pokus, mládenečku,” kopl ho desátník se zjevným zalíbením do boku. “Jenže, víš, jak bych to řekl, náčelníci přístavu jsou trošku vyšší šarže než blbí loďáci. A taknějak počítají s tím, že venku se budou fajnový hračky rozdávat kdejakýmu troubovi, co zrovna přijde na palubu…”

Varkangarovi se zoufale motala hlava, myšlenky mu až příliš ovládla směsice nevěřícného zmatku, nevolnosti a otupělého vyčerpání, než aby měl chuť a sílu na další odpor. S obrovským sebezapřením se postavil - neuniklo mu, že už jen za to si od několika členů družstva vysloužil obdivné zamručení - a s velmi těžce předstíranou nenuceností opřený o zeď čekal, co bude dál.

“Ani náčelníci ale nemůžou mít oči všude, co? V dlaních držej světy a prach jim padá mezi prstama - nebo je to písek, co jim padá? No nic, takhle nějak to říkají. A na ten prach nebo písek mají nás, správný chlapy, a my ho pro ně co? Zameteme! A kdo by nám v tom snad chtěl… Počkat!” Velitel shlédl na veliký tmavozelený drahokam v náramku, jenž se zničehonic rozzářil, zaváhání mu z očí zmizelo tak rychle, že docela dobře mohlo být jen odrazem té podivné nepříjemné záře. “Tak, pánové, je to tady. Už nám ho našli, no kam se taky v týhle hraboší díře dá utíkat, néé? Hoďte sebou, do večeře ho máme. A stejně mi od začátku vrtá palicí, jaká stvůra to dokáže sama vyřídit dvě klece bijců i s hlídačema - až ho lapnem, osobně ho zmáčknu a vyzpovídám…”

Silnice je zavedla k labyrintu úzkých uliček, jejichž jediným účelem jako by byla snaha nechat pocestné co nejdéle bloudit, a skrz park až ke kráteru obsazenému truchlícími. Zásahová jednotka se ani teď nenechávala vyvést z míry. Bojovníci si rozmazávali průhlednou kaši ze zničené koule po tvářích a holých lýtkách, s kuckavým pokřikem ji po sobě házeli a plivali a když se ji jeden z nich pokusil nacpat do pusy Rengovi dusícímu slzy nad pečlivě vyrovnanou hromádkou kostí, všiml si Varkangar, že všichni nováčci svorně zvolnili krok, vzdálili se a nenápadně odvrátili zrak.

I zbořeniště však brzy nechali za sebou a přiblížili se k jednomu z nosníků umělého slunce. Zářící klubka nepřestávala po celý den putovat oběma směry, na něm i na všech ostatních, tepající náklady magického jasu, jež zdaleka nesloužily pouze k předávání zpráv.

Bylo to mnohem pohodlnější než přenos jakoukoli, i tou nejpřepychovější říšskou Branou. Žádná oblaka jisker, jen tiché rozplynutí, bohužel tak krátké, že než si je stačil naplno uvědomit, nebyly už víc než vzpomínkou. Zůstaly jen budovy, co během vteřiny změnily velikost, tvar, barvu i počet, a mrazivé tušení, že zásoba příjemných prožitků je nadlouho vyčerpaná.

Jedna dobrá věc však přece jen zůstala - úleva v pravé paži, z níž se vytratily i poslední zbytky přetrvávající bolesti…

X

Když ho v jedné tiché uličce konečně spatřili na vlastní oči, tváře všech přítomných naplnilo překvapení a rozpaky. V té chvíli poprvé a naposledy vypadali jako dobře sehraná jednotka.

Ovšemže se jejich obrazy tvora schopného vítězit nad rengskými bijci i strážci a dělat těžkou hlavu samotným přístavním náčelníkům pravděpodobně dost lišily.

Vojáci si nejspíš představovali něco, co dokáže nahlížet do podkroví patrových budov a nemusí přitom ani stát na špičkách. Něco, co s sebou táhne vrchovatý náklad svalů, kostěných pancířů, rohů, drápů a zubů a možná ještě plivajícího oheň či jed - na víc jim obrazotvornost sotva vystačila.

Novici si docela dobře mohli představovat kreaturu podobnou některému z vojáků. I sám Varkangar navzdory všemu, co už v thermadonských službách viděl a zažil, se však připravoval na osobu schopnou křičet do světa, co je zač. Jakkoli skryté ty výkřiky mohly být.

Ano, lišili se ve svých očekáváních, dokonale se shodli jen na tom, co nečekali.

Nečekali, že se před nimi zpoza haldy odpadků vynoří mužík sotva pět stop vysoký, s nahrbenými zády a kůží stejně vybledle žlutou jako jeho obnošený oděv. Že se velikýma očima plaše rozhlédne do stran a při pohledu na blížící se skupinu ztuhne, sepne neozbrojené ruce, jako by se modlil o zázrak, co se docela určitě nestane… Alkanec ze všech sil zapátral po stopách klamu skrytého za nevinnou slupkou - marně. Pokud to opravdu byla maska, pak byla natolik dokonalá, že se takřka rovnala přirozenosti.

“Hej, co nám to dali za šunt? Tohle přece není on.” Bojovníci souhlasně rozkývali hlavy, aby podpořili druha zjevně hovořícího za všechny. “Chlapi, nemáte někdo lepší kouzlo na…?”

“Tenhle přístav má nejlepší čáry, jaký mezi Rengama seženeš. A nechtěj, abych to ostatním předved na tvý palici!” Desátník teatrálně mávl na zbytek svého družstva. “Heleďte, nebuďte pitomci. Všici jste ho určili jako chlápka, co ho máme doručit starým, a každej jste dostali kouzlo trochu jiný, přece. A když nám hodili na krk nováčky na zaučení, tak je snad jasný od začátku, že to bude houby řež, ne? Čerti vědí, jak to s těma bijcema bylo. Víte co? Necháme ho našim učedníkům - já si teda kvůli takovýmuhle hnoji nebudu celej večír místo chlastu pucovat meč…”

“Nebylo by od věci si s ním promluvit.” Při vzpomínce na třeštící paži se Varkangar s vypětím sil donutil k uctivému tónu. “Něco mi říká, že se můžeme dozvědět spoustu…”

“Řek jsem, že je váš, tak je váš, i s chlupama. Dělejte si, co chcete. Jestli vám to udělá radost, běžte si třeba zatancovat dupáka, aspoň se zasmějeme. Akorát ho neuhopsejte k smrti, musíme ho přinýst v takovým stavu, aby ho starý dokázali tam nahoře probrat. Tak jedu! My se postaráme o čumily, všecky je odtáhneme do putyky, aby nám tu nezevlovali, cóó, chlapi?”

Varkangar pokynul nováčkům, aby se drželi dál i oni a v případě nejvyšší nutnosti se raději nechali pozvat na nějaký ten korbel, a s rukama pozdviženýma do výše ramen zamířil k uprchlíkovi. Jestli mě už zahlédl, jak si měním dlaň na meč nebo kotouč, právě jsem ze sebe udělal výstavního mamlase, uvědomil si. Ale nějak se nakonec začít musí a jestli má tenhle chudák vážně v rukávu nějaký svinský trik, je vždycky lepší poslat na něj někoho, kdo sám ještě nevyložil všecky karty na stůl.

Prozatím se však zdálo, že zakrslý chlapík si toho kromě strachu a slepé zuřivosti moc nenese. Jakmile postřehl blížícího se Alkance, rozběhl se a znovu skočil do smetí, jako by si už teď byl jistý, že soupeřova hrdost a štítivost jsou jedinými slabinami, které může využít ve svůj prospěch. “Co chcete?” štěkl a zkusmo hodil hrst čehosi hnědého, co se s hlasitým plesknutím rozstříklo po dlažbě pár stop od cíle. Netrefil - nebo trefit ani nechtěl?

“Pro začátek třeba osvobodit jednoho přítele, kterého jsi zabil,” usmál se Varkangar. “Jeho duch odtud nemůže a nikdo nevíme proč. Co kdybys byl od té lásky a místo splašků po mně mrsknul nějakou tou radou?”

“Nedostanete ho odtud.” V hlase neznámého zazněla neskrývaná zlomyslnost a pomstychtivost. “Ani ty ostatní.”

“Ne? A pročpak?”

“A proč byste je taky odtud měli dostávat? Přece sem patří, ne snad?” Cizinec se zdvihl z hromady, najednou působil cílevědomě a majestátně, navzdory zjevu, navzdory zápachu. Jako vtělení nějakého hodně zvrhlého podsvětního démona. Výborně, tak prvotní bariéra je, zdá se, prolomena. “Tohle byla jejich půda, stali se Rengy, protože se jim to líbilo, sami se rozhodli. Chodili si po chodbách před kobkami sem a tam, možná se nudili, možná nadávali, ale při každém kroku věděli, proč ho dělají! A taky věděli, odkud přišli, jaký svět to opustili, aby se mohli zavřít v tomhle blbým černým balvanu! To já nevím, kam patřím, jenom docela určitě ne sem, a musím tu tvrdnout! Nejsou na tom hůř než já, oni aspoň zůstali u svých!”

“Bijci na tom jsouhůř. A taky jsi je zabíjel…”

“Jdi se bodnout, nebudu se s tebou handrkovat! Celý tohle doupě si zaslouží roztlouct na prach! Rozmetat, vymazat, a taky bych to udělal, kdybych mohl!” Kdepak démon. Jen zoufalec, zlomená troska, co právě ztrácí poslední zbytky soudnosti. “Stejně jste všichni banda vytlemených dobytků, syčáků, co by…!”

“Cos to řek, ty chcípáku smradlavá?!” Desátník tasil meč s takovou hbitostí, jako by celému přístavu skutečně šlo o život, jeho jílec svíral tak pevně, až mu celá ruka po zápěstí zbledla. “Chlapi, tohle si necháme líbit?! Má zůstat živej, ale posekat mu hnáty a zmalovat držku nám přece nikdo nezakázal!”

Jednotka souhlasně zařvala a vyrazila. Nováčci byli rázem zapomenuti, stejně jako zaklínadla schopná kohokoli během okamžiku zkrotit. Žlutý chlapík zkoprněl, jako by mu teprve teď došlo, co vlastně řekl a provedl - dost možná to ani nemělo daleko k pravdě - otočil se, vyklopýtal z úkrytu, přeběhl ulici a zmizel v nedalekém průchodu do dvora. Skupinka vojáků, halekajících a mávajících meči, ho tam vzápětí následovala.

Varkangar pokrčil rameny, otočil se a zamířil zpátky ke svým vlastním druhům, kteří se raději stáhli stranou už při samém začátku vyjednávání. Tak, to bysme měli. Ať se s ním ti pitomci klidně servou, stejně je to nejspíš jediná věc, kterou umějí. Až ho sem přitáhnou, bude dost času pokračovat v rozmluvě. Dost možná se dočkají i větší sdílnosti…

Nedošel ještě ani k čekající Finyře, když si uvědomil, že něco není v pořádku. Halas rozvášněné jednotky zněl za jeho zády stále stejně silně, ale měl teď trochu jinou podobu. Jako by ubývalo hlasů a ty, které zůstávaly, se snažily skluz dohnat o to mocnějším vyřváváním. A pak, po dalších nekonečných vteřinách zmlkly ozvuky boje docela. Ticho ulice, prozatím jen otravné a skličující, se stalo něčím, z čeho začal jít skutečný strach.

Ještě chvíli stáli a čekali, oči přilepené k průchodu. Zuby nehty se drželi naděje, že se všechno uspokojivě vysvětlí, že je někdo vytáhne z téhle nesmyslné výpravy, poví jim, proti čemu vlastně stojí a co se od nich doopravdy chce. Varkangar je nechal - sám netušil, jestli víc z ohledu na ně nebo na sebe - jak ale čas běžel a na ulici se neobjevoval ani jediný z účastníků potyčky, jeho trpělivost pomalu brala za své.

“Tak co, budeme tady stát, dokud nezapustíme kořeny?” Začal obcházet jednoho po druhém, vpíjel se do každého páru očí. Finyra, San Dyg Dan, Cr’X’Tegg, hrstka noviců z jiných plavidel… Snažil se nenakazit jejich strachem, naopak se stát tím, kdo téhle bandě vdechne jistotu.

Jistotu, kterou sám necítil, jako nikdy, když měl čelit mocnému soupeři, o jehož prostředcích nevěděl ani to nejmenší. Čím víc jich v melganionských službách zneškodnil, tím víc si uvědomoval, jak málo to záviselo na něm samém. Každá další podobná trofej pro něj byla především výzvou k pokoře a zároveň připomínkou, že jednoho krásného dne ho štěstí opustí a všem to bude v zásadě ukradené. V záloze čekají další válečníci a pokud jich bude dost, nějaký ten miláček bohů se mezi nimi najít musí.

“Já bych šel,” pípl zavalitý fialový chlapík vzadu, podobný přezrálému plodu z nějakého tropického keře. “Vyrazí po nás a…”

“… a nejdřív si to bude půl dne rozmýšlet, co? Babo… Viděli jste ho sami, je to ubožák, pomatenec, sám už ani neví, co mele. Napadli ho, tak se bránil, to je celé. A víme my, co vlastně udělal? Třeba je prostě nalákal někam do sklepa a zavřel… Jenže se kolem něj děje něco šeredně divného a já chci vědět co. Vás to snad ani trochu nezajímá?”

“Ale byla to přece zvláštní zásahová jednotka,” zamával Soksomonec lesem rukou. “Mistři svého oboru…”

“Tihle? Proti těm jsi, kamaráde, výkvět moudrosti dokonce i ty.” Dva nováčci se trochu nuceně zasmáli. “A to je to, co se mi ani trochu nelíbí. Básní nám o nebezpečnosti toho chudáka až do nebes, a koho proti němu pošlou? Pár trotlů, co by v každé slušné armádě byli tak potravou pro šípy, a pak nás, zelenáče. A ani jedněm, ani druhým neřeknou, co nás vlastně čeká. Nevím jak komu, ale mně to připadá, jako by si naši přátelé ze sluníčka vůbec nepřáli, aby se jim uprchlík vrátil zpátky do klece…”

Tentokrát nikdo nepozdvihl ani koutek úst.

“Jenže to si nevybrali ty správné lidi, co říkáte? Jestli nás mají za hlupáky a sraby, tak se v nás šeredně spletli. Možná nejsme zkušení jako Rengové, ale bít se umíme a navíc nám to ještě co? Pálí, a to zatraceně dobře. Takže nebudeme harašit meči jenom proto, že nám to nařídili, ale zapojíme taky rozum, však ho máme na rozdávání. Kreid stojí při nás a my to zvládneme!”

Strnulost na lících jeho protějšků začala znatelně roztávat. Snad toho žádný z nich nebude muset litovat. A ani on sám ne.

“Ty,” ukázal na fialového, “Když jsi chtěl vypadnout, tak jdi. Řekneš, co se tu stalo, a pokusíš se přivést posily. Ty, hnědáku tam vzadu, si zalezeš tady někam, abys za námi viděl do dvora, a když se tam začne dít cokoli divného, skoukneš to a taky vyrazíš s hlášením. No a ostatní - za mnou!”

Dvorek je přivítal mírumilovnou selankou zabydleného místa, kam oči sousedů nedohlédnou - anebo tu majitel dost možná shromažďoval suroviny na chystanou úpravu obydlí, těžko říct. Kvádry bílého mramoru ležely nedbale poskládány mezi trámy, prkny, měchy s vápnem a také krystaly polodrahokamů - nic zvláštního. Rengové o ně zjevně nouzi neměli a na jejich stavbách našly mnohá uplatnění, od mozaiky do oken přes ozdobu fasád až po blyštivé korunky a špice na vrcholcích bání. Každopádně nikde ani nejmenší stopa boje, masakru či vůbec přítomnosti půltuctu po zuby ozbrojených bojovníků.

“Páni, on je snad nechal zmizet nebo co…” Navzdory zdánlivému klidu vládla celému místu podivně tísnivá atmosféra a vědomí, že ji postřehl i San Dyg Dan, znepokojilo Varkangara víc než cokoli jiného. “Slyšel jsem, že prý jsou k mání kouzla…”

“K mání je ledacos, jenže to taky musíš být mág a umět s tím zacházet. A ten špinavec vypadá na mága asi tolik jako támhleta halda písku.” Alkanec se zatím rozhodl neděsit své malé vojsko přípravou vlastních magických vrhačů, však mu na to stačí zlomek vteřiny, když bude třeba. “Kdo tě umí nechat mávnutím ruky vypařit, ten se nebude schovávat do cizích domů a házet po tobě odpadky…”

“Ale něco jim udělat musel,” štěkl jeden z cizích nováčků. “A co by to asi tak mohlo být? Ukecal je snad, aby se potichu odplížili kanálem?”

“Třeba ani ne. Houf rozzuřených pitomců může poslat k čertu skoro každý, vojáci nevojáci, stačí jen trochu…”

Zzzzt - lup! Jakmile za zády zaslechl zvuky rodícího se kouzla, otočil se na patě během jediné slabiky a ještě v pohybu poslal do míst, kde předpokládal útočníka, svazek výbojů. Tentokrát však nebylo koho zneškodňovat. Průchod zel stále stejnou prázdnotou a protiútok jen neškodně sklouzl po nazelenalé bariéře, jež ho zahradila od zdi ke zdi a odřízla zřejmě jedinou únikovou cestu. Nejhorší překvapení ovšem Varkangara čekalo teprve když pocítil jemné šimrání po těle a pochopil, co to znamená.

Zaklínadlo - s jeho stávající výbavou nejspíš nepřekonatelné - ladilo svým základem s hmotou jeho schrány. Stejně jako ona bylo mimo vší pochybnost rengské.

“Tak, a je to tady!” San Dyg Danův výkřik zazněl tichem jako rána gongu. Pokud o nich protivník do téhle chvíle náhodou ještě nevěděl, teď se mohli vyhlídek na okamžik překvapení nadobro vzdát. “Musíme pryč, přelézt nějak tady tyhle zdi a…”

“Na útěk je času dost. Nejdřív zvážíme všechny možnosti.” Zatraceně důkladně je probereme. Nasadíme všecko, co máme po ruce, a jestli vůbec zůstalo něco, co se dá udělat, já to pro vás najdu. K čertu s tím vším, k čertu s Rengy i jejich povedenými pány! Na Melganionu jsem se nikdy nenaučil zacházet se zradou a intrikami a jako každou věc, na kterou nestačím, jsem se je naučil pouštět z hlavy, jak to jenom šlo. A co se týče Rengů, bohužel to šlo až příliš snadno.

Ty jejich všivé pojistky zabíjející celý klan spolu s náčelníkem, jejich vyděděnecká soudržnost, to všecko mě ukolébalo, přesvědčilo, že tady se nehraje jinak než rovně. A teď jsem kvůli své pitomosti přivedl do maléru nejen sebe, ale i vás. Kreid ví, že jestli vyvázneme, vyse určitě poučíte, budete chytřejší než já, takže vyváznout prostě musíme, stůj co stůj, i kdybysme…

Žlutá postavička vyklouzla ze dveří za jejich zády příliš rychle, než aby měl Alkanec čas rozmýšlet, co udělá. Zareagoval mechanicky, tak, jak byl v podobných okamžicích zvyklý, jenže válečnické instinkty se protentokrát neukázaly jako nejlepší rádce. Byl připravený bránit sám sebe, byl připravený vyrazit na pomoc svým druhům, mužíka však nezajímal nikdo z nich. Zjevně si nepřál nic víc než zmizet co nejrychleji ze dvora, ztratit se v ulicích, mít zase aspoň na chvilku klid.

Když se s hlasitým zapraštěním odrazil od magické zábrany a dopadl jim k nohám, zkroucený, sténající a bezbranný, nic se nezdálo snazší než ho zabít. Nováčci, kterým teprve teď došla zrůdnost jejich situace, však na něco takového neměli ani pomyšlení.

Takže máme všichni jasno, konec milosrdným lžím, a co dál? Bylo by dobré toho šupáka kvapem zneškodnit, spoutat, zavřít a pak mu hezky na rovinu vysvětlit, jak se věci mají. Nebo přinejmenším to málo, co zatím sami pochopili. Jenže…

Jenže tenhle otrhanec se sám zbavil jednotky všehoschopných zabijáků, a to rozhodně ne tak, že by je zaskočil a přelstil. Na to trvala potyčka s nimi příliš dlouho a umlkala příliš pozvolna. Ve hře je něco moc divného, koneckonců i zájem náčelníků se musel nějak zrodit. A dokud nebude trochu víc zřejmé, o co tu kráčí, může neuvážený protitah jejich postavení jen zhoršit.

Pak se uprchlík zničehonic postavil, jako by mu prožitá bolest dodala nových sil, napřáhl paže před sebe a začal své protějšky přeměřovat pohledem natolik zlobným, až to navzdory jeho zuboženému stavu nahánělo děs. Jednoho po druhém zkoumal a hodnotil jako řezník před stádem určeným na porážku, než konečně zůstal stát před jedním z mužů, vysokým kropenatým chlapíkem, na jehož jméno se Varkangar ještě ani nestačil zeptat…

Čas se vlekl jako potok mízy a nikomu nedocházelo, co se vlastně děje. Nezaznělo jediné slůvko jakéhokoli zaklínadla. Neprobleskl proud magie. Neozval se nářek. Prostě jen odkápla další vteřina a na místě, kde stával překvapený nováček, se teď tyčil půldruhého sáhu vysoký krystal. Třpytil se a leskl v záři umělého slunce, jako by se svou krásou všem přítomným vysmíval.

Konečně někdo protrhl ticho zoufalým výkřikem a Varkangar si s určitým uspokojením uvědomil, že ten hlas nepoznává, že ani tenhle novic nepatří do klanu Mygy Tampa - i tak se ale musel odvrátit, aby nespatřil jeho marné pokusy o únik před popravou. Slyšel, jak tělo naráží do zábrany, jednou, podruhé, potřetí, pak už jen ticho a další drahokam, neživě nádherný kámen neschopný vydat zvuk…

Nechtěl nic z toho vidět. Jediné, co si přál, bylo zmizet aspoň na moment před vlastní hanbou, všemohoucí Kreid se však protentokrát rozhodl být výjimečně krutý. Uprostřed povalujících se surovin nechal jeho zrak spočinout na skupince valounů, jichž si všiml už při příchodu a na kterých mu nepřišlo ani v nejmenším nic divného. Snad jen nějaký hluboko zasutý střípek pozornosti ho vybízel, aby se podíval znovu, pečlivěji…

Skutečně na nich v zásadě nic zvláštního nebylo - až na to, že jejich rozestavení podezřele připomínalo útočící bojovou jednotku.

Zatajil dech, znovu se obrátil ke žlutému. Kdepak, nemůže to být mág, schází mu taková ta příznačná duchovní aureola. A nakonec nejspíš i cokoli, v čem by mohl zásobu magie udržet. To, co provádí, nebude kouzlo v pravém smyslu. Spíš něco na způsob transmutace elementů, jak ji provozují alchymisté, takže by to nemělo účinkovat na tělo, co není z hmoty, i když, na druhou stranu…

“Dost!” Měl pocit, že se snaží překřičet jen vlastní pochybnosti, a honem takovou myšlenku zapudil. “Chceš nás tady jen tak pro nic za nic pomordovat, aby ses cítil líp? Anebo začneš konečně používat to, co máš v palici?! Jestli tam teda vůbec něco máš…”

“Zrovna vy mi budete kázat o mordování?” Chuchvalec špinavých slin přistál Alkanci přímo uprostřed hrudi a začal stékat po průhledné napodobenině kůže. “Táhněte k čertu, všichni!”

“Hele, tvrďáku, jestli sis pořád ještě nevšiml, tak přesně to bysme udělali ze všeho nejradši, kdybysme mohli. Ale protože tu místo toho dál čumíme a necháváme se od tebe likvidovat, snad by tě mohlo trknout, že nás zavlekli do pasti úplně stejně jako tebe, takže si dej…”

“Ty si dej pohov a běž se někam kousnout do nohy. Takhle se vyjednává?” Finyra se plavným skokem přesunula mezi Varkangara a jeho protějšek a dřív než na ni mohl cizinec použít svou moc, natáhla k němu dlaně v konejšivém gestu. “Nezlob se tady na kamaráda. Pochází z míst, kde mají se slušným vychováním trochu potíže… Podívej, nepřijdeš mi jako jen tak nějaký vrahoun, takže než uděláš další hloupost, měl by sis… no, jak ti mám vlastně říkat?”

“Jarfaš,” vyrazil žlutý mechanicky, zjevně už mu někdo kladl podobné otázky takovým způsobem, že si na ně do konce života netroufne neodpovědět. Hned nato mu však obličej ztvrdl ještě víc, jako by si své malé selhání chtěl co nejrychleji vynahradit. “Už ani krok, slyšíš?! Jinak jsi další na řadě! A koukejte otevřít tu bránu, pak vás nechám jít, možná…”

Drynfálčin povzdech se téměř slil do jediného s Varkangarovým. Těžko poznat, jestli se tenhle směšný mužík s chabým duchem už narodil nebo jestli z něj rozum vyždímaly až zážitky z rengského zajetí, v tuhle chvíli na tom ale pramálo záleželo. Rozmluva s ním bude podobná tanci mezi naostřenými kůly - a ještě k tomu naslepo. “Takže, měl by sis, Jarfaši, uvědomit, co vlastně provádíš. Hádám asi správně, že Rengy zrovna v lásce nemáš, co?”

“Vyjste Rengové!” štěkl v odpověď. “Chcípněte!”

“Hmm, takže nemáš. Nakonec, není taky důvod. Zajímá tě ale vůbec, proč tu vlastně jsi? Tady u nás neumíme jedním vrzem pobíjet padouchy, vyrábět ceniny a to všechno bez mrhání drahocennou magií. Dokonce ani naši přemoudřelí náčelníci to nesvedou a vůbec se nedivím, že by se ji rádi naučili. Co znamená obětovat pár pěšáků z vlastních řad? My tady nejsme od toho, abysme tě chytili a přivedli zpátky, to by páni téhle výspy zvládli sami. Nás sem poslali, aby mohli sledovat a zkoumat tvoji schopnost přímo v akci. Až s tím budou hotovi, pošlou tě do horoucích pekel se stejným klidem, s jakým nás předhodili tobě. Jestli tolik toužíš odevzdat svým nepřátelům do rukou ještě větší sílu a bohatství, aby si mohli obstarat úplně všecko, tak prosím, posluž si a vybíjej si vztek dál.”

Jarfaš se zarazil, několik okamžiků nepřítomně hleděl kamsi do stínů v zadním koutě. Viditelně zvažoval, nakolik má věřit té cizí osobě, která nakonec taky k jeho nepřátelům patří.

A pak, když se užuž zdálo, že by s ním mohla začít být rozumná řeč, a Finyře úlevou poklesla ramena, zničehonic se napřímil a napjal jako tětiva luku, jednoho po druhém přeměřil s výrazem mísícím hněv a naprosté zoufalství a nakonec se s návalem sténání sesypal přímo do třpytivého šiku svých obětí.

“Co jste mi to udělali?” hučel do špinavého dláždění tak žalostně, že snad i kameny, které vytvořil, se nad ním musely ustrnout. “Bože můj, a já hlupák si tolik přál vědět… Tak moc jsem si přál vzpomínky… Ale tohle… tohle…”

Alkanec se zatvářil trochu nechápavě a jak si ihned všiml, zbytek skupiny na tom vesměs nebyl o moc líp. Teď to celé zase začínalo ztrácet smysl. Ve skládačce pomalu nabírající zřetelných obrysů se znovu objevil nepasující dílek.

Chtějí snad náčelníci Jarfaše dohnat k dalšímu vzteku, k novému zabíjení? Na to by mělo stačit úplně jednoduché kouzlíčko, snad i panchart by ho zvládl levou rukou. Copak se mu hrabali v hlavě, tutlali její obsah před všemi včetně jeho samotného, jen aby ho pak tahali na světlo kvůli takové malichernosti?

“Lumpové! Syčáci! Propadněte se do pekel, vrahouni!” Ať už zajatce posedlo cokoli, jako podněcovač jeho už tak rostoucího šílenství to rozhodně účinné bylo. “Co jsme asi měli dělat, co? Mohli jsme snad za to, co se na Šurúku stalo? Byli jsme rolníci, selská holota, co se rýpe v políčkách, zaseje, sklidí a víc se od ní nečeká, kdo myslíte, že se nás na co ptal? Říkal jsem vám to! Určitě jsem vám to říkal už doma, a vy jste poslouchali stejně málo jako ta vaše vrchnost! Ale teď už je mi všecko ukradené, klidně vás…!”

Umlkl a jeho vzhled se znovu změnil, stejně nečekaně, stejným mrknutím oka jako před chvílí. Když na ně znovu pohlédl, namísto slepé zášti z něj čišela chladná, zlomyslná jistota. “Ale však odplata přijde,” zasípěl skrz napůl sevřené rty. “Až se tisíc stane jedním, zaplatíte za své zločiny.”

“Cože? Cos to řekl?” Varkangar sebou škubl, jako by ho nakopl tažný sakač, z každé strany jeden, a úkosem pohlédl na Finyru. Šok v jejích očích jasně napověděl, že ani ona nezapomněla na jejich nedávný soksomonský zážitek. “Sakra, tak cos to povídal?”

“Až se tisíc stane jedním, vašemu zlu bude odzvoněno, stajně jako - uch!”

“Já ti ukážu, kdo je tady syčák!” Desítka paží ovinula zezadu Jarfašova ramena, boky i ruce. I když byly tenké jako hůlky, v takovém počtu představovaly pro nepřipraveného protivníka závažnou hrozbu, zvlášť když mu dlaně dvou z nich přistály na očích a důkladně zatlačily.

Váha trupu, jenž k nim patřil, srazila uprchlíka k zemi - přesněji řečeno, k zemi ho poslala až po důkladném smýknutí proti kamenné zdi, natolik krkolomném, že nejspíš ani nemohlo být záměrné. Obě těla s rachotem dopadla do hromady prken, krátké křupnutí dalo tušit, že krkolomnost v tomto případě zřejmě nebude jen obrazným pojmem.

“Tak, a máš to, nádhero.” San Dyg Dan se s tichým, dobře potlačovaným hekáním vyškrábal na nohy a otřel prsty o koženou halenu. “Rengové drží pohromadě, tak. Proto jsou silní.”

Varkangar se vrhl k nehybně ležícímu Jarfašovi, ale skvrna krve prosakující oblekem a hlava natočená ve zcela nepřirozeném úhlu už zdálky napovídaly, že tady je veškerá pomoc marná. Všecko přišlo nazmar kvůli naprosté pitomosti, s jakou nepočítal snad ani ten nejprozíravější rengský mozek v celé říši. Zabezpečili tuhle situaci proti všemu, co si dokázali představit, ovšem - a koho z nich by napadlo, že velkému ničiteli klanů skočí na záda slabomyslný trotl, beze zbraně a bez kouzel, a drcne do něj tak nešťastně, že mu zlomí vaz o stěnu?

“Hotovo.” Soksomonec se zašklebil a lehce kopl špičkou boty do mrtvého. “Zvládli jsme to. Přístav je zase bezpečný.”

“Jo? A když před chvilkou mluvila tady Finyra, tak jsi asi chrápal, co?”

“Ale to víš, že, ne, prosímtě. Krásně odvedla jeho pozornost, fakt. A jak jste ho očarovali, to bylo taky skvělý. Já jsem si teda říkal, proč se mu hrabete v hlavě a děláte takový složitý věci, když by bylo přece jednodušší rozmáčknout mu ji na kaši, žejo, jenže pak mě zas napadlo, že třeba…”

“Jo tak tebe něco napadlo?! Nepovídej!” Jen přirozená obezřetnost zabránila Varkangarovi přejít do nepříčetného řevu. “A napadne tě taky někdy někoho poslouchat, než ho odpravíš? Neslyšels tu poslední větu? Až se tisíc stane jedním… Nachlup to samé říkala ta bestie u vás doma, než jsme ji vrátili do pekel. Přece jsem ti o tom vyprávěl, hrome! Není ti divné, kde asi k té větě přišel vidlák z nějaké díry, co ještě ani nepatří k Thermadonu?!”

“Proboha, já… no, já nevím…” San Dyg Danovi poklesla ramena, úsměv jako mávnutím proutku přešel v plačtivé natahování. “Myslel jsem, že je to nějaké obyčejné pořekadlo, jako. Já se mezi světy netoulám takových let jako ty, co o nich můžu vědět?”

No ovšem… Dá se ti vlastně, když se to vezme kolem a kolem, něco vyčítat? Nejspíš bych na tvém místě nejednal jinak. S tvými možnostmi, s tvým rozhledem… Jsi ten nejčestnější, nejopravdovější, nejupřímnější Reng, jakého máme. To ti, kdo tě přijali mezi nás, by se měli zpovídat. Chytráci, co tě oklamali, vemluvili ti hodnotu, kterou nemáš, a nacpali tě tam, kam bys neměl ani páchnout, to jsou ti, kdo by zasloužili pár přes záda každým tady z těch šutrů…

Alkancova dlaň dopadla na nejbližší z krystalů, krátce na něj poklepala, jako by to mohlo vrátit čas nazpátek, a zase se stáhla. Takže tohle je všecko, co teď máme, jediná věc, která…

Cr’X’Teggovo nenadálé zaječení prořízlo vzduch jako rána hromu. “To snad ne! Oni jsou pořád tady, se vší tou hrůzou, co prožili, než…! No to je teda hnus!”

“Kdo je tady? Tihle kamenáči?”

Rudooký Reng přikývl. Varkangar v nepříjemné předtuše přiskočil ke kameni, jenž zůstal z druhého nešťastného nováčka, dvakrát přejel dlaněmi sem a tam i po něm, nakonec se přesunul k sešikované skupince krystalů vpovzdálí. Jeden, druhý, třetí, čtvrtý… Výkřik následující bezprostředně po každém dotyku byl odpovědí nevyžadující dalších komentářů.

“Jsou tu, všichni. Hádají se, zuří, mají strach, je to nejhorší mučení, jaké si umíš představit… Při Kreidovi, vypadá to, že tak asi zůstal uvězněný každý, koho ta zrůda proměnila, řeknu ti, jsem rád, že je po všem…”

Varkangar se zamračil. Kolik dalších se asi ještě po přístavu najde? Někteří jako drahokamy, jiní jako hromádky hlíny po parcích - anebo třeba…

Ale ne!

“K čertu s těmi pitomci tam nahoře!” ulevil si. “Co si mysleli, že dělají? Sami by se tu teď měli povalovat, jenže to bych asi chtěl moc! Pro začátek by mi úplně stačilo, kdyby nás z téhle klece konečně pustili - protože, kamaráde, ono po všem ještě zdaleka není!”

X

Už letmý pohled do dokmistrovy tváře Varkangara přesvědčil, že pokoušet se tady o domluvu bude mít asi stejný smysl jako přesvědčovat probořenou hráz, aby se zas hezky postavila zpátky a nepouštěla vodu z řeky do nic netušícího města. Oplácaný obr s širokou zamračenou tváří a oblekem udržovaným zjevně mnohem pečlivěji než svěřená plavidla se procházel po přístavním molu jako vládce harému a chuť bavit se s kýmkoli o svém panství zřejmě ztratil hned, jak je dostal do péče. Přesto se Alkanec o rozhovor s dobrou vůlí pokusil - a jak se dalo čekat, pohořel na celé čáře. Teď už jen stál, vyčerpaný a znechucený, proti skupině svalnatých pacholků a zíral na vyrovnanou řadu rengských koulí, které jako by se mu ze svých kotvišť okázale vysmívaly. Kdepak, vlastně ne ony, ale spíš…

“Takže se dohodneme jak?” dolehlo k němu další hrdelní zahučení, snad ani ne nahněvané, spíš jen znuděné. Jako by podobné výstupy patřily v docích ke každodennímu programu. “Vypadnete sami, nebo vás mám nechat vyvést?”

“Zabijete devět dalších posádek,” zkusil to naposledy. “Dvě porce mrtvol vám nestačily?”

“Podívejte, o tom, že utekl nějaký holobrádek a poslal do pekel pár bijců, jsem slyšel, šuškají si to tady už i háky od kotev. Jenom to samotné osobně považuju za nesmysl - ale že je proměnil v kameny a hodil je do přípravny krystalů pro lodě, Kreidova dobroto, za jakého šaška mě to vlastně máš? I kdyby to svedl, proč by to kdo dělal?”

“Vždyť ti to tu povídám, zatraceně. Nenáviděl Rengy. Bijci samozřejmě taky. Jejich duše zůstanou v krystalech, které z nich nadělal, uhranou posádku nebo loď nebo obojí, cojávím, prostě začnou dělat paseku, mstít se za něj a on…”

“A on si vyleze někam na tribunu, vezme si pěkně kukátko do pracek a občas zatleská, co? A na hradě o tom všem nebudou mít ani potuchy. Nejspíš jsou tam všichni slepí, počítám… Pánové, postarejte se o ty dva otrapy, už mě z nich bolí hlava…”

“Hej, duchaři.” Varkangar se - tak jako už v tolika jiných případech předtím - dávno vzdal naděje, že se kdy naučí Cr’X’Teggovo jméno vyslovit správně. “Takže říkáš devět koulí nejblíž k vratům? Jseš si jistý?”

“No, vlastně ne úplně, když se jich nemůžeme dotknout. Ale tak na osmdesát, devadesát…”

“To úplně stačí. Teď se seber a radši vypadni. S tímhle dál pomoct nemůžeš, na co se nechat zbytečně ztlouct… A pokud jde o tebe, ty hnusný, smradlavý bahenní čagale,” naklonil se k dokmistrovi, “můžeš i tohle osobně považovat za nesmysl. Sbohem!” Dřív než se tlouštík zmohl na odpor, přistála mu na obličeji modrá pěst a poslala ho k podlaze mola.

Tlupa přístavních dělníků a údržbářů se s řevem vrhla do útoku, železnými pracovními nástroji mávali tak horlivě, až se chtě nechtě musel zasmát. Těžko říct, mládenci, jak moc byste mi těmihle věcičkami dokázali ublížit, každopádně není třeba, abych to zkoušel. Mám totiž proti vám ještě pár dalších výhod. Například mi scházejí kosti, které bych si mohl zlámat při pádu.

Přehoupl se přes zábradlí, odrazil od madla a už když se řítil do víc než desetisáhové hloubky, začal pátrat předem připraveným kouzlem po prvním z mrtvých bijců. Našel ho ještě rychleji a snáz, než očekával, magie zeleného nerostu v srdci rengských lodí přece jen pracovala na stejných základech jako jeho tělo.

Zlomená duše tvora zbaveného rozumu po něm vyrazila stejně hloupě a neurvale jako před chvílí houfec na lávce. Směsice hrůzy nad ztrátou paží a nohou a běžných živočišných smyslů se mísila opojením nad čerstvě nabytou mocí ničit. Tu a tam s ním bijec na okamžik pocítil cosi jako spřízněnost - v jistém smyslu na tom byli podobně - ta se ovšem jen mihla jako střela z kuše, rychle pohlcovaná novými návaly zuřivosti.

Krátce před dopadem Varkangar změnil spodní polovinu těla v široký pružný disk, aby utlumil náraz. Jen několik vteřin mu zabralo nařídit své neživé schráně, aby znovu stvořila nohy a postavila se na ně, a hned zas soustředil veškerou pozornost na neviditelného soka.

Chcípni, neřáde! Proč zrovna ty si myslíš, že máš v celém Thermadonu to největší právo být namíchnutý? Tvůj svět je a vždycky byl jednoduchý. Ty na jedné straně a vetřelec na druhé, žiješ nenávistí a svět kolem ti k ní hezky servíruje důvody, to se to pak jednomu lebedí. Vlastně jsi šťastlivec až na půdu, co mám říkat já? Melganion mě vytáhl z pekla a pak mě zradil. Rengové mě vytáhli z pekla a pak mě zradili. Myga Tamp mě dost možná pošle k čertu, když mu konečně nezazpívám, co vím o Pilíři Věků. Finyra se tváří, kdovíjak mě miluje, a taky mě pošle k čertu, až se o mně dozví pár důležitých věcí, co jí ještě tajím. Kam se podívám, všude žiju v dokonale promíchané směsici věrnosti a zavržení, přátelství a odporu, lásky a nenávisti, pomoci a nezájmu, a do toho všeho ještě moje vlastní posedlost bránit všechny, kdo se v tom plácají stejně bezmocně a nevinně jako já… Milý zlatý, vy bijci víte starou belu o tom, co znamená mít tvrdý chleba!

Obal plavidla se začal roztékat na místě, kde do něj pronikl proud jeho magie, cákance vazké mízy se znovu šířily neposkvrněným rengským domovem. Z východů vyrazilo s panickým křikem několik dělníků a členů posádky, po nedávné pohromě

vystrašených na nejvyšší míru. Tentokrát se ale zkáza konat nebude, už jí bylo až dost.

Tunel se prohluboval, vyhýbal se místům, kde obal protínala síť kovových chodeb a komnat, nezadržitelně směřoval do středu koule, k velikému zářícímu valounu a pak k malému výčnělku na jeho spodním okraji. Odlomil ho a vysál ven - jen počkej, prevíte! Dva chlapi, co se na podobných lodích nestačili ani pořádně ohřát, zemřeli jen abych mohl zjistit, kde jsi a kdo jsi. A dokud tu z tebe zůstane jediný pitomý zelený odštěpek, ponesu si tu smrt na bedrech. Nikdo a nic ji ze mě nesejme.

Ohlédl se, aby zjistil, jak daleko stačili postoupit jeho pronásledovatelé. Nic moc, jediná cesta dolů z mola se naštěstí nacházela až na opačném konci doků. Času zbývalo dost a teď, když je kouzlo v plné činnosti, další použití už by mělo být jen rutinou.

Zaměřil se na druhé plavidlo, na nepřátele v jeho útrobách. Tentokrát byli hned tři, Jarfaš mohl stěží zařídit rovnoměrné rozdělení svého nákladu. Na tom ovšem pramálo záleželo. Jen trochu víc tupé zášti, boj to byl stejně snadný jako s jediným protivníkem. Tři úlomky dopadly s jednotným klapnutím na podlahu, nastal čas pro další kouli, když…

Když se kouzlo v jediném okamžiku vytratilo, jako by je nikdy ani nespustil. Hned vzápětí se roj jisker po jeho boku, kterého si pro samé zaujetí ani nevšiml, rozplynul a odhalil nového narušitele.

Alkanec se zamračil, ale muž v zeleném plášti už mu nevěnoval pozornost. Právě přitahoval do své blízkosti běžící skupinu i dokmistra, stále ještě malátného po utržené ráně. Podle způsobu, jakým si je měřil, se naštěstí aspoň zdálo, že nemá v úmyslu přidat se na jejich stranu.

“Zešíleli jste?” spustil hned, jak se klubko vyděšených chlapů shromáždilo u jeho nohou. “Dostali jste jasně nařízeno prověřit všechny lodi a okamžitě nahlásit cokoli podezřelého! To musí přijít nějaký holobrádek a fušerskou rukou se postarat o práci, na kterou jste tady vy?!”

“Odpusť, pane,” zakoktal dokmistr tiše, jako by si přál, aby ho raději nikdo neslyšel, “ale jsem si naprosto jistý, že žádný podobný rozkaz nám…”

“Mlčet! Tak ho právě dostáváte!” Zelený několikrát dloubl špičkou boty mezi pomalu vstávající dělníky a znovu se vrátil k Varkangarovi. Tvář mu o něco změkla. “A pokud jde o tebe, můj pán si tě okamžitě přeje vidět na hradě. Žádný strach, jde o přátelské pozvání - aspoň prozatím…”

X

“Tak v tomhle jste ho našli?” Hvězdná schránka nebyla ničím víc než dvousáhovým valounem rengského kamene s dutinou uprostřed, velkou právě tak, aby se do ní vešel jediný muž. Magie, jíž byl balvan přeplněný, se starala o všechno, od ochrany těla přes omezený přesun až po zpravení nejbližších lodí či přístavů. Varkangar se marně ptal, proč nemůže jediná podobná věc naložit celou posádku nebo aspoň víc jejích členů naráz. Snad se jednotlivé rasy liší v tom, co potřebují pro uchování svých těl… “Teda, doufám, že naší kouli se patálie vyhnou, takhle bych nechtěl strávit ani minutu…”

“Tak to ti budu s potěšením přát taky.” Přístavní náčelník, jediná další osoba přítomná v sále, na něj zpod ochranné kopule hovořil jednotvárným hlasem, za celou dobu mu neprozradil nejen své jméno, ale ani neukázal svou podobu. Namísto ní zevnitř zářilo jen bílé, lehce rozechvělé elipsovité halo. Starý dobrý Myga Tamp se najednou zdál hotovým vzorem otevřenosti. “Ale určitě si nemyslíš, že jsi tu jen kvůli prohlídce záchranného člunu, že ne?”

“Po pravdě řečeno, nechápu, co tady vůbec dělám.” Alkanec postoupil o pár kroků ke středu kruhové místnosti, aby svůj protějšek lépe slyšel. “Můžeš mi snad říct něco, co ještě nevím? Co nevím a co mi taky chcešříct?”

“Byl jsem od začátku proti tomuhle bláznivému počinu, příteli. Jako jediný z nás. Věděl jsem, že nemůže skončit dobře, a jen díky tobě se to celé nestačilo úplně vymknout z rukou. Beru tě svým způsobem jako spolubojovníka a myslím, že ti dlužím i zbytek odpovědi. Ostatně když jsme u těch spolubojovníků, nejsi tu tak docela sám.” Bílý útvar se lehce protáhl směrem k nevelkému zelenému úlomku, který Varkangar do téhle chvíle považoval za kus schránky uvolněný při vytahování Jarfaše. “Prosím - seznam se s lodním náčelníkem Druglandem.”

Úlomek se rozzářil úplně jiným odstínem, než jaký z rengského kamene běžně vychází. Tyrkysová zář se spojila s bílým svitem hostitele - a najednou ve Varkangarově mysli promluvil nový hlas, úplně stejným způsobem, jakým podobné věci nejspíš vnímá Cr’X’Tegg. A nejspíš i tahle banda parchantů, co od samého začátku moc dobře věděli, jak se věci mají.

‘Nesuď je tak rychle, neplánovali to zle.’ Alkanci teprve po několika dlouhých vteřinách došlo, že ta slova se mu v hlavě zrodila v odpověď na předchozí myšlenku. ‘Samotnému ti přece vadilo, že se Rengové pokoutně paktují s Melganionem. Nemuseli by, kdyby se naučili vytvořit dostatek prostředků, aby se mohli bez říše obejít. A taky se jí případně ubránit. Proto jsme sem Jarfaše poslali - nechápeš snad, jaké možnosti se…’

“Zastavte to, bolí mě z toho hlava! Jestli pro mě nemáte nic jiného než pouťové kouzlo, co mě bude cpát nesmysly, radši to rovnou ukončíme!”

‘To tys provedl ten největší nesmysl, pitomče! Ty a tvoji kumpáni!’ Druglandův duch - ať už jím skutečně byl nebo ne - zahltil Varkangara krátkým přívalem palčivé bolesti, nejspíš nehmotnou obdobou pořádné rány do zubů. ‘Hodili jste rengské zájmy o sto let zpátky, jenom proto, abyste…’

“Jenom proto, abysme zachránili krky poctivým chlapům, co nežijou za sto let ani před sto lety! Jestli je ti to málo, tak…!”

“Nechte toho, oba dva!” V hlase přístavního správce se ani teď neozvalo nic, co by ukazovalo na jakékoli pocity. Jen nepatrně zesílil, přesto zapůsobil účinněji než prásknutí bičem. “Náčelníku, buď od té lásky a povyprávěj v rychlosti o vaší poslední cestě. Ale nechovej se při tom jako náborový plakát do vlasteneckých sborů, ano?”

‘Prosím, jak je libo. Pokud tady nikomu nebude vadit, jak hloupě to pak všechno vyzní.’ Tyrkysový svit na okamžik oslnivě vzplál, pak ochabl, téměř se skryl v bílém halu. “Tak dobrá, řekněme si to na rovinu - ty důvody, proč jsme původně na Šurúk vyrazili, nebyly zas kdovíjak ušlechtilé. Ale mám to snad mým chlapům vyčítat? Mapovací výpravy za hranice Thermadonu bývají často pořádná nuda a oni chtějí ničit zlo, ne civět celé dny do prázdnoty a čekat, jestli z ní náhodou něco nevyleze. A po jedné věci touží ještě daleko víc, jako každý - po plných kapsách. Takže když se před vámi vyloupne svět plný drahého kamení, skoro neobydlený a zatím zjevně neobjevený piráty a podobnou verbeží, můžete se mu vyhnout?

S domorodci jsme si hlavu nedělali. Bylo jich jen pár a zjevně měli dost starostí vypěstovat si nějaký ten suchý list k jídlu, aby vůbec přežili. Jenže si nás taknějak našli sami. Když nám začali vyprávět, že všechny ty krystaly nejsou vlastně žádné krystaly, ale jejich mrtví kamarádi, nejdřív jsme to měli za špatný překlad, potom za nějaký druh místního folklóru a nakonec už většina posádky věřila, že těm vidlákům prostě přeskočilo. Aspoň do chvíle, než se odněkud z druhé strany kopečků přiřítil znepřátelený kmen a milí Šurúkánci nám začali šutrovatět přímo před očima.

Pak už to šlo ráz naráz, najednou to celé začalo dávat smysl. Představte si, že se na takovémhle světě najde hrstka štváčů a militantních cvoků, podobní jsou nakonec všude. Normálně netrvají všelijaké takové ty místní tahanice zas až tak dlouho, něco stojí zbraně, magie i výcvik bojovníků, krom toho se při nich spousta zdrojů zničí. Ale když máte prostředek, který dostali všichni od matky přírody zadarmo a navíc nezpůsobí škody na ničem krom samotného nepřítelova těla, nechá vám celou jeho zemi neporušenou a ještě s pěknou kupou bohatství navrch?

Ti šílenci se podle všeho nikdy nezdržovali ani vývojem bojových prostředků, ani válečnou strategií. Se svým darem si mohli dovolit boj bez zbytečných kliček, plánování a chytračení. Až to nakonec jednoho dne neuhlídali a smetlo je to všechny. Zbylo jen pár skupinek zoufalců, co nejspíš nikomu nestáli ani za plivnutí mezi oči.

Myslím, že bylo správné vyhladit tuhle rasu dřív, než se o ní dozví říše. Jsem připravený si za ním stát před kýmkoli. A ten poslední zbytek, ne víc než půltucet kousků, jsme se chystali doručit sem, ve vší tichosti, na pokusy, bylo nám jasné, jak obrovská… dobře, dobře, to bych se opakoval. Taky by se nám bývalo všecko podařilo přesně podle plánu, kdyby nás nedostihla zrada, smradlavý mamon. Můj vlastní pobočník, červi ho sežerte, otevřel domorodcům cestu do tábora i do plavidla, prohlásil se před nimi za spasitele před vrahy a obratem se chystal od největších pirátských hord shrábnout podíl na zisku za dobrý tip. Myslel si, pitomec, že se náčelnická pojistka nespustí, když vlastně nebudu doopravdy zabitý. No věřili byste, že pobočníka napadne provést takovou stupidní věc? Ti šupáci se tam nejspíš ještě teď radují nad bleskovým vítězstvím, i když jim muselo přijít trochu divné, že jim milovaný vůdce zdechl před očima společně se všemi nepřáteli. Naštěstí aspoň člun s Jarfašem a mojí kamennou maličkostí už dokázal odplout sám. No… no a to je vlastně celá historie.’

“Možná ne tak úplně celá. Ještě k ní něco patří…” Varkangar se odmlčel, aby si získal pozornost. “Co takhle… až se tisíc stane jedním?”

‘Ééé - cože?!’

“Až se tisíc stane jedním - nezaslechli jste někde tuhle větičku? Kdekoliv, v jakékoli souvislosti…”

‘Dobrý Kreide, tak to tedy opravdu ne, kde jsi přišel na takový canc?’ Z Druglanda jako by na okamžik spadla všechna mrzutost, poprvé od Alkancova příchodu - a dost možná vůbec poprvé od své tragédie - vypadal, že se dobře baví. ‘Hochu, tam měli úplně jiné starosti, než se hrabat v nějaké filozofii, nejspíš jim na to chyběl i rozum… Proč tě to vlastně zajímá?’

“No a co vy?” střelil Alkanec pohledem po náčelníkovi přístavu. “Nějaké rengské pořekadlo? Odkaz na legendu? Kus záznamu ze starých vyvražďovaček? Něco, sakra, něco. Máte největší černou knihovnu v Thermadonu, neříkejte, že…”

“Kdybych znal, pověděl bych ti. Přinejmenším bych se netajil, že mi to něco říká, a později bych to probral s bratry na shromáždění… Jen by mě taky zajímalo, jaký máš důvod…”

“Jaký mám důvod? Jaký mám sakra důvod? Podrobné hlášení o našem zásahu na Soksomonu už vám snad dorazilo, ne? Ale asi nevíte, co nám ta cizí stvůra řekla, než jsme ji zahnali. Až se tisíc stane jedním, bude se kvést, přesně takhle to řekla a byli jsme u toho jenom dva, nikdo další. No a teď se objeví chlap ze zapadákova, kde nikdy neslyšeli ani o Thermadonu samotném, natož o soksomonských událostech, a hádej, co na nás vybalí? Až se tisíc stane jedním, budete pykat! Podívej, i tady tvůj natvrdlý kamarád se mi za tenhle blábol vysmál, takže to sotva budou slova, co napadají jen tak kdekoho…”

“A to je celé? Hochu, hochu… Někomu ses třeba pochlubil, ten to předal dál, a můžeš snad vědět, kde a kdy ten tvůj… chlap ze zapadákova poslouchal? Chválím tvou ostražitost, bez té se žádný pravý Reng neobejde, ale tentokrát asi opravdu není na místě.”

Varkangar se hryzl do rtu. No ano, San Dyg Danovi o tom vyprávěl, přinejmenším jemu, a ten když se rozkecá, je ho slyšet na sto honů… A pár dalších se snad taky motalo kolem, když o tom mluvili s Mygou… “Jo, asi to takhle nějak bude. Kéž by… Jenže měl bys ho vidět, jak se tvářil, když z něj ta věta lezla… A taky se mu začala vracet paměť, vzpomínky na rodnou hroudu, to jste přece neudělali vy, ne? Proč jen mám pořád pocit, že se na nás odněkud valí pořádná halda hnoje a nikdo nemáme páru odkud?”

“Pátrej dál, jestli máš chuť, třeba se něčeho dobereš. Každopádně se ale obávám, že se budeš propříště muset obejít bez mé pomoci.” Přístavní náčelník předvedl svůj vlastní smysl pro dramatické odmlky, bělostná aureola jako by nepatrně zešedla. “Rozuměj, pokud jde o mne, plně se ztotožňuji s tím, jak jste, ehm… tu nepříjemnou záležitost ukončili. Ale jsem sám a i já musím bohužel uznat, že jste rengskému hnutí dost možná poněkud zpomalili cestu ke vzestupu… Neprotahujme to - práce na údržbě vašeho plavidla už byly urychleny, tvému lodnímu veliteli nechám neprodleně doručit nová pověření a, hmm, až do vašeho brzkého odletu jsem schopen vám v tomhle přístavu zajistit bezpečí. Ale pokud byste se tu v budoucnu ještě objevili… no, snad není třeba nic dodávat. Doporučím vám pár klidných a příjemných míst v jiných oblastech temné matérie, ale to už je opravdu vše, co pro vás mohu udělat.”

Varkangar se ani nepohnul, podobných projevů vyslechl až příliš mnoho, než aby v něm vzbuzovaly víc než nudu. Alkan, Melganion, Rengové, oheň a voda, černá a bílá, nenávidí se, jdou si po krku jak rasi, ale ukažte jim špínu na jejich vlastním dvorku a najednou se zdá, že by docela dobře mohli stát v jediném šiku… Mygu Tampa to určitě potěší. Nejspíš nezbyde než ukonejšit jeho hořkost nějakým tím nákladem nevinných zkazek z Pilíře Věků…

A taky je čas zamést jednu dlouho přehlíženou hrst špíny před svým prahem. Okamžitě a bez otálení…

X

Když se ze stínů podvečerní uličky ozvalo první zavrčení a Finyra obrátila zrak daným směrem, strach v jejích očích stále ještě přebíjelo odhodlání. Meč se jí v rukou třásl touhou po krvi - nebo přinejmenším chtěla věřit, že právě to je důvod jeho občasného zachvění - bělma a zaťaté zuby zářily z černého obličeje jako plameny pomsty. Pak se podezřelé zvuky rozezněly i z druhé strany, za jejími zády, klapot na dláždění, zaharašení dřeva, nadržený sípot, a zdálo se, že tentokrát už nehodlají utichnout. Čas skrývání se nachýlil ke konci.

“Tak pojďte, neřádi!” vyštěkla a přitiskla se zády ke zdi. “Uvidíme, kdo s kým si tady dneska pohraje!”

Prvnímu z nich proklála hruď, než se jí stihl jen dotknout. Nebylo na tom nic těžkého, vyrazil proti ní jako rozzuřený býk, s řevem a široce roztaženými pažemi, a na hrot zbraně jí doslova naběhl. Jeho druha valícího se necelé dva sáhy za ním už se jí podařilo jen říznout v podpaží, ošklivě, ale docela určitě ne smrtelně. Pokud by ovšem čekala, že ho odradí nebo aspoň přiměje ke chvilkovému zaváhání, velice rychle by na svůj omyl doplatila. Ani na vteřinku nepolevil ve výpadech, krev stékající po haleně jako by nevnímal, nebo ho možná dráždila k ještě vyššímu úsilí. Než ho konečně poslala k zemi, vypadala i ona sama, jako by za sebou měla noc v jateční nádrži na odpadky.

Potom na ni jeden zaútočil ze směru, odkud na to skutečně připravena nebyla.

Zatímco se potýkala s jiným útočníkem, spustil se na laně ze střechy domu, od jehož průčelní zdi si slibovala ochranu, rozhoupal se nad její hlavou a silným kopem oběma nohama ji srazil na dláždění. To stačilo; dřív než se mohla vzpamatovat z rány a vstát, dopadlo na ni těžké páchnoucí tělo a meč, její jedinou naději, odhodila ruka s rudou kůží daleko z dosahu.

Vykřikla, tentokrát už ne hněvem a zuřivostí, ale hrůzou nad tím, co podle všech předpokladů mělo přijít - a její hlas zanikl ve vítězném smíchu přemožitelů těšících se na sladkou odměnu za svůj boj.

Vlastně, upřímně řečeno, na sladkosti jim zjevně až tak nezáleželo. Ten, který na ní ležel, jí rytmickými pohyby tloukl hlavou o zem, silné políčky střídal s drápáním a zarýváním dlouhých nehtů do masa, zjevně mu to působilo stejnou radost jako samotná násilná soulož, ne-li ještě větší.

Skutečný požitek ji však čekal teprve s dalším násilníkem, když přišel po několika dlouhých minutách na řadu. Hned pro začátek jí přelomil obě paže v loktech, aby jí znemožnil poslední pokusy o odpor, sadou dobře mířených direktů jí změnil ústa v krvavou kaši, v níž nezůstalo nic, co by ho snad mohlo kousnout, a než s ní skončil, nezbylo z válečnice víc než nehybná, slabě sténající troska. A o své právo se hlásil třetí, čtvrtý, pátý…

Poslední z nich už doráželi jen na mrtvé maso znetvořené tak, jak by to nesvedl ani nejlepší popravčí mistr. Drtili, lámali, rvali a párali všechno, co zůstávalo aspoň trochu pohromadě, zálibně mlaskali a ryčeli, tu a tam si ukousli sousto čerstvého masa z krvácející paže či hrudi, aby se posilnili na další výpad a…

“Dost!” Aha, to už je ta druhá Finyra, ta, co s ním leží na střeše neexistujícího domu a pozoruje morbidní divadlo dole. Dvě slůvka zaklínadla odvála ulici, město i rudá těla běsnících Alkanců, prázdná fantomová komora však protentokrát nepřinesla úlevu, jen ještě větší tíseň.

“Co to mělo znamenat?” Drynfálka se zdvíhala z podlahy pomalu a vláčně, až příliš vláčně, šok jí stále ještě svazoval tělo a zalepoval ústa. “Co to sakra mělo znamenat? Na co tenhle výstup?”

“Když ses mě ptala, proč si tady plácám výjevy z Alkanu, odpověděl jsem ti, že důvody mám dva, viď? Prostě přišla chvíle, abys poznala i ten druhý…” Varkangar zavřel oči. Každé z těch slov si stokrát připravoval, stokrát si namlouval, že je tak zvládne líp, a snad tomu i sám věřil. Jenže tohle nebylo máchání mečem na cvičišti v Purpurovém Žezle. Takovéhle výpady a kryty se nikdy nestanou rutinní záležitostí. Potisící budou stejně obtížné jako poprvé, pokud už by to tak daleko nechal dojít. “Podobných band se u nás potulují mraky, Finyro, a horších, mnohem horších. Já sám jich vystřídal nejmíň tucet. Každý alkanský muž od cucáků až po staré vyschlé blumy se do nějaké hrne, co to dá, každý ví, že ve smečce má víc šancí na to… hmm, na to, čemu se jednoho dne, dřív nebo později, stejně nevyhne…”

Mlčela, takže se rozhodl to zbytečně neprotahovat.

“My neznáme radost z páření, tak jako ji neznají zvířata. Prostě nemáme tuchy, co to je. Známe jen připouštěcí čas, no a pak… pak tohle. Vybití sil, když v nás užuž hrozí vybuchnout, bez chuti a bez zápachu, bez potěšení, prostě pro úlevu. Někteří z nás chodí místo toho radši roztloukat kameny, ono to vyjde taknějak nastejno, ale zase, když se to kroutí pod rukama a řve, je to přece jen zajímavější a taky…”

“Buď už zticha!” Kdyby její pleť měla jakoukoli jinou barvu než uhlově černou, docela jistě by o ni teď přišla. Měl pocit, že další slova by mu s největší chutí plivla hezky zblízka do obličeje, byl by snad i radši, kdyby právě to udělala - dočkal se však už jen zavrčení napůl utopeného v ohybu chodby. “A jestli o tom ještě nevíš, tak nezapomeň, že s mečem chodím i spát! Tady vás nejsou mraky, jsi tu úplně sám - díky Kreidovi!”

Dlouho seděl uprostřed mrtvé místnosti, hleděl ven do mrtvého průchodu a moc si přál, aby se v něm někdo objevil. Nějaký rozptýlení chtivý Reng, s nímž by se dalo sjet pár koleček fantomových zápasů, zajít na žejdlík nebo se aspoň vyměnit hrst chlubivých žvástů. Jenže božstva se pro dnešek zase jednou rozhodla plýtvat svými dary na úplně jiných místech. Daleko od Mygy, který za pomoc melganionskému vyvrženci už přišel o pár oblíbených přístavišť a co nevidět nejspíš přijde o jednu schopnou a oddanou členku své těžce doplňované posádky.

“A co má být? Trhněte si!” Napřímil se a pozdvihl zrak, aby pohlédl do očí bohům zlomyslnosti, podrazáctví, smůly, zákeřnosti a výkalů skrývaných na talíři s cukrovinkami. Právě v tomhle okamžiku ho musejí sledovat všichni, co jich ve Všehomíru je, a možná ještě pár dalších. Čumí na něj očima plnýma krve, šklebí se sliznatými bezzubými tlamami a zvažují, jestli už má dost, jestli je už připravený padnout na kolena a začít se k nim modlit, tak jak to dávno dělají ostatní, když ne z úcty, aspoň ze zbabělosti… “Trhněte si a zaduste se splaškama! Nechť je život očištěn od falše a hniloby! Kamení ke krvi, krev ke kamení!”

Usmál se a vyrazil prázdnou chodbou do své kajuty, aby si rozmyslel, kolik z vědomostí o Pilíři Věků může Mygovi Tampovi předat, aniž by tím kterákoli z obou stran získala nezaslouženou výhodu…

4. Kdo buší na pergamen

Goel-Ryass mávnutím paže zrušil přenosové kouzlo, svinul tenké kovové lanko osobní Brány a rozhlédl se po lesní mýtině. Jako by se bál, že jeho budoucí oběť ho už teď pozoruje odněkud ze křoví, směje se a čeká na nejbližší příležitost poslat ho ke všem čertům. Hloupá představa. Hloupá a směšná, kdykoli a kdekoli - jen tady ne.

Zálibně pohladil klubko a uložil je do vnitřní kapsy pláště. Takhle má vypadat cestovní prostředek vyslance říšských pořádkových služeb. Žádné tahání těžkých krámů v torně, žádné zakopávání do země po hvozdech a po skalách a pak únavné trmácení nazpátek z místa zásahu.

‘Máš to nejlepší, co ti v tuhle chvíli Melganion může nabídnout,’ jako by stále ještě slyšel Salgarinu Waka v té nechutné béžové pracovně v Pilíři Věků. ‘Jsi jeden z prvních, kdo dostává takovéhle vybavení, sám patříš ke špičce, tak nás nezklam. Piš si, že ten zmetek, co po něm půjdeš, si víc než kdo jiný zaslouží mít proti sobě jen to nejlepší.’

Naposledy si sám sebe prohlédl. S tmavomodrou kůží a urostlou postavou mohl těžko počítat s tím, že se mezi domorodci ztratí, ale co na tom? Na vzhledu v tomhle případě nezáleželo. I když Laida nepatřila k Thermadonu zas až tak dlouho, nějaký ten poutník z cizího světa tady už dávno nemohl nikoho překvapit. Mnohem podstatnější v tuhle chvíli bylo to, co dokázal. Co bylo vlastní jen a jen jeho rase a on sám v tom vynikal nade všechny.

Goel-Ryass se pousmál a zavřel oči, aby si vychutnal, jak se jeho skrytá síla spouští a vzrůstá. Jako chapadla roztahoval své nitro kolem, spojoval se s duší země, vody, stromů a keřů, vzduchu, zvířat, obyvatel, zkrátka všeho. Tak, od téhle chvíle nikdo neodhalí jeho zbraně ani zásoby magie, ani vědomosti. I nejlepší kouzla říše zůstanou bezmocná, uvidí jen nevinného vandráka, dokud nebude pozdě. Samotný svět nad ním bdí, může se pod jeho ochranou bez obav vydat na cestu.

Vykračoval si lesní pěšinou jako prostý pocestný, hlídal si chůzi, gesta, výraz tváře, pozornost k okolním věcem - a uvažoval.

Jak velké je riziko, že tu někdo zná jeho rasu, že ví, co je zač? Ještě před několika stovkami melganionských let by ji bez milosti odřízli od zbytku Thermadonu a pod nějakou nesmyslnou záminkou s ní zakázali styky všem mimo Pilíř a další vládní místa. Dnes už naštěstí všichni, kdo do toho měli co mluvit, pochopili, že podobnými hloupostmi potenciál žádného národa dlouho neutají. Daleko účinnější metodou se ukázalo docela obyčejné šíření fám a pěstování společenských nálad, které z každého vynašeče pravdy udělají podivína - nejedna říšská rasa už tak na své zvláštní schopnosti sama zapomněla. Pouze vybraným jedincům bylo v nejpřísnějším utajení umožněno je rozvíjet, pro potřeby pořádkových služeb, jak jinak…

Ne, tohle nebezpečí nebylo až tak velké. Ovšem, na druhou stranu, Goel-Ryassův protivník patřil k těm, kdo vůči úpravám smýšlení vykazují nadprůměrnou odolnost, i na to ho v Pilíři důrazně upozornili. Možná až příliš důrazně.

Rengská koule stála na mýtině mezi stromy vysokými téměř po její vrchol, spatřil ji teprve když se přiblížil na nějakých deset sáhů. Ani zelený kámen v jejím středu nezářil a ticho kolem ní se zdálo v souvislosti s těmi vraždícími šílenci tak nepřirozené, až nahánělo hrůzu. Přesto se Goel-Ryass rozhodl sehrát raději zvědavého tuláka než ustrašeného. Chvilku okázale civěl před sebe, jako by tu prapodivnou věc viděl poprvé v životě nebo přinejmenším jako by ho opravdu moc překvapilo, že na ni naráží právě tady, pak se opatrně vplížil do křovin a mezírkou mezi listy vyhlédl ven.

Nepřipravovala se tu stavba pozemního tábora, nerodilo se žádné hnusné doupě na pokusy. Nikde nebylo vidět stavební hmoty, z nichž povstanou kupole a odporné pahýlovité stavby, jež bohové nenechají propadnout do pekel jen proto, že by urazily jemnocit i samotných ďáblů. Jak už ohlásil spolehlivý zdroj, tady rengská banda přistála jen kvůli závadám na plavidle. Rengové vypadávající ze svého páchnoucího přepravovadla jako záplava pestrobarevného hmyzu prozatím nedělali nic víc, než že přecházeli sem a tam, posedávali po pařezech a kamenech, obhlíželi loď i okolní les, zjevně v očekávání dalších pokynů. Goel-Ryass se užuž chystal vstát a nenápadně se odšourat stranou, aby nebyl předčasně objeven, když…

… když se mezi darebáky všech myslitelných thermadonských ras objevila urostlá cihlově rudá postava a znovu ho připoutala ke keři, kde se ukrýval.

Šipka vklouzla do kuše se stejnou lehkostí a samozřejmostí jako zbraň samotná na rameno. Mířidla zachytila cíl snad ještě rychleji než myšlenky na něj. Našel jsi konec své prašivé cesty, Varkangare Trhači střev, Varkangare odpadlíku, Varkangare zrůdo, co se za vstřícnou náruč říše odplatila zběhnutím… Udělal jsi tu nejsměšnější chybu, jakou jsi udělat mohl, když ses po ztrátě těla rozhodl nepřijmout jako náhradu jiné než zase alkanské. Ale ještě že tak. Tvá ješitnost a tupá sebeláska tě už za pár vteřin budou stát krk.

Ne. Tohle je opravdu až příliš hloupé. Na někoho, jako je on.

Co když je v téhle bandě Alkanců víc? Co když si odvezli pár drynfalských medailónů, Varkangar teď vypadá kdovíjak a v té červené hoře masa podstrčili jako návnadu někoho úplně jiného? Anebo co když ten neřád vůbec k tomuhle klanu nepatří a celé je to jen pitomá past na lovce jeho hlavy?

Samostříl znovu poklesl, šipka vyklouzla z úchytů. Kdepak, kamaráde, pokud jde o mě, nezapomenu tak snadno na tvůj křivácký charakter. Tahle střela nevyletí dřív, než bude stoprocentně jasné, koho vlastně doopravdy zasáhne.

A proč vlastně zabíjet jediného renegáta? Je nějaký důvod zbytek těch všiváků šetřit? Za zničenou kouli i posádku si vyslouží vděk mnohem větší a koneckonců je to i nejspolehlivější cesta ke splnění prvotního úkolu.

Ta myšlenka do něj vplouvala jen zvolna a tak trochu proti jeho vůli. Jako by mu ji našeptávaly samotné kopce, jako by šuměla v listech, bublala v nedalekém potůčku, křičela v ptačím zpěvu. Mám své pokyny, pokoušel se proti ní ohradit, dnes tu má zemřít jediný Reng, ne všichni, a určitě to má svůj smysl. Třeba je zrovna tahle skupina stopou k zásadním odhalením, může mít na palubě důležité donašeče a tajné vyslance…

Ale co to povídáš? posmíval se mu les. Kdyby to tak bylo, někdo z nich mohl dávno způsobit nešťastnou náhodičku a proti Varkangarovi by neposílali tebe, můj milý.

Ať je to jak chce, nejsem vybavený na boj s celou hordou, hádal se dál, ani na únos rengského náčelníka.

Že nejsi? Ale kdepak, teď už jsi, miláčku. Příroda je mocná čarodějka, cožpak jsi jejích služeb už mnohokrát nevyužil? A kdyby ani její síly nestačily, věř, že si umí vypomoct nejednou krásnou lstí…

Zdálo se mu, že odolává těm hloupým svodům celou věčnost - jenže někdy je i věčnost příliš krátká…

Nevěděl sám docela přesně, jak k tomu došlo, ale zničehonic se přistihl, že znovu pochoduje lesním tichem, tentokrát už hrdě, se vzpřímenou hlavou a úsměvem na tváři. Svých myšlenek by se docela jistě zděsil, kdyby mu v té chvíli ještě přišly něčím zvláštní…

Teď se teprve ukáže, co v něm doopravdy vězí. Zdá se, že přírodní síly Laidy nějakým způsobem uvolňují skryté zábrany, pomáhají v rozvoji - však si i kultura místního lidu získává pověst mnohem rychleji, než je u tak mladého členského světa obvyklé. A on, on se svou vrozenou schopností využije všeho, co se tu nabízí, tisíckrát víc než kdokoli jiný.

Jedna vyhubená rengská tlupa? Směšné! Tady se budou dít takové věci, že smrt nějakého alkanského zrádce se nakonec stane jen docela droboučkou tečkou na konci knihy…

X

Varkangar ležel na svém lůžku v koutě kajuty a oddával se střídavě rozjímání a prostému lenivému odpočinku, jediným věcem, jichž měl v posledních dnech dostatek. Nikdo ho už nezval na rady a debaty o další cestě, na veselé večery v palubní krčmě, nezastavovali se s ním ani na krátká odlehčující potlachání. Pro posádku takřka přestal existovat.

Už jen předčasné ukončení volna v oblíbeném přístavu bylo něčím, co většina Mygových Rengů těžce nesla, ale poznání, že se tam víckrát nepodívají, je zasáhlo natolik, že další okolnosti případu je už nezajímaly. Na chodbě před Alkancovými dveřmi vládlo po většinu dne mrtvolné ticho, jako by se jeho bývalí přátelé štítili i projít kolem, a snad to tak bylo lepší. Pokud by už zaslechl kroky, pokud by někdo vstoupil bez zaklepání, raději by měl být rovnou připraven k obraně.

Nedalo se říct, že by se tím kdovíjak trápil. Už na Melganionu, ve službách říše, byl zvyklý nečekat za práci vděk a nemohl by se nakonec ani stát Rengem, kdyby si přál něco jiného. Není čeho litovat, říkal si. Neudělat, co jsme udělali, tak se vy ostatní touhle dobou možná v tom svém milovaném městě válíte rozsekaní na cucky a vaši bařtipáni mají odškrtnutou další položku na seznamu povolených ztrát… Přesto cítil, že klid a odpočinek potřebuje, že je tady záležitost, přes niž se nedokáže přenést zdaleka tak snadno.

Finyra.

Ode dne, kdy odpluli, ji nezahlédl, jen z letmých zpráv od Prayna se dozvěděl, že si u Mygy Tampa vyžádala kouzlo schopné zničit jeho magicky vytvořené supertělo. Myga jí údajně dal jen pár směšných hraček, i když tak jako tak nepředpokládal, že by Alkanci skutečně usilovala o život, jenže kdo mohl tušit, jak to opravdu je?

Ani tohohle svého činu Varkangar nelitoval, to mu ovšem následky nijak neulehčilo. Směsice touhy se s Drynfálkou setkat a strachu z toho, co by podobné setkání přineslo, útočila dnem i nocí a nějakou dobu díky ní vůbec nemohl opustit své malé království.

Venku se ozval zvuk tiché chůze a hned po něm krátké, nesmělé zaklepání. Varkangar vyskočil, jako by ho píchli do zad, pravici tentokrát bez váhání změnil v alkanský bojový kotouč.

Tak kterýpak z nich to bude? Kdo by teď mohl mít úplně největší zájem na tom, aby…? A co když doopravdy ona? Neměl by si s ní radši rovnou pořádně užít, vybít ze sebe všecko, co ho tíží, hezky po alkansku jí dát do těla a zakončit jejich společnou cestu proříznutím hrdla? Počkat, až v krvi utopené hlasivky odchrčí poslední sten a zakousnout se do čerstvého masíčka…

Vždyť od chvíle, co opustil své pravé tělo, si z žádného zabitého soupeře pořádně neukousl. Nějak mu v tom neživém modrém vězení úplně přestalo chutnat… Nacpat se, pár hodin v klidu trávit, osvobozený od trápení, no a pak za novými dobrodružstvími, volný jako skalní lekan, říše je plná dalších nepravostí a nebezpečí, se kterými je třeba se vypořádat a…

Když se dveře konečně otevřely a ve škvíře se objevila San Dyg Danova tvář s plachýma očima a lehce povislými ústy, úlevou se málem rozesmál. Díky Kreidově dobrotě za toho jediného, kdo mu docela jistě po krku nepůjde! A kdyby snad přece jen, bude to z něj smrdět na sto honů. “No jen pojď, ty jeden troubo. Jestli se teda nebojíš, že tě tvoji hrdinové přestanou mít za tuhle návštěvu rádi.”

“Myslíš snad, že teďka mě rádi mají?” Mladík nasadil až groteskně lítostivý výraz. “Rvu se za ně jako drak a co bys řekl, že oni na to? Čistit sklady, hlídat sklady, čistit chodby, hlídat chodby… Ještě ani do krčmy mě nepozvali, fakt! Ale však já jim ukážu, kdo je to San Dyg Dan Šestispár, jen co se vrhneme do nějakého poslání, to ještě uvidí, co jim předvedu…”

“O tom ani trošičku nepochybuju, siláku. Sám se teď budu muset zatraceně snažit, aby mě nevyhodili na prvním světě, co najdeme… Jojo, my teda budeme dvojka. Potížista a hlupák… Zapíšeme se spolu do všech rengských legend, co ty na to?”

“To není stejné.” Soksomonec sklonil zrak k zašpiněné podlaze a Varkangara na okamžik napadlo, jestli se ji nechystá začít uklízet.“Ty jsi už pověst měl a máš ji pořád. Oni zapomenou, co jsi provedl, jo, zapomenou, zase v tobě uvidí mocného válečníka a užitečného chlapa. Máš to prostě v sobě, fakt. Ale já… já se celou dobu nesnažím o nic víc než být aspoň trochu užitečný…”

Varkangar jen lehce povytáhl obočí; nebylo nic, co by on sám k tomuhle mohl dodat.

“Ty můžeš přestat být potížista, žejo, když budeš chtít. Jak se ti bude zdát, že by to pokazilo tvoje… ehé, tvoje poslání, tak toho necháš a staneš se tím nejoddanějším a nejposlušnějším vojákem, jakého každá armáda má. Možná se ti to nebude líbit, možná budeš chvilkama ječet bezmocí, ale máš na výběr. A já, co já? Jako hlupák jsem se narodil, jako hlupák zemřu a každou vteřinu mezi tím budu taky hlupák, ať se mi to zrovna hodí nebo ne… I ten parchant Zak uměl aspoň malovat, nikoho to nezajímalo, ale moh doufat, že jednou třeba bude… Hele, myslíš, že jsem to dělal kvůli slávě, tam u nás, když jsem chtěl být v Kolbišti nejlepší? Anebo proto, že se mi líbí uskakovat před ohnivýma koulema? Chtěl jsem prostě, aby si pár lidí řeklo - pitomec San Dyg Dan neumí ani pořádně okopat záhon zeleniny, natož opravit chalupu nebo studnu, ale jak to spustí v aréně, to je hned radost koukat, to se jednomu hned zvedne nálada. Pitomec San Dyg Dan je aspoň jako kašpar k něčemu, i to se počítá. No a tady? Chodby bude mít tahle loď nejčistší z celé rengské flotily, za to se zaručuju vlastní hlavou, a do skladu nepustím žádného vetřelce, kterého dokážu těmahle deseti rukama zastavit - jestli je to všechno, co svedu, jsem šťastný, že vám můžu takhle posloužit. Ale nikdy se nezřeknu naděje, že můžu dát víc, ne dokud se osobně nepřesvědčím, že to fakt nejde…”

Varkangar se usmál. “Věř si tomu nebo ne, chlape, ale právě v tuhle chvíli jsi pro mě nejužitečnější osoba v celý týhle svinský kouli.”

“Jéje, to jsem teda rád, fakt… No, nakonec toho Jarfaše jsem zabil já a tys to ani nechtěl, žejo, takže by to vlastně celé mělo jít na moji hlavu a ne na tvoji. Jenže hlupáci se nesoudí, hlupáci nemůžou za to, že dělají hlouposti, tak to za ně odskáče první chytrý, co se namane po ruce. Zvlášť když se o něm ví, že je potížista…”

“Tak to máš teda zatracenou pravdu… Ale protentokrát ne. Já jen chtěl dát Jarfašovi šanci přijít k rozumu, nic víc. Kdyby nepřestal s těmi pitomostmi, udělal bych nakonec přesně to, co ty… Ale nelam si s tím hlavu, pod tímhle břemenem mi páteř nepraskne…”

Soksomonec ještě chvíli sklíčeně civěl do kouta, jako by nevěděl, co říct, nebo spíš vůbec nepovažoval za nutné mluvit, potom mu zrak nečekaně vylétl vzhůru. “Jejda, vybavujeme se tady a já úplně zapomněl na to hlavní, co jsem ti přišel říct. Měníme kurs, plujeme na nějaký zapadlý svět. Prý tam ztroskotala jiná koule a potřebují pár součástí. No a nejspíš i trošku pomoci.”

“K čertu s tím! A mně ta nudná mapovací plavba zrovna teď celkem vyhovovala…” Varkangar vstal z lůžka, pak se zarazil, znovu si sedl a probodl San Dyg Dana podezřívavým pohledem. “Poslyš, a odkud ty to vlastně víš? Že tys zase někde slídil za dveřma, co? Dokud se takovéhle věci nevyhlásí naostro na můstku, tak…”

“Hmm, no… ono se to vlastně na tom můstku už vyhlásilo, naostro, teda… No, jenže…”

“Co, jenže?” Bylo to až příliš zjevné, přesto si odpověď z nějakých důvodů přál vyslechnout, jako by tím mohl něco změnit.

“Jenže pan Prayn řekl panu Tampovi, že by ses zatím neměl před posádkou moc ukazovat. Nedělalo by to dobrotu, prý, žejo. A pan Tamp na to, že bys měl vědět, co se děje, takže mi povídá, hele, San Dyg Dane, ty stejnak rád roznášíš všecky možný novinky a zprávy, tak běž a splň pro mě jeden důležitý úkol. Nezpackej ho, možná nakonec bude důležitější, než bys řekl nejen ty, ale i já sám. No, tak jsem tu…”

“Pan Tamp má proklatě dobrý cit na to, kdo nakonec bude tuhle bandu kašparů tahat z louže.” Alkanec se hořce pousmál, ze všech sil si přál věřit, že tohle prohlášení zůstane pouhým žertem. “Ale poslouchej,” naklonil se ke svému protějšku tak rychle a prudce, až San Dyg Dan polekaně ucukl, “nejspíš budu potřebovat parťáka, to dá rozum, ani já to sám nezvládnu. A umíš si představit, že bych se tu teď mohl obrátit na někoho jiného?”

“Ale já…”

“Ty jsi ten nejlepší, koho mám teď po ruce. Možná mě nenávidíš za to, co jsem ti udělal, a možná jsem ti já sám ještě neodpustil ten tvůj kolbišťový podraz, ale to všecko musí jít do háje, jestli půjde o říši, rozumíš? Chceš být ten nejrengštější Reng, co kdy poletoval po Thermadonu? Tak zapomeň na to, kdo ti voní a kdo ne, zapomeň na všecky kecy, sladký i zasmrádlý, zapomeň, kdo se na tebe culí a kdo cení zuby a plň úkol, jestli se před námi něco jako úkol objeví. Když to zvládneš, budeš Rengem víc než všichni tady okolo. Jasný?”

“Jo, jasný… Myslím, že jo, teda aspoň…”

“Radil bych ti to. Tak vítej do jednotky poslední naděje, spolubojovníku…”

X

Kdyby prvního dne po přistání na Laidě trávil většinu volného času v blízkosti Finyry, tak jako dřív, dost možná by si nevšiml vůbec ničeho zvláštního. U ní by muzměna chování nepřišla ani v nejmenším zarážející. Proto bylo možná lepší, že se mu bývalá přítelkyně stále stejně zarytě vyhýbala. Co by u ní bylo vcelku pochopitelné, u jiných členů Mygova klanu už tak samozřejmé nebylo.

Co se týkalo té druhé party, byla mu podezřelá, sotva vstoupil s prvním balíkem zásob do chodeb jejich plavidla. Sám nedokázal říct proč. Nebyl schopen chytit kohokoli z nich za ruku a usvědčit ho, prostě z nich jen cítil cosi zvláštního, nepřirozeného. Chvíli se mu zdálo, že se plouží kolem jako leklé ryby, chvíli z nich sálalo stejně nepřirozené napětí, chvíli měl pocit, že se všichni někam ženou jako kolečka orloje, chvíli se snažili působit tak osobitě a nenuceně, až to bylo k smíchu… Chvíli tak, chvíli onak, jen strojenost mizerných herců se táhla každým jejich slovem a pohybem jako černá nit.

Ve volnějších chvílích provedl Alkanec několik nenápadných testů, ale každý z těch tvorů byl mimo vší pochybnost Rengem až na kost. Každý byl tím, kým být měl, neobjevilo se žádné očarování, kletby, omamné látky… Nejdřív ho to zděsilo víc, než kdyby vypátral bandu pekelníků v přestrojení, nakonec ale celou věc s těžkým srdcem nechal plavat.

Kolik toho ví o Renzích z jiných klanů? Než se k nim připojil, nevídal je jinak než umírající na špatném konci svých vlastních zbraní - a v přístavu? Tam je všecko jinak než v bojových podmínkách. Prostě se mu něco zdálo, začíná mu přeskakovat ze všeho toho nepřátelství posledních dnů, nic víc za tím nebude.

Pak potkal Cr’X’Tegga vlekoucího po cestičce mezi loďmi bednu s ovocem - a z výrazu jeho očí mu i po nehmotných zádech přeběhl mráz.

“Buď zdráv,” přitočil se k němu. Užuž se mu na jazyk dralo zdvořilé poděkování za dobrou spolupráci v přístavu, naštěstí se zarazil dřív, než z něj podobná pitomost mohla vylétnout. “Nechceš pomoct?”

“Od tebe radši ne.” Rudooký se výmluvně odvrátil a pokračoval svou cestou. Po pár krocích se přece jen zastavil a o něco smířlivěji se obrátil nazpět. “Vážně ne. Jestli chceš být k užitku, jdi pomoct s opravami. Někdo jako ty, myslím někdo, kdo zastrčí ruku skoro kamkoli a přidrží cokoli, se jim tam určitě bude hodit.”

“Jo, zajdu za nimi, dobrý nápad. Jen co si budu moct být jistý, že pomáhám na správném místě…”

“Proč by ne? Každá práce je k užitku, ne?”

“Samozřejmě. Když ji děláš pro ty pravé, tak určitě je… Jak jsi na tom s tím svým pozorováním temných sil, co? Nejsou třeba tady kolem nás nějaké ty…”

“Podívej, Alkanče, podle mě jsi celkem fajn chlap. A válečník určitě prvotřídní.” Cr’X’Tegg hodil bedýnku na zem a rozvalil se na ní jako ztělesněný bůh laciných požitků. “Vím, že jsi k Rengům zběhl rovnou od říšských a je mi jasné, že někoho jako ty tam museli protahovat těmi nejšílenějšími akcemi. A taky vím, kde jsi vyrůstal. Vím, že tam u vás nikdo nepřežije ani ranní protažení, když není pořád ve střehu. Ale, při Kreidově noze, to tvoje věčné hledání bubáků za každým rohem nás už stálo dost, nemyslíš? Jestli tě to uklidní, nikde tu žádní nejsou, ani duchové, ani hejkalové, ani jezinky. Je tu úplně čisto, tak se konečně seber a jestli nechceš přiložit ruku k dílu, zalez si radši do brlohu a aspoň nepřekážej.”

Varkangar zařval, zaťal pěsti, ale dřív, než mohl toho přidrzlého skřeta na pár hodin odeslat do snů, ozval se z okraje mýtiny za jejich zády povyk.

Po cestě se blížil osamělý domorodec, neozbrojený a oblečený jen do prosté tógy, okázale mával oranžovými pažemi a cosi hlasitě vykřikoval. Asi tři tucty Rengů z obou klanů se kvapně změnily ve vyrovnanou rojnici a chystaly k boji zbraně, s nimiž se žádný z nich neloučil ani při té nejpodřadnější dřině.

Chlapík nepůsobil ani trochu nebezpečně a krom toho by případnou hrozbu měla zachytit pátrací kouzla, přinejmenším na nepoškozeném plavidle. Jenže nedávná událost s Jarfašem ukázala dost jasně, jak vratká můžou všechna měřítka pro rozpoznání nepřítele být. Opatrní poznali, že se mají o opatrnosti ještě hodně co učit.

“Musíte mě schovat, slyšíte?!” vyrazil ze sebe venkovan místo pozdravu a probodl pološíleným pohledem několik mužů, jež patrně považoval za vůdce nebo mluvčí. “Jestli mě dostanou, tak… no, možná čeká pěkný malér i vás. Žádám o azyl na vaší palubě a…”

“Nejsme milosrdné sestry.” Jeden z oslovených založil ruce na prsou a postoupil o několik kroků vpřed. “A už vůbec ne banda pitomců. Jestli ti to o nás někdo říkal, klidně ho naším jménem pošli k čertu!”

“Kreidova dobroto, tuším, co jste zač. A nešel bych za vámi, kdybych měl na vybranou.” Neznámý se ani nepohnul, jen hlas mu nepatrně zesílil. Musel být hodně odhodlaný - nebo opravdu zoufalý. “Poslouchejte, bude to jen na chviličku. Pro dnešek, no, možná ještě zítra, pak vypadnu a už mě v životě neuvidíte, přísahám! Ale teď mě honem…”

“Vypadneš hned! A příště, až tě zas popadne chuť obírat cizáky, vymyslíš si nějakou chytřejší léčku, zloději špinavá!”

Hrstka okolostojících začala nadšeně přizvukovat, halas pomalu zesílil, odrazil se od hradby lesa - jenže hned vzápětí se odtamtud vynořila desítka dalších Laiďanů a všechen křik zase ve vteřině utichl.

Podle svitků měl být zdejší lid až nezvykle mírumilovný a Varkangar považoval takřka za jisté, že ta všeobjímající láska bude odněkud pořádně smrdět. Připravoval se na cokoli, od pokryteckého zametání nepohodlných skupin pod koberec, jak to viděl před časem na Limptě, až po všemožné druhy tyranie ve jménu laskavých bohů. Připravoval se na všechno, jen ne na to, že vůbec nic neobjeví.

Pronásledovatelé - těžko je tak vůbec nazývat - se přibližovali jako lidé, kteří si ze všeho nejvíc přejí nepůsobit potíže, s pozdviženýma rukama, trochu rozpačitými výrazy… Zatraceně, byli tak dokonale prostí čehokoli podezřelého, až to samo o sobě působilo podezřele. Anebo má Cr’X’Tegg přece jen pravdu a z elitního válečníka se stává cvok, co slyší růst trávu?

“Velice se omlouváme, jestli vám vznikly, ehm, nějaké nepříjemnosti. Vše rádi nahradíme, pokud to bude v našich silách.” Žádný z mužů nepůsobil oproti ostatním o nic honosněji, ten, který promluvil, nejspíš prostě našel vhodná slova jako první. “Teď nám jistě rádi vrátíte našeho svěřence. Až bude zpátky v klášterním útulku pro choromyslné, nikomu už neublíží.”

“Prosím, prosím, poslužte si.” Přítomní Rengové se pobaveně rozesmáli. Takovéhle vysvětlení těžko někoho z nich napadlo, vděční však za ně byli všichni. “Udělejte si z něj třeba sedátko na karusel. Jenom si ho tam příště líp hlídejte.”

“To samozřejmě budeme… Ještě jednou prosíme za prominutí. Jen pojď, chlapče.” Oranžová paže se natáhla k venkovanovi - a kdyby skutečně svírala zbraň a chystala se mu proseknout hrdlo, nemohl by se zatvářit zděšeněji.

“Tak počkat, panstvo, počkat.” Varkangar se protlačil mezi obě skupinky, výmluvně protáhl obě paže, aby obemkly pomatence několikrát kolem dokola, a na každé nechal pro větší důraz vyrašit několik řad dlouhých ostnů. “Nic ve zlém, ale čistě pro úvahu - co kdybysme si ho tady přece jenom chtěli chviličku podržet?”

“Prosím vás, pročpak?” Řečníkovi sotva znatelně zacukalo v koutku úst. “Bezcenný ubožák, k čemu by vám byl?”

“Možná ubožák a možná taky váš slídil. Co můžeme vědět, jakými čárymáry jste ho vybavili a co už tady za tu chviličku stačil vyšpehovat? Zůstane a až se ujistíme, že je čistý, dostanete ho v pořádku nazpátek. Dýl než dva dny to každopádně nezabere.”

“Ceníme si vaší ochoty, ale, prosím pěkně, to opravdu není nejlepší nápad.” Pohledy Laiďanů jako na povel ztvrdly a i ti nejlehkomyslnější z Rengů už začínali váhat, jestli je celá záležitost opravdu tak nevinná. “Nemáte ponětí, jakou péči takový nemocný potřebuje. Nemáte zkušenosti, nejspíš ani vybavení. A ještě ho vystavovat nějakým těm vašim… Uvědomte si, že stačí pouhý den a můžete mu ublížit víc než…”

“Staráme se o celou hvězdnou říši, tak si s jedním pošukem poradíme taky,” štěkl někdo v houfu a všichni, kdo stáli na správné straně, se hlasitě zachechtali. “Odveďte ho někdo za Mygou, ať rozhodne, co s ním dál.”

“Nu, co máme dělat? Přece se o něj nebudeme prát… Tak si ho prověřte, když to musí být. Zítra se na něj přijdeme podívat, zase touhle dobou. Ale dejte na něj pozor, vážně.” Přísné výrazy zmizely stejně rychle, jak se objevily, oranžoví se zlehka uklonili na pozdrav a bez dalších slov se odloudali zpátky do lesního šera.

“Ti si teda dali říct, panečku. No ale hlavně že je od nich pokoj.” Alkanec uvolnil svou klec a jednou z dlaní, už zase hladkou a měkkou, pleskl domorodce po zádech. “Tak máš, cos chtěl. Počítej ale s tím, že tyhle mříže nebyly poslední, které u nás poznáš, brachu… ehm, máš snad nějaké jméno, ne?”

“Rintyál.” Mladíkovi se znatelně ulevilo, stále však budil dojem, že nejlíp by mu bylo tisíc mil od kohokoli, kdo je schopen chodit a mluvit. “Pro mě za mě, strčte mě třeba do hladomorny nebo kamkoli, však tam nebudu déle než ty dva dny. Do té doby se všechno vyřeší, slibuji. Jen mě nesmíte vydat jim, ani dnes, ani zítra, zapřísahám vás, je se mnou konec, jestli…”

“Počkej, počkej, ty ses nějak rozjel. Trošku špatným směrem, nemyslíš? Hele, je nám všem jasné, že nejsi blázen a ta sebranka že nebyli duchovní, co o tebe pečují. Jenže to je taky asi všecko, co dokážeme odhadnout. Takže začni…”

“Tedy, ono to není zas tak jednoduché, to já nemůžu, takhle sám, víš? Možná to vypadá zle, ale nic vážného se neděje, opravdu. Já vím, proslýchá se, že po našich zemích poslední dobou trochu přibylo násilí, ale…”

“Násilí? Zajímavé, já slyšel, že si mír krájíte i k obědu místo chleba…Tak co se děje?”

Venkovan nasadil kukuč, který se nedal vyložit jinak než jako touha ukousnout si jazyk a roztlouct ho na kaši. “To nestojí za řeč. Pár výrostků provádí vylomeniny, místo aby se drželi pořádné práce, znáte to. Všude se takoví najdou… Vyrostou z toho, no a když ne, panstvo s nimi zatočí… Hmm, jenže u nás ve vsi to maličko přehnali, podpálili knížecí sýpku, no a potom se jim nějak povedlo hodit to na mě. Tak… tak to je celá pravda. Proto po mně zámečtí jdou. To víte, před vámi nechtěli o nějakých výtržnostech mluvit, vědí, co děláte s nepokojnými rasami…”

“Dobře, dobře. Však uvidíme. Jestli nelžeš, myslím, že ti náš náčelník za tuhle estrádu rád pomůže z bryndy.” Varkangar raději odvrátil tvář, aby skryl stále přetrvávající pochybnosti - a už v okamžiku, kdy spatřil Cr’X’Tegga blížícího se k nim od vstupu do plavidla, pocítil, že se děje něco vážného.

“Dál ne, Alkanče. Zbytek cesty ho vedu já, výslovný rozkaz. Myga má asi strach, že nám ho někde odpravíš za špehování ještě dřív, než se k němu dostane. Budeš za mě zatím nosit ze skladu. Tam určitě žádné nepřátele nepotkáš, leda snad zlé housenky v salátu.”

V Rengových červených očích se neobjevila ani stopa podezření, zdálo se, že věří všemu, co říká a co bylo řečeno jemu - a Varkangar neměl nejmenší chuť čekat, až se jeho příteli některé souvislosti rozleží v hlavě. Přenášení beden s jídlem a vybavením se najednou zdálo tou nejlepší prací, jaká ho mohla na palubě potkat.

Měl štěstí. Cr’X’Teggovi se v hlavě nerozleželo nic. Ani venku na pasece, ani uvnitř. Bezelstnou uvolněnost měl ve tváři i o hodinu později, když ho nalezli mrtvého před otevřenými dveřmi prázdné cely, v níž měl být až na další zadržen Rintyál.

Podivně klidný se však při obhlídce místa neštěstí zdál i sám Myga Tamp. Skoro jako by byl tím posledním, koho by mohla podobná událost překvapit…

X

Dny plynuly a práce na opravě plavidla se pomalu nachýlily ke konci. Zabitého Renga zpopelnili a pochovali pod keřem za mýtinou, zavezli ho hlínou, zametli za sebou stopy a hotovo. Uzavřeno, vyřízeno. Žádný náhrobek, na nějž by mohly jednoho dne narazit nezvané oči, žádné vzpomínky narušující hladký chod rengského orloje.

A přitom zrovna on by epitaf mít měl, honilo se Varkangarovi hlavou, když se krčil za výklenkem v chodbě. Muž, který nikdy nikoho nepodezíral. Muž, který viděl věci ostatním utajené, ale ke skutečným přízrakům byl slepý jako mládě. A vás ostatní bych tam nahnal všecky, povinně, jednoho jako druhého. Sedli byste si hezky do půlkruhu jako v amfiteátru a celý den na ten nápis civěli. Potom by snad aspoň něco málo došlo i vám, pitomci.

Přinejmenším by vás trklo, co se s vámi děje. Postřehli byste, jak divně vypadáte, mluvíte, pohybujete se. Teď už nejen ta druhá parta, ale i Mygova, vy, se kterými se plavím a které jsem donedávna mohl i považovat za přátele.

Zastavili byste se a podívali se sami do sebe, přesně do těch míst, odkud se tak urputně snažíte utíkat. Pochopili, že všechny nestvůry Všehomíra po vás nebudou cvakat zuby, sekat drápy a prskat šílenými kouzly. Že některé můžou znát daleko rafinovanější cesty, jak vás srazit do prachu…

A jestli snad jste v pořádku a zešílel jsem já? Ne, že by to nebylo možné. Ale ať už by se mi to v hlavě pomotalo jakkoli, jedno vím jistě - ten cucák Rintyál nebyl žádný vrah. Nezabil by bez zatraceně pádného důvodu a ten mu někdo tak ukázněný jako Cr’X’Tegg sotva poskytl. Daleko spíš si pro něj přišel někdo další ze zámku nebo s kým si to vlastně zkřížil meče, no a Cr’X’Tegg prostě viděl víc, než měl. Možná se, blázen poctivá, snažil i sám zasáhnout. Ovšem, proč by se jinak zámečtí poslové už neukázali, po celém tom smlouvání a přísaze, že hned další den je tady zase máme?

A kdepak jste se celou dobu motali vy ostatní? Co se stalo s veleopatrnými Rengy, že si najednou nechají cizáka proniknout až do hnízda? Bez povolení a bez otázek? A ještě vyčítají mně, že čichám podraz?

Povytáhl jedno z očí na dlouhém výčnělku, aby mohl pozorovat dění venku a neprozradil se přitom vystrkováním celé hlavy. Právě teď se věci zdály být v naprostém pořádku. Paseka byla dokonale vylidněná a prázdná až na dvojici zářících světel přitisknutých tak blízko k sobě, že by splývala v jediné, nemít každé z nich úplně jinou podobu. Mygovo zářilo modře, tedy spíš se jen matně lesklo a obrys postavy se pod ním takřka ztrácel. Nejsilnější kouzlo na osobní ochranu, jaké se našlo, ostatně s žádným jiným by Myga nikdy z plavidla nevylezl. Štít toho druhého náčelníka, jehož jméno tentokrát nestihlo uvíznout v paměti nejen Varkangarovi, ale ani některým mužům z jeho vlastní posádky, byl naproti tomu téměř průhledný a ukazoval z tlustého fialového těla daleko víc, než si Alkanec přál vidět. Další kupole, obklopující oba muže a kromě obranné síly tentokrát i oboustranně zvukotěsná, jeho nadbytečnou průhlednost aspoň částečně zakalovala.

Těžko říct, jaké důležité zvěsti si velitelé plavidel vyměňovali při podobných rozmluvách. Jen jedno bylo jisté - každý z nich si přál, jako ostatně vždycky, co nejlepší zajištění, a každý věděl, že magie bez rozumu nezmůže všecko. Varkangar nepochyboval, že i na druhé lodi teď sedí u východu pár spolehlivých chlapů s očima na stopkách - i když u žádného z nich to nejspíš neplatilo tak doslovně jako u něj.

Když světýlka náhle zhasla, jako svíce sfouknuté větrem, zareagoval okamžitě, on i půltucet dalších strážců ukrytých po chodbě. Snad si ti dva šašci tam dole jen hrají, zkoušejí pevnost svých štítů a neobtěžují se poskokům něco říct, tohle však není chvíle, kdy si poskoci můžou hrát s nimi. Bojová magie zazářila, jako by si přála ztracený jas nahradit, připravená proměnit v krvavé cáry jakéhokoli protivníka…

Jakéhokoli, ze kterého se krvavé cáry dají nadělat.

Jen vteřinku Varkangar hleděl, jak se okolo náčelníků vzedmul val zeminy, ze všech stran, do takové výšky, že i jim tady nahoře na ně zakryl výhled. Pak udělal to jedné, co se dalo - vypustil připravená kouzla. Ne, tohle není neznámé, jen nečekané, no tak, kde ses s tím už setkal?

Nazelenalé výboje zasáhly stěnu z hlíny a kamení, vyhlodaly do ní velikou díru, to bylo ovšem taky všechno, co zaklínadla určená pro boj s živými cíli zmohla. Hned vzápětí se trhlina zacelila a než mohli podniknout cokoli dalšího, objevila se spousta ostrých balvanů. Nejdřív vystoupily z hlubin, potom chvíli ležely na zemi a nakonec vzlétly do vzduchu, s neomylnou přesností vyrazily proti dvěma otevřeným vchodům.

Tak vzpomínej, zatraceně! Odkud si tohle pamatuješ?

Ne, nebyl čas hrabat se ve starých zážitcích. Zatímco chodbou okolo nich rachotil déšť šutrů a vyrýval promáčkliny do kovových stěn, chystaly se prostředky proti útoku živlů, tak rychle, jak jen bylo možné. Když ovšem znovu nastalo ticho a neúspěšní strážci mohli vidět ven, vypadalo to, že je i tak na jakoukoli obranu pozdě.

Tou lepší částí celé události bylo zjištění, že osobní magická ochrana obou velitelů zůstala nepoškozená. Buď si s ní neznámý útočník jednoduše nevěděl rady, nebo aspoň prozatím náčelníky potřeboval živé.

Horší část představovala jejich vzdálenost. Oba štíty i se svými majiteli poskakovaly nad vrcholky stromů, sevřené v jejich náručí, a to doslova. Větev za větví si je dřevění uchvatitelé předávali jako vědra s vodou při hašení požáru, vlekli je pryč z dohledu všech, kdo by pro ně snad mohli něco udělat.

“Tak teď jsme teprve po krk v kališti, panstvo.” Varkangar postoupil o pár kroků vpřed, ven z lodi, aby mohl nechat na zádech vyrůst dostatečně široká křídla. “Honem, kdo umíte lítat, za mnou. Jestli poberete ještě někoho dalšího, tím líp. Musíme aspoň zjistit, co se děje.”

Potom se zem před nimi znovu otevřela, tentokrát z útrob vypustila oblak žlutavého dýmu a únosce se jim přihlásil sám…

X

Goel-Ryass se raději několikrát nechal od stromů, keřů a půdy ujistit, že se únos podařil, a spokojeně si promnul ruce. Jak lákavé by teď bylo prostě ty dva kašpary sprovodit ze světa i s jejich bandami. A samozřejmě i s primárním terčem… Pak se vrátit na Melganion pro odměnu, rozšířit si už tak špičkové vybavení a ještě pořád mít dost na krásné dlouhé prázdniny na kterémkoli thermadonském světě…

Ale dost. Dost! Plané sny jsou hrází pro řeku zdravého rozumu. Plán je jasný a stejně tak je dáno, že pro dnešek se ti vrahouni bát nemusejí. Však nebude trvat dlouho a tuhle chvilku klidu splatí i s úroky.

A i prázdniny budou. Ty nejlepší, jaké si jen může přát, plné darů od přírody, která ho miluje, i od hloupých smrtelníků, co se jí zkrátka musejí podřídit. Prázdniny přímo tady, na Laidě.

Otevřel oči, pohled mu znovu padl na bílou stěnu. Navzdory téměř hodině horečného úsilí se stále podobala spíš hrubé skále, kterou také ve skutečnosti byla. Nic naplat, ani s tak úžasným nástrojem, jakým je zdejší příroda, se nenaučí zacházet přes noc. Vždyť zatím pořádně nezjistil, kam až jeho moc nad ní vlastně sahá - ale koneckonců, nezáleží na tom, ne v tuhle chvíli.

Malá pevnůstka na vrcholcích skal je všecko, co teď potřebuje. Dobře skrytá před místními, obtížně přístupná pro Rengy, přinejmenším pokud by přišli bez svých nechutných rosolovitých lodí, a dostatečně odolná i proti případnému útoku plavidla - nebo dvou plavidel. Než všechno dokončí, získá dostatek zkušeností, aby si mohl postavit honosný palác na pobřeží, s freskami na stěnách a kdopak ví, čím vším ještě. Možná se mu podaří i přimět místní opeřence, aby mu sami létali na rožeň v krbu a potom do úst.

Krátké zaklínadlo z výbavy Pilíře Věků - nic naplat, některé věci zkrátka žádný přírodní zdroj nenahradí - odřízlo místnost se skalnatými zdmi a přeneslo před jeho oči obraz vzdálený několik mil.

Dvě průhledné koule s blikajícími zelenými kameny uprostřed hyzdily paseku jako párek červivých plodů. Červíci zmateně pobíhali k okraji lesa a zase nazpátek a docela jistě by působili komicky, kdyby se z nich daleko spíš neobracel žaludek. Několik se jich vznášelo nad tou motanicí, zjevně s úmyslem pustit se do pronásledování, jakmile však spatřili místo, odkud na ně hleděl, rychle se snesli zpátky k zemi.

“Ani to nezkoušejte,” houkl na ně namísto pozdravu a když si představil, jak asi zní jeho hlas tam u nich, vůbec se nedivil, že bez váhání uposlechli. “Nechci zase tak moc a když se dohodneme, dostanete své arcimordýře zpátky ještě dnes. Už jsem vás pobil dost, nemám chuť si dál špinit ruce. A teď mi zavolejte nějaké druhé nejvyšší hlavouny, co tam máte. Chci mít jistotu, že dostanou moji zprávu v pořádku… Tak dělejte, ať to mám z krku, hnusí se mi jen se na vás dívat.”

Sám se podivil, jak rychle se před ním - či přesněji před dvousáhovou replikou jeho tváře nad pasekou - objevili. Kreatura obrostlá od hlavy k patě žlutým peřím a jedovatě zelený skřet s dlouhým nosem se představili jako Prayn a Garhýík a třebaže se jejich vzezření natolik různilo, cosi, co čišelo z jejich pohledů, postojů a pohybů, je měnilo málem na rodné bratry. Jen další důkaz všudypřítomné rengské zvrhlosti, hnusu schopného semlít každou bytost Thermadonské říše v parodii sebe sama.

Kdopak ví, třeba jsou Rengové vážně jen loutky nějakého vyššího zla. Tak dobře skrytého, že je dosud nikdo neobjevil. Nebo možná tak mocného, že už většinu protivníků koupilo a přetáhlo na svou stranu… Strašlivá představa.

“Co si od tohohle slibuješ?” houkl jeden z nich, podle huhlavého tónu nejspíš ten, jemuž i ústa zakrývala změť hustých per. “Nikdo ti za nás nic nedá, hlupáku. Jsme nahraditelní a vsadím krk, že to dobře víš.”

“Jediné co chci, aby mi Rengové dali, je svatý pokoj,” odsekl. “Strávil jsem léta tím, že jsem se za vámi honil jako ohař. Bil jsem vás, pálil, trávil a zaklínal, nejdřív mě to bavilo, potom jsem vás nenáviděl a nakonec už jsem se jen nudil, jako když na zahradě trhám plevel. Protože plevel je přesně to, co jste. Přežijete všecko, povodně i požáry, je úplně jedno, kolik vás vymýtíme, stejně zase někde vzejdou nová semínka a mně už zkrátka docházejí síly. Sám jsi to vystihl nejlíp - všichni jste tak nechutně nahraditelní, až jeden ztrácí chuť se s vámi vůbec rvát. Nikdy vás nemůžeme vyhladit tak, jak vy hubíte národy, které se vám nelíbí, protože vy nejste žádná rasa ani národ. Jste v každém thermadonském občanu, každý se může stát jedním z vás. Museli bysme pobít celou říši, abysme se vás zbavili. Nebudu dál bojovat tuhle šílenou válku bez konce, odcházím do výslužby, mám na to právo. Chci jen dožít v klidu, na příjemném místě, mezi pokojnými lidmi, a Laida mým představám vyhovuje. Vypadněte odtud. Není tu nic, co by vám mohlo dát záminku k vraždění. Hezky sedněte a napište o tom záznam, ať si ho můžou přečíst všichni vaši kumpáni a ať už sem přinejmenším do mé smrti žádný z nich nestrčí nos, tykadlo, chobot nebo cojávím, co kdo místo nich máte. Prověřím si, jak jste můj požadavek splnili, pak vrátím náčelníky a čím dřív se i s nimi vypakujete, tím budu šťastnější.”

“Jestli ti jde jenom o tohle, ty lokajská nádhero,” zahýkal zelený skřet a vycenil křivé zuby plné kazů, “mohl sis celý to divadlo klidně ušetřit. Přistáli jsme akorát kvůli závadě na korábu. Tady oni nám ji pomáhají zpravit a všici dohromady se už klepem nedočkavostí, až z tohohle nudnýho blbákova odrazíme pryč.”

“Jestli tomu můžu věřit, tím lépe. Každopádně pokud jde o vás, všechny pravdy si důkladně pojistím. Mám ale ještě další a poslední skromnou podmínku.” Nač tohle zbytečné gesto? blesklo mu hlavou. Opravdu na něm tolik záleží? Tak jako tak přece nakonec… Kdepak. Záleží na něm, sama hrdost a čest melganionského vyslance na tom závisí, hotovo, ujednáno. “Chci Varkangara, tu zrádnou veš.”

Tentokrát ani jediný z Rengů nepromluvil, důvod jejich mlčenlivosti však Goel-Ryass určit nedokázal a to ho rozčilovalo mnohem víc než jakkoli ostrá odpověď.

“Svůj závěrečný úkol ve službách pořádkových jednotek hodlám dokončit,” pokračoval, “ale tentokrát si to přeju i sám za sebe. Pověření nepověření. Ta alkanská špína mi nadosmrti bude připomínat, že ani zdravé jádro říše mě před vámi neochrání. Že vaše pracky sahají i po těch, kdo by měli být nejpevnějším štítem proti vašim rejdům. Jak bych mohl začít spokojeně dožívat dřív, než tenhle vřed vymačkám?”

Ani teď neodpověděli hned. Jejich tváře nebo to, co z nich dokázal rozeznat, zůstávaly chladné, nehybné, bez výrazu. “Dobrá, dostaneš Varkangara,” kývl nakonec Garhýík a otočil se ke skupince přešlapujících zevlounů, pravděpodobně z vlastní posádky. “Hej, ty, ty a ty. Přiveďte sem Varkangara, a hejbu sebou.”

Ne že by Goel-Ryass očekával dlouhé smlouvání a odpor, na to si Rengové vlastních hlav a krků až příliš cenili, přesto ho překvapilo, jak rychle byla požadovaná oběť doručena. Skoro jako by jeho požadavek už předem tušili. Svalnatá rudá postava se spoutanými pažemi a očima i ústy zavázanými do špinavých hadrů se spíš zoufale než zuřivě zmítala v sevření, svíjela se pod ranami a kopanci a i když z jejích skřeků do plátna nebylo rozumět ani slovu, poroba a nalomenost z nich čišely dostatečně jasně.

Co má tohle znamenat? Co si o sobě myslíte, vy bando podvodníků? Čekáte, že vám na tohle skočím? Ten Alkanec je možná zrádce a ničema, ale pral se s věcmi, před kterými se ostatní zavrtávali do děr jak červi, a vítězil. To mu nikdo nemůže upřít, nikdo v celé říši, dokonce ani my ne. A ani zrůdy jako vy by z něj nedokázaly udělat trosku, která se nechá otloukat od kdejakého burana.

“Už pár dní ho máme pod zámkem, holomka.” Zelený poklekl a zavrtal nosem v hlíně, což měla být nejspíš obdoba opovržlivého odplivnutí. “Snažil se nás podvést, okrást, zaprodat banditům a ještě horší věci, čekal už jen na soud. Podle tradice bysme se o něj měli postarat sami, ale když tolik prahneš odpravit si ho… Nám chybět nebude.”

Goel-Ryass se ušklíbl, ovšemže jen v duchu a tak, aby se výsměch nepromítl do jeho obličeje. To víš, to určitě. Vyvádět tedy umí celkem hezky, jen Kreid ví, čím jste ho nakrmili a očarovali, aby dokázal sehrát takovéhle představení. Dost možná byste oklamali většinu tuctových vyslanců Pilíře, jenže já nejsem nějaký narychlo odvelený trouba.

Vstřebával jsem Varkangarovu duši, tak jako stopovací kucmao tři dny a tři noci nasává vůni zvěřiny, než ho pustí do lesa na lov… Je to trapná a ubohá fraška, o co se tu pokoušíte, ale abych pravdu řekl, docela mě zajímá, jakého chudáka se mi vlastně snažíte podstrčit. Může o vás ledacos vědět a pokud ne, aspoň mě pobaví. A ten, koho opravdu chci, mi za tu chvíli neuteče. Ne odtud z Laidy…

“Výborně. Brzy se vám ozvu.” Stačil ještě zahlédnout, jak se k rudému muži natahuje větev nejbližšího stromu, a pak už se scéna rozpadla na mračno drobných jisker a ustoupila prázdnotě jeho sídla…

X

Měla to být v první řadě nedobytná pevnost, tak jako každý dům v bragongských ulicích. Masivní kostka bez oken a dveří, jen s otvůrky pro nezbytné odvětrávání a osvětlení a důkladně střeženým vstupním poklopem na ploché střeše. Byla vystavěna tak, aby ochránila majitele před všemi běžnými projevy alkanského života - před osamělými zlodějíčky i organizovanými tlupami lupičů a pářičů, před dodavateli čerstvého masa pro okolní hostince i před flákači podřezávajícími spoluobčanům hrdla čistě pro rozptýlení. Jenomže to, co se dělo teď, rozhodně k běžnému dni nepatřilo. Dokonce ani tady.

Žulové kvádry se vznášely z vrcholu stavby, jako by nebyly ničím víc než kamínky na říčním břehu, jenže tyhle vrhané oblázky se neodrážely neškodně od vodní hladiny. Dopadaly na rudá těla kamarádů, pečlivě mířily a měnily směr, aby žádný z nich nemohl ani na poslední chvíli ucuknout. A on stál až docela vzadu a řval bezmocí, protože tihle chlapíci, co se tu před ním měnili v krvavé fleky na dláždění, byli zas po dlouhé době první tvorové, na kterých mu mohlo aspoň trochu záležet.

Co na tom, že zítra si ho mohli opéct k večeři se stejnou chutí jako on je, pokud by kdokoli z nich polevil v ostražitosti? Pořád to byla jedna z nejlepších band, jaké kdy poznal. Možná si jen nalhával, že mezi nimi pozoruje vztahy založené na cti, ale i kdyby mu jen poskytli víc prostoru pro takové nalhávání, bylo to dost, aby je mohl nazývat přáteli. A teď tu jeden po druhém umírali…

A to všecko kvůli cizákovi s tmavomodrou kůží, kterého tu jen tak pro zábavu přepadli. Hloupý přivandrovalec se měl stát příjemnou tečkou za dnešním dnem, a místo toho se jim teď vysmíval. Nepotřeboval ani kouzla, sama příroda ho vybavila schopností, jakou mu mohli závidět i sami mágové.

“Tak co, vy červi? Krev a kamení, přesně podle vašeho gusta, ne?” chechtal se, ozvěna okolních domů odrážela každé jeho slovo a zjizvený alkanský měsíc se vysoko nahoře skryl za mrakem, jako by se za své děti styděl.

Varkangar zatřásl hlavou, aby odehnal nepříjemné vzpomínky. Nepřiváděly ho už do varu jako tenkrát, vlastně se dalo říct, že v proudu času úplně zapadly. Po jedné bandě rabijátů přišla další a pak zase další a násilné smrti bylo tolik, že splynula v jeden jediný oceán marasmu. Od prvního dne v říšských službách se na to všechno snaží zapomenout, občas se mu i daří… Aspoň dokud nepřijdou okamžiky jako tenhle.

Teď už zapomenout nešlo, modrá tvář zapadnout nechtěla. Visela tu pořád, dokonce v nadživotní velikosti, a šklebila se úplně stejně jako za onoho dávno ztraceného dne.

Byl to docela jiný Gulstrián než tehdy na Alkanu, ale co na tom záleželo? Odstín jeho kůže byl k nerozeznání stejný. I jeho všivá schopnost napojit mysl na přírodní zdroje a vypůjčit si jejich sílu. I opovržlivý tón hlasu, i skutečnost, že se znovu chystá zabíjet ty, které on sám pořád ještě nepřestal nazývat svou partou.

Dnes podruhé si tu troufl urážet jeho zrak, paměť i dobré válečnické jméno a Alkanec si v duchu odpřísáhl, že až k tomu dojde potřetí, ten umrlčí ksicht živý nevyvázne.

“Rozhodli jste se mi vysmívat?” Nezněla v tom ani špetka hněvu, nejspíš jen proto, že mu za okázalejší výlev prostě nestáli. “Žádal jsem od vás vybroušený démant, ne skleněnou tretku. Ten kašpar, kterého jste mi poslali, není dokonce ani z Alkanu, je to prašivý míšenec, odpad do stoupy. Takovou urážku podruhé nestrpím.”

“Dostal jsi, cos žádal,” opáčil odněkud zepředu Prayn. I on už maskoval roztrpčení a obavy jen s nejvyšším úsilím.

“Přátelé moji, vy si patrně pořád ještě neuvědomujete, koho před sebou máte. Smekám před vámi a to myslím docela upřímně. Naverbovat pár červených jelimanů a udělat z nich vašemu chráněnci zeď proti nám… Nevymysleli jste to zle, vůbec ne. Už se vám podařilo oklamat nejen hlupáky v terénu, ale i ty, kdo sem z Pilíře vyslali mě. Jenže mí nadřízení pochopili aspoň jednu zásadní věc: že tenhle úkol vyžaduje někoho, kdo své práci rozumí. Já umím rozeznat drahokam od cetky, pánové.”

“Říkám ti, žes…” zkusil to znovu Mygův pobočník, ale tentokrát už možná bylo lepší, že ho Gulstrián nenechal ani dopovědět větu.

“Skončíme s tou šarádou, ano? Dohodneme se takto: buď mě do dvou místních hodin bude na nádvoří mé citadely očekávat pravý Varkangar, sám a bez nějakých ubohých magických přídavků, nebo se rozlučte s jedním ze svých náčelníků. Nakonec, na to, co po vás chci, mi stačí polovina z vás a tu druhou s největší radostí uvidím skapat, jak si zaslouží. Poraďte si, jak chcete, třeba mi sem ten nežit na pleti říše odvezte ve svém létajícím lejnu, ale dávám vám přesně dvě hodiny, ani o chviličku víc. Těšilo mě.”

Ospalý vítr odvál mrak kouře, poslední stopu vyslancova odrazu, s břemenem, které po sobě zanechal, by ovšem nedokázal pohnout ani uragán. S očima několika tuctů Rengů upřenýma jediným směrem a chladnýma tak, až Varkangar pocítil touhu znovu se stát tím, kdo je vydloubává z lebek.

Vyber si, syčely na něj jako klubka hadů. Buď se ctí, nebo bez ní. Buď po vlastní ose, nebo…

… nebo jinak.

Vybral si. Tak, jak si v životě vybíral vždycky.

“Do večera jsem zpátky,” houkl, zatímco mu na zádech vyrůstala křídla. Mohl si tyhle hlášky odpustit, tady už nikoho nezajímaly, jenže čím by se potom stal? “A než půjdeme na kutě, přitlučeme s Mygou nad dveře jednu krásnou modrou ozdobu…”

X

“Nádvoří citadely” byl odvážný výraz pro skalisko vytvarované gulstriánskými silami do podoby široké mísy trůnící na vrcholu jiné skály jako deska jednonohého zámeckého stolu. Krom základní formy, vyhlazení podlahy a vnitřních povrchů stěn a několika průchodů bez dveří takřka neneslo stopy stavitelské práce. Buď tohle místo pro svého majitele představovalo jen přechodný a krátkodobý habitat, nebo měl mozek vymytý kasárenskou strohostí do takové míry, že si nic vkusnějšího už ani nedokázal představit.

Když Varkangar dosedal na samý střed prostranství a všiml si, jak nápadně se podobá alkanské gladiátorské aréně, napadlo ho ještě třetí možné vysvětlení, v tu chvíli však už měl v hlavě docela jiné myšlenky.

Modrokožec byl dávno připravený, dost neobratně maskoval netrpělivost… a nestál tu sám. Daleko za ním a za jediným vstupem zakrytým magickou clonou se co chvíli pohnul kopulovitý útvar náčelnického ochranného štítu - na tu dálku Alkanec nedokázal rozpoznat, jestli patří Mygovi nebo tomu druhému, vcelku na tom ale nesešlo. Docela určitě tam byli oba dva.

Skvělé, skvělé, skvělé. Líp ses odhalit ani nemohl, šupáku. Možná za tebou stojí celá Thermadonská říše a příroda Laidy před tebou salutuje kamennými prackami, ale začal sis věřit až moc, než aby sis dal pozor, kde odkrýváš slabá místa. Potrpíš si na divadýlko, jako každý, komu záleží na tom, jak vypadá před druhými. A kdo se neobejde bez takových věcí, ten málokdy najde a využije ty nejlepší možné cesty k vítězství.

“Dáme to na férovku, co říkáš?” Křídla pomalu zmizela v trupu a ten beze zbytku napodobil velikost a tvar svého protějšku. Jen průhlednost a lehká jiskřivá aureola teď odlišovaly alkanského odpadlíka od gulstriánského hrdiny. “Já neudělám nic, co nezvládne tělo z masa a kostí, a ty mi nebudeš otvírat pod nohama propasti, házet mi na hlavu centové balvany a provádět podobné nesmysly. Ocel proti oceli, říšský válečník proti říšskému válečníkovi. Nebo snad už Pilíř Věků všecky chlapy zaprodal bohatým nabobům a nechal si jen hady, co koušou ze skalních děr?”

“Na prašivého ukvičeného zemního hryzáka i had ještě stačí.” Modrý ustoupil o několik kroků, počkal, až kámen před ním vyvrhne z útrob dvojici mečů, viditelně z jeho vlastní výbavy, a pokynul Varkangarovi, aby si vybral jako první. “Salgarina Wak mě nabádal, ať neblázním a hraju na jistotu, ale co by to potom bylo za hru? Však mě na cvičištích netloukli po hřbetě nadarmo a ani milosrdný Kreid jistě nedopustí, aby čestný muž prohrál s darebákem.”

“Jako bys mi to kradl rovnou zpod jazyka.” Zbraň byla lehká, pevná, dobře vyvážená, po dlouhých měsících bojů s druhořadými nedodělky a s magickými výpotky vlastního těla její blízkost téměř doháněla k slzám dojetí. “Tak se ukaž, jestli tě už zmlátili dost nebo ještě potřebuješ přidat.”

A gulstriánský vyslanec se ukázal. Od prvního okamžiku bylo jasné, že i bez svého zvláštního nadání je soupeřem víc než úctyhodným; na svou robustní postavu, takřka srovnatelnou s běžnými alkanskými proporcemi, projevil až zarážející mrštnost, on i jeho paže. Kryty předstihovaly snad i samotnou myšlenku na útok, výpady téměř nebylo vidět a Varkangar si několikrát uvědomil, že instinkty jeho těla předstihly jeho vlastní, a že tak vlastně sám narušuje slib čestného klání.

Co by se vlastně stalo, kdyby nedokázal včas uhnout a čepel ho skutečně proklála? Jak moc by mu to doopravdy ublížilo? Buď jak buď, s čivy bolesti, které si z čirého stesku po živém mase stvořil, by každou vážnější ránu přinejmenším nepříjemně pocítil. Dost nepříjemně na to, aby ho tahle lokajská figurka měla čas dorazit jiným způsobem. Ani na okamžik nezapochyboval, že každé podobné příležitosti bez váhání využije.

Nezbylo než postavit taktiku na jeho jediné skutečné slabině, jíž si zatím dokázal všimnout - ještě že si ji ten chlap nedokázal odpustit ani teď, když mu šlo o krk. Používal zbytečně okázalé bojové prvky, zjevně se cítil pyšný na to, že je zvládá stejně bravurně jako ty jednodušší - a i když byl skutečně dobrý, jeho pýcha ho chvílemi činila až trapně zranitelným.

A tak nakonec při jedné podobné kličce nezvládl vykrýt prostý Alkancův sek na rameno, s výkřikem pustil meč, když se mu od krku až k lokti roztáhla mokvající rudá čára, a pod následujícím kopem do hrudi se už vcelku bez odporu skácel k zemi.

“Tak, ty červe,” skočil mu Varkangar na hruď, aby mu zabránil znovu vstát, a přitiskl hrot kousek pod modrou bradu, “dlouho jsem se těšil na příležitost někoho z vás zaříznout. Ani nevíš, jak dlouho…”

Řev z Gulstriánova hrdla se slil s chvěním země pod jejich nohama, jako by to byl sám zvuk, co přinutilo kámen zavlnit se a začít rozestupovat do stran. Dost možná to tak i bylo - ale počkej, mizero, tohle kolo už dokončit nestihneš. Čepel přitlačila na tepny…

… a pak byl najednou klid. Země znehybněla a začala se vracet na své místo, i když její samozvaný pán stále žil. Pár očí, do téhle chvíle jen vojácky bezvýrazných, naplnilo překvapení a zděšení, hlas se zajíkl, zachvěl - a zem zůstávala neoblomná, nepohnula už ani oblázkem, ani smítkem prachu…

Copak, zkoušíš na mě nějaký další podraz? Snažíš se odlákat mou pozornost? Tak to si rovnou ušetři práci, kamaráde. Čestně jsi prohrál, tak zemři jako hrdina. Zůstaň melganionským válečníkem až do úplného konce…

Varkangar pomalu vstal, otřel zakrvavenou čepel o oblek mrtvého a zálibně pohladil zdobenou hlavici jílce. Cožpak o to, tahle památka na souboj je příjemná, nad lůžkem v kajutě se bude vyjímat, ale co ta druhá? Ta, co zůstala v hlavě a ne a ne se pustit?

Hrom do toho bac natřikrát, tohle bylo až příliš snadné, na takového protivníka.

Je snad možné, že tihle mizerové ztrácejí svoje schopnosti, když je pořádně vyděsíte? Je možné, že vsadil příliš mnoho na jednu kartu a ta mu nakonec nepadla? Ne, o takovémhle omezení by přece muselvědět a i kdyby mu na akademii šest let tloukli do hlavy, že je brácha samotného Kreida, nezapomněl by si dávat pozor.

Tohle se stát nemělo, bohové vědí, že ne…

Vrhl pohled na druhý meč, pak na svůj a znovu na protivníkův, nakonec vykroutil vyslanci zbraň ze ztuhlých prstů a sekal do poraněného krku, dokud úplně neoddělil hlavu od trupu. Tak, neřáde, teď už na mě odnikud nevybafneš, nevpadneš mi do zad, až to budu nejmíň čekat, nebudeš mi ze vzpomínek tahat věci, o které vůbec nestojím. A stejně jsem slíbil chlapům z posádky ozdobu, no ne? Tohle je tak akorát dobré pro ně.

S úšklebkem hodil olepenou trofej do torny a vyrazil k cele, v níž byli stále ještě uvěznění náčelníci.

První pohled na jejich nehybně ležící těla ho přimrazil k zemi, dokud si nevšiml, jak jim ochranné štíty vypouštějí do hlav zlatavé jiskry, a nezpozoroval pomalý dech vyladěný do rytmu společné koncentrace. Mohl jen hádat, na čem ti dva právě pracují, každopádně by nebylo moudré je vyrušovat. Zvlášť když už k tomu podle všeho nebyl ani důvod.

Vrátil se na místo souboje, odřízl kus šťavnatého masa z míst, kde se paže napojovala k rameni, a s trochou rozpačitého očekávání začal žvýkat. Nene, kdepak, nebylo to ono, ještě ne. Ať upravoval chuťové vjemy svého falešného jazyka jakkoli, ať na nich za dlouhých nudných plaveb pracoval sebevíc, stále něco scházelo, něco nebylo jako dřív.

Možná plnily nové smysly jeho přání až příliš ochotně a příliš dokonale, s takovou bravurou, až jejich podoba ztrácela radost z naplnění. Anebo možná se změnil on sám. Tím, že nepotřeboval jíst, změnilo se potěšení z jídla na uměle vytvořenou šarádu, masku nasazovanou jen pro občasné potěšení… Znechuceně vyplivl sousto na zem, spálil je i se zbytkem nehybného těla na škvarek a opřel se o nejbližší stěnu.

Konečně clona u vchodu zmizela, z otvoru vykoukl Myga Tamp a trochu unaveně na něj mávl. “Copak po vás chtěl?” spustil hned, jakmile se Varkangar přiblížil na doslech. “Nejspíš něco v tom smyslu, ať odtud rychle vypadneme, nemám pravdu?”

“A dopřejeme mu klidnou penzi, přesně tak. Hned jsem si říkal, že na říšského ohaře je až moc skromný…”

“Skromný, pch… Vyjít mu všechno podle plánu, mohl mít pokoj nejen od nás, ale nejmíň od poloviny všech Rengů!” Myga jako by se pod svou kupolí celý schoulil a zkřehl. “Získal tady mnohem víc než v Pilíři, víc než na kterémkoli světě, a piš si, že věděl, co s tím počít. Kdyby si tady Torwull úplnou náhodou nevšiml, co to v sobě máme, hned první návštěvou kdekoli v přístavu jsme mohli způsobit pohromu, jakou Rengové nepamatují. Skrz pojistky by se to rozšířilo mezi naše chlapy jako mor. Ten mizerný všivák nás chtěl vyhladit! Snad si vážně myslel, že by z toho jeho nadřízení skákali radostí, pitomec.”

“Nech už toho, ty komediante.” Druhý náčelník se vykolébal na šesti nohou z jeskyně jako zchvácené jezdecké zvíře. “Máme to za sebou, je to pryč. Kouzlo i kouzelník. Mám toho tady až po krk, chci se najíst, vybahnit, pořádně vyspat a pryč odsud! Na to, v jaký jsme díře, už tu bylo mrzutostí až až.”

“Neraduj se předčasně, ještě nás čeká cesta zpátky. Tady náš alkanský kamarád má sice sil jako drak, ale stejně pochybuju, že nás zvládne odtáhnout těch pět mil vzduchem, oba dva.”

“Oba dva? Snad tři, ne?” Na pozadí černého obdélníku se vyloupla červená postava - ne, opravdu to nemohl být čistokrevný Alkanec, teď zblízka už byly jasně vidět šedivé skvrny po vyholených vlasech a vousech i hustá síť jizev nasvědčující, že ho o přirozený porost nepřipravovali zrovna šetrně. Přesto se Varkangarovi při tom pohledu až zatajil dech. “Slíbili jste, že mi vyndáte pojistku, a Rengové nejsou podrazáci, ne v těchhle věcech…”

“Cože, on ho nezabil?” Honem, honem, špinavý kámen pod nohama bude lepším cílem pro oči než tenhle chudák, než ti dva před ním, než cokoli, co se stane dál. “Myslel bych, že…”

“Nezabil - ale my bysme radši měli.” Torwull vydupal několik taktů složitého rytmu, patrně doprovod vnitřních nálad srozumitelný - jako tolik jiných projevů v Thermadonu - jen rase, k níž patřil. “Je to nesmysl, tohle vyplachování hlav, změkčilost a nesmysl. Jen té magie, co přitom vyletí komínem, a stejně nám nikdo nezaručí, že proti tomu nějaký koumák na Melganionu jednoho krásného dne něco nenajde a…”

“No tak se mě zbav, když myslíš, ale první půjdeš ty sám, ty odporná tlustá lujuní krávo! A nikdo z tvojí lotrovské bandy mě nepřežije ani o hodinu!” Okolo rudých dlaní a prstů zavířily jiskřičky zaklínadel, pomalu nabývaly na síle, první z nich se začaly hladově natahovat po náčelníkovi. Jak dlouho vlastně dokáže štít vzdorovat silám, co mají vždycky a všude mířit od něj ven a nikdy k němu? A jak je to asi dlouho, co měl naposledy někdo chuť podobné záležitosti ověřovat?

“Počkej, hochu. Dej si pohov, tady se nikdo zabíjet nebude. Ani ty ne.” Varkangar napřáhl paže ke svému dvojníkovi. Hrome, ze kterého vyhnaneckého světa vlastně je? Snad aspoň gesta a tělesnou řeč tam vnímají podobně, ďas to sper! “Nemůžu mluvit tady za ty dva, ale hádám, že žádný z nich si nepřeje strašit a odrazovat budoucí rekruty, nebo se snad pletu?”

“No tak, Jerele.” Myga Tamp se protlačil před Torwulla a zaujal cosi, co by snad u někoho méně robustního mohlo vypadat jako přátelská a smířlivá poloha. “Varkangar má pravdu. Ani kdybysme měli stokrát víc bojovníků, nebude jich pro tuhle válku dost. Nemůžeme si dovolit podrazy, i ty pojistky máme nakonec kvůli…”

“Varkangar?” Magie na okamžik pohasla, pak znovu nabyla sil a rozhořela se ještě mocněji než před chvílí. “Takže to jsi ty? Ty, cos nikdy ani nechtěl být Reng, jenom jsi se přišel schovat, když tě vyrazili od říšských? Cos vlastně provedl, griloval sis spoluvojáky na jejich vlastním brnění?”

“No tak. Mírni se,” houkl zezadu dost nepřesvědčivě Torwull.

“Mírnit se? A co mi uděláte, ha? Můžete mě zabít, to, co jste mi provedli, je stejnak horší než smrt! Protože já jsem k vám na rozdíl od tadytoho namachrovaného lidožrouta jít chtěl, sám a dobrovolně! Já věřil, že to, co děláte, je správné! Jak jsem byl rád, když jste dorazili verbovat i k nám na Latos, do takový díry! A kdy jsem s vámi šel do boje, kdy se mě někdo z vás pokusil zasvětit do bádání?! I toho soksomonskýho chcípáka jste nechali aspoň pracovat ve skladu - a co jste provedli se mnou?!”

“Byl jsi součástí větších záměrů, než si myslíš. Důležitou součástí.”

“No, to teda byla služba Thermadonu, to jsem si vysloužil čest a slávu! Celý dny a noce se válet ve smradlavý kobce, pod zámkem a pod omamnými jedy, prozvracel jsem díky nim každou z těch vzácných chvilek, kdy jsem o sobě vůbec věděl! Jsem pro vás míň než ti vaši bijci s vymydlenými mozky! Těm dovolíte se poctivě bít, kdežto já se můžu nejvýš tak projít po táboře ve vašem doprovodu, sem a tam a hezky nazpátek do klece, jen aby se mi náhodou něco nestalo… A celou tu dobu, co jdu, slyším okolo sebe šeptat jedno jediný jméno, ti pitomci si snad vážně myslí, že jsem úplně hluchý! Varkangar, Varkangar, Varkangar! Vypadá ta zrůdička dost jako Varkangar?! Tváří se jako Varkangar?! Má chůzi jako Varkangar?! Až dostane odněkud otráveným šípem, bude, než zdechne, řvát tak, jak by řval Varkangar?!”

“Tak dost!” Torwullův štít zasršel, okázale, výhrůžně… a směšně jako poblafávání starého bezzubého ohaře. “Ještě slovo a zaručuju ti, že tě na ten tvůj Latos vážně zavezu a vysadím - z dvoumílové výšky. Jasno?”

“A k čemu to všecko?” Slova se valila dál a co hůř, jejich tón začal z běžného hněvu a zášti pomalu přeskakovat do podoby skutečného šílenství. “Jenom proto, abyste z něj mohli vyždímat pár drbů o Melganionu?! Co ten vám asi tak může říct, abyste to nemohli zjistit i bez něj? Nevím, co to s námi se všemi hrajete za komedii, ale je s ní konec, hotovo, šmytec! Pošlu vám toho vašeho miláčka k čertu a nikdo už nebude trpět za to, že se mu náhodou podobá! Chcípni, ty mizernej šmejde!”

Myga s Torwullem udělali přesně to, co by na jejich místě provedl jakýkoli jiný zdravě uvažující rengský vůdce - uhnuli běsnícímu rudochovi z cesty a uchýlili se zpátky do relativního bezpečí kobky. Varkangar se ušklíbl; běžte si, nehazardujte s životy svých lidí, však na tohohle ptáčka žádnou pomoc nepotřebuju. Má v sobě až příliš mnoho slepé zuřivosti, než aby dokázal smysluplně bojovat.

Bleskově ucukl před Jerelovou paží, která namísto vypuštění nashromážděných magických sil zcela nesmyslně sama vylétla kupředu, zachytil ho za zápěstí vlastní pravicí, zatímco levou rukou, náležitě zesílenou, podebral útočníka pod pasem a vymrštil vzhůru. Jakmile vřeštící Latosan dopadl po elegantním přemetu zády na zem, přistál mu na břiše, přimáčkl mu Alkanec všechny končetiny k zemi, obličej naklonil tak blízko k jeho, až mohl zahlédnout odražené světlo v očích - světlo a ještě to zvláštní cosi, co po přistání na Laidě naplnilo pohledy a pohyby a slova a myšlenky všech Rengů na palubě obou plavidel.

Vylez! měl chuť zařvat na toho neznámého černokněžníka zalezlého čerti vědí v jakých laidánských doupatech a kujícího čerti vědí jaké pikle. Vylez, já dobře vím, že tu někde jsi, že jsem se nezbláznil, ukaž se, ať můžeme poměřit síly na bitevním poli! Nebo, přísahám při Kreidovi, začnu zabíjet ty, koho sis podmanil! Nejdřív tady toho a pak přijdou na řadu další, stejně jsou to zrádci, nenávidí mě jeden jako druhý, tak teď aspoň budou mít proč, teď konečně…!

Po dalším mrknutí vypadala Jerelova tvář docela jinak. Zoufalá, snad rozzlobená, ale dávno smířená i s marností veškerého hněvu. Nic víc. Dost možná tam víc ani být nemělo.

Jo, docela určitě nemělo. Prostě další chlapík, kterého Rengové ponížili tak, až se nakonec neudržel. Rozjel se jako první - jenom proto zaslouží smrt?

“Pusť mě,” zakňučel, přidušený Alkancovou vahou, už bez jakékoli zloby. “Omlouvám se, já… už nebudu dělat potíže, přísahám. Spoutejte mě, sakra, jestli nevěříte, nebo něco… Já už chci pryč, pryč z tohohle všeho…”

Zezadu pomalu připlul Myga, tichý, vznešený, jako sám ztělesněný bůh smířlivosti. “No tak, mládenci,” otočil se kolem dokola, zdálo se, že to oslovení patřilo všem přítomným stejnou měrou, “jestli jste si už všechno vyříkali, mohli bysme se snad konečně vydat

na zpáteční cestu, ne?”

X

Oslavy návratu unesených náčelníků - a koneckonců i záchrany všech přítomných Rengů - probíhaly v bujarém, až křečovitém veselí, svou roli jistě sehrála i radost z ukončení neplánované zastávky a z chystaného odletu. Rozhodující podíl na odstranění hrozby tentokrát Varkangarovi nemohli upřít ani jeho největší odpůrci, takže ho museli přizvat, ať se jim to líbilo nebo ne, a projevit mu odpovídající vděk. Po pravdě řečeno, kdyby ho ovšem místo díků ztloukli, cítil by se mnohem líp.

Vlastně ani neměl pocit, že by se do společných radovánek s ním museli nutit. Odpor předchozích dní beze zbytku vyprchal, jako by ho celou tu dobu jen zkoušeli nebo jako by se ocitl v úplně jiné posádce, co jen náhodou má stejné tváře jako ta stará. Když ho v baru stavěli na stůl, házeli po něm klobouky, barevné stuhy a výkřiky “tak tady je ten náš hrdina, co nám všem zachránil kejháky! Dneska bude chlastat celej večír na nás!”, necítil nic než nutkání zfackovat je všecky na jednu haldu. Bušit do nich, dokud by nezmlkli, a pak sám začít křičet.

Co se s vámi děje, Kreidova noho? Podívejte se, jak vypadáte! Jste jak pimprlata na loutkovém divadle, hodně mizerném divadle, i hejno cucáků v plenách by se vám vysmálo! Jo, vážně jsem vás zase jednou vytáhl ze srabu a přiznávám, že trocha vřelosti by mě po těch posledních dnech neurazila. Opravdové vřelosti, jakou jsme ještě nedávno tady na těch prknech sdíleli. Ale, přisámbůh, než tohle, radši zase táhněte a nechte mě samotného!

Nerozkřikl se, namísto toho se smál a bavil s nimi, jak jen dokázal, předstíral uvolnění a naladění na stejnou notu. Buď se změnil on sám, a pak není důvod obavám ani k odříkání, anebo se skutečně něco děje a v takovém případě bude nejrozumnější svá podezření dobře skrýt, dokud se mu nepodaří zjistit víc.

Když se ovšem ve dveřích nálevny objevil další rozesmátý Reng, zakýval se pod tíhou vypitých korbelů a oznámil, že Myga Tamp si přeje vyslovit svému zachránci zvláštní poděkování mezi čtyřma očima, připojil se Alkanec ke všeobecnému jásotu s nadšením zcela upřímným. A zdaleka ne jen proto, že získal příležitost vypadnout z té trapné frašky.

Náčelníka zastihl v soukromé kajutě - bylo to vůbec poprvé, co ji na vlastní oči spatřil - v poněkud nezvyklém stavu. Mohutné šupinaté tělo spočívalo vsedě na lůžku, podivně strnulé a napjaté, jako by se chystalo na nějaký hodně výjimečný výkon. Naproti tomu jeho pohled nepřítomně mířil do kouta vedle dveří, jako by nového příchozího ani nezaznamenával. I přes to vše Myga působil mnohem opravdověji než jeho rozjařené mužstvo a Varkangar málem zajásal, když ho spatřil.

“Musím říct, že pro dnešek jsem uděkovaný až do hrobu,” pokusil se o co možná nezávazný tón. “Doufám, že aspoň tady to vezmeme kvapem…”

“Tak tak, příteli. Vezmeme to rychle, hodně rychle… Pojď blíž.” Paže silná jako kmen menšího stromu sáhla do záňadří a vytáhla nevelký zlatě třpytivý medailón pokrytý shluky neznámého písma. “Vzpomínáš ještě na toho hocha, co se u nás chtěl ukrýt před zámeckými pochopy?”

“Na Rintyála? Jojo, ten už to má asi za sebou, chudák. Víš, že mu to ani trochu nepřeju? Zdál se mi celkem slušný…”

“Ano, Rintyál, tak se jmenoval, tuším… Poslyš, jméno už mi vypadává, ale jedno si pořád pamatuju jasně: nedostali ho. Aspoň ten první den určitě ne a já doufám, že i teď je v pořádku. Pevně v to doufám…” Myga se několikrát hlasitě nadechl, jako by další slova lovil v mysli stále hůř a obtížněji. “Přišel tehdy za mnou, to už… to už byl sám, bez Cr’X’Tegga, no a říká mi… co on mi to jenom… ano, ano, povídá, budete potřebovat naši pomoc, ať tomu věříte nebo ne, ať se vám to líbí nebo ne, a až ta chvíle nastane, tenhle amulet vás přivede za námi - ale pozor, můj pane, komu ho svěříte do rukou, zapřísahám vás, dobře zvažujte… No a pak odešel. Moc velkou radost z toho neměl, ale odešel…”

“Takže…” Varkangar polkl. “takže jestli Cr’X’Tegga nezabili zámečtí, udělal to on? Při Kreidovi, a to mu chcete důvěřovat?”

“Cr’X’Tegg? Kdo je Cr’X’Tegg? Ach, ano, tenhle… Tak toho opravdu zabil Rintyál, to je ale vedlejší… Prý brzy pochopíme, no, já už vlastně pochopil, jenže teď… teď…”

“Sakra, šupináči, co se děje? S tímhle pitomým světem? S naší lodí? A s tebou? Ty o tom něco víš, že jo?”

“Věděl jsem…”

“Cože? A to…?”

“Mlč, Varkangare, a poslouchej. Nemáme ještě vyhráno, není čas na oslavy, naopak, skutečný boj teprve začíná… Ten, co proti nám stojí, ten… zahubil by mě, kdyby věděl, že jsem ho odhalil… Takže jsem si musel vymazat paměť, zapomenout na něj… Ty si teď vezmeš… hrome, zatracená hlava… ty si teď vezmeš tuhle věc a vyhledáš… vyhledáš…”

Amulet prolétl ochranným štítem, slabě zajiskřil a přistál svému novému majiteli v dlani skoro sám. Alkanec ho rychle zasunul do kapsy, už mu bylo jasné, že zaváhání by mohlo zmařit i takhle jednoduchý úkon - a bohužel se ani tentokrát nezmýlil. Když znovu vzhlédl, dívaly se na něj docela jiné oči, už ne zmatené, ale křišťálově jasné a neochvějně sebejisté. Jako u každého pomatence a zbloudilce.

“Poslyš, tohle už snad vážně přeháníš, ne? Takhle bez ohlášení bych si nedovolil vpadnout ani jádo tvékajuty a to jsem tvůj náčelník!” Myga si výhrůžně založil ruce v bok, vzduch ochladl, stíny v koutech zčernaly, protáhly se a zešpičatěly. “Když mi budeš něco chtít, vyžádáš si přijetí v sále a počkáš, až ti oznámím čas, jako všichni ostatní. Rozumíš, holomku?!”

“Čert to vem, musel jsem si splést dveře… Omlouvám se, šupináči, asi jsem přebral při těch dnešních trachtacích. Už mizím…” Varkangar vycouval ven z místnosti, jemně, ale svižně za sebou zavřel, teprve pak si dovolil úlevné vydechnutí. Dunivá rána na opačné straně napověděla, že jeho představeného konečně přemohly milosrdné mdloby. Až se probere, bude zase v pořádku, mozek se mu pročistí, všecko se vrátí na svoje místo. To už není jeho starost, však jich i bez toho bude mít až nad hlavu.

Rozběhl se dolů točitou chodbou, směrem k nejbližšímu východu. Honem pryč odtud, dokud se oslavuje, dokud je ta banda opojená falešnou radostí - a hned za prvním ostřejším zákrutem se srazil s černou postavou oděnou do kožené zbroje, valící se podezřele rozhodným krokem v opačném směru.

Poodstoupil o několik kroků, ostří se mu na ruce objevilo stejně mimovolně jako třas v kolenou - ne, tohle ne, ne teď a tady! Zatraceně, proč si bohové pro vyslyšení každé modlitby musejí vybrat ten nejhloupější a nejnevhodnější okamžik?

“No vida, tak přece…” Drynfálka se pousmála a téměř dětsky zatleskala špičkami prstů pod bradou. “Jsi předvídatelný jako východ slunce, Alkanče. Naštěstí…”

“Finyro, mám něco důležitého na práci, tak neblázni a kliď se.” Pokusil se ji obejít a pokračovat dál, ale najednou, Kreid ví, jak to dokázala, jí bylo všude plno. “Jestli si chceš promluvit, zajdu za tebou hned, jak se vrátím, bereš? Máš moje slovo, a už mě…”

“Ovšem, ovšem, rozumím. Můžeme to odložit, když chceš.” Rozpačitě přešlápla, sklonila tvář, ruce skryla za zády. Mlčení se protahovalo, drahocenný čas ubíhal. “No, ale teď hned, když už jsi tu, jsem chtěla aspoň… víš, já…”

Kdyby pocházel z kteréhokoli jiného světa než právě z Alkanu, kdyby ho odchovalo jakékoli místo, kde je možné alespoň v určitých chvílích slevit z opatrnosti, ta strašlivá rána by mu uškvařila hlavu dřív, než by si stačil uvědomit odkud nebo že vůbec přišla. Takhle se vrhl k zemi už v okamžiku, kdy Drynfálčin pohled nepatrně ztvrdl a svaly na předloktí se jí začaly napínat k pohybu, a zatímco žhnoucí koule neškodně prolétala nad ním, ovinul své sokyni prodlouženou pravou paží kotníky a strhl ji k zemi. Překvapeně vyhekla, nejspíš si byla snadným vítězstvím stoprocentně jistá. Několikrát ji kopl do břicha a do hrudi, tak, aby jí nezpůsobil větší újmu než pár vteřin vyraženého dechu, a zatímco chystal omračovací kouzlo, vyrazil okolo ní pryč, aby se stihl dostat přinejmenším za další ohyb, než se znovu postaví na nohy.

“Jen počkej, dobytku!” zněl mu za patami její sípavý křik. Čím rychleji utíkal, tím líp si uvědomoval, jak nepříjemně blízko ji pořád má. “Já jsem z jinýho těsta než ty vaše uslintaný křehule! A nebudu to já, kdo tady dneska chcípne, to si piš!”

Kéž by, mísily se mu v hlavě myšlenky s divokým tepem. Kéž by Kreid dal a nemusel jsem tě zabít dřív, než tohle všechno odvrátíme. Kdo ti vlastně dal do rukou tak nebezpečnou hračku? Myga nejspíš ne, ten mě mohl dávno odpravit sám, tak kdo další? Prayn? Nebo jste nějak obelhali San Dyg Dana, když hlídal sklad? K čertu s tím, v tomhle blázinci ti to mohl dát každý šupák, co tam má přístup, koho teď zajímá náčelnické svolení a pečeti? A koneckonců, kde je psáno, že ta věc pochází z naší paluby a že její původce musí být Reng?

Před druhým klubkem uskočil do výklenku, počkal, až se o kus dál roztříští o stěnu a zhasne - nezanechalo na ní ani škrábnutí, jeho ničivá síla patřila očividně jen a jen matérii, z níž byl nyní utkán on - a vypustil vlastní kouzlo. Na tuhle vzdálenost bude dost obtížné zasáhnout, nemá ale moc jiných šancí než pokusit se o protiútok o chviličku dřív, než ho ona bude očekávat.

Štěstí mu protentokrát přálo. Hned po první ráně se v bezvědomí skácela k podlaze, chystaný třetí výboj už jen neškodně sklouzl dolů v podobě nevinných éterických jiskřiček. Několika skoky byl u ní, rychlý průzkum, rychlá naděje - a rychlé zklamání.

Ne, to její svinstvo se snad nepodobalo ničemu, co na Mygově palubě do dnešního dne potkal, přesto však jeho součást patřila rengským dílnám až do morku kostí. Stopa vedoucí k neznámému nepříteli se nekoná.

Pak zaslechl hlasy, na dva tucty překřikujících se hlasů. V jejich kakofonii valící se úzkým prostorem stále zněla ta divoká radost, tady z ní ovšem mrazilo daleko víc - a co bylo úplně nejhorší, ozývaly se stejnou měrou z obou stran chodby.

Připravil si nejlepší z dostupných bojových kouzel, přitiskl se zády ke stěně, aby nenabízel příliš snadný terč, a pustil se do práce. Ve chvíli, kdy se vynořili a zůstali stát, zjevně překvapení tím, co prováděl, měl už to nejobtížnější za sebou. V kovové hmotě chodby se otvírala svislá trhlina právě tak na výšku jeho těla, mezi odchlíplými okraji se dovnitř začínaly tlačit první kusy rosolovitého obalu plavidla. Prostrčil dovnitř paži, vypálil malý výklenek široký na půldruhého sáhu ve všech směrech a dřív než se mohlo uvolněné místo znovu zatáhnout, už se soukal dovnitř.

“Hej, kamaráde, co blázníš?” podařilo se konečně jednomu z mužů přehlušit všeobecný hlahol. Čtyřruký čahoun podobného zbarvení - jak příznačné! - jako Finyra se protlačil ven z davu a lehce kolébavou chůzí zamířil k němu. “Z oslavy nám utečeš, na pití pořádně ani nesáhneš, snad bys neodmítl i náš dárek, chlape! Hele, víš co jsme vymysleli jako zlatý hřeb večera? My tě, kámo, zabijeme!”

Neměl to být výsměch, zlomyslnost, sarkasmus. Z každého slova přímo zářila upřímnost, ten pitomý nápad nemohl pocházet z hlavy chudáka Renga o nic víc než pobavená zář v jeho pohledu, pro tuhle chvíli mu však plně patřil. Mezi těma dvěma černýma ušima dával víc smyslu než všechny roky poletování po říši.

Co to musí být za šílenou zrůdu, že si vybere takovéhle zbraně? Varkangar zevnitř znovu scelil průrvu a po zádech mu navzdory horku v jeho malém úkrytu přejel mráz. A jak velkou šanci tady asi má poctivý bojovník?

“No tak, kam jdeš? Prvotřídní zabití, to budeš koukat, jak jsme to zařídili! Takovou smrt neměl ještě nikdo z nás!” Stěnou otřáslo pár prudkých úderů, bylo jasné, že času není nazbyt. “Díky, ale řekl bych, že některé dary si prostě nezasloužím,” zabručel Alkanec, změnil horní polovinu těla na dlouhé vřeteno a začal si prorážet cestu ke středu koule.

Nevěděl, jak dlouho plul hlenovitým mořem, vyhýbal se vláknům chodeb i větším bublinám místností, než konečně ucítil silou kypící dotek zeleného kamene. Rozprostřel se na co možná nejširší plochu, znehybněl a veškerou pozornost soustředil tam dovnitř. Tam, odkud nyní cítil vycházet pravidelný světelný tep. Tenhle podivný nerost zrozený z temné matérie Všehomíra byl mnohem víc než jen nasávačem a zásobníkem magie. Už při incidentu s Jarfašem se ukázalo, že má vlastní duši, tolik duší, na kolik kusů byl rozdělen, a přesto stále jednu jedinou, širokou jako sám Všehomír. S rengskými kouzly nasál i rengství jako takové a svým pánům sloužil ochotně, s radostí, přesto však nebyl nástrojem. Potřeboval někoho, kdo s ním bude jednat jako rovný s rovným - a zdaleka ne všichni Rengové si tohle uvědomovali. Podle všeho to zatím nepochopil ani nepřítel. Díkybohu.

Tak zase jsme na to sami, brachu, vyslal do zeleného srdce svůj vzkaz. Už jednou jsem tě zachránil před potupou, tebe i ty blázny, co pro ně oba děláme, takže žádné dlouhé řeči, musíme se o ně postarat znova. Asi tě to trochu zabolí, jestli vy šutry teda něco cítíte, ale neboj, oni tě brzo zase dají dohromady. Jedem!

Kámen nekladl odpor, dost možná už sám tušil, která bije. Jen na okamžik jako by zaúpěl, než se poslušně rozžhavil doběla, propálil plášť a spojil se s valounem ve středu druhého plavidla. Pak se oba roztříštily na tisíce drobných úlomků a jako bezcenný odpad se vysypaly ještě kouřícími otvory ven z lodí na mýtinu.

Tak, to bysme měli. Nebude to tak strašné, jak to vypadá, během pár dní to posádky opraví. A kdyby náhodou ne, prostě odněkud přivolají další klan. Co je teď nejdůležitější, žádný Reng během těch pár dní neopustí Laidu - a po tu dobu budou mít úplně jiné starosti než se za ním honit s roztomilými dárečky.

Ještě stále ve vřetenovitém tvaru se krátkým zaklínadlem vystřelil dírou ven, na zem však už dopadal znovu ve správné podobě, s medailónem sevřeným v jedné a pomuchlaným oblečením ve druhé ruce. Kazajku na sebe navlékal už v běhu, okraj lesa se zdál nekonečně daleko, rozhodně mnohem dál než hlahol valící se z otevřených východů za jeho zády. Několik blesků a ohnivých klubek ho minulo jen o vlásek, naštěstí mu stále ještě zůstal cvik z časů, kdy přesně tyhle legrácky stávaly na opačné straně fronty než on. Poslal jich na oplátku pár zpátky, tak, aby shluk pestrobarevných pomatenců spíš vyděsil a zdržel než doopravdy zasáhl. Jakmile ho skryly křoviny, několikrát změnil směr… A když ve stínech nalevo zahlédl dvojici siluet a připravil se k nejnutnější obraně, stanul přímo proti Jerelovi se San Dyg Danem, zadýchaným a zjevně šťastným, že si jich konečně všiml.

“Tys nám dal, ty…” Latosan si otřel zpocené čelo do rukávu. “Co blázníš, člověče? Měli jsme se přece sejít vzadu na…”

“Z cesty!” zařval na ně, neměl už náladu na žádné zdržování. “Padejte, nebo je po vás!”

“Počkej, tak ty nic nevíš? Máme tě doprovodit.”

“Jo? A kam? Do hrobu? Už jste mi ho vykopali a natáhli tam rudý běhoun?”

“Kreidova dobroto, on mu ten starý blázen snad vážně nic neřekl. Podívej se, zatraceně.” Jerel vyjmul malý lesklý předmět, náčelnickou pečeť, a pomalu, váhavě natáhl ruku před sebe. “Hej,” houkl na roztřeseného Soksomonce, “ukaž mu tu svoji taky, než nás tu ještě odpraví.”

Druhý znak se zaleskl v lesním šeru, dvě oči propalující Varkangara skrz naskrz, vysmívající se jeho slepému vzteku. “No tak. Myslíš snad, že jsme za rohem přepadli Mygu Tampa a tohle mu sebrali?”

“Nevypadáte jako tamti…” Odevzdaně rozhodil rukama. “Ale proč zrovna my tři? Co máme, sakra, společného, že jsme právě my zůstali v pořádku?”

“Můžeš po cestě zkusit hádat,” usmál se Jerel. “Třeba budeš mít víc štěstí než já…”

X

V křovinách u lesní pěšiny se ozvalo slabé zapraštění a Varkangar se svými společníky během okamžiku zaujali obranný postoj s připravenými zbraněmi. Zdálo se sice směšné, že by se za nimi od plavidel hnal jediný osamělý muž, navíc tak obratný, aby stačil jejich tempu a zároveň zůstal nepovšimnut - i to však bylo k uvěření mnohem snazší než představa, že se tady, na docela náhodném místě uprostřed hvozdu, tak rychle zjeví ten, koho hledají. Selský rozum, vyspávající už od dnešního rána někde za pecí, se ovšem nehodlal hned tak probudit a tentokrát za to poprvé byli vděční.

“Můžete si ho schovat, ještě se vám hodí.” Rintyál lehce pokynul hlavou ke zlatě zářícímu medailónu usazenému na kameni. “Doufám, že tohle uvítání můžu přičíst na vrub jen opatrnosti, protože jestli vás šokoval už můj příchod, mám vážné obavy, jak zvládnete to ostatní. A když už jsme u toho, doufám taky, že nám vaši povedení kumpáni hned tak nevpadnou do zad.”

“Magickou cestou určitě ne,” pospíšil si s odpovědí Jerel. “Lodě jsou nepohyblivé a dosah pentagramů jsme překročili, hádám, asi tak o dvě míle. No a pěšky… párkrát jsme změnili rychlost i směr, trochu zametali stopy…”

Laiďan se před rudým obrem, jemuž dosahoval stěží po ramena, zastavil a s kamennou tváří si ho přeměřil . Neměl v sobě už ani stopu vesnického prosťáčka a žebráka o úkryt ve vězeňských kobkách, neměl však v sobě stopu ani čehokoli jiného. Dokonale odlidštěný mechanický stroj, v tuhle chvíli možná to nejlepší, co si jen mohli přát.

“Ty nejsi z Tampova korábu. Musíš být od toho druhého, toho, no, jak se to…”

“Jo, jsem od Hurnarwurrberongtorwullgurwanhyrna. Můžeš mu říkat prostě Torwull, jako všichni.” Latosan si nenápadně odplivl. “Je legrační, že zrovna já si jeho jméno pamatuju, i když mám tisíc důvodů nemoct mu na ně přijít…”

“Neviděl jsem tě mezi posádkou…”

“Jak bys taky mohl? Já nepatřím k posádce, mě počítají mezi náklad. Živá bóje, co se vyhodí, až přijde její čas, svede nepřítele na scestí a pak se za pár drobných a hrst pitomých slibů pořídí jiná.”

“Heleďte, pánové, tohle si můžete vyříkat potom.” Varkangar poklepal Rintyálovi na rameno, aby upoutal jeho pozornost. “Řekl bych, že tu máme důležitější věci na vysvětlování.”

“Jestli myslíš toho vašeho mrtvého, je mi líto, co jsem musel udělat. Ale místo aby mě zavedl za vaším vůdcem, změnil názor a rozhodl se mě násilím dovléct na popravu. Hádám, že už jsi musel prožít pár věcí, které tě přesvědčí, že nelžu. Neměl jsem u sebe žádnou pořádnou výbavu, byl to opravdu stav nouze…”

“O Cr’X’Tegga teď nejde… Mluvím o tomhle všem. O Laidě, o tom, do čeho jsme se tu namočili. Smrdí z tebe, že víš docela dost.”

“Ovšemže vím. A taky povím - myslíš snad, že se za vámi táhnu, abych si poklábosil o úrodě?” Rintyál stočil pohled směrem, kde se cesta vinula ze svahu dolů. V dálce za řídnoucími stromy už se dal tušit východ do polí a luk a pravděpodobně i k obydleným osadám. “Ale až přijde čas, obávám se, že v tuhle chvíli bys nerozuměl. Nebo ano, rozuměl, ale neuvěřil,” opravil se honem, když si všiml Alkancovy sešklebené tváře.

“A kdy podle tebe ten čas jako přijde, co? Z mých přátel jsou šílenci, polovina jich teď možná jde po mé stopě se všemi zabijáckými instrumenty, co posháněli, a ta druhá nejí, nespí, nekálí, jen aby co nejrychleji opravila lodě a mohla začít po Thermadonu šířit to svinstvo, co jste nás tu s ním nakazili. Tak mi řekni, na co mám ještě čekat?”

“Klid, klid. Urychlíme to, jak jen bude možné. Nejdřív bys ale měl něco vidět. Pospěšme si.”

Úvoz je překvapivě rychle vyvedl pod širé nebe, mezi řady drobných políček pokrytých zčásti oranžovým obilím jen o málo sytějšího odstínu než kůže hospodářů, zčásti vysokými rostlinami s vějíři špičatých listů a hrozny azurově modrých plodů. Právě díky nim zůstávala blízká vesnice dlouho neviditelná, jen sílící hlahol dával tušit její přítomnost. Podivně kvílivé zvuky mísící se s huhlavými debatami v thermadonštině s výrazy stále ještě živého domorodého jazyka a s občasnými výbuchy smíchu, čistého a zurčivého jako voda v potoce, který se po několika dalších zatáčkách z levé strany připojil k cestě.

“Tak mi, sakra, aspoň řekni, odkud je ten blázen, co to celé vymyslel. Je místní nebo zvenčí? Jeden nebo víc? Sakra, omotali si okolo prstu elitního říšského vyslance, co před každou cestou prochází nejmíň dvěma tucty zkoušek na oddanost. Jak mám vědět, že jim neposluhuješ i ty?”

“Radši mi to věř.” Odpovědi byly stále stejně krátké a ostré jako rány knutou. “A jestli potřebuješ nějakého blázna, představuj si, koho je ti libo. Nebo co je libo. Ono to nakonec nemusí být tak docela od věci.”

Osada je přivítala zaběhaným každodenním pořádkem toho druhu, jaký bývá obvyklý v místech, na která nikdo a nic neútočí ani sama nemají výbojné plány. V místech, jejichž obyvatelé v žádném směru nestrádají a nemají jiné cíle než sklidit skromnou úrodu, po večerech si zahalekat v krčmě a sem tam si v barevných maškarách zakřepčit po návsi.

Jak se zdálo, nějaká podobná veselice tam právě musela probíhat. Většina kolemjdoucích, od výrostků s vědry na vodu přes drobné kupčíky zavírající výlohy u krámků až po chlapy vracející se z polí obracela tváře tím směrem, dokonce i selky chystající večeři co chvíli odbíhaly od ploten a pecí na zápraží, aby se mohly aspoň trochu vyladit na chystající se veselí. Průvodce tří cizinců, jimž nikdo nevěnoval pozornost o nic větší než komukoli místnímu, podle všeho mířil právě tam.

Když ovšem do středu vsi konečně dorazili, i Varkangar zůstal na chvíli překvapeně stát. Ne, tohle nemohl být žádný karneval, a když, tak hodně zvláštní. Vůbec to celé působilo podivně nepatřičným dojmem. Přinejmenším v tuhle dobu a v těchhle místech.

“No vida, a já už se bál, že všechny ty řeči o vaší lásce k umění byly jenom drby.” Přelétl pohledem kruh asi dvou tuctů malířů rozmístěných s plátny po celém prostranství, a zhruba trojnásobný počet zevlounů pobíhajících s povykem od umělce k umělci, jako by sledovali spíš válečnický turnaj nebo hospodskou rvačku. Na okamžik odpoutal pozornost od Rintyála, obešel sám několik tvůrců nahrbených nad rozpracovanými díly - a konečně si uvědomil, co mu tady doopravdy nesedí.

Všichni malovali krajiny, všichni bez výjimky, jak se rychle ujistil - a ani jedna zjevně nebyla zdejší. Z obrazů zírala pohoří, údolí, moře a města, jaká tihle burani docela určitě nespatřili, přesto v některých rozpoznal světy, které už sám navštívil, provedené s pozoruhodnou věrností a přesvědčivostí.

Nu, je pravda, že Laida už má s Thermadonem otevřené styky, na druhou stranu její členství trvá příliš krátce, než aby tu cizinci a jejich země stačili zevšednět… Snad se sem někdo zvenčí zatoulal, povyprávěl jim o končinách tam nahoře. Možná i sám přinesl nějaké malby, nebylo by se co divit, že je zaujal. Jenže…

Jenže teď tu není cizinec jeden, ale hned tři, a nikdo se za námi ani neotočí. Kdepak, takhle prosté to nebude.

Zastavil se u výjevu, jenž nemohl být ničím jiným než pohledem na okrajovou čtvrť některého z alkanských velkoměst. Povytáhl oči, aby je dostal o kousek blíž plátnu. Najednou si uvědomil, jak moc si přeje, aby to celé opravdu bylo jen nějaké hloupé nedorozumění, aby zjistil, že trpí stihomamem a vidí věci, které nejsou… Tyhle tu každopádně byly, i když jen namalované. Domy bez oken a dveří pod zataženou oblohou, ulice s dlažbou pokrytou krvavými skvrnami… Jako by ho vracely zpátky tam, odkud se s takovými potížemi snažil uprchnout, znovu mu vnucovaly pach míst, kde život domorodce ani cizáka nemá větší cenu, než jakou zaplatí nejbližší krčma za jeho čerstvé maso…

“Tohle jsi viděl kde?” houkl na muže se štětcem, vyhublého čahouna pozorujícího téměř dokončenou malbu se zjevným zalíbením. “Snad v nějaké městské galerii?”

“V galerii?” Vesničan po něm vrhl pohled naplněný upřímným údivem, jako by se ho zeptal, jestli umí chodit. “Myslíš, že se jen opičím po druhých? My sami vytváříme galerii z toho, co jsme spatřili. Já tam byl, mladíku. Viděl jsem všechno, mluvil jsem s Alkanci jako s bratry… Hmmm, jsem já to ale, vždyť je tam ještě ani nemám. Tak honem, pár jich přidáme, bez nich to nějak není ono…”

“Celkem jsi to vystihl, všecko…” Varkangar si umělce opovržlivě přeměřil od hlavy k patě. “Jen mi vysvětli, jak se ti povedlo odtamtud zmizet, ty žvanile? Jako bojovník nestojíš za lekaní lejno, čarovat asi taky moc neumíš…”

“Proč bych se neměl vrátit? Nikomu jsem nic neudělal.”

“Na to se neptám…”

“Poslechni, pokud jde o mě, neměl jsem s alkanským lidem žádné potíže. Jestli ty snad ano, asi bys udělal líp, kdyby ses nezdržoval v našich končinách.”

Pozorně si prohlédl Laiďanovu tvář. Zatraceně, takhle dobrý lhář ten chlap nemůže být! On snad vážně věří všemu, co říká. Svět, kde by ho s láskou uctili nejvýš tak jako dobrou večeři, je v jeho hlavě skutečným rájem… Tohle je to, co jim Rintyál chtěl ukázat?

“Asi jsem se spletl,” usmál se nakonec. “Vypadá to, že nemluvíme o stejném místě. Tak si tam šoupni ty svoje roztomilé lidičky a ať se daří.”

“Děkuji. I já tobě přeji hezký den… Hmm, ale jak koukám, správná barva mi schází.” Vesničan se sklonil dolů, přelétl pohledem řadu mosazných lahvic a nesouhlasně zavrtěl hlavou. Vstal, rozhlédl se kolem, jako by zvažoval, který ze spoluumělců by mu snad mohl špetku kýženého barviva věnovat, nakonec mu ale zrak padl na jednoho z přihlížejících. “Potřebuji namalovat několik postav, asi takového odstínu, jako má kůže tuhle našeho hosta,” kývl bradou k Jerelovi. “Pojď sem.”

Jmenovaný na okamžik ztuhl a přikrčil se v záchvěvu neurčitého zděšení. Celé to trvalo tak krátce, že si toho nikdo jiný nemusel ani všimnout, pak se mu tvář znovu uvolnila a bez odporu popostoupil o tři kroky vpřed. S pokojným úsměvem pozoroval, jak ho malíř přátelsky popleskává po rameni, jak se mu v pravici, čerti vědí jak, místo štětce objevuje dlouhý nůž, jak se ostří tiskne k jeho hrdlu a řeže. Dokonce ani když ležel na zemi, jeho výraz se téměř nezměnil, jen sprška čerstvé krve ho maličko zakryla a zašpinila. Ne příliš, sotva se přiřítil houfec nadšených mazalů s nádobami, ani jediná další kapka už nepřišla nazmar.

“Naberte si pořádně, když už jsem to načal.” Vražedný nástroj byl znovu vyměněn za malířský, pozornost se vrátila ke zpodobnění alkanské ulice. “Hlavně nezapomeňte na správné přísady, ať vám nevyschne.”

Když vzadu zděšeně vykřikl San Dyg Dan a se zaťatými pěstmi se vrhl na domorodce, měl Varkangar co dělat, aby ho odtáhl včas a příliš mu neublížil. “Cos to udělal?!” udeřil ho přímo do ucha výbuch Soksomoncova hněvu. “Slyšíš mě?! Cos to udělal?!”

“Opatřil jsem si červeň, můj milý Taiás má přesně ten správný odstín.” Vesničan nanesl na obraz první krvavou skvrnu a začal ji tvarovat do podoby Alkance poflakujícího se na nároží. “Vaši malíři snad pracují bez barev? Máte vůbec nějaké?”

“Jo, ale nejsou to vrazi!”

“Cožpak já jsem někoho zabil? Obstaral jsem si barvu, to se snad nesmí?”

“Vy že jste mírumilovná rasa? Vy že jste kulturní poklad Thermadonu?” San Dyg Dan se rozhlédl po svých dvou společnících, namísto podpory se však setkal jen s kamennými pohledy. Zjevně ho to neodradilo, jen ještě víc pobouřilo. “Já vám povím, co jste! Bestie jste, přesně to! Rengové by vás měli vyhubit, slyšíte?!”

“Poslechni, cizinče, nepohráváš si s naší pohostinností až příliš?” Laiďan se znovu odvrátil od práce a poprvé od jejich příchodu do vsi se zamračil. “Jestli okamžitě nezapracuješ na svém slušném chování, tak…”

“Omluvte, prosím, mého přítele. U nich doma mají, hmm…dost podivné zvyky.” Varkangar si přehodil zmítajícího se San Dyg Dana přes rameno, celkem zbytečně pokynul hlavou Jerelovi a vyrazil k opodál postávajícímu průvodci. Deset pěstí mu bušilo do hrudi stále zběsileji, ani ústa dýchající mu do tváře nehodlala ztichnout, takže se nakonec neudržel a přetáhl je pořádným políčkem. “Kuš, prevíte!”

Nezmlkla. “Tak my teda jako máme divný zvyky, jo? Hele, my jsme možná svět hlupáků, ale co jsou potom tihle? Svět šílenců, zrůd nebo snad nějakých mechanických strojků bez srdce? U nás by se tohle teda nestalo, fakt ne…”

“Přesně tak, jste svět hlupáků, úplných pitomců, a ty jsi král - buď zticha a poslouchej!” Alkanec prodloužil krk, aby jeho hlava dosáhla až k San Dyg Danovu uchu, a ztišil hlas. “Jestli to chceš slyšet, vypadá to, že jsmena světě šílenců, zrůd, strojků bez srdce, cojávím, sakra, v jakém útulku pro blázny to vlastně jsme, copak se mi něco řekne? Mělibysme tu provést tvrdý řez a taky doufám, že provedeme. Ale myslíš, že to bude na tobě a tvých křivých hnátech? Můžeš jich mít deset nebo sto nebo tisíc, ale jestli si budeš dál otvírat hubu, i když máš jenom jednu, skončíš rozmáznutej na kaši a my s tebou. Zatraceně, a kdo se tady pak postará o nápravu, co?”

Kupodivu to zabralo; ve chvíli, kdy dorazil k Rintyálovi, San Dyg Dan už jen odevzdaně odfukoval a jeho slova nijak nerušil. “Tak jo, hnědáku. Jestli jsi nám chtěl předvést, jak tady někdo dělá z tvých lidí totální pošahance, povedlo se. Nakonec ti moji na tom nejsou o nic líp. Začneme se konečně bavit jako dva parťáci, co s tím chtějí hnout?”

“I já se můžu zeptat - myslíš si, že bysme s tím dávno nehnuli sami, kdyby šlo jen o to, pozutínat pár hlav?” Rintyálova tvář konečně dostala výraz, odhodlaný, snad až sveřepý. “Myslíš, že by náš tajný řád takovou dobu jen hnil v ústraní, kdyby tady obyčejné zbraně něco zmohly? Máme proti sobě nepřítele, který nesídlí na žádném temném hradě, a přitom mu patří všechny pevnosti v celé říši. Je všude a není nikde. Drží v rukou meče tisícihlavých armád, i když sám vlastně žádné ruce nemá…”

“Začínáš mě unavovat, burane. Jestli chceš, zajdu s tebou do krčmy, až tohle vyřídíme, dáme si tuplák něčeho silného a uspořádáme klání v hádankách - ale teď, pro Kreidovu dobrotu, buď od té lásky a mluv jasně.”

Rintyál si hlasitě povzdechl. “Co s tebou mám dělat, tak tedy ještě srozumitelněji. Nejspíš jsi přesvědčen, že ve své hlavě jsi pánem jen ty sám. Neříkej mi, že tomu nevěříš. Vyvedu tě z omylu - vždycky a ve všem nejsi. A nemluvím o případech, kdy tě zakleje nějaký potrhlý černokněžník a udělá si z tebe na chvíli loutku.”

“Co to tu meleš? Chceš snad říct, že jsem sám blázen?”

“Kdepak, to určitě ne. Nebo aspoň ne víc než ostatní. A rozhodně ani z poloviny tolik jako můj mírumilovný národ.” Laiďan se trochu jízlivě ušklíbl. “Ale i ty jsi prošel tisíci a tisíci drobných zážitků, radostných, krutých a kdovíjakých ještě. Zaslechl jsi tisíce nicotných slov a vět, a nic z těchhle nesmyslů ti nestálo za pozornost. Zapomněls na ně, jenže, příteli, ty nesmysly neodešly. Zůstaly ti pěkně v hlavě, v místech, kam nedokážeš dohlédnout, ani kdybys sebevíc chtěl. Je jich tolik, že v tobě vytvořily něco jako druhý rozum, který se rozhoduje bez ohledu na tebe - a co je úplně nejhorší, ty plníš jeho rozkazy bez řečí a bez protestů, protože tě nikdy nenapadne, že to nejsou tvoje vlastní přání.”

Varkangar cítil, jak mu nabíhají neexistující žíly, napodobeniny svalů na pažích se zatínají, dlaň se protahuje v ostří… Když si uvědomil, co dělá, zahanbeně zamrkal, nenápadně skryl ruku za záda a rychle jí vrátil správný tvar - snad si ještě nikdo nestihl ničeho všimnout…

“Jediná zvláštnost našich lidí je v tom, že mají v hlavách daleko lepší podmínky ke zrodu takového příživníka než jakákoli jiná rasa. U nás je dokáže nejen přimět k nejnemožnějším hloupostem, aniž by jim cokoli došlo, ale ještě je i propojit do součinnosti. Laida není nic jiného než jedno jediné monstrum, mnohohlavé a tím hladovější, čím víc narůstá jeho moc…”

“Kreidova noho, a to si ničeho takového na Melganionu nevšimli?” Alkanci přejel po zádech mráz v děsivé předtuše. “Anebo už snad…?”

“Jen klid, ven to ještě neproniklo, pokud víme. S ovládnutím cizinců je trochu víc práce, tolik sil zatím nebylo po ruce. Anebo nestálo za to jimi mrhat na hrstku poutníků, co se sem vydají párkrát za život a zbytek těch životů stráví na svých rodných hroudách. Kdežto vy… Každý jste doma na jiném světě, spousta z vás určitě neodolá, aby si čas od času nezašla zavzpomínat - a k tomu těch míst, co obcestujete společně! Nemluvě už ani o říšských válečnících, kteří vás tam všude honí, ti toho potom zběhají ještě daleko víc… To už stojí za námahu, nemyslíš?”

“Takže tu máme slušnou armádu pomocníků, co se nemusejí do cestování nutit, budou prostě dál dělat to samé, co doteď… Ušetří se síly a ještě odvrátí předčasné podezření… K čertu s tím!”

“Tedy, pokud jde o čerta, obávám se, že to nebude tak jednoduché.” Rintyálovi lehce poklesla oční víčka a hned nato i ramena, jako by s nimi byla spojena neviditelným táhlem. “Počítali jsme s vaší pomocí a s vašimi kouzly, samozřejmě bylo jasné, že se tu dřív nebo později musíte objevit. Chystali jsme se, bohužel ale nejen my . Utrpěli jsme pár zásahů na nečekaných místech, právě když dorazil váš první klan, no a teď…”

“A teď už vám Rengové můžou pomoct leda do okovů.” Jerel měl zjevně chuť si odplivnout, nakonec jen mávl rukou a rozpačitě přešlápl na místě.

“Bohužel. No a právě proto bude zapotřebí… jak bych to řekl, zkrátka a dobře, obou klanů se zbavit. Dá se čekat, že další budou na Laidě cobydup a kdyby se jim snad podařilo s sebou odvézt větší množství lidí od Tampa a Torwulla…”

“Náčelníci jsou přece v pořádku, štíty je ochránily,” vyrazil ze sebe Varkangar, když pochopil, co přijde dál, a hned se hryzl do rtu studem nad takovou stupidní námitkou.

“Jistě, ale znáte jinou cestu, jak to celé smést ze stolu, rychle a spolehlivě? Pokud jde o vás tři, můžeme se pokusit… ehm, ty vaše ponižující pojistky věrnosti dostat ven a pak by vám nic nebránilo zůstat mezi námi. Jenže pokud by se to nepodařilo řekněme, ehm, do zítřejšího rána…”

“Zatraceně, zatraceně, zatraceně!” Alkanec protáhl paže, zvětšil pěsti do rozměrů kamenických palic a udeřil jimi o zem, až se v suché hlíně rozběhla síť puklin. A je to tady - čestně padnout, položit život na oltář bla bla bla, kolikrát to jen za ty roky slyšel? Nejdřív za Melganion, potom za Rengy a vždycky za blaho říše… Kecy! On nemá chcípat, má mlátit po hlavách škůdce a nepřátele, to jejich úkolem je padat pro blaho jeho říše, on má bojovat a vítězit a žít, žít! “Musí být nějaká jiná cesta, při Kreidovi! Proč se to nás tří nedotklo?! Proč jsme teďka tady, na útěku, a netancujeme s ostatními okolo lodí?! Hledejte ten důvod, sakra!”

Zabodl zamračený pohled do Laiďanovy tváře - a najednou měl dojem, že se znovu dívá na Mygu Tampa toho dne, kdy ho úplně stejně rozzuřil nápad na vyhlazení Soksomonu. Úplně stejná hráz, úplně stejné námitky. Není čas na lepší řešení, samozřejmě.

Jděte se bodnout, zbabělci! Proč máme my, kdo se bijeme za dobré věci, v jednom kuse tancovat podle zla? Proč musíme pokaždé hopsat v jeho rytmu, abysme ho mohli porazit? Předveďme vlastní muziku, ať jednou všecka hniloba Všehomíra křepčí podle nás, dokud nepadne vysílením!

Když se ozval řev, chvíli mu trvalo uvědomit si, že nekřičí on, ale už zase San Dyg Dan.

Nejdřív měl za to, že mladíka jen vyděsila představa blížící se smrti, dokud se důkladněji nezaposlouchal do jeho slov. “Neudělám! Ne!” vřeštěl Soksomonec kamsi do uličky mezi chalupami. “Já jsem jenom hlupák, jasné?! K smíchu pro každého, jo, pro smích a pro kopance! To jsem, teda, a to vždycky budu, nic jiného! Tak táhněte, kašlu na vás! Nic!”

Dřív než se stačili zeptat nebo jinak zjistit, co se děje, ze stínů se vyhrnul zástup vesničanů s noži, palicemi, tesáky a milými úsměvy. Žádný z nich nebyl kdovíjak zdatný ani cvičený pro boj, svým počtem a neústupností však mohli představovat mnohem větší hrozbu, než by se zdálo. Dost možná byli stále ještě přesvědčeni, že pokračuje večerní slavnost, jejich pravý pán už ale měl ve věcech jasno. Konec skrývání, konec laškování. Ta čtveřice dílků nepasujících do skládačky musí být zničena, a to okamžitě.

Varkangar honem zapátral po nejlepším použitelném kouzlu. Po útěku z plavidla mu jich moc nezůstalo a takových, co by dokázala vydržet delší dobu, měl ještě míň. Nakonec před sebou vytvořil deset sáhů širokou a na dva chlapy vysokou mléčně bílou stěnu, vypustil ji proti postupujícím domorodcům a zatímco je měkce unášela přes pole pryč, vyrazil za svými druhy na ústup zpátky do lesa.

Škoda na vás bojových triků, holoto! Co by nakonec mělo za smysl vás zabíjet? Až se přes vás povalí další hejno šašků, jako jste vy, nejspíš si vůbec nevšimnou, že tam ležíte. Anebo se snad zasmějí, že se malířům převrhlo pár pohárků s barvami?

Než se konečně ponořili mezi stromy, musel zasahovat ještě dvakrát - a pokaždé měl dojem, že své obranné zaklínadlo používá poprvé. Jestli byli Rengové loutkami v mizerném divadle, tihle byli padající kamennou lavinou, tupým živlem opakujícím stále dokola jediný úkon diktovaný mocí stejně prostinkou jako zemská tíže. Tak dlouho, dokud cokoli složitějšího, co se odváží stát v cestě, nepadne vyčerpáním nebo znechucením nebo…

…nebo dokud právě tu tupost nevyužije ve svůj prospěch. Jak prosté!

“Nedělám to rád, ale musíme se spojit s našimi hned odtud.” Zadýchaný Rintyál zalovil rukou v kapse, nejspíš hledal správný magický předmět. “Nečekal bych, že se to rozjede takhle rychle, každopádně tady nevydržíme dlouho. Co nevidět se vydají na pochod další vesnice a…”

“… a jestli mám pravdu v tom, co mě zrovna napadlo,” usmál se Alkanec, “Kreidova noho, jestli mám vážně pravdu, tak to budou právě tady ti, kdo nám dneska zachrání den…”

X

“Zřec Loraj od nás ze vsi vždycky říkal, že bojovat s vlastní myslí je jako bušit na dveře z pergamenu. Dáš do toho moc sil a zničíš je, dáš málo a ničeho nedosáhneš. Zřídkakdo prý dokáže správně odhadnout sílu pro takový boj, sílu a správné načasování. A tak z něj i nejlepší válečníci většinou radši utečou.”

Jerel vrhl zamračený pohled za záda, do lesního šera, kde se v dálce křoviny vlnily pohybem, tím výraznějším, čím víc z něj odkrýval úsvit. “Možná jsem taky chtěl jenom utíkat, zavrtat se jak červ někam tisíc sáhů pod zem, abych neviděl sám sebe. Rengové jsou k tomu jak stvoření. Vystavují svůj spasitelský úděl jak broušenou vázu ve výloze, jenže v té váze je jenom kejda, nic víc. Odpravit, neodpravit, vyhladit, nevyhladit, o nic víc tu nejde. Vždycky ti někdo řekne, kdy jo a kdy ne. Ty nemusíš nic víc než odstřihnout se od pocitů a pochyb, protože masový vrah sám se sebou dlouho nevydrží. Jo jo, prvotřídní skrýš… Dokud se jednoho dne nedostaneš na takovýhle pitomý místo a celá se ti nerozsype jak domek z karet…”

“Jen klid, my do sebe dneska bušit nemusíme. A ti, co buší, to neumějí ani za mák, díky Kreidovi.” Vodopády Latosanových moudrostí byly to poslední, na co měl Varkangar v téhle chvíli náladu. Skoro polovinu noci se táhli lesem, v patách hordu samozvaných lovců, kterým nešlo o nic jiného než zatančit si nad jejich usekanými hlavami, přičemž tam, kam mířili, je lepší přijetí pravděpodobně nečekalo. Zvečera dostali možnost si trochu odpočinout v úkrytu, kam je Rintyál uklidil, zatímco tajné bratrstvo chystalo potřebná kouzla, jaký to ale může být spánek před bitvou o život, spíš zoufalou než promyšlenou a naplánovanou?

A do toho všeho ještě co chvíli přicházel hořekovat San Dyg Dan, rval si vlasy, chrlil květnaté omluvy za to, že je na pokyn toho cizího stvoření ve své hlavě málem zavraždil… Nemuseli lhát, když mu vysvětlovali, že právě to, co udělal, je nasměrovalo na správnou cestu, i tak už ale měli chuť vzít ho něčím po hlavě. Vlastně jen představa, že by se s ním pak ještě museli vláčet, je od toho odrazovala.

V dálce před nimi začal porost stromů řídnout, ranní paprsky se skrze koruny odrazily od plášťů dvou kulových plavidel. “Jsme tady,” naklonil se k Rintyálovi. “Všecko připraveno?”

Laiďan kývl. “Pokud jste připraveni i vy, pak všecko.”

Několik okamžiků stáli a mlčeli, jako by každý z nich očekával potvrzení od ostatních, než si Rintyál přebral ticho jako souhlas a spustil zaklínadlo. Možná to samé, co mu včerejšího dne pomohlo dostat se k nim v lese, jen mnohem méně nápadné. Ostatně tentokrát nebylo nutné cestovat na míle daleko. Když jemné chvění přenosové magie utichlo a svět znovu získal pevné obrysy, vynořili se jen o pár stovek sáhů dál. A taky o něco výš - až na samém vrcholku jednoho ze stojících korábů.

Varkangar měl strach, aby po hladkém plášti nesklouzli a nezřítili se dřív, než si na něm dokážou najít pevnou polohu, naštěstí zbytečně. Bez posilujícího vlivu zeleného kamene ubylo vnější vrstvě pláště výrazně na odolnosti, zabořili se do něj na loket hluboko ještě dřív, než stačili usednout. Přesto si raději nechal na rukou i nohou vyrůst řadu dlouhých ostnů a zabodl je hluboko do páchnoucího rosolu, než si dovolil rozhlédnout se po mýtině, kterou teď měli jako na dlani. Moc toho prozatím k vidění nebylo, posádky se musely nacházet zčásti uvnitř, zčásti pod plavidly zaměstnané opravou kamenů, část jich možná ještě bloudila po lesích a vracela se z nevydařeného lovu. Každopádně odtud zhora prostranství vypadalo, jako by po něm už sto let neprošla ani noha.

“Nějak jim to trvá,” utrousil Jerel. “Aby si vůbec troufli…”

“Proč by neměli? Přijdou ke svým, ne? Rengové jim pomůžou, někdo z nich vyletí sem za námi a zabije nás - takhle si to aspoň nějak představují, hádám.”

“Jo. Nojo. Tak tos mě uklidnil, díky.”

Na okraji lesa se vynořili první vesničané. Nejdřív jen malá hrstka, trochu rozpačitě se rozhlédli, potom v jediném okamžiku obrátili tváře vzhůru, radostně vykřikli, zamávali zbraněmi a vyrazili. V závěsu za nimi se valili další a další, už po celých tuctech. Řinuli se jako voda z protržené hráze, plnili volný prostor zcela bez obav, bez předtuchy čehokoli zlého. Kořist je v pasti, po hodinách pochodu konečně nemá dál kam unikat. Zbývá už jen poslední rychlý řez, snadnější než utlouct rybu na míse…

“Kreidova dobroto, těch teda je.” Jerel se nenápadně přikrčil.

“Jsou to vidláci. Klidně jich může přijít desetkrát tolik, tím líp. My teď zabušíme na úplně jiné pergamenové dveře a uvidíš ten tanec. Tak hnědáku, myslím, že čas nadešel, pusť se do toho.”

Další Rintyálovo kouzlo proběhlo natolik nenápadně, že si sami ničeho nevšimli - zato ohnivé míče a blesky, jež vzápětí zdola vyrazily proti přívalu domorodců a bez varování ťaly do živého, ty nikdo přehlédnout nemohl. Varkangar měl co dělat, aby nevykřikl nadšením.

První část tedy vyšla přesně, jak očekával. Rengové, opatrní, ve skrytu duše zbabělí a dnem i nocí připravení na ránu z jakékoli strany, Rengové, kteří si nenadálého návratu tří odpadlíků nestačili všimnout a sami se ještě vyrovnávali s cizím vlivem ve svých myslích, si ozbrojený dav mířící k lodím bez dalšího vyptávání vyložili jako útok na sebe samé.

A to je začátek tvého konce, ty jedna proradná neviditelná mrcho, spálíme tě přesně jako ten pergamen. Možná se dokážeš Rengům nabourat do hlav, ale jestli sis myslela, že je opravdu znáš, že jim rozumíš líp než já, tak ses krutě zklamala. Ještě dlouho bys na nich musela pracovat, než by se ti možná podařilo opravdu zlomit jejich nedůvěřivou náturu, s tou není tak lehké pořízení. Budovala se celé generace války na dvou frontách, každý jí načichne už ve chvíli, kdy od svého lodního náčelníka dostane pojistku, a na chodbách plavidel, tam je jí víc než pavučin a špíny. Je zalezlá za každým výklenkem, v každém stínu zvrásněných stěn i v každém odlesku těch hladkých, naleštěných…

Má daleko pevnější základy, než jaké jsi za těch pár svinských dní mohla postavit ty - ale sama není tím, o co tu právě kráčí. Nejdůležitější je to, co se díky ní - s malým přispěním Rintyálových čárů - právě spustilo.

To, kvůli čemu se ti nepovedlo zotročit nás tři.

Nedokážeš si vyrábět skutečné otroky. Nikoho v celém Všehomíru nemůžeš doopravdy ovládnout, hýbat jeho svaly, koukat jeho očima, myslet jeho mozkem, aniž by k tomu sám svolil. Tvoje síla spočívá jen v tom, jak mazaně dokážeš všechny kolem přesvědčit, aby tě odmítat nechtěli. Aby se cítili hrdí, že můžou plnit tvoje nesmysly, aby se tím pyšnili jako trofejemi z bitev, před přáteli, protivníky a hlavně sami před sebou. Výborná taktika, to se musí nechat. Záruka úspěchu skoro u každého, koho potkáš, ať už má jakoukoli barvu a velikost, ať je chytrý nebo hloupý, hrdina nebo poseroutka, strážce zákona nebo padouch. Skoro ale nikdy neznamenalo totéž, co úplně.

Jerel a San Dyg Dan jsou vyvrženci od prvního dne, co se nalodili na palubu.Ubohé, osudem smýkané přívažky bez přátel, beze cti a důstojnosti. Já jsem na tom po té trapné frašce v přístavu podobně. Copak nám třem zůstalo z hrdosti? Nejenže ji nemáme před svými posádkami, nemůžeme si ji dovolit ani ve vlastních lebkách, jestli máme ve zdraví přežít další den. Jíme, spíme, plníme úkoly, o nichž víme, že mají být splněny, bojíme se o život, nebo spíš o holé bytí, jako každý živý tvor, a nestaráme se o vděk, o uznání, o náklonnost. Ani od sebe samých ne. Co nám chceš nabídnout jako odměnu za poddanství? A co jako trest?

Oranžová těla se na pasece pod nimi škvířila a vypařovala po tuctech, výkřiky těch, kdo prozatím zásahům unikali, zněly spíš překvapeně než zděšeně. Nakonec se však odhodlání i těch nejsveřepějších zlomilo a zbytky Laiďanů se obrátily na útěk zpátky do lesů. Magie je kosila dál, ani po ukončení výpadu je nešetřila, rozhněvaní Rengové se mstili za domnělou zradu, jejíž důvody nechápali, vybíjeli si čerstvou hořkost, aniž by tušili, že praví viníci si sedí v závětří přímo nad jejich hlavami a spokojeně se usmívají…

Teprve když poslední venkovan zmizel z dohledu, otočil Varkangar beze slova pohled k Rintyálovi a ten mu stejně tiše kývnutím odpověděl. Víc nebylo třeba.

Rengové v obou lodích si znovu uvědomili, kým doopravdy jsou; thermadonská lůza nenáviděná všemi a všude, spodina, co za důvěru platí dýkami do zad, banda ubožáků, kteří v celém širém Všehomíru nemají nikoho než jeden druhého. A i kdyby jim tohle prchavé připomenutí nevydrželo déle než pár okamžiků, nemohlo být pochyb, že si dobře uvědomí, co se s nimi v předešlých dnech dělo. A že se na to podruhé podstatně líp připraví.

“Výborně.Tak honem pryč, než nás tu najdou a všecko ještě půjde do háje.” Alkanec začal pomalu, jeden po druhém, zatahovat ostny poutající ho k plášti. “Vem nás někam, kde si dopřejeme lázeň, něco k jídlu a hlavně pořádnou fůru spánku. Počkáme den, dva, to by mělo být akorát, abychom se mohli nenápadně vrátit. Jen doufám, že do té doby už nebude Laida vyhlazená i s námi…”

X

“Kolik?” Náčelníkův pobočník stál nahrbený a schoulený, všechny paže tiskl trupu, krk natažený kupředu, očima doslova visel na průzoru, za nímž plul barevný kotouč Laidy. Kdyby to nebyl úplně zbytečný hazard, jistě by stál raději tam dole a Varkangar upřímně pochyboval, že za to může jen doznívající omamný vliv.

“Asi pětina.” Rintyálova odpověď zněla o poznání lhostejněji. “Možná čtvrtina. Víc ne.”

“Čtvrtina všech domorodců. Dobrý Kreide.” Prayn hlasitě vydechl, chvíli se zdálo, že o další nádech snad ani nestojí. “Řeknete jim, že kdo nepřistoupí na ochranu od vašeho řádu, ten zemře dvou dní, a jen čtvrtina si vybere život? Možná bysme mohli ještě počkali, než všichni stihnou…”

“Nechtěli jsme přece víc, než aby dorazili na určená místa za městy a vesnicemi. Málokdo to měl dál než dvě míle od vlastní pece… Podívej, nemůžu se vám míchat do řemesla, ale další zdržování vážně nedoporučuju. Nepřítel nezůstane ochromený dlouho. Při vší úctě, ani s vašimi kouzly ne…”

Prayn konečně poodstoupil do místnosti, blíž ke svým společníkům. “Myslím, že na tohle si stejně nikdy nezvyknu.”

“A já si zase myslím, že ještě nejsi úplně čistý,” opáčil Laiďan, jako by měl tuhle větu připravenou dávno předem. Nejspíš opravdu měl. “Jestli tě není zrovna nikde zapotřebí, radši si zalez do kajuty a pořádně se vyspi.”

“Ne, čistý nejsem, to máš pravdu. Nikdy jsem nebyl a po tom, co jste museli udělat, abyste nás z toho vytáhli… Ty si asi taky myslíš, že nás to kdovíjak baví, nechávat za sebou vylidněné světy, co? Hádám, že ani teď nevěříš , že jsme opravdu vyvrženci. Spíš nás vidíš jako bandu pitomců, co si rádi hrají na bohy nebo spíš na ďábly a vlastně jsou docela hrdí, že je celá říše nenávidí. No řekni, že ne.”

Rintyál jen pokrčil rameny. “Kdybyste takoví nebyli, těžko byste mohli tak snadno podlehnout.”

“A kdybysme takoví byli, těžko byste nás mohli tak snadno osvobodit…Já tedy tuhle práci neobdivuju. Nikdy mě nenapadlo jí nechat, ale neobdivuju ji. A v takovýchhle chvílích už teprv ne…”

“Půjdu se natáhnout. Hezky se tu bavte.” Varkangar jen lehkou úklonou hlavy pozdravil oba muže a vyrazil k zadní chodbě. “Doufám, že když jsme zas při smyslech, oslavy si ušetříme. A kdyby se dělo něco vážnějšího, víte, kde mě najdete.”

Nebudou mě hledat, uvědomil si, když kráčel liduprázdnými ohyby. Dneska nebude hledat nikdo nikoho. Kdo jenom trochu může, schová se pod deku a bude se svíjet hanbou jak červ vytažený na světlo. Ale ani potom, až se červíci vzpamatují a vyrazí za prací a do krčem, nevzpomenou si na toho, kdo jim pomohl, tentokrát už ne. Jestli by snad pár z nich dokázalo vzít na milost darebáka, co je připravil o nejlepší přístav, tohle už neodpustí ani největší frajeři.

Tohle je horší než vidět svého nejvrchnějšího maršála nahatého, ožralého a pokáleného najednou. To, co se stalo, nebyla jen chvilka slabosti, ale dokonalé pokoření, odhalení stok tak hnusných, že už jenom zmínka o nich pro většinu znamená smrtelnou urážku. To všechno jsem viděl, sám zdravý a při smyslech, připravený se jim vysmát, protože opravdu směšní byli, zranit tu utahanou pýchu, jakou si hýčká dokonce i Reng…

Teprv teď jsem jim sebral opravdu všecko, co měli. Od téhle chvíle nedají pokoj, dokud se mě nezbaví. Nezůstanou stát, dokud mě nevyštvou, nezlomí, nezabijí. Ať už si ode mě jejich šéfové slibují cokoli.

Lhostejně se dopotácel do kajuty, vztyčil magickou zástěnu, kterou si nechal po odletu vsadit do zárubní místo dveřní desky - nejenže dokázala na rozdíl od ní odolat všem dostupným rengským kouzlům, ale její průhlednost mu navíc dovolovala ihned spatřit, kdo se k němu právě dobývá - natáhl se na lůžko, ruce založil pod hlavu a zavřel oči.

Navzdory všemu se cítil celkem klidný a snad i svým způsobem spokojený. Buď jak buď, Rengové ho z nějakých důvodů pořád ještě potřebují a dokud se na tom nic nezmění, má tu postaráno o přístřeší a je tu i v bezpečí. Přinejmenším před říšskými slídily a před Rengy samotnými. To je víc, než co měl bezprostředně po svém odsouzení na Drynfalu, nemluvě už ani o časech, kdy živořil v alkanských arénách a pouličních doupatech.

Má možnost stát a bojovat na správné straně, za cíle, které nepřestaly být jeho vlastními, i když ho už celá správná strana nenávidí tak svorně jako málokoho před ním. A má i pár okamžiků pro sebe, pár chvilek svatého klidu, co mu nikdo a nic nemůže pokazit, ani kdyby…

“Hej, Alkanče.” Ten hlas nemohl být ničím víc než přeludem, ozvěnou hrstky pitomých vzpomínek, které ještě nedokázal vytěsnit. I to však stačilo, aby vyskočil z kavalce rovnou do střehového postoje, ostří nastavil na kryt, vrhač bojové magie na protiútok, očima střelil ke vchodu…

Kdepak, žádný klam. Opravdu tam stála. Zapřísáhl se, že tentokrát už se o její mírumilovnosti nenechá přesvědčit ničím na světě.

“Jen klid, nechci, abys mě pouštěl dál. Zůstanu tady venku a ty taky zůstaň, kde jsi. V pořádku?” Finyra se opřela o protější stěnu chodby a ruce složila za zády; v téhle pozici se její bezbrannost zdála celkem přesvědčivá. “Nejdu tě zabít, neboj, dnes už ne… Nakonec, nikdy jsem to nechtěla, byla jsem přece pod vlivem cizího zla…”

“Měl bych tomu věřit?”

“Hmmm… Myslím, že by to rozhodně bylo příjemnější, pro nás pro oba. Krom toho, stejně tě nebudeme obtěžovat dlouho.”

“Nebudeme?” Jako by v něm cosi prasklo, navzdory vší snaze však nedokázal pojmenovat co. “Kdo je tam s tebou?”

Drynfálka kývla hlavou kamsi mimo jeho dohled a sklonila tvář k zemi. Do rámu dveří se pomalým, nezvykle rozpačitým krokem přišoural Jerel.

“Odcházíme od Rengů, oba. Za pár hodin nás vyzvednou pašeráci, odvezou na nejbližší svět s Branou, no a odtamtud už poputujeme rovnou na Latos.”

“Jo, jasně.” Měl chuť se rozesmát, chechtat se jako šílenec tváří v tvář těm dvěma klaunům. Tak moc to celé bylo absurdní, a přitom ve své podstatě srozumitelné a předvídatelné. “Jasně, samozřejmě. On má taky červenou kůži a pod ní fůru svalů, je to v podstatě takový Alkanec, co přiběhne na zavolání, neříká sprostá slova, bude se s chutí každý den pářit a k jídlu mu stačí obilné placky se zeleninou.”

“Když to chceš za každou cenu vědět… nějak tak to je.” Pokrčila rameny, jako by jí už nezáleželo na ničem, co před ní mohl vypustit z úst. “Podívej, chápu už, že nemůžeš za to, čím jsi, a pořád mi záleží na tom, abysme se rozloučili v dobrém. Po tom všem ti to nestačí?”

“A čím jsou oni, když už jsme u toho?” Mávl rukou k Latosanovi, jako by odháněl dotěrný hmyz. “To víš, že jsou vážně napůl Alkanci? Míšenci, podvraťáci, co jsme před pár stovkami let vyhnali pro rasovou nečistotu.”

“Ráda si takovouhle špínu nechám líbit. Spolu s tou polovičkou alkanství je přesně tím, co jsem si vždycky přála mít vedle sebe…”

“Dělej, jak myslíš.” Odvrátil se, hlasitě a zhluboka se nadechl, aby našel sílu pokračovat. “V pořádku. Párkrát jsi mi zachránila krk, žes mě o něj nakonec málem připravila, to nechme stranou. Tak vám přeju na vaší společné pouti štěstí, zdraví, hodně zeleniny, pár zdravých mláďat, atakdál… A už konečně vypadněte.”

“Až tě přejde truc, ty tvrdá palice,” zaslechl někde za zády, pár stop nebo možná tisíce mil daleko, “přijď se za námi někdy podívat. Vymažou mi vzpomínky na všechno, co jsem tu prožila, jasně, i na tebe - ale žádný strach, napsala jsem si o tobě pár větiček do deníku. Moc pěkné čtení, i Myga se skoro rozbrečel, když to projížděl. Mapu dostaneš taky od něj, vždycky budeš vítaný. Tak hodně štěstí, Alkanče.”

Dlouhou chvíli stál Varkangar bez pohnutí, civěl do šera a do ticha, na strach z nenadálého úderu dočista zapomněl. Konečně znovu usedl na lůžko, letmo zabloudil očima do chodby - a střetl se přímo s Jerelovým upřeným pohledem, tak podivně klidným a vyrovnaným, jak ho nespatřil od jejich prvního setkání.

“A co ty tu ještě chceš?”

“Vychutnat si tuhle chvíli, to chci. Takovou možnost už mi nikdo podruhé nedá. Co jsem přišel do té svinské Torwullovy bandy, nebyl jsem nic víc než tvůj stín, zmršený obraz dobrý tak k tomu, aby se hodil do sklepa a nechal shnít. Teď se role obrátily, brachu. Tentokrát jsi ty prašivou atrapou a velkým vzorem zase já. Celou dobu to tak bylo, i když jsme o tom ani jeden nevěděli. Jsme si kvit, kámo. Už k tobě necítím nic víc než lítost a ta mě časem přejde. I já tě rád přijmu jako starého parťáka, když přijdeš. Ať se daří a dávej na sebe pozor, ode dneška máš o jeden klamný terč míň.”

Zaťal pěsti, chvíli měl chuť odstranit magickou zástěnu a vrhnout se do útoku, než pochopil, že v Jerelových slovech není ani špetka výsměchu či opovržení. Potlačil výkřik, jenž se mu užuž dral z hrdla, pousmál se - a najednou si všiml, že jeho úsměv, víc odevzdaný než přátelský, míří už jen do prázdna.

No nic. Bude se pokračovat tam, kde se skončilo. Co vlastně ztratil? Pár dobrých přátel, snad až moc dobrých na poměry, v jakých byl zvyklý žít. Přízeň posádky, která se pro něj napříště stane houfem mlčenlivých chodících mrtvol - v lepším případě. A teď svůj klid, aspoň pro pár dalších dní, příjemné myšlenky, co ani neměly pevný tvar a přesto dokázaly prozářit šero kajuty jasněji než nejlepší magická louč…

A jen tohle stačí, aby mě rozházelo? Kreidovy kosti, zatraceně jsem ale změkl od dob, co už mě neživí alkanské ulice a arény!

Přikryl se, jako by doufal, že tím snad dokáže zahnat stravující chlad, a po necelé hodině převalování konečně usnul s myšlenkou na nové úkoly a s přáním, aby byly co nejtěžší a nejnamáhavější. Nebo aspoň o trochu tvrdší než to, co ho právě začínalo strašit ve snech…

5. Pochod zatracených

“Všivá práce. Všechno, co děláme, je špína - ale jestli se mi něco vážně hnusí, tak je to právě tohle.”

Prayn pomalu prošel sálem, okolo stolů se shromážděnými Rengy, oči ani na okamžik nespustil z nového cíle jejich plavby. Jako by ho už tady uhranula nějaká nečistá síla.

Tenhle svět neměl oblaka ani oceány, chyběla mu zeleň džunglí a hvozdů, žluť písečných pouští i běloba polárních čepiček. Cokoli až na vrásčitou zašlou hněď, z níž světlo rudého slunce vylupovalo stíny černé jako oči kostlivce i shluky nechutně narůžovělých skvrn a pásů poletujícího prachu…

Tenhle svět neměl dokonce ani jméno. Sám připomínal zapomenutou hnijící mrtvolu, která dávno nikomu nestojí za zmínku a pokud už o ní někdo hovořit musí, stejně nenajde název dostatečně zvrhlý, aby ji dokázal vystihnout.

“Vy, co jste tady, jste s námi podobný úkol ještě nezažili. Mohlo by se zdát, že třeba po takovém totálním vyhlazování rasy, jak jsme si ho prožili nedávno na Laidě, vás už nerozhodí vůbec nic, ale nenechte se mýlit.” Žlutý opeřenec konečně zůstal stát, opřel se všemi pažemi o desku a natočil tvář proti těm, s nimiž hovořil. “Říkám vám na rovinu, právě nekromancie je to nejhorší, s čím se našinec může pustit do boje. Věřte zkušenému. Jsme zvyklí vyrábět mrtvoly, jsme zvyklí na miliónové zabíjení, ale stejně tak si většina z nás zvykla nevidět, co za sebou necháváme. Splníme úkol, odstraníme nebezpečí a utečeme, což má tu ohromnou výhodu, že uklízet po nás přijdou jiní. Tady uvidíte mrtvoly, jestli to tak můžu říct, v plném rozkvětu - a jestli si, vážení, myslíte, jak jste drsní, tak na to zapomeňte radši hned tady, dokud je čas. Starou belu jste! S každou pochodující mršinou budete mít před sebou všechny, koho jste kdy pomáhali popravit, tady víc než kde jinde pocítíte, že ve skutečnosti opravdu jsmemasoví vrazi - a piště si, že vám to nebude jedno. Kdo je netečný ke smrti a utrpení, ten se nepřidává k Rengům. Nepodceňujte to. Kdokoli z vás bude potřebovat posilující kouzlo, ať si pro ně přijde ke mně do kajuty. V tajnosti, pochopitelně. Nemusím snad dodávat, že součástí je i výmaz vzpomínky všem zvědavcům.”

Varkangar poslouchal každé slovo jen na půl ucha. Bradu položenou na stole, ruce rozhozené do stran, kde v okruhu půldruhého sáhu nikdo neseděl - i za cenu, že v zadních koutech místnosti si naslouchající doslova lezli po zádech - toulal se myšlenkami někde docela jinde.

První dny po Finyřině odchodu se pokoušel žít tak jako pokaždé, když z jeho života odešel někdo, na koho si stačil zvyknout. Bez dlouhého rozmýšlení rozjel to, co mu spolehlivě pomáhalo už od mládí: bojová cvičení. Hodiny a hodiny mlátil do vycpaných pytlů pažemi proměněnými tu v meče, tu v kotouče, palcáty, kyje nebo jen holými pěstmi - a už když se poprvé vracel do kajuty, bez potu na tváři, bez únavy ve svalech a úlevného otupění, vytušil krutou pravdu, na kterou si pak ještě několik dalších dlouhých večerů musel zvykat.

Jeho rengské tělo nejenže nepotřebovalo jíst, pít, dýchat, odpočívat, nepotřebovalo vlastně ani jeho. Poslouchalo ho, jak mu Mygovi kouzelníci poručili, pracovalo jako stroj, který může pákami ovládat, ale nepatřilo k němu. Nemohl do něj převést hořkost ze své mysli, nechat se jí prostoupit a pak ji vybít. Nemohl jít lámat vazy, párat břicha, sekat hlavy a čekat, že se mu uleví. Mohl si vymyslet zbytečné plíce, bezúčelné trávení obědů, nesmyslnou bolest při zásahu zbraní, to všechno mohl mít, pro tělo to ale pořád byla jen hra, dál si čerpalo potřebnou sílu magickými prostředky čerti vědí odkud, neobtěžovalo žádnými rozmary a choutkami a právě tak si nepřálo být obtěžováno.

Zůstal sám, uvězněný ve vlastní hlavě se vším, co ho trýznilo, smažil se dlouhé týdny v pekle, do jakého jej nemohl uvrhnout ani ten nejkrutější bůh. Živá schrána z masa a kostí, jakákoli, najednou přestala být jen dekadentní touhou jeho vzpomínek, stala se doslova a do písmene podmínkou vykoupení.

Pro Kreidovu dobrotu, ženská, bylo mi jasné, o co ti jde, už když jsi mě tam u vás na Drynfalu zachránila. Chápal jsem, že si přeješ v první řadě spáření a odchov mláďat a že se ti z nějakého důvodu rudá kůže líbí víc než černá - ale přece jenom jsem začal postupem času věřit, že mezi námi vzniklo něco hlubšího, opravdovějšího. Skutečné přátelství dvou válečníků, co už nepatří na stejnou stranu bojiště jenom náhodou, ale kvůli stejnému přesvědčení. Soulad dvou mečů sepjatých tak úzce, že když jeden tne, druhý úplně samozřejmě nastavuje kryt, jako by oba držel v rukou jediný mistr…

Tys nemohla být jiná, já vím. Stejně jako milióny dalších tvorů, stovky thermadonských ras, co řídí podle páření ve svém životě úplně všecko, od obleků přes tance a umění až po filozofii. To jenom já pitomec jsem se na chvíli odvážil doufat, že když už se mi povedlo narazit na někoho, kdo zvládá mít v oblibě Alkance a přitom nebýt úplně ve všem tak hnusný jako oni…

“Takže si to shrňme.” Myga se vyloupl ze stínů, hlas měl o něco pomalejší než obvykle a podivně zemdlený. “To, co máme před sebou, je tuctový pohřební svět. Ničím zvláštním se neliší od jiných říšských skládek masa, co si odsloužilo své. Starý, umírající, on i jeho slunce. Rada kouzelníků ho pravidelně oddaluje kvůli udržení snesitelné teploty, ani tak už ale konci dlouho nezabrání. Ovzduší se dá jakž takž dýchat, zůstaly i nějaké ty zbytky původního života, ale nečekejte kdovíjaké pohodlí. Tentokrát si nejspíš čas hlídat nemusíme, na splnění úkolu si můžeme dát třeba celou věčnost, ale hádám, že tak dlouho tam nikdo nebudete chtít zůstat.”

Několik přítomných s dostatečně silným žaludkem a vyvinutým smyslem pro černý humor se přidušeně, kuckavě zasmálo.

“Ten pomatenec, co nám dole vykřikuje o vládě nad říší, bude nejspíš úplně stejná nicka jako všechna jeho pimprlata. Dokud se o tom ale neujistíme, nikdo nepoleví v opatrnosti. Tohle je práce jen a jen pro nás, Melganion nikdy na tak odporné místo nikoho nevyšle, pokud by nešlo opravdu do úzkých…Teď se běžte k Praynovi připravit, dotazy probereme až tam dole. Prozatím stejně nemáte páru o věcech, na které byste se mohli chtít ptát. Končím, rozchod.”

Varkangar pokrčil rameny a vstal, aby vypadl ze sálu dřív, než se u dveří vytvoří tlačenice. Dobře věděl, že tentokrát náčelník ani Prayn nepřeháněli.

Sám si ještě pamatoval z časů na Purpurovém Žezle případ jednoho divokého studenta, s nímž si žádný kantor nevěděl rady, dokud školní lovec talentů Harting Slag nepřivedl chlapíka pracujícího právě jako převozce těl na pohřební světy. Nezkrotného chuligána mu pak na pár dní přidělili za pacholka. Služba to byla vcelku pohodlná, zacházení dokonce mnohem lepší než na školních cvičištích a v učebnách, přesto se recept ukázal jako účinný, snad až příliš. Z ničemy a výtržníka schopného za jediný den poranit polovinu spolustudentů a vyhrožovat i samotnému děkanovi, se během několika týdnů stala vláčná, ploužící se položivá věc schopná tak tak odpovědět na pozdrav. Jak se ovšem brzy ukázalo, nikdo ho od té doby stejně zdravit nechtěl. A nejen zdravit, ani s ním sedět v posluchárně, jíst v jídelně, stát v jedné řadě na cvičišti… To zvláštní cosi, co na hromadných hřbitovech mrzáků a vyvrhelů prostupovalo doslova každým zrníčkem hlíny, každým douškem vdechnutého vzduchu, nedokázaly smýt ani celé potoky vody. I nejlepší kouzla zůstávala bezmocná.

Převychovaný žák nakonec Žezlo opustil a brzy se začalo vyprávět, že se vrátil ke svému mistrovi, napodruhé už zcela dobrovolně. Jinak si prý nedokázal vydělat na živobytí, ale vlastně ho nic jiného dál ani nezajímalo. Kdo jednou přičichl hnilobě a rozkladu v takové míře, ten už nedokáže vnímat život jinak než jako jejich bezvýznamný předstupeň.

Ani mezi Rengy tohle nebude úkol pro každého. Tady přijdou na řadu ti postradatelní, kteří už navíc sami nemají co ztratit.

Alkanec se ušklíbl. Opravdu není třeba se bát, že by se zrovna on neocitl ve středu dění a nedostal odpovědi na své otázky…

X

“Blížíme se k závěru. Rozhodující zátah je tu během několika dní. Nanejvýš. Doufám, že je ti jasné, co teď musíš udělat.”

“Ano, vím.” Myga Tamp se nahrbil, spíš pod vlivem tíhy myšlenek než úcty - jeho protějšku tam někde ve shlucích temné matérie vzdálených milióny mil na tom naštěstí nezáleželo. “Opravdu není možnost, jak se tomu vyhnout? Je to výjimečně dobrý Reng, co ho mám na palubě, spoustu věcí zvládáme s daleko menšími obětmi než dřív…”

Malé bílé světýlko nad deskou nočního stolku rozhořčeně zablikalo. “Nedávno jsi mi tu tvrdil, že mu posádka nemůže přijít na jméno.”

“To je pravda, ale… no, takovéhle záležitosti jsou trochu složitější.”

“Nevíš, co jsou to složité věci, Tampe. A buď rád, že je nikdy nepoznáš. Tady jde o říši, o tisíce světů a miliardy domorodců. Měl bys bez řečí obětovat všecky svoje lidi, kdybysme ti to nařídili, a ne tady brečet nad zběhem, co se u tebe nestačil pomalu ani ohřát.”

Myga několik okamžiků marně pátral po vhodné odpovědi, nakonec jen otočil pohled ke dveřím, aby aspoň na chvíli neměl před sebou to zářivé cosi bez tvaru, bez obličeje, bez očí… Bez duše.

“Jak na tom vlastně je? Pořád ještě věří, že jste ho vzali do posádky jen kvůli vyprávění, co mají jeho nadřízení z Pilíře Věků rádi k večeři? Nebo snad ze starého přátelství?”

“Pokud jde o mě, je to pravda.” Myga pokrčil rameny. “No dobrá. Osobně bych řekl, že už vystřízlivěl - i když na ty zvěsti, co po něm chceme, věřil celkem dlouho. Moc mu to ale nepomohlo, nepochopil vůbec nic. Pokud před námi něco velice obratně nepředstírá.”

“Ten?” Světlo se zavlnilo a nepatrně zežloutlo. “Sotva. Jako Reng je možná k něčemu, ale v zásadě je to hlupák.”

“Tenhle hlupák už tam u vás párkrát zachránil celou říši a co je se mnou, tak vlastně taky. Je dost šikovný, když se bojuje poctivě…”

“To, proti čemu jdeme, nezmůžeme mečem a prskacími střelami, Tampe. Neurvalá síla není všechno, on jí má habaděj, jinak je ale jako děcko… A ještě že tak. Bez té své prostoty by těžko mohl dobře posloužit. Najdeš si tisíc takových v každé smradlavé stoce.”

“Pochybuju…”

“Pro mě za mě, to klidně můžeš, jestli ti to k něčemu bude. Podstatné je, že splnil svoji úlohu a mít ho tu až do konce je riziko, jaké si v tak závažném a náročném střetnutí nemůžeme dovolit. Pokud by si špatně zvolil…”

“To se určitě nestane. Zaručuju se za něj.”

“Tampe, o tomhle s tebou dál filozofovat nebudu. Měl zmizet už na Laidě a nebýt jistých nepředvídaných okolností… No nic, o to nejde. Dávám ti čas do zítřejší půlnoci na jeho odstranění, ani o vteřinu víc. Upal ho tajně ve spánku nebo mu vystroj honosnou popravu s fanfárami a proslovem, ale pozítří už na tvé lodi nebude. Rozumíš?”

Myga sklonil tvář k podlaze, i hebký sametový koberec se však v tuhle chvíli ježil otrávenými hroty. “Rozumím.”

“Dobrá. Jestli tě to aspoň trochu utěší, nebude to marná smrt. A bude důstojná všemu, co si kdy přál. Padne jako hrdina ve hře proti zlu, v boji takového rozsahu a významu, jaký si nedokáže představit ani on, ani ty.” Světýlko zesláblo, užuž se zdálo, že pohasne docela, nakonec se však vzmohlo k poslednímu záblesku. “A co víc, možná ani já sám ne…”

X

Bylo to ještě horší, než se dalo čekat. To místo doslova vysávalo sílu z každého, kdo se na ně odvážil vstoupit. Od prvního okamžiku, kdy spočinul nohou na jeho vyschlé, okoralé půdě.

Varkangar ušel okolo půl míle, než se konečně zastavil, aby se rozhlédl po planině, nebo spíš po tom nepatrném kousku, co z ní dokázal spatřit. Ne že by tak moc záleželo, jestli se bude dívat právě odtud. Mohl klidně zůstat u vstupních dveří plavidla nebo jít o tisíc mil dál, pořád by měl před sebou totéž. Co potřeboval, bylo vzdálit se od Rengů. Od jejich křečovitého odporu, s jakým se té rozkladné síle postavili. Od hašteřivých debat, v nichž si vybíjeli svou nelibost jeden na druhém. Od doutnající zášti k němu, které určitě brzy dají průchod, už jen proto, že jenom ta je dokáže znovu sjednotit.

Tady byl sám. Koráb se ztratil v narudlém prašném oparu, dost blízký, aby se tam stihl v rychlosti vrátit, a dost vzdálený, aby ho nerušil. Nastal čas pokusit se poznat víc o tomhle bezejmenném světě, nebo si přinejmenším ujasnit, co je doopravdy zač. A připravit se.

Možná to kdysi dávno býval ráj. V pradávných dobách, kdy Melganionci byli jedinou kulturou v téhle části Všehomíra a ten, kdo je dnes nazýván Nejvyšším mágem, ještě jako prostý smrtelník teprve snil o založení Thermadonské říše. Právě tady mohl být hvozd plný ptactva a zvěře nebo rozkvetlá louka nebo řeka rozlehlá a mocná jako kuráž vojevůdců nebo dno oceánu… Jenže i světy mají svůj vyměřený čas, nejen ti, kdo na nich žijí. Voda se vypařila kdovíkam, rostliny i zvířectvo vymřely, další a další věky obrousily hory a návrší, řídnoucí vzduch naplnily prachem tak jemným, že nikdy neusedal a vznášel se nad pustinou s trsy stébel hnědých jako on sám… Bez zásahu thermadonských vládců by slunce nafouklé v krvavý balón dávno strávilo tuhle vysušenou mumii, pokud by se mnohem dřív nerozpadla na popel sama.

Stejně ztracení a zapomenutí byli i ti, jimž mohla jediným tahle díra ještě sloužit. Mrtví ze všech koutů říše sem byli Branami sváženi po tisících. Chudáci bez prostředků, vyvrhelové beze cti, ztroskotanci bez tváří a bez naděje. Všichni ti, koho z nějakých důvodů nemohli pochovat na rodném světě ani na jakémkoli jiném důstojnějším místě. Po tisících sem proudili, na šutr, co přežil svou dobu a stejně jako oni sami do ní nepatřil. Šutr je ochotně přijímal, vstřebával a měnil v další závěje prachu takovou rychlostí, až to bralo dech. Jediná nadstavba nad prostým vyhozením do prázdnoty mezi slunci, jediná špetka úcty věnovaná říší těm, kdo pro ni byli smetím už zaživa.

Varkangar se pomalu rozhlédl kolem. Kdepak, odhadl to špatně. Nebyla to krádež životní síly, co tu prožívali. To by předpokládalo naději, touhu po záchraně, sílu bojovat o život - a takové věci tu dávno scházely. Zůstala jen všepohlcující chuť úpadku, rozkladu, zmaru, nepřítomnost samotné podstaty života, tak dokonalá, že jí nemohlo odolat nic, co život jen vzdáleně připomínalo. Dokonce i tělesné ostatky zatracenců ho v sobě měly na místní poměry až příliš.

Zrak mu sklouzl dolů ke žlutým stéblům trčícím vzhůru jako kosti z vysušeného masa. Tam, kde stál, mu vyrůstaly stěží ke kotníkům, jen o pár sáhů dál mu však dosahovaly téměř do pasu. Střídaly snad celou paletu nezdravých, oku nelahodících odstínů od sinavé žlutavě bílé až po tmavohnědou a třebaže volné půdy mezi nimi bylo celkem dost, nějakým způsobem se jim dařilo poutat na sebe tolik pozornosti, až se zdálo, že pokrývají zemi jako mech. Jak to, že vůbec dokážou růst? Pokud se dá věřit aktům, na většině pohřebních světů už celé věky nespadla ani kapka deště, zemní zdroje vláhy jsou velmi omezené a zrovna tahle ztvrdlá placka nevypadá, že by se s některým kamarádila…

Sklonil se, natáhl ruku k jednomu z delších stébel, promnul je mezi prsty. Bylo suché jako zbytky obilí na strništi, dávno se mělo rozpadnout, něco mu však stále udržovalo pevnost a pružnost, něco obludného, mnohem silnějšího než život sám. Utrhl je - a v příštím okamžiku se mu obtočilo kolem prstu, zachytilo se a stisklo.

Kdyby měl tělo z obyčejného masa, pravděpodobně by o prst přišel a zemi, co neznala vodu, by zkropila aspoň krev. Takhle jen změnil jeho tvar, vyškubl jej dřív, než se podivný útočník mohl přizpůsobit nové podobě, a sfoukl stéblo na zem. Několikrát sebou zakroutilo jako červ na horké plotně, znovu se připojilo k trsu a znehybnělo - zato sousední shluk se rozkýval a po něm další a další. Kam až oko dohlédlo, měnila se vyprahlá rovina v cosi, co ze všeho nejvíc připomínalo pole před blížící se bouří.

Hrome, tady přece nefouká ani vánek…

Tentokrát byl příliš pomalý, prožitky v minulých dnů zanechaly stopy i na válečnickém výcviku. Než si stačil uvědomit, co se děje, narazil lopatkami a zátylkem o zem, až mu v hlavě zajiskřilo, levý kotník mu sevřel katovský špagát, strašlivou silou se mu snažil odkroutit a odervat nohu od těla, další mu bleskově přistál na krku a taky se pustil do díla…

Jen ruce měl zatím volné, i k nim se už ale blížila vyschlá popravčí četa. S výsměšným šelestem se ho chystala znehybnit a užít si poslední tah k úplnému vítězství…

Zařval do neviditelné oblohy zaklínadlo, zamával pažemi, proud ohně z dlaní změnil všechna stébla kolem v černý popel. Ovšemže s výjimkou těch, která ho už stihla sevřít. Pouto na noze se naštěstí v dalším okamžiku zaleklo a stáhlo - a to úplně stačilo. Protáhl nohy, ohnul je k ramenům, zaklesl do pletence rostlin u krku a spolu s oběma pažemi vší silou škubl.

Nemrtvá tráva? vířilo mu přitom myšlenkami stále dokola. Probůh, který nekromant může být takový pitomec, aby plýtval drahými zdroji na nemrtvou trávu? Co čeká, při Kreidovi? Že mu z ní na zdravých světech vyraší louky a místní Držitelé tam budou se svým dvořanstvem chodit na pikniky?

Na druhý pokus se mu konečně podařilo stisk na hrdle uvolnit. Sežehl i zbylý porost, vznesl se pět sáhů nad zem a zamířil zpátky k rengské kouli. Stébla se hluboko pod ním zmítala jako ve vichřici, tu a tam se jich hrst odtrhla a vyrazila k němu, aby se mu pokusila proděravět, ulomit nebo svázat křídla, teď už se jich však bez obtíží zbavoval. Teprve když měl znovu čas a klid, uvědomil si jinou zarážející věc.

Myga Tamp měl na rozdíl od některých jiných náčelníků ve zvyku hned po přistání omezovat činnost zeleného kamene. Nepotrpěl si na světelná představení, jen podle něj poutala zbytečnou pozornost - ale i tak už by měl spatřit aspoň slabý odlesk jeho záře. Letí snad špatným směrem? To těžko, cestu si pamatuje, navíc hluboko dole je pořád ještě vidět pěšinka v trávě, kterou vyšlapal cestou od lodi. Anebo snad…?

Ne, tohlene! To by Myga nikdy nedovolil, zatraceně!

Další chvilka letu a z prachu se začala vylupovat tmavá kruhová silueta. Až příliš tmavá… Koráb tedy neodplul a nenechal ho tu samotného na pospas záhubě. Jenže to, co se nejspíš opravdu stalo, neprobouzelo myšlenky o moc příjemnější.

Přistál vedle skupinky mužů obcházejících plavidlo, jako by doufali, že pouhým pohledem odhalí závadu. Tráva tu prozatím zůstávala klidná, jejich nevšímavý krok dával tušit, že tady s ní ještě nikdo potíže neměl. “Náš šutrák má taky něco jako životní sílu, co? Teda spíš měl…”

“Snad vidíš sám, ne?” štěkl nejbližší z Rengů. “Je po něm a my tu teďka zhebneme s ním, než pro nás někdo přiletí. No, tak s čímpak chytrým se pán předvede teďka?”

“Nech ho,” zafuněl druhý - Varkangar užasl, jak rychle se mu z paměti vytrácejí jejich jména, když s žádným už pár týdnů pořádně nepromluvil. “Ten tě spíš zabije než zachrání. Kdopak ví, jestli to sám nezpunktoval. Docela by mě zajímalo, kam si to musel odskočit, v úplně prázdný poušti…”

Nechal je být, tady bude každé kapky sil až příliš zapotřebí. Otočil se ke vchodu - a než stačil udělat jediný krok, vyřítil se odtamtud Prayn, peří načechrané, paře rozhozené do stran, jako by měl sám v patách celou tlupu nemrtvých.

“Táhněte dovnitř, holomci, hledáte tam včerejší den?!” Pobočník několikrát udeřil pěstmi do kovových stěn, aby dodal svým slovům váhu. “Loď je v pořádku, slyšíte?! Právě jsme dostali hlášku, že kámen ochromili naši, jen na pár dní. Jděte za náčelníkem, můžete si to poslechnout sami!”

“To by mě teda zajímalo, proč se o nás tak starají!” ozvalo se ze skupinky.

“Aby se nestalo přesně to, čeho se tak bojíte, pitomci! Kámen zůstane pod ochranou, aby do odletu nepřišel o všechnu magii, a vy okamžitě naklušete na místa! Máte fůru důležitější práce než se tu courat jak kmeti po dvorku!”

“Jo, nepřišel o magii, to určitě,” zabručel si Alkanec pro sebe, když se vydal za ostatními. “Co nás tu vlastně doopravdy čeká, že mají takový strach, abysme jim nepráskli do bot? Ďas to sper, tahle nekromantská nicka začíná smrdět stokrát víc než všecky její výtvory dohromady…”

X

Motýli se vrátili nezvykle brzy. Jako chomáč listí ve větru zakroužili nad hlavami svých majitelů, křídla posetá dírami a zbavená barev vlála do všech stran trochu schlíple, přesto se vznášeli se stejnou hrdostí a budili stejnou úctu jako kdysi na Slyrle. Jejich dnešní majestátnost stála na trochu jiných základech, to ale patří k věci. Slyrla byla svět kypící životem, tohle místo patří smrti, jenže i ta může mít svou krásu pro toho, kdo se jí dokáže přizpůsobit. Právě to se motýlům vždycky dařilo - čemu jiní podléhali, to oni využívali pro sebe i pro dobro svých přátel. Ani osudné zlo, ani záhuba a zatracení jim v tom nedokázaly zabránit.

Ještě jednou se prolétli sem a tam, jako by vyčkávající skupinu chtěli udržet v napětí. Krátce usedli na olověnou nádrž se žlutincem, aby vzdali hold Pánovi, než konečně přistáli na hlavách netrpělivých mužů, složili křídla k zemi a tykadla zasunuli Slyrláncům do ušních otvorů na špičkách ohnívajících lebek.

Tak copak jste zjistili? Copak se děje tak důležitého? Zars zavřel oči, aby ho nic nerušilo v příjmu zvěstí, usedl na zem…

… jen aby hned vzápětí zase vyskočil, zaťal bezmasé pěsti a zraková čidla rozevřel tak, že mu mezi chátrajícími víčky div nevypadla z důlků.

Tihle? Probůh, kde se tady berou zrovna oni? Nemůžou být přece tak hloupí, aby si mysleli, že se jejich ubohá kouzlíčka dokážou postavit Pánovi! Nevinné dokáží vraždit po miliónech, to ano, ale skutečné protivníky schopné se bránit? Neporadili by si ani se sokem stejně silným, pokud ho nezničí dřív, než vyroste v bojovníka. Co si myslí, že je čeká, až na ně nastoupí někdo tisíckrát mocnější? Pán je smete mávnutím jedné ruky a druhou se ještě stihne popadat za břicho, až se jim bude smát. Pokud ovšem…

Pokud je dřív nesmeteme my sami.

Stovka hrdel okolo vyloudila jediný nenávistný výkřik a Zars se bez dlouhého uvažování přidal. No ovšem! Pročpak asi tuhle nádrž doprovázíme jen my a není tu ani jediný příslušník žádné jiné rasy? My a naši motýli, kteří bývali zaživa daleko lepšími vyzvědači než teď. Proč tady zrovna my stojíme tváří v tvář stvůrám, co vyhubily náš lid jako plemeno zločinců? Jen kvůli jedné malé hloupé zemičce na východě, co měla zálusk na pár světů z té jejich veleříše… Jistě, Pán by je mohl rozšlápnout jako červy - ale proč by se zatěžoval, když tu má nás a pro nás takové šlápnutí nebude zátěží, ale potěšením?

Vytrhl z pochvy šavli pokrytou nazelenalými skvrnami jedu, druhou rukou zašátral v záňadří, aby si nachystal ještě ničivější nástroje, a znovu se přidal ke křiku, jenž se mezitím změnil v jednolitý válečný jekot. Zem se mu pod nohama otřásla, jak se za nimi splašila nádrž. Na šesti sloupovitých nohou z čertvíjakých zvířat poskakovala a vzpínala se tak zběsile, až měl strach, že šlahouny masa obepínající ji kolem dokola a prorůstající až do samotného kovu nevydrží a olověný kolos je všechny rozmačká. Měla by zůstat tady, než se vrátíme, blesklo mu hlavou. Ale co, však se o sebe postará a drtit vazy bude nakonec někomu úplně jinému než nám!

Nevěděl, jak dlouho se řítili rudým šerem, než proti nim z druhé strany vyrazil houf postav stejně ozbrojených a rozeřvaných jako oni sami. Směsice ras zotročená jinou směsicí, Rengy zalezlými v tom směšném krunýři, o kterém si pořád ještě myslí, že jim bude něco platný.

Zars přelétl řadu monster s kalnými zraky, než vrazila do šiku jeho druhů, a na okamžik zaváhal. Opravdu vypadáme jako tahle sebranka, co vlastně ani neví, zač bojuje? No a proč vlastně ne? ušklíbl se. Vždyť pocházejí z vyhlazených světů tak jako my, jsou na tom úplně stejně. A že se bijí na špatné straně a nevědí proč? Pch! Nenávidí ty, koho nenávidíme my, jen jim nezůstalo dost rozumu v těch jejich vymytých lebkách, aby si to uvědomili, tak si prostě vybíjejí zášť, kde mohou. Jen klid, bratři, už brzy budete stát tam, kam patříte. Díky Pánovi - a díky nám!

Rozběhl se proti jednomu z protivníků, zavalitému žlutému ještěrovi v černě žíhaném kyrysu posetém ostny. Na hrudi pocítil jemné pálení bojového kouzla - no vida, aspoň zbraně proti nemrtvým že jim dali, proti běžným tuctovým nemrtvým, z těch si ovšem Pánovy voje můžou tropit šašky. Zaťal šavli do šupinatého krku, ten v okamžení uhnil a bijcova hlava odpadla na zem. Usmál se, zdvihl ji a požehnal jedním z nejnepatrnějších střípků Pánovy moci. Počkej, však si ještě zaválčíš, a začneme už za chviličku. Zálibně pozoroval, jak se tlama jeho oběti ještě víc otevřela, špičaté zuby prodloužily, oči uvolnily a zavřely, než ji hodil do torny na zádech a pokračoval v boji.

Když potyčka skončila, ležel na zemi vedle pobitých obránců i tucet jeho přátel - ale co na tom, ještě dnes večer budou zase na nohou a možná silnější než předtím. Našel několik mrtvých těl, jejichž hlavy zatím nestačil odřezat nikdo jiný, naplnil si ranec a přidal se k ostatním. Nádrž, během celé bitky jen tupě postávající opodál pod vlivem něčího ochromovacího zaklínadla, jim teď poklidně dusala po boku, jako by tušila, že její čas přijde co nevidět.

Pokud něco takového opravdu byla schopna vnímat, nemýlila se. Létající koule jejich vrahů se vynořila z přítmí hned vzápětí, podivně strnulá, pohaslá, jakoby mrtvá. Nádrž jako - nebo spíš doopravdy - na povel prohrábla zadníma nohama, až vyryla do ztvrdlé půdy rýhu o výšce dospělého muže, a rozběhla se.

V první chvíli sám Zars netušil, o co se vlastně její vozataj pokouší, pak si ale všiml, co vlastně stojí kolosu v cestě. Zjevně nic nechápali ani mnozí další, dokud se široká vrata hlavního vchodu plavidla nezměnila v neforemný shluk kovu, pokroucenou trosku, co bez důkladné opravy nepropustí ven ani nohu. Teprve pak slyrlánský šik zajásal a zatímco se nádrž rozbíhala proti druhému vstupnímu otvoru, oni vyrazili k jinému. K tomu, jenže měl podle zběžného odhadu zůstat jako poslední.

Ještě před samotnou posádkou vyrazila ven změť obranných zaklínadel, roztáhla se do vějíře a jako pěst prolétla houfem útočníků. Jako živá pěst, křehká a bezmocná proti tělům nemrtvých, schopná nejvýš na okamžik zpomalit jejich postup, než bude sama pozřena. Zars jen lehce zasykl, když mu jeden modrý blesk způsobil krátké štípnutí v místech, kde zaživa míval žaludek, ušklíbl se a hmátl do zavazadla. Jen počkejte, mizerové, vás to štípne daleko víc. První z posbíraných hlav byla tmavě zelená, se třema očima a ostny na temeni; jen zběžně si uvědomil její podobu, než jí plivl do otevřených úst, rozmáchl se a hodil.

Víc nebylo zapotřebí, cestu si už nalezla sama. Řev zasaženého dolehl až k nim, ani jeho postava se nedala přehlédnout, když se s nečekaným darem zakousnutým do hrdla vypotácel ven. Chvíli se marně snažil osvobodit, přičemž si už tak smrtelné poranění ještě víc potrhal, a nakonec se zhroutil k zemi, aby se ke zdrojům podobných zbraní sám přidal.

Další hnilobou nabité střely už vylétly v celém hejnu a každá z nich našla cíl. Kůže obránců se měnila v kvasící bažinu hnisu a odkapávala z těl, údy se lámaly jako klacíky, křik a nářek se vytrácel do bublavého chroptění. Za zády zabitých se však valili ven noví. Teď, když pochopili, že skrývání jim nepřinese výhodu, se snažili zaujmout výhodnější taktické pozice přímo na pláni a pomalu svírali vetřelce v obklíčení. Nu, jen si poslužte, když myslíte, že vám to k něčemu bude. Však prostředků máme ještě dost…

‘To by stačilo, nechte toho.’ Pánův hlas zazněl v jejich myslích jako výbuch sopky uprostřed svátečního veselí. Všichni polekaně strnuli. ‘Napoprvé jste si užili ažaž, holoto. Teď uděláte zas něco pro mě. Vidíte toho modrého tam nalevo?’

Zars zamžoural. ‘Toho průsvitného, co září jak lucerna nad hrobem?’

‘Ano, přesně toho. Přivedete mi ho, živého a zdravého. Ostatní necháte na pokoji, prozatím.’

‘Pane?’ Zars užasl, kde se v něm vzala troufalost odporovat vládci, tohle však bylo až příliš podivné. ‘Pane, vykonám každý tvůj rozkaz, ale tihle lotři vyvraždili můj lid, do posledního muže. Rozvaž ještě, prosím, jestli bychom je přece jen nemohli…’

Prudká bolest mu téměř zahltila smysly, několik nekonečných vteřin měl dojem, že už se škvíří v pekle, kterému jej Pán ještě na čas vyrval ze chřtánu. ‘Tihle ne. Kdyby tenkrát na Slyrlu přiletěl tenhle klan, tvůj prašivý lid by dnes byl možná naživu. A Rengů si ještě pobiješ, až ti ruce upadnou - ale ne teď a tady. Rozumíme si?’

‘Ano. Ano, Pane, udělám, jak poroučíš. Odpusť.’ Už celkem zbytečně se připojil k ostatním, kteří dávno bez reptání uposlechli, aby jim aspoň trochu pomohl.

Překvapení toho divného modrého Renga, když ho znehybnili oblakem bělavé záře, se dalo téměř nahmatat. Tedy přinejmenším dokud neztratil vědomí a neocitl se pevně připoutaný na vrcholku opět krotce pochodující nádrže.

X

Varkangar procital jen pomalu, jakoby neochotně. Mžitky před očima ještě splývaly se vzpomínkou na příval světla, kterým se nechal polapit, i když sám neměl nejmenší představu, kolik času od té chvíle mohlo uplynout.

Převalil se na podlaze tvořené něčím tvrdým, hladkým a studeným, nejspíš běžnou palácovou dlažbou. Proč já? blesklo mu okamžitě hlavou. Co zrovna se mnou chce ten mizera dělat? Nevím o nic víc než on, co se chystá - má snad chuť mít ve svém vojsku pajdající hroudu ohnilé magické substance? Od někoho, kdo si tam přiřadil i uschlou trávu, se sice dá čekat cokoli, ale…

Kdepak! Spíš mě rozkouskuje na něco, čím potom oblaží jiné hnilobky. Zatraceně!

Pravici měl proměněnou v meč ještě dřív, než vyskočil na nohy. Pro jistotu kolem sebe raději hned několikrát máchl. Kéž by se tak povedlo odtud utéct, probít se a cestou ještě něco užitečného vyšpehovat… Teprve když si uvědomil, že kolem sebe nemá žádné zatuchlé vězení, ale rozlehlý sál bohatě zdobený freskami, malbami a zlacenými římsami a že v něm kromě několika mramorových soch stojí úplně sám, zarazil se, zahanbený svou vlastní směšností.

Ovšem jestli on je směšný, tak tohle celé je dokonalý nesmysl.

Se zbraní stále připravenou na útok nevěřícně obešel místnost kolem dokola, ohmatával vlysy na sloupech okolo stěn, tesané precizněji než v nejváženějších melganionských palácích, přejížděl konečky prstů po plátnech a drahých gobelínech, znovu a znovu podupával po dlažbě ve snaze odhalit v její zrcadlově lesklé pravidelnosti cokoli, co by ji usvědčilo ze lži… Nic, vůbec nic. Skoro se zdálo, že ho unesli na úplně jiný svět… Anebo je pořád v bezvědomí, udržovaný v podivném, neskutečně živém snu?

“Buď zdráv, bratře - doufám, že teď už tě tak můžu nazývat.” Nohy se mu podlomily, jako by dostal ránu palcátem rovnou do zátylku. Tohle musí být opravdu sen. Zvrhlá, odporná noční můra, kterou ho nejspíš trestá sám Kreid za všechny okamžiky, kdy vzal jeho jméno nadarmo. “Neboj se, je to pravé a poctivé, všechno. Věř mi, pokud je v celé říši mimo mě někdo, na kom bych jakživ nešetřil, pak jsi to ty.”

Pomalu se otočil, pár vteřin trvalo, než našel odvahu a sílu pozdvihnout zrak od země. Alkanské tělo, jež k němu pomalu kráčelo, by mu přišlo jako krásná chiméra dokonce i kdyby nemělo přepychový oděv a šperky od hlavy k patě. Ovšem jedině kdyby v něm nebyl ten… ten…

No ano, nemohlo být pochyb, že je to pořád on. Ten výsměšný pohled, lehce povislé koutky úst, úlisný tón hlasu, nic z toho by se nedalo splést mezi miliardou jiných, tloukly by do očí a uší i na opačném konci Všehomíra.

“Chcípneš, Furnole,” procedil mezi zuby, jen s vypětím dusil touhu vyrazit do útoku, který by v téhle chvíli nejspíš znamenal sebevraždu. “Jestli tě ostatní pustili z hlavy, tak já po tobě půjdu i za tisíc let, to si piš!”

“Šetři svůj čas, příteli. A můj taky.” Bohatec z Drynfalu pokynul hlavou k vyřezávanému stolku se dvěma křesly, krčícímu se opodál za jedním ze sloupů, a sám se ihned na jedno posadil. Varkangar zůstal stát. “Thermadonská říše tě odepsala. Rengové tě odepsali. Nebuď blázen a nenič to poslední, co ti v tvém zahnojeném životě ještě drží pohromadě.”

“Koukám, že toho víme docela dost, co? Vlastně mě už ani nepřekvapuje, že ti někdo z těch zmetků celou dobu donáší…”

“Donáší? Ale no tak, neházej na ně víc špíny, než zaslouží. Kdepak, nikdo mi nedonášel. Nezapomínej, že k téhle krásné živé komodě, o niž se ti celou dobu poctivě starám, pořád patří tvoje duše. Aspoň zčásti, docela maličko, s tím ani já nic nenadělám. A proč taky? Není lepší toho využít a raději sledovat tvou cestu? Být s tebou u všech těch úžasných dobrodružství? Odivovat tě, jak se navzdory chabým silám a nevalnému rozumu nakonec vždycky nějakou šikovnou kličkou vysekáš z potíží…?”

“Co po mně vlastně chceš? A co vůbec děláš tady, copaks neměl namířeno na Alkan?”

“Alkan je nudný, bratře. Otravný jako uschlá větev uprostřed pouště.” Furnol ledabyle mávl dlaní a na stolku před ním se objevila zlatá mísa s hromadou voňavého pestrobarevného ovoce. Natáhl se po kuželovitém plodu s fialově modrou dužinou a téměř obřadně se do něj zakousl. “Čekal jsem vznešené výzvy hodné pravého rytíře, a co jsem nalezl? Prašť každého po palici, radši hned na potkání, dřív než on praští tebe, pořiď si silnější zbraň, prašť víc lidí, ať se staneš mocnějším, pak tu bude ještě víc lidí, které budeš moct praštit, a míň těch, kdo praští tebe… Takhle bych měl strávit zbytek života? Kde zůstalo hrdinství? Kde zůstala velikost válečnického umění jako prostředku dobývání hodnot a zdrojů? Ne, bratře, už tě nehaním za to, že jsi z té smradlavé stoky unikl. Já jsem tak učinil ještě daleko rychleji než ty. To místo není hodno ani jednoho z nás dvou.”

“Ptám se znovu - co po mně chceš? Nařídil jsi svým slouhům zajmout mě živého, jen abys mě mohl utýrat žvásty?”

“Utýrat? Tebe? Ale jdi ty, nejsem barbar, nerozbíjím umělecká díla jen tak, pro nic za nic. Ctím to nejlepší z každé rasy a pokud něco tak nízkého, jako je Alkan, vůbec má nějaký vrchol, ty na něj bezesporu patříš. Netoužím po tvé záhubě, můj milý, ale po tvém přátelství. Zůstaň tu a přidej se ke mně.”

Varkangar ztuhl; teď už nemohlo být pochyb. Ten chlap je šílený - jestli mu hráblo v drsné náruči alkanských ulic nebo až tady, to se on asi hned tak nedozví, každopádně by to ovšem mohlo nabízet ideální příležitost pro výzvědy. Až přijde za Mygou se zprávami o… No jo, jenže bude mu pak mezi Rengy vůbec někdo věřit, že pořád stojí na jejich straně?

“Chystá se válka, bratře, a ten, kdo ji vyhraje, budu já. A ty se mnou jako mé duchovní dvojče, jestli budeš chtít.” Furnol nečekal na jeho odpověď, zjevně ho ani moc nepřekvapilo, že ji okamžitě nedostal. “Půjde jich proti mně hodně, ale všecky smetu jako červy, bez lítosti. Pokud ovšem jde o tu tvoji bandičku… ehmm, vlastně je sem nalákali podvodem a uvěznili, přinutili je stát se předvojem pro ostatní. Jsou to jen žalostné oběti větší hry a nad takovými se dokážu slitovat. Můžu je nechat včas uprchnout, ještě jim rád i pomohu, když budu mít opravdu dobrou náladu… Nu, pořád nemáš chuť mi ji aspoň trochu zlepšit?”

Varkangar pokrčil rameny. “Odepsali mě, sám jsi to řekl.”

“Vždycky jsi byl paličák, no, možná právě to se mi na tobě líbí… Ale mám pro tebe ještě něco. Podívej.” Prsty červené ruky poklepaly na předloktí té druhé, jednoznačné gesto nepřipouštějící ani špetku pochybností.“Užil jsem si ho dost. Je úžasné, teď ale budu pro svou duši potřebovat jako obal něco docela jiného. Dostaneš ho zpátky, právě v takovém stavu, v jakém jsem si je vypůjčil, možná ještě v lepším… Neříkej, že ani tohle tě nepřesvědčí, to bych ti snad ani nevěřil…”

Alkanec zaťal pěsti a raději zavřel oči. Živé maso, kosti, živá kůže… Jehokůže. Tělo zjizvené ranami z jeho bojů…Tělo schopné vymlátit z mysli hořkost nad Finyřiným odchodem právě tak jako bezmoc před tímhle usměvavým všemocným kašparem. Třeba páráním vycpaných pytlů a pobíjením nevinných, když ne jinak…

“Je úplně fuk, co mi nabídneš,” přinutil se říct. “Najdi si jiného poskoka, jestli jich ještě nemáš dost. Já se s tebou paktovat nebudu. To už bych nebyl lepší než ti, co stráví život tlučením lidí do palic.”

“Ale no tak. Nevíš ani takhle maličko, jaké věci mám v plánu. Myslel jsem, že jsi moudřejší… Dobrá, jak chceš. Hej, Zarsi!” Do místnosti se, Kreid ví odkud, vpotácel nemrtvý, mlčky zamával pažemi a počkal, než se okolo něj shromáždí na dvě desítky jeho druhů. V přepychové místnosti vypadali ještě ohavněji než venku na pláni, seschlá torza velkých motýlů na jejich hlavách jen podtrhávala dojem absurdní frašky. Lejno na porcelánovém podnose, a ještě s oschlou cukrovou ozdůbkou na vršku… “Dobře jsi mi posloužil Zarsi,” usmál se Varkangarův věznitel. “Bohužel nemůžu totéž říct zde o tomto pánovi, jenž na mne okázale plivl za mou pohostinnost. Dělejte si s ním, co uznáte za vhodné. Je váš.”

Oživlé mršiny Alkance s mručením obestoupily, v rukou se jim jako na povel objevily zbraně stejně prastaré, jako byly ony samy - a v očích zášť, jaká určitě nemohla pocházet jen z čárů. Tihle ho nenávidí doopravdy, kéž by tak věděl za co. Vždyť on sám si ani nedokáže vzpomenout, k jaké vlastně patří rase…

No nic. Tohle už aspoň začíná vypadat srozumitelně.

Pán těch kreatur se nejspíš obával škod na svých drahocennostech do takové míry, že jednotku ani nevybavil bojovou magií. Tím víc se ovšem ježila šavlemi, meči a palcáty a tím víc si taky dávala záležet, aby jich řádně využila. Varkangar vykryl několik útočných vln, každou až ze čtyř zbraní naráz, a sám se pokoušel zasáhnout některou z paží. Rychle ovšem pochopil, že podobná taktika nemá valný smysl.

Hůlkovitá předloktí, zápěstí i prsty s masem ohnilým leckde až na kost se lámaly a praskaly snadněji než suché klacíky, jejich majitelům to ovšem příliš nepřekáželo. Temná síla houževnatější než sám život držela poničené tělesné části pohromadě stejně spolehlivě jako ty, které rozežrala hniloba. Ostří se po něm sápala dál, jen křivky bodů a seků byly daleko záludnější a nevypočitatelnější, když je svíraly zpřelámané paže.

Alkanec zaklel, mohutným skokem se přesunul k okraji sálu a opřený zády o stěnu připravil vrhač kouzel. Tentokrát se zaměřil na nohy, namísto lámání a drcení rovnou spaloval. Jednoho po druhém připravoval Furnolovy strážce o možnost pohybu mnohem dřív, než se k němu stačili dostat na účinnou vzdálenost. I bez spodních končetin se k němu dál valili, kypící hněvem, jejich kymácivé plazení hnané pouze silou paží bylo až zrůdně rychlé - už ale ne dostatečně rychlé. Stejně jako předtím o spodky těl postaral se nyní i o hlavy, zvuk jejich rozladěného řevu slábl a utichal, až se sál znovu vrátil ke své pokojné, majestátní nehybnosti.

“Výborně, chlapče, výborně.” Hostitelův hlas zněl po té záplavě skřeků málem jako andělský chór. “To jsem ti neřekl, že tady chudáky Slyrlany vyvraždili Rengové, že ne? S tichým požehnáním melganionských úřadů? Přitom tenkrát stačil mnohem mírnější zásah, jenže kdo by se namáhal hledat hrstku zločinců a škůdců, takhle je to přece snazší, ne? Nediv se, že tě tu moc rádi neviděli - ale na tom koneckonců nesejde.”

“Ne že by to nebylo vřelé přivítání,” opětoval Varkangar úsměv, “ale od někoho, kdo chce být mým přítelem, bych přece jen čekal něco kapku zdvořilejšího.”

“No tak, nebuď pořád takový jeliman. Myslíš, že bys tu ještě stál, kdybych si přál tě zabít?” Furnol se rozesmál, stěny a sloupoví vytvořily jeho veselí krákavou ozvěnu. “Tahle lůza pro tebe přece nemůže být soupeřem. I kdybych zavolal tisíc podobných, bez mých kouzel je zašlápneš jako hmyz. Víš, co bys teď řekl, kdybys měl všech pět pohromadě? Řekl bys: děkuji ti za tenhle krásný dárek, co potěší každé válečnické srdce, dokonce i bojovníka, jenž právě žádné srdce nemá. A děkuji ti i za úctu, kterou jsi mi projevil - cením si toho, že pro tebe znamenám víc než horda tvých nemrtvých sluhů i neposkvrněnost tohohle krásného místa, cením si, žes tohle všechno obětoval, abys mi udělal radost.”

Ticho už nepůsobilo vznešeně, teď se daleko víc podobalo nepřítomnosti zvuku v uších ohluchlého starce.

“Možná jsem se v tobě přece jen zmýlil. Tak se vrať k těm šupákům, co ti za odvahu a oddanost oplácejí pohrdáním. Držet tě nebudu.” Drynfálec mávl pravicí ke dveřím. “Komorníci tě doprovodí ke vratům, žádný strach, tentokrát se už budou chovat slušně. Jen nezapomeň - kdyby sis to náhodou rozmyslel, tahle palácová vrata pro tebe vždycky zůstanou otevřená.”

X

Po zkušenosti s prvním Furnolovým úkrytem, který zničili v drynfalské džungli, čekalo Varkangara mimořádně příjemné překvapení. Jeho zdejší stavitelský výtvor budil zvenčí úplně stejný respekt jako zevnitř. Působivě spojoval výhody pevnosti a luxusního zámku. Střílny zasazené do úst sochám božstev, andělů a draků, hranaté věže s podsaditými rudými báněmi přikrčené do střehu pod věrnou imitací modré oblohy… Magická ochrana v podobě stříbrných jisker posilovala nejen obranyschopnost, ale i estetický dojem.

Potom prolétl vnějším ochranným pláštěm a všecko bylo totam. Obloha, barvy i ten příjemný klid spojený s neurčitými nadějemi zůstaly tam na druhé straně spolu s citadelou, z níž viděl už jen obrysy rozostřené jako napůl zapomenuté vzpomínky. Dobře sis to zařídil, ty parchante - ale já ti tam stejně podruhé nevlezu, netěš se.

Otočil se, zaklínadlem nalezl směr k plavidlu a vyrazil. Oáza života se brzy ztratila z dohledu spolu se vším, co k ní patřilo. Bezútěšnost světa mrtvých znovu zaútočila s plnou silou a tentokrát měla ještě drtivější dopad než předtím. Hluboko dole pomalu plynula krajina ztvrdlé hlíny, kamení s haldami zašedlých kostí - tady, kde mršiny nepřekážely živým, se málokdo namáhal s pohřbíváním do země. Z planiny se co chvíli vyloupl masiv symbolicky navršené mohyly či napůl rozpadlé svatyně, artefaktů stavěných daleko spíš podivínskými umělci než pozůstalými. A někde tam vpředu čekala rengská koule, bez zeleného kamene sama podobná jedné z takových hrobek…

Kdepak! Mygův koráb, to je život. Možná spí, čerpá síly, a možná ani to ne, snad je ochromený - nakonec se ale probere, bude bojovat, tak jako vždycky, vyhraje a odletí zas někam jinam. Za dalšími střety, dalšími vředy k vypálení. A tam, v tom doupěti neřádstva, co tam je? Jasné nebe? To bude nejspíš i na dalším světě, kam se vydáme, daleko hezčí a opravdové, žádná laciná náhražka. Honosný palác - sakra, copak jich je po říši málo? Alkanské tělo, co by - možná - mohlo být zase jeho? Pch! Kus flákoty! Vždyť neumí ani létat, měnit tvar a podobu, propojit zbraň s paží…

Ti, co čekají tam vepředu, ho nenávidí do krve, při Kreidovi, je to verbež, co určitě nemá na vlastním prahu čisto, ale verbež, která chrání Thermadon a všechny nevinné v něm… no, řekněme většinu. Vzadu za ním čeká na nevinné jen zkáza, zatracení nebo ponižující otroctví v napůl shnilých torzech vlastních těl.

Takže mi vlez na záda, drahý bratříčku. Radši půjdu do pekla než do ráje od takových, jako jsi ty.

Čím jsem býval, když jsem se cítil dobře? Čím jsem byl, když jsem se zamlada na Alkanu mohl opájet radostí z vítězství? Jen vrahem, zrůdou, co už nadosmrti bude jen splácet všechna napáchaná zvěrstva - k tomu vede falešný ráj. Nech si ho pro jiné. Pro nenažrance a zrádce, které nakonec pobijeme společně s tebou.

Náruč magických sil se okolo něj rozevřela příliš neočekávaně, v první chvíli si ani neuvědomil, že je to docela obyčejné přenosové kouzlo. Jakmile však odezněl prvotní úlek, místo úlevy ho vystřídal jen strach mnohem hlubší, když si uvědomil, kam ho zaklínadlo odneslo.

Mygova soukromá kajuta odjakživa patřila k místům přístupným pouze majiteli. Za běžných okolností. Což znamenalo pořád - pokud se zrovna někde nevznášel pořádně vypasený malér.

“Pokyny pro zvláštní poslání, které ses rozhodl přijmout, obdržíš zde, válečníku.” Zatímco Myga Tamp hovořil, pod stolní deskou ve vší tichosti připravoval další kouzlo. Tentokrát už Varkangarovi nedalo mnoho práce vytušit, oč půjde. “Vzhledem k jeho zásadnímu významu je nelze probírat veřejně, jak brzy poznáš.”

“Rozumím, náčelníku. Oceňuju tvoji důvěru a vynasnažím se ji nezklamat.” Ať už se stalo cokoli, jestli tu vůbec ještě někdo zůstal na jeho straně, pak je to tenhle šupinatý kolohnát. A docela určitě nikdo z těch, kdo by tady kolem mohli mít našpicované uši. “Očekávám další rozkazy.”

Další, co přišlo, nebyl rozkaz, ale záplava oslňujícího bílého světla, tak jasného, že po dlouhém pobytu v šeru působilo spíš zalíbení než nechuť. Vybuchlo v jediném okamžiku celou komnatou naráz, skoro jako by se místní slunce konečně rozhodlo, že nastal čas zmizet z tváře Všehomíra. Jenže tenhle oheň nežhnul, nespaloval, neubližoval. Tedy, přesněji řečeno, bylo tu něco, čemu docela jistě ublížil, ale s tím si oni dva nemusejí dělat těžkou hlavu, právě naopak.

“Šikovná věcička,” pokýval Myga hlavou. “Musím najít toho pašeráka, co mi ji prodal, a opatřit si ještě pár podobných. Nepomůže nadlouho, ale přinejmenším několik minut teď máme opravdu jen a jen pro sebe.”

“O co jde?” Varkangar už hořel netrpělivostí jako troud.

“Brachu, předpokládám, že už jsi toho našeho nekromanta osobně poznal, je to tak?”

“Bohužel. Ale tím budu šťastnější, až s ním zatočíme.”

“To nebude tak jednoduché. Možná už taky víš, že pouto mezi tvojí duší a tělem, které ti ukradl, se nikdy tak docela nepřerušilo.”

“Jo, jasně, říkal něco o tom, že mě sledoval… A co má být? Já byl vždycky proti němu. A pořád jsem…”

“Kéž by tomu všichni věřili tak jako já, Varkangare… Tahle výzvědná cesta samozřejmě pracovala i opačným směrem. Nevím, jestli on o tom tušil, a podle všeho to s jistotou neví nikdo… Buď jak buď, velení rozhodlo, že další čerpání poznatků tímto způsobem už není natolik přínosné, aby vyvážilo riziko odhalení a případně i zneužití, kdyby tě Furnol dostal pod svůj vliv. Zkrátka a dobře, dostal jsem nařízeno tě zabít, Varkangare. Zrušit, odstranit, rozprášit na kousky nejen tuhle schránu, co jsme ti dali, ale i tvoji duši, dokonale, totálně, žádný Varkangar nikdy neexistoval. Máme jedinou naději, jak tomu zabránit.”

“Chlapi o tom, doufám, ještě nevědí.” Alkanec se mimoděk rozhlédl do všech koutů, jako by zvažoval, odkud se na něj vyřítí první odstraňovatel potíží. Hmm, naštěstí posádky ještě mají v úctě aspoň klid a soukromí svého velitele. “Tak tedy zvláštní poslání… Předpokládám, že bude obnášet návrat k tomu zmetkovi.”

“Pochopitelně. Nevíme, co tam mezi vámi proběhlo, naši se už příliš bojí prozrazení, než aby si dovolili jen na vteřinku špehovat. Ale vrátil ses celý a nepřinesl jsi nám žádnou nadílku, takže se dá předpokládat, že to bylo…jestli to tak můžu nazvat, víceméně přátelské potlachání.”

“Víceméně.” Varkangar se ušklíbl. “Celou dobu jenom mlel o tom, že mě chce za spojence a kamaráda. Nemám tuchy, co tím doopravdy sleduje, zatím se mu dařilo až příliš obratně mlžit.”

“Výborné, vynikající, líp jsme si to ani nemohli přát.” Myga mu opatrně, téměř otcovsky přiložil paže na hruď, z prstů my vytryskl oblak čehosi béžově žlutého. Pár okamžiků vířil průhlednou matérií magického těla ako proud kalu vstříknutý pod vodní hladinu, než postupně vybledl a rozptýlil se. “Tak, a zase je z tebe donašeč, tentokrát budeš dodávat zprávy přímo mně a sem.”

“To je k smíchu!”

“Pokud jde o Furnola, tak pro něj docela jistě. Vlastně doufám, že mu tenhle pokus přijde natolik zábavný, aby se vůbec nezdržoval protitahem. Tady jde o tvou záchranu, brachu, ne o něj.”

“A rengské velení? Za něco takového budou chtít i tvoji hlavu!”

“Možná ne. Objevily se nové nesrovnalosti a podezřelé rysy v chování prvotního cíle a nelze vyloučit, že by mohly mít zásadní význam. Zaměřeny jsou výhradně na tvoji osobu, čímž se stáváš nezbytným nástrojem pro jejich další průzkum. Myslím, že tohle by mohlo projít - a nic lepšího stejně udělat nemůžeme…”

“Asi ne… Ale stejně je to šílenost.”

“Šílené postavení vyžaduje šílenost i od nás, Varkangare… Je to nejvýš na pár dní, pak se do toho vrhnou všichni, melganionští, naši, tentokrát půjdeme v jednom šiku a hádám, že thermadonský lid by to ani dvakrát nepřekvapilo. Říše nejspíš bude chtít Furnola živého a když tě zajmou s ním, nebude už problém dostat tě zpátky sem. Jako hrdinu…”

“Jo, zase budete mít o důvod víc mi nadávat, co?”

“To je úděl velikánů, brachu. Měl bys snad radši svatý klid v hrobě?”

Varkangar pokrčil rameny. Uvěznění na pohřebišti o velikosti světa, s haldami nemrtvých a šílencem, kterému nevidíme do hlavy, zato až moc dobře víme, že z nás může udělat mastný flek, kdy se mu zamane - a že z nějakého důvodu právě přátelství jednoho bezvýznamného chlapíka z Alkanu ho může aspoň na chvilku zdržet… Kdo tady vlastně má na výběr?

“Dobře, velmi dobře.” Myga Tamp si protentokrát jeho mlčení vyložil zcela správně. “Budoucnost je už zase v tvých rukou. Hodně štěstí, Rengu…”

X

“Vítej zpátky doma, bratře.” Namísto obleku zhýralých šlechticů ho tentokrát Furnol přišel přijmout ve slavnostní uniformě podobné těm, jaké se tradičně užívaly k přehlídkám vojáků či gladiátorů na Alkanu a některých dalších světech hrdých na své militantní založení. Zlacené chrániče ramen, holení a zápěstí se v přísvitu magických loučí blyštěly právě tak, jak míval vždycky rád, jen tepané emblémy nepřipomínaly nic, co z domova nebo jiných míst znával. Nejspíš se právě zrodily ve zvrhlé mysli svého tvůrce. Znak vymyšlený za dlouhých nocí pro temné impérium, jehož pánem se měl stát…

“Přichystal ses výborně, jen co je pravda.” I cesta sem byla napodruhé podstatně příjemnější. Žádný brutální únos, pomalé procitání ze mdlob, ale bohatě zdobená sféra z pečlivě zušlechtěné magie. Čekala na něj už tam venku v pustině a pohodlně ho převezla skrze všechny překážky, napříč ochranným štítem i kamennými zdmi samotné citadely. Přesto si od prvního okamžiku mezi jejími stříbřitými pruty připadal jako zpěvný pták určený pro potěchu znuděného panstva - prozatím všechno nasvědčovalo, že právě něčím takovým se má stát. “Tolik jsi věřil, že vážně přijdu?”

“Víra je pro slabochy, hochu. Já počítám jen s tím, co vím.”

“A co víš? Že mě Rengové vyženou, tos věděl?”

“Můj milý, především jsem věděl, čím jsi a čím jsou oni. Nejsi lepší než oni, ani silou, ani mocí, ani schopnostmi, kdepak. To tvůj duch z tebe dělá démant mezi uhlím. Můžeš se stát mrzákem, štvancem, padnout do splašků bez naděje, že se z nich kdy zdvihneš, a pořád to budeš ty, ten starý dobrý Alkanec s čistým srdcem, pevnými pěstmi, očima upřenýma ke hvězdám. Jsi velký tam uvnitř, v duši. A zůstáváš takový, i když tě tvoje chabé vlohy k ničemu nepředurčují a sám to už musíš cítit. Právě tak vypadá opravdová velikost a každý kolem tebe to pozná. Každý si uvědomí, co jsi zač, každý si před někým jako ty naplno prožije svou vlastní malost, ubohost, ať chce nebo ne. Bratře, ty potřebuješ společnost někoho, kdo se ti vyrovná nebo tě předčí, jen takový tě dokáže ctít namísto nenávisti… Ale dost řečí - pojď, jsem připraven splnit svůj první slib.”

V jednom ze zadních koutů je očekávala dvojice sedadel, mohutných obkládaných kusů s tvarovanými opěrkami pro ruce i hlavu. V jednom z nich už kdosi seděl, nebo snad spíš cosi - černá postava připomínající tvarem, vzrůstem i barvou průměrného Drynfálce, i když bylo na první pohled jasné, že je utkána z magicky ošetřené matérie podobně jako tělo od Mygy Tampa, jen pravděpodobně mnohem obratněji. Furnol obřadně usedl do křesla naproti ní, z kapsy vytáhl drynfálskou křišťálovou hvězdu, červená paže se natáhla kupředu… A pak se náhle zhroutila dolů, upustila magický předmět a celé alkanské tělo se zemdleně zhroutilo do sedadla.Hned vzápětí se však zdvihl jeho černý protějšek, sebral hvězdu z podlahy a podal ji Varkangarovi.

“Prosím, bratře. Jsi na řadě.”

Tak, a je to tady. Zpátky do obalu z masa a kostí. Zpátky ke svalům, co se neproměňují v křídla ani ve zbraň, nebudou ho bolet jenom když si to bude milostivě přát… A není to celé vůbec past? Nejde jen o to, vymámit z něj bez dlouhých tahanic Mygovu magickou schránu a pak ho nechat zdechnout?

Ještě jednou pohlédl na své staré dobré tělo. Trčelo tu před ním s pootevřenými ústy a očima prázdně upřenýma do zdi, netečné, nehybné jako mrtvola… Ba ne, dýchá, to nejde přehlédnout. Tak tedy jako nějaká další svinská položivá věc, jaké se tímhle zámkem hemží možná po tisících… Zavrtěl hlavou, zdvihl amulet do výše očí, zaklínadlo zašeptal tak tiše, že je ani sám nezaslechl.

Čalounění křesla už trochu tlačilo do přesezených stehen, hýždí a zad. Mechanicky vyslal požadavek na lehkou úpravu tvaru a nepřišla žádná odezva, sám se musel zavrtět, poposednout si, přesunout celý trup i spodek. V prvním okamžiku ho to až vyděsilo, celé to křehké, teplé, zranitelné cosi v něm vzbudilo nechuť, nebo ještě spíš zvířecký strach o život. Znovu svíral v dlaních meč osahaný z tisícovek bojů, vyvážený přesně pro jeho paže, ovšem - jenže, při Kreidovi, tak zoufale obyčejný, jen směšný kus železa tváří v tvář zuřícím bouřím…

Ano, tohleje dobré do alkanských arén, ale jak s tím kdy mohl válčit proti běsům ohrožujícím celý Thermadon? Kolikrát už se asi hnal do dračí tlamy jen z mladické nevědomosti a jen šťastná souhra náhod ho nakonec přivedla k vítězství?

Nasadil široký úsměv, aby nabídl Furnolovi očekávané divadlo. Koneckonců, zas tak moc předstírat nemusel - hluboko pod ním už však pracovaly docela jiné myšlenky.

Ty mizerný červe, je tohle důvod, proč jsi ke mně tak štědrý? Ty víš, že své alkanské schránce neodolám, že náhražka pro mě vždycky byla jen náhražka - a taky je ti jasné, že i když jsem ji nenáviděl, naučil jsem se zatraceně spoléhat na její možnosti. Kolikrát jsem se dostal z maléru jen díky tomu, že jsem mohl létat, změnit velikost a tvar, přestat dýchat? Mé instinkty zakrněly, nepotřeboval jsem je pro přežití… A teď tu stojím zas jako docela obyčejný rudokožec, neumím nic víc než se trochu ohánět čepelemi a pěstmi a cítím, že v tomhle kotli to ani náhodou nestačí. Že budu potřebovat proklatě dobrou ochranu… Chlape, Kreid tě zatrať, ty jsi vážně vtělený ďábel!

“Co tady s tím?” ukázal na osiřelou modrou postavu připomínající sochu na pomníku. “Zničíš ji? Anebo věnuješ jinému ochočenému zvířátku?”

“Pročpak? Vypadá zajímavě, nechme si ji tak, jak je. Na památku. Nebo kdybys ji třeba chtěl ještě někdy použít.”

Varkangar polkl. To by se ti tak hodilo, co? Nic takového. Natrápila se mě dost a z toho, co se mnou provedla, se budu vzpamatovávat možná roky. Jen ať si tahle schrána zůstane hezky někde na podstavci. Dost na tom, že se na ni budu muset dívat.

“Co se mě týče, nemyslím, že ji budeš potřebovat.” Furnol několikrát přejel dlaní tam a zpět po průhledné hrudi. Rengská matérie se pod dotykem té jeho škubavě zavlnila, jako by se ho štítila, jinak nekladla odpor. “Mockrát budeme hájit naše dílo před hlupáky, máme však v rukou mnohem mocnější zbraně. Nepotřebujeme už nikde pobíhat s meči, ani s těmi magickými. Boj se pro tebe znovu stane pouhou kratochvílí - tak jako ve starých dobrých arénách na Alkanu. Nejsi spasitel Všehomíra, jsi alkanský zápasník, tak se za to nestyď a zůstaň jím…”

“Našedílo?” Varkangar zpozorněl, cosi mu napovědělo, že právě na tohle slůvko se měl chytit. “Velkorysost ti tedy nechybí. Kdyby každý, kdo si z někoho udělá na chvíli loutku, hnedle nabízel parťáctví…”

“Bratře můj, co ti stále vadí? Nebyl jsi loutka, byl jsi částí mé duše a já zase tvé. Jen naše spojení mi dokázalo obnovit alespoň ty nejdůležitější vzpomínky, když mi je tvoji kumpáni vymazali. A potom, když jsem pohlédl do pravé tváře Alkanu a uvědomil si, že o tohle opravdu nestojím, navrátilo se mi i to hlavní. To, co jsi mi mohl ukázat teprve ty.”

“To by mě vážně zajímalo, co jsem asi tak já tobě mohl ukázat.” Konečně nahozená vějička, aspoň malá. Jestlipak Mygovo kouzlo naslouchá? “Neříkej, že jsem ti radil zakutat se na hřbitově a začít ve velkém vyrábět rozkulhané hnilobky…”

“Hnilobky nech být, ty jsou tu jen aby vykonaly nejhrubší práci, potom se jich zbavíme. Připraví půdu pro důležitější věci a chvíli od nich budou odhánět hmyz stejně nicotný, jako jsou samy…”

“Jo, tak to dokážou skvěle, tomu věřím. Už jen ta svinská tráva mi dala zabrat…”

“Tráva?” Furnol se zatvářil až příliš nechápavě, než aby to mohlo být jen součástí divadla.

“No, uschlá nemrtvá tráva, zatraceně. Dost otravná hračka, být tam předtím jen s touhle výbavou, už si tu teď s tebou nepovídám…”

“Příteli, ty jsi veselá kopa - tak nemrtvá tráva. A copak bych si měl počít s takovým nesmyslem, povíš mi to?” Drynfálec hlasitě vyprskl, pozvolna přešel do kuckavého štěkání, než konečně zase zvážněl. “Snad nějaký zbytkový pramínek magie někde unikl, mám toho moc, nemůžu mít oči všude. Prověřím to později. I když, až ti ukážu, jakou budoucnost jsem pro nás a pro thermadonskou říši uchystal, nejspíš si na tohle malé nedorozumění už ani nevzpomeneš. Jdeme!”

Jediné lusknutí prsty - a namísto přepychového sálu stáli na úzkém železném ochozu nad něčím, co ze všeho nejvíc připomínalo alchymistickou dílnu spojenou s obří manufakturou. Spojenou způsobem, jaký snad mohl vymyslet jen šílený mág nebo ještě šílenější umělec.

Velikánské kotle a kádě se pohupovaly na nohách z ohnilých zvířecích mrtvol srostlých s podstavci a mnohdy i se samotnými nádobami. Tucty dlouhých chapadel s okovanými konci i bez nich míchaly hnědožlutou kapalinu, jejíž smrad neslábl ani tady pod stropem a pokud ano, potom pobyt dole u podlahy musel být něco jako starší a silnější bratr pekelných muk. Řady nádrží podobných té, co poničila rengské plavidlo, ukázněně stály vyrovnané u zdí, ty plné tiše a nehybně, ty vyprázdněné s přešlapováním a hukotem vzduchu v otevřených otvorech. Skupiny nemrtvých otroků se ploužily s nástroji sem a tam, křičely, prodíraly se kalužemi a oblaky výparů a vedle ostatního vybavení najednou vypadaly jako sraz milých strejců odvedle. Varkangar se zcela bezmyšlenkovitě pokusil odstřihnout čichové vjemy a když si uvědomil, že už to nedokáže, otočil se ke stěně a začal zvracet.

“Jen klid, chlapče, jen klid.” Furnol mu položil ruku na rameno a Alkanec měl v tu chvíli sto chutí namířit mu další porci zvratků do tváře. “To přejde. Vím, o čem mluvím. Nedopadl jsem jinak, když jsem tu byl poprvé s tvým žaludkem.”

“O tomhlemi chceš tvrdit, že je to moje práce, ty zemní červe?! Při Kreidovi, za takovou urážku bych tě rovnou mohl vyzvat na souboj!”

“Příteli, kroť svoje pudy a nebuď malicherný. Hněváš se kvůli formě - a jestlipak jsi už pomyslel na podstatu?” Černá postava se opřela o zábradlí a s láskou téměř otcovskou shlédla na obludný rej pod sebou. No jo, to se mu to kouká, když on svůj čich odpojit může! “Není to zrovna libý pohled, to uznávám, zvlášť pro někoho, kdo ještě není zasvěcen. A ani žlutinec nevoní jako květinová louka. Ale bude to nakonec on, co přinese pokrok, blahobyt, štěstí… Vzpomínáš ještě, cos mi tehdy na Drynfalu řekl, než nás Rengové oddělili? O tom, že všichni nejsme ze stejného těsta a že já nikdy Alkancem nebudu, kdybych se sebevíc snažil?”

“A pořád si za tím stojím!”

“Však už jím ani netoužím být, ale o to nejde. Přiznám se, že v tu chvíli jsem skutečně neplánoval nic víc než pokojný život na tvém rodném světě. Ale už za pár dní, když mě Alkan znudil, když jsem si uvědomil, že bych ho mohl bez větších potíží opanovat, aniž by mě to ovšem uspokojilo, vzpomněl jsem si opět na tvoje slova a řekl jsem si, proč ne? Proč bychom vlastně nemohli být všichni ze stejného těsta? Proč nevzít jen ty nejlepší přísady a neupéct z nich pokrm tak lahodný, jak Thermadon ve svých dějinách ještě nepoznal? Proč nespojit vůli a houževnatost Alkanců, geniální paměť Rhionců, vynalézavost Slyrlánců, vkus a umělecký cit Targařanů? Proč neskloubit přednosti tisíce ras, bez jejich slabších stránek, a nestvořit jednu jedinou, dokonalou jako sám Kreid Všemohoucí?”

Varkangar zaťal zuby, teprve po chvilce si uvědomil, co tu ve skutečnosti bylo právě vysloveno, čelist se mu opět uvolnila a poklesla málem až na břicho.

Furnol, jak se zdálo, ani na okamžik nezaváhal, jak si má jeho údiv vysvětlit. “Ale že jsem tě tou větičkou hezky potrápil, bratře, co říkáš? Zajímalo mě, jak se rozhodneš si ji vyložit. Kolik času a sil věnuješ luštění téhle malé hádanky. Do jaké slepé, ale krásné uličky tě nakonec tvůj nezlomný alkanský duch dovede… Bohužel v tomhle jsi mě trochu zklamal. Až příliš rychle a snadno jsi uvěřil těm nesmyslům, co ti podstrčili jako vysvětlení… No nic, na tom zase tak moc nezáleží. Důležité je, že až se tisíc opravdu stane jedním, nečeká nás pomsta ani utrpení. Naopak, to vše skončí.”

“Jo, a jak? Ty se staneš Nejvyšším mágem a Radou kouzelníků v jednom, možná i samotným Kreidem, a z říše uděláš stádo živých mrtvol, co před tebou budou padat na kolena?”

Drynfálec vzdychl, jako by hovořil s obzvlášť nechápavým mláďetem. “Nemám ti za zlé, že ty a milióny jiných byste si něco takového přáli. Ale pokud věříš, že by to mohlo těšit i mě, pak jsi prostomyslnější, než jsem se domníval. Copak jsi vážně ještě nepochopil, bratře, že já můžu vládnout všem, komu se mi vládnout zamane? Chytrým i hloupým, silným i slabým, statečným i zbabělým? Proč bych si tedy měl vybírat vládu nad davem tupců? Já chci jen to nejlepší, to, co ani sám Kreid zatím nestvořil. Pomysli, jak se věci změní, až bude každý stejně silný, chytrý, zdravý, moudrý. Až zmizí všechny ty malicherné hlouposti, co nám kazí svět. Až nebude závist, odpor, bída, krvavé rebelie méněcenných ani bezohledné kořistnictví nadřazených… Matka příroda je hloupá nebo krutá, sám netuším, co z toho má k pravdě blíž, ale jedno i druhé jí hodlám překazit… A co ty? Nebojuješ snad celou dobu za to, aby se slabší měli lépe, dostali možnost přiblížit se silným? A nevytrpěl jsi dost, na Melganionu i mezi Rengy, kvůli zlobě těch, kdo se zalykají vlastní malostí? Můj cíl je i tvým, je naplněním všeho, po čem jsi kdy toužil, nemůžeš to nevidět. Bojíš se, že vytvoříme masu jednotvárných hlupáků bez osobnosti? Příteli, jsou snad všichni Alkanci stejní? Nebo všichni Rhionci? Jsou lidé kterékoli rasy stejní jen proto, že mají stejnou barvu kůže, stejný počet očí a rukou, podobné povahové klady a zápory? Tak vidíš. Dokonalost nebude ve svých projevech a formách o nic jednotvárnější než nedokonalost, zmizí jen nedostatky, rušivé vlivy. Ovšem, i ty mají mnoho podob, ale o takovouhle pestrost snad není třeba stát.”

Varkangar se zamračil. Ať se mu to líbilo nebo ne, tohle dávalo smysl. Samozřejmě, bylo to až příliš lákavé, určitě v tom byl ne jeden, ale celé klubko háčků…Však já zjistím, co za tím vězí! No ale zase dokud to nevím, dokud si nejsem úplně jistý… “Každopádně obdivuju, jak rychle ses dokázal zařídit,” prohodil nakonec neutrálně.

“Rychle, pomalu, co to znamená? Čas v rukou mága má docela jiný tvar - a kdopak ví, možná nejen v rukou mága, ale každého, kdo jej umí správně využít. Možná jsme…” Furnol se zarazil uprostřed věty, pohled upřený kamsi do temného kouta u stropu. Někam, kam ani on sám nedokázal tak rychle dohlédnout. “Něco se děje v hlavním sále. A mám dojem, že by sis to neměl nechat ujít.”

Během dalších dvou úderů srdce se nestvůrná velkodílna změnila opět ve známou přepychovou místnost, křesílka se stolem znovu stála před nimi a úleva pro nos byla natolik obrovská, až měl Varkangar chuť zavýsknout. Potom se však ohlédl za sebe a smích ho v jediném okamžiku přešel.

Osiřelé modré tělo, v němž prožil svou pouť s Mygovým klanem, pořád stálo tam, kde je zanechali - no, vlastně už nestálo. Spíš se hroutilo k podlaze v oblaku jisker, svíjelo se ve smrtelných křečích a jeho odér byl tisíckrát horší než všecky Furnolovy nesmysly dohromady.

Tohle byl smrad té nejodpornější zrady, podlosti, kudly do zad od těch, do jejichž služeb nasazoval celý svůj válečnický um. Jako ve snách pozoroval plameny vypalující odporné hluboké díry do průhledného trupu, končetin i hlavy, rozežírající ten velkolepý bojový stroj jako figurku z vosku, dokud úplně neztratil tvar, neproměnil se v neforemnou hroudu, potom v kaluž a nakonec v obláček dýmu a popela, jenž se vzápětí rozptýlil a navždy zmizel ve stínech.

“Ty zmetku, tohle jsi už ale vážně přehnal! Kde jsi sehnal rengskou pojistku, zloději?! Komus ji ukradl, koho jsi uplatil?! Mluv, slyšíš?!”

Furnol se usmál. “Byla by to ta nejlepší zbraň proti tvým lidem, ale nemám ani jedinou, přísahám. Vždyť bych…”

“Tak jsi zabil Mygu Tampa, jo, to je ono, oddělal jsi ho, i když jsi mi slíbil, že…”

“Ty jsi vážně nezmar, bratříčku.” Teď už se Alkancův hostitel zjevně bavil královsky a zcela upřímně. “Nepřestaneš ve mně vidět padoucha, dokud ti zůstane jediná skulinka, jediné stéblo, kterého se můžeš držet. Jen proto, že ti o mně někde řekli, že jsem zlý… Otevři oči, blázne, otevři je a pořádně se podívej. Tohle ti provedli ti hodní…”

Měl pravdu, při Kreidovi, svinskou, prokletou pravdu. Mygova malá lest s mimořádným výzvědným úkolem neprošla a to, co právě sledovali, byla poprava oddaného Renga Varkangara. Jeho přátelé a ochránci Thermadonské říše mu vzali život, tedy vzali by, kdyby mu ho největší nepřítel nezachránil. K čertu, k ďasu, ke všem ďáblům…!

“Upřímně řečeno, i mě to maličko zarazilo,” ozval se odněkud zdálky Drynfálcův hlas, najednou až překvapivě tichý. “Rozhodně bych neočekával, že to přijde tak brzy…”

X

Vrcholek hlavní věže byl z celé pevnosti jediným místem vyčnívajícím nad kupoli uměle vytvořené oblohy. Věnec širokých oken umožňoval výhled do všech stran, ovšem výhled ne jen tak ledajaký.

Po magické úpravě se sklo stalo čímsi na způsob hvězdopraveckých dalekohledů, ale i tohle přirovnání značně pokulhávalo. Okna nejenže dokázala přiblížit místa vzdálená až několik mil, uměla také odstranit z výhledu prach, projasnit šero a zvýraznit všechno, co se při pohledu prostým okem mohlo zdát mdlé a bezvýrazné. Kupodivu nic z toho neubíralo krajině na pochmurnosti, spíš naopak.

V širším měřítku ještě víc vynikla bezútěšnost a prázdnota. Na všudypřítomných hromadách kostí vynikala každá drobnost, každý útržek posledních zahnívajících zbytků masa, stíny skal a pobořených budov teď byly natolik temné, že připomínaly spíš průchody do cizích démonických prostor než pouhý nedostatek světla. Osamělá rengská koule představovala uprostřed toho všeho jen bezvýznamné zpestření. Zvlášť nyní, když pohasla její nazelenalá záře a i posádka dávno přestala vycházet ven. Bez podpory kouzel jen trpně vyčkávala, co se bude dít dál.

Varkangar seděl s hlavou na okenní římse a sám tak docela netušil, jestli se na nadcházející události těšit, nebo se jich spíš obávat. Rozčarování z odchodu Finyry a Jerela, s nímž tak dlouho marně bojoval, se mu už ve sklepeních podařilo utlumit - samozřejmě odmítl Furnolovu nabídku, že mu pro tenhle účel rád poskytne další četu nemrtvých ozbrojenců - a když už byl v tom, porval se taky se zlostí na své podrazácké druhy a vůbec s tím, jak hloupě a absurdně se jeho postavení vyvinulo. Výsledkem byl ovšem nejen klid na duši, ale taky zdrcující únava.

Příliš pozdě si uvědomil, jak samozřejmě už přijal svoji neúnavnou, nevyčerpatelnou umělou schránu. Jeho živé alkanské tělo se najednou zdálo ubohé, křehké, přivádělo ho k zuřivosti neustálými nároky na stravu, na odpočinek, bolestmi, jejichž původ nedokázal ani určit, natož s nimi něco dělat. Přitom se zdálo, že jeho schopnosti se od ztráty na Drynfalu skutečně nesnížily, ale spíš vzrostly. To on sám se změnil. A on sám taky bude muset zabrat, aby se vrátil do vyjetých stop dřív, než na ztracený soulad se svým masem, šlachami a plícemi doplatí.

Trhl sebou, když se na nehybném, zašedlém výjevu před ním cosi změnilo. Zachytil to jen koutkem oka, v první chvíli si neuvědomil ani kam se má vlastně podívat. Pak vydechl úžasem.

Jo, takže drahá záležitost, co se nepoužívá každý den, jo? I když, tenhle den opravdu není z těch, co přicházejí zase tak často, naštěstí…

Od Mygova plavidla se odpoutala okřídlená postava, vznesla se k nebi, potom, jako by nechtěla být nápadná anebo možná jen dostala závrať, znovu poklesla a ve výšce okolo dvou sáhů pomalu zamířila k zámku. Nebyl to žádný z Rengů, jimž dala křídla sama příroda. Místo modré zářilo tohle magické tělo žlutě jako slunce v zenitu, jinak se ovšem k nerozeznání podobalo tomu jeho, tak se to aspoň zdálo při pohledu na větší vzdálenost. Když se však neznámý dostal trochu blíž, Varkangar se zamračil.

Jestli se tenhle pitomec snaží letět nízko, tak za tím vážně nebude nic víc než strach z výšek. Co si, při Kreidovi, myslí, že teď vlastně dělá? Proč se nesnaží ztlumit to příšerné světlo, změnit tvar tak, aby splynul s krajinou? Ne že by mu to k něčemu bylo, ale jeden by čekal, že právě to udělá každý, kdo má aspoň zdravý selský rozum. Copak sem toho troubu vážně poslali jen aby si zahrál na živou pochodeň a spáchal hrdinskou sebevraždu? Anebo snad mají v rukou ještě nějaké skryté trumfy?

Se stále větším zaujetím pozoroval, jak žlutý zastavuje asi čtvrt míle před ochranným štítem pevnosti, roztahuje paže pokryté boulemi uměle napodobených svalů - dobří bohové, to snad ani není bojovník, ale královský šašek! - mezi dlaněmi mu začíná prokmitávat výboj narůstající do velikého bílého klubka, jak je vrhá proti magické hradbě, vyráží do ní otvor a bleskově vyráží vpřed, aby využil uvolněné cesty dřív, než se zase uzavře.

“To vůbec nebylo zlé. Možná jsem je trochu podcenil.” Furnol, jak se zdálo, považoval celou záležitost spíš jen za drobné vyrušení. Ovšem už to, že se kvůli ní obtěžoval dorazit sem, napovídalo mnohé. “No nic, vyřídíme to rychle, čeká mě důležitější práce.”

Trojice masivních obranných věží stojících teď přímo proti útočníkovi vystřelila téměř současně. Tři blesky, z nichž každý sám o sobě byl silnější než Rengův trup, se slily do jediného, zasáhly žlutou postavu uprostřed letu, zpomalily její pohyb a roztočily ji kolem osy - to však bylo zjevně taky jediné, co s ní dokázaly zmoct. O pár okamžiků později už znovu rozpínala blanitá křídla, vyrovnala odchylku od vytyčeného směru a pokračovala vstříc pevnostním zdem.

“No dobrá, jak je libo. Tak tedy něco ostřejšího.” Drynfálcova pravice se elegantně natáhla vpřed a vzhůru, jako by vydávala neviditelnému orchestru pokyn ke spuštění fanfár. “Hezkou podívanou, bratře. Jen se pokochej, jaké zbraně držíme nyní v rukou.”

Reng užuž prolétal vyraženým otvorem, když se přímo před ním uprostřed cesty objevily docela jiné trhliny - černé jako chaos a zmar, černé jako sama nepřítomnost času a prostoru nebo spíš jako jediný způsob, jímž si mysl smrtelníků dokázala takovou nepřítomnost zhmotnit. Síť dlouhých stuh párajících samotný Všehomír, vysmívající se řádu, milosti, Kreidovi a všem dobrým božstvům, ale taky a především…

“Jak jsi přišel k tomuhle?” Alkanec tu otázku téměř zařval.

“Jen se upokoj, příteli. Tentokrát to neublíží nikomu kromě…”

“Ptám se, ty smradlavý dobytku, kde jsi to vzal?!”

“No, kdepak bys asi řekl? Nesledoval jsem přece celou tu dobu jen tebe. Spatřil jsem i věci, s nimiž jste se na své cestě potýkali, zajímal jsem se o vše, co je silné a mocné. A co může být i krásné, až to začne sloužit našim zájmům…”

“Tahle zrůda nebude sloužit ničím zájmům, ty pitomče, ničím v tomhle univerzu!”

Odporné cizozemské spáry monstra ze Soksomonu přeťaly žlutému natřikrát hruď. Podle všeho nezasazovaly jen sečné rány, ale odsávaly samotnou magii, která jej tvořila, skrze chřtán zakřivení všech myslitelných rozměrů ji nechala propadat daleko za hranice známé skutečnosti. Poraněné tělo se zřítilo na zem, zdvihlo se, zapotácelo, chvíli se snažilo zakrýt rukama rány, jež navzdory všemu už scelovat nešly, a pak už jen kolébavým krokem uhánělo pryč. Jeho děs se zdál až neuvěřitelný po všech těch statečných výpadech, snad ani…

Ale ne! Při všech bozích, jestli vůbec nějací jsou, to ne!

“Pusť mě za ním,” otočil se na Furnola. “A nech už toho předvádění, tohle není žádný nepřítel… Musím za ním, jen na minutku, je to vážně důležité.”

“Pro mě za mě…” Mág pokrčil rameny a znovu zdvihl paži, tentokrát k dalšímu nechutně familiérnímu lusknutí. “Stejně tu chvíli posečkám, kdyby se ještě něco dělo. Zamávej rukama, až se budeš chtít vrátit.”

Sténání dolehlo k Varkangarovým uším hned, jakmile se ocitl v prašné závěji za zdmi. Ozývalo se někde zpoza jeho zad, ale možná nejen odtamtud. Možná naříkal celý svět, celý Thermadon, zástupy mírumilovných duší, které se zavázal chránit před nástrahami zla. Ale aspoň že tak. Aspoň že nepřišel úplně pozdě a nevítá ho jen ticho.

“Já chci pryč, já už tady nechci být, fakt ne, stejně už nemůžu bojovat!” Úplně jiný hlas, než jak ho znal, ale co na tom. Ten tón, ten způsob mluvy se nedal splést s ničím ani na konci světa. “Pane Tampe, proboha, musíte mě přece slyšet, tak mě vemte zpátky, nevidíte, že už si pro mě jde, panebože, tak udělejte něco, já tady nechci umřít, pane Tampe, pane Prayne…!”

“Kuš!” Neměl odvahu pohlédnout do míst, odkud na něj dopadal slábnoucí žlutý přísvit, na něj a na mrtvolné stíny lačně požírající každý z jeho zbývajících paprsků. “To jsem já, Varkangar.”

“Lžeš! Varkangara jste zabili, pan Tamp to říkal! A ty si ani neber do pusy jeho jméno!”

“Kreidova noho…Tak hele, zapomeň, kdo ti voní a kdo ne, zapomeň na všecky kecy, sladký i zasmrádlý, zapomeň, kdo se na tebe culí a kdo cení zuby a plň úkol. Plň úkol, rozumíš?”

“Jasně…” Hlas dostal o něco veselejší tón. “Jasně, to říkal… to jsi říkal před přistáním na Laidě, ten den, když… jasně…”

“Tak vidíš. Alkanci mají tuhý kořínek, to si pamatuj.” Konečně se sklonil k magickému tělu, už jen nehybně ležícímu mezi kameny a uschlými stébly. “Vítej v jednotce poslední naděje, válečníku San Dyg Dane.”

“Říkali mi…” Žlutá matérie sebou škubla, na několik dlouhých vteřin se roztekla do neforemnéhromady, než znovu zaujala podobu těla, tentokrát už spíš jen nehezky zavalitého než urostlého. “Pan Tamp říkal hele, San Dyg Dane, že chceš být hrdina jako Varkangar, zachránit říši a pomstít ho, takhle přesně to říkal, fakt. A pan Prayn zase říkal dneska je tvůj velký den, San Dyg Dane, dostaneš úplně stejně zbraně, jako měl chudák Varkangar, ty jsi na tenhle úkol vůbec nejlepší, byli jste přece kamarádi, takže jsi skoro tak dobrý jako on… Konečně pořádný boj, konečně příležitost udělat něco… něco, co… a já se nechám zabít.”

“Ještě není po tobě. A ani nebude. Poslouchej, jestli poslali tebe, tak to znamená…” Alkanec se zarazil. Ten černokněžník nahoře se docela určitě dívá a poslouchá, je moudré před ním tohle říkat? Ale co, teď už může vědět všecko. “Znamená to, že z tebe udělali návnadu, cirkusového klauna na odpoutání pozornosti, a do skutečného útoku vyrazil někdo jiný. Ale neboj, vylížeš se z toho, jsou tu dost mocné síly, aby tě dostaly i z horších věcí. A na Rengy se vybodni, ti za to nestojí. Spousta je toho jinak, než jsme si mysleli, ty i já…”

“To jistě, to jistě…” Nové zachvění, nová odmlka, dvakrát delší než předchozí. “Chtěl jsem pryč ze Soksomonu, abych… abych unikl před tou… a nakonec je Soksomon čistý a mě to odrovná někde na…”

“Ještě slovo o smrti a odrovnám tě sám, rozumíš?! A teď se drž, pomoc tu bude hned…”

“To jako fakt? Vážně se můžu uzdravit? To je skvělé, a já ti slibuju, že hned jak budu zase na nohou, na svých nebo na jakýchkoli, tak…”

Napotřetí už se louže slábnoucí magické hmoty nezformovala, jen světlo pomalu haslo, rozplývalo se v kamení stejně jako ona sama. Hotovo, další pouť za slávou nebo snad za špetkou obyčejné úcty se uzavřela. Aspoň že z tebe nebude žádný smradlavý pajdající alchymista…

Varkangar pomalu vstal, zavřel oči, marně si namlouval, že se chce vyhnout jen štípajícímu prachu. Mohl jsem tě poznat včas, kdyby sis udělal deset rukou, hlupáku! Zatraceně, proč tě nenapadla takováhle samozřejmá věc? Celý život prožiješ s deseti rukama a najednou chceš mít dvě - proč? Abys byl jako já? To ti teda pěkně děkuju!

Napřímil se, přál si, aby mu paže odpadly od ramenou a shnily, když jimi mával nad hlavou. V dalším okamžiku už se na něj od dveří pozorovatelny znovu usmíval Furnol.

“Tak, to bychom tedy měli… Ehm, mimochodem, ten druhý už je také v pánu. Přenesli ho skrze štít do zadních sklepení, muselo to být po čertech drahé a náročné zaklínání, no a tam měl připravit malý pentagram pro útočnou jednotku. Kreidova dobroto, oni jsou vážně roztomilí… Dobrá, dostali, co jim náleželo, oba dva, a nyní je čas na…”

“Kdepak.” Alkanec přitiskl zamračenou tvář ke sklu. “Nikdo nic nedostal. Teprve dostane…”

“Prosím?”

“Nemusíš je šetřit, čarodějníku, zapomeň na ten pitomý slib, cos mi dal.” Okno příjemně chladilo, to bylo ale všechno, co od něj a od celého zámku mohl čekat. “Až dojde na opravdový boj, nadělej z těch svinských červů sekanou, rozpraš je na třísky. I s tím jejich povedeným panem náčelníkem…”

X

“Co všecko?” Blížila se noc, na pohřebním světě ještě stokrát pochmurnější než den, i skrze magická okna. Rengské plavidlo si dál trůnilo uprostřed pláně, zanesené prachem se ztrácelo mezi skalami, začínalo už samo připomínat jen další mrtvou vyvýšeninu. Poslední věc aspoň trochu oživující tenhle kraj se ztrácela a s ní pomalu mizely i vzpomínky. Některé ovšem ne. Některé se jen tvářily, že patří minulosti. “Co všecko jsi nasbíral?”

“Jen to, co budeme potřebovat v našem boji, bratře. Nezapomeň, kdo proti nám bude stát. Celá říše, celý Thermadon, tisíce a tisíce světů s Nejvyšším mágem a Radou kouzelníků v čele. Proti tomu všemu jsem i já pouhým ubožákem. Pokud si nevypomůžeme hrstkou šikovných a hlavně nenapadnutelných prostředků, potom…”

“Co všecko jsi nasbíral, ty ubožáku?”

“Všechno, co mělo nějakou hodnotu pro naše poslání, všechno, co…”

“Co jsi nasbíral?”

“Nu, pokud jde o to, co… Narušitele ze Soksomonu jsi už poznal. Není jen mocnou zbraní na bitevním poli. Jde hlavně o to, že v jeho domovině panují úplně jiná pravidla než v našem Všehomíru, ani sám Nejvyšší mág nedokáže prozatím odhadnout jejich podstatu. Máme tu jedinečnou možnost rozložit každé jeho kouzlo, zvrátit každý protitah… Neměj strach, že se tohle zřídlo moci obrátí proti nám. Není v něm už žádný rozum, žádná cizí bytost, máme je zcela ve vlastních rukou…”

“Dobrá. A dál?”

“Ten pozoruhodný rab proměňující živé tvory v kamení je nám rovněž užitečný, tedy jeho umění, samozřejmě. Vždycky se hodí možnost něco předělat na něco jiného, třeba kamení na zlato, za něž si koupíš polovinu každé armády, a on nám to nabídl bez plýtvání magickými zdroji… I výroba žlutince, s nímž přivedeme na svět novou rasu, by bez Jarfašova dobrodiní byla mnohem namáhavější a nákladnější…”

“A co vnitřní rozum od Laiďanů? Ten se ti taky zalíbil?”

Furnol se pousmál a trochu rozpačitě pokrčil rameny. “Mít silné vojsko a zbraně je dobré, ale když proti tobě nikdo bojovat nechce, je samozřejmě spousta kroků snazší… I tenhle nástroj mám ovšem plně ve své moci.”

Varkangar pocítil, jak mu tuhnou líce. “Jo, a tím pádem i mě, co?”

“Tebe? Jak tě to jen mohlo napadnout? Přece ses už přesvědčil, že jsi odolný, nebo snad ne?”

“Nedělej ze mě většího pitomce, než jsem! Byl jsem odolný, dokud jsem tvrdnul mezi Rengy a neměl co ztratit. To je pryč, zatraceně. Jsi neřád, ale ukázals mi cestu, která má něco do sebe, a já se těžko ubráním, abych ji nezačínal brát vážně. Zase jsou tu odměny, po kterých můžu bažit, i tresty…”

“Ach, ovšem, tak tohle tě tíží…” Drynfálec se zdvihl ze židle, zjevně se chystal rozmluvu ukončit. “Nebudu se s tebou přít. Jaký důkaz bych ti nakonec mohl předložit, abych tě přesvědčil? Ale uvažuj, bratře. Kdybych si to přál, mohu z tebe udělat oddaného otroka, mohu zařídit, že přede mnou poběžíš po čtyřech, poneseš mi v ústech škrpály a budeš věřit, že je to tvé nejvroucnější přání. Nejsou tedy tvé pochybnosti samy důkazem, že ti ponechávám zcela svobodnou vůli?”

Nečekal na Alkancovu odpověď, rozhodil pažemi v gestu ryzí nevinnosti a zmizel.

Částečky prachu venku za okny dál poletovaly po svých drahách, dopadaly zvenčí na kupoli, jejíž vnitřní strana nabízela iluzi modrého nebe, usazovaly se na ní, jako by se chtěly Varkangarovi vysmívat. Všechno je klam a lež, šklebily se na něj. Thermadon je lež, Rengové jsou lež a tenhle klaun, co žije pod falešnou oblohou a tváří se jako věrověst nových časů, ten taky. Nic není pravé, jen my a planiny s kostmi tam dole.

Cítil, jak z něj každým okamžikem vyprchává síla vzdorovat, celá alkanská přirozenost se rozpadala, drolila jako bochník ztvrdlého chleba. Ne, tohle není klam, pokusil se o chabou obranu. Tohle je opravdové, možná šílené, ale zatím to nejlepší, co jsem poznal. Odtud mě nikdo nevyhazuje, nikdo proti mně nespřádá intriky, neusiluje mi zákeřně o život a koneckonců mi nikdo ani nevnucuje, jak mám smýšlet. V tomhle zas má ten černokněžník úplnou pravdu.

Pravda? Co zůstane z pravdy, když stojíš po boku někomu s takovou mocí? Jak teď můžeš vědět, že každá tvoje myšlenka není nesmyslem, jakému by ses s chutí vysmál nebo nad ním užasl, kdybys nebyl ovlivněný? Je snad přirozenější zabít chlapa ze sousední chalupy kvůli trošce barvy a pak celou věc popřít? Je běžné nabízet oslavenci jako dárek jeho vlastní vraždu? Tak vidíš…

Podívej, kam ses dostal! Trčíš jako věrný vazal vedle muže, který tě urazil a kterého jsi donedávna nenáviděl. Sloužíš zrůdě chystající se ovládnout Thermadonskou říši, kterou sis ještě včera přál chránit, jsou z vás málem bratři - a chceš tvrdit, že tohle všecko není divné?

Nezavázal jsem se žádné říši, sakra. Zavázal jsem se nevinným, slabým, utlačovaným, a prostě půjdu tam, kde se nabídne nejlepší cesta, jak je podpořit. A co může být lepšího, než z nich udělat silné? Kreidova dobroto, já vím dobře, co dělám. Ani Melganion, ani Rengové…

Ani Melganion, ani Rengové neprovedli nic horšího, než že využili tebe, udělali z tebe pěšáka v boji proti tomu, kdo se chystá škodit. Jakpak je to dlouho, cos prohlašoval, že jen tvoje poslání je důležité, a ne ty sám? Tak proč jsi tady a pomáháš zločinci předělávajícímu svobodný Thermadon ve stádo výplodů své choré mysli?

Nevím, zatraceně, nevím. Však taky nikomu nepomáhám, zatím. Ale kam jinam mám asi vypadnout, co? Rengové i říše mi jdou po krku, i tenhle pitomý svět, ten jde po krku každému, kdo si na něj troufne vkročit, a já nechci umírat, nechci, protože zkrátka nemusím, je to úplně k ničemu. Kdyby to bylo vážně nutné, tak prosím, jenže já nikdy nikomu nebránil válčit s Furnolem, proč se mám nechat zabít jen proto, že si to pár pitomců tam nahoře o mně myslí? Já jsem teď nevinný a oni jsou ti, kdo mě odsoudili neprávem, jak bych o ně mohl ještě stát? To, co je správné, je, abych žil a šel dál a hledal nové cesty, jak…

Jako potvrzení jeho skrytých slov, nebo snad varování, se na vzdáleném kotvišti náhle rozzářil koráb Mygova klanu.

Světlo zeleného kamene vybuchlo v jediném okamžiku, jako by neviditelná ruka rozžehla louč. Varkangar přimhouřil oči - a jak si vzápětí uvědomil, nebylo to jen úlekem z tak nečekaného zvratu.

Bylo silnější než předtím, mnohem silnější. Snad ho umocňují tahle ďáblova okna, anebo už se ze mě za tu chvilku stal takový ubožák, že se samotný můj pohled změnil? Zamžoural, promnul si oči - a když znovu vzhlédl, měl co dělat, aby nevykřikl.

Starou bačkoru, nic se mu nezdá! Kámen v lodi nechali vyhasnout, ale jen proto, aby mohl v klidu, ničím nerušen, nastřádat víc magických sil - a ty teď vyrazily do okolí, sežehly několik skal a když se dlouhé jazyky znovu dotkly země, pod každým z nich vyrostla vysoká, hrdě se tyčící říšská Brána.

Šest průchodů do šesti různých částí Thermadonu, nebo spíš do jedné a té samé - soudě podle toho, jak jednotně z nich vzlétla šestice dalších rengských plavidel a ještě dřív, než dosedla do hnědožluté trávy, vypustila do okolí po půltuctech další světelné zárodky. Pohled na smrtelné nepřátele spolupracující s kázní a umem léta cvičené armády působil natolik neuvěřitelně, až se Alkanec mimoděk odvrátil.

Tohle už nebyla žádná fáma, žádné tajně šuškané povídačky, co si k nim každý vypravěč přimyslí pár vlastních výpotků, až nakonec nikdo neví, kolik zbylo z pravdy nebo jestli vůbec něco. Tohle byla opravdová, nefalšovaná součinnost Melganionu a Rengů, něco, co znamenalo velezradu pro každého řadového bojovníka pořádkových složek, se tu odehrávalo zcela bez skrupulí, halasněji než to nejvykřičenější městské divadlo. Pustý svět, nenavštěvovaný a opovrhovaný, sám nabízel nejlepší záruku, že tohle představení zůstane skryto před nežádoucím publikem.

Půldruhého sáhu po jeho pravici se znovu vynořil Furnol a pomalým, rozvážným krokem se přesunul k oknu. Tohle bylo důležitější než cokoli jiného, co mohl mít ve své pevnosti na práci.

“Vypadá to, že náš sklepní stavitel pentagramů nebyl nic víc než další návnada…”

“Ano. Jsou vychytralejší, než jsme předpokládali.” Drynfálec krátce pokýval černou hlavou. “Dobrá. Alespoň naše voje a naše zbraně dostanou první opravdovou křest. A ty se přesvědčíš na vlastní oči, jak moudře jsi zvolil.”

Plavidla venku za štítem provedla první rychlý přesun. Ta, jež dorazila jako poslední a jejichž kameny stále zářily oslňujícím jasem, se odsunula do zadních linií, pravděpodobně z dostřelu hradních věží, aby tam v klidu vyčkala na přivolání dalších posil, zatímco zbylá, která se už částečně vyčerpala tvorbou průchodů, vytvořila řady kolmé ke zdem, tak, aby se co nejlépe navzájem kryla před magickou palbou a zároveň vytvořila v uličkách mezi skupinami co nejpohodlnější prostor pro postup pěších jednotek.

Ty se vyrojily hned vzápětí; pentagramy je chrlily po stovkách, klátící se tlupy rengských bijců očarovaných tak, aby je zajímal jen jediný cíl, se mísily s ukázněně pochodujícími rotami thermadonských válečníků, jeden čtverec pevný, jeden roztřesený, jeden pevný, jeden… Varkangarovi se znovu začalo dělat zle.

“Tak co teď, necháme je sežrat chaosem? Anebo jim vysvětlíme, že sem přišli odpočívat, drbat se na břiše, a rozhodně ne bojovat?”

“Takovéhle chamradi bys chtěl dopřát tu čest? Jaké zbraně bys potom nasadil, až se o nás začne zajímat Nejvyšší mág osobně? Jen počkej, i tohle pokoukání bude stát za to.” Furnol přešel do středu místnosti, vzepjal paže ke stropu, laciné pouťové gesto, u jakéhokoli jiného mága by vzbudilo jen shovívavý úšklebek, a když promluvil, mrazila jeho slova úplně stejně jako každý pohyb, jímž je doprovázel.

“Nadešel váš den, zatracení. Sliboval jsem vám pomstu, dnes ji vykonáte. Sliboval jsem vám potravu, dnes se nasytíte. Sliboval jsem vám vítězství, dnes rozvinete jeho prapory. Dejte se na pochod, nadešel váš den.”

Slabiky se skládaly ve slova, slova ve věty, zvonily v sevření magických oken tak, až jejich

prostoduchý patos dostával docela nový rozměr a Varkangar nepochyboval, že jen kvůli jeho osobě jsou pronášeny nahlas. Otočil se, trochu proti své vůli je na sebe nechal působit a vyhlédl ven, na ty, jimž patřily především, i když k nim přicházely docela jinými cestami.

Nemrtvé hordy už se hnaly vstříc dobyvatelům, valily se skrz štít, jenž se ani nepokoušel bránit jim v postupu. Řinkot mečů, šavlí a seker se nesl sem nahoru stejně snadno jako obraz sám, nejspíš i zvukové vjemy posílilo nějaké zaklínadlo. Řev umírajících na pár chvil málem přehlušil i jejich pána, krev vytryskla ve všech barvách, rudá, zelená, modrá, černá, bílá i průzračná, jako barevné fontány na nějaké oslavě. A proč vlastně ne, tohle byla oslava, vždyť tentokrát krváceli jen nepřátelé, každá krůpěj patřila někomu z těch bastardů, co ji sami tak rádi prolévají po hektolitrech. Jen ať se teď zalknou svojí vlastní, jedni i ti druzí… Obří olověné nádrže na živých nohách probíhaly skrumáží těl jako nevidomí behemoti, všechny docela jistě prázdné, i tak ovšem vážily dost, aby za sebou zanechávaly široké stezky plné rozdupaných a rozmačkaných těl.

“Plivali na vás, láli vám, uvrhli vás do bídy, z níž do konce života nebylo úniku? Vraťte jim to. Otírali si o vás boty, byli jste jim dobří nejvýš jako onuce? Dnes poznají oni vaši obuv, na svých tlustých panděrech a rozesmátých tlamách. Nechali vás hynout bez zdrojů obživy nebo naopak padnout vyčerpáním v nekonečné otrocké dřině? A když vás takto utýrali, nedopřáli vám za všechno zlo ani důstojný pohřeb, pohodili vaše kosti na zem, jako by je nabízeli dravé zvěři? Dnes to budou jejich mršiny, které se tady budou válet a přijímat vaše rány. Nikdy znovu nepovstanou, aby se přidaly k vašemu triumfálnímu tažení!”

“Není to škoda?” ozval se Varkangar, když pochopil, že nastal čas dramatické pauzy. “Tihle aspoň umějí bojovat pořádně - na rozdíl od té verbeže, co sem normálně vozí.”

“Kajícným bude udělena výjimka, pokleknou-li přede mnou, možná jim dopřeju výsady stát se našimi bratry, atakdál, atakdál…” Furnol se pousmál a střelil pohledem k oknu. “Neruš a užívej si to.”

Jakmile řady nepřátelské pěchoty prořídly natolik, aby se dostatečně snížily škody z palby do vlastních řad, spustila bojová magie v měřítku ještě působivějším. Blesky o průměru vzrostlých kmenů pálily nemrtvé po tuctech, některé vyšlehly jen na zlomek okamžiku, aby působily v duších větší hrůzu, jiné se sunuly armádou oživenců jako žnec mezi uzrálými klasy, další se zaměřovaly jen na nádrže, odpalovaly jim nohy a pak je bezmocně ležící měnily v ohyzdné tmavé hroudy rozteklého kovu. Ani pevnost však nezahálela; výboje ze střílen ve zdech a věžích zahanbily svým jasem a úderností všechno, co se na pláni dosud odehrálo a zkáza rengských koulí, jimž vybuchovaly zelené kameny a obaly se v cákancích rozstřikovaly až na štít, jim vytvořila důstojnou tečku.

O výsledku bylo rozhodnuto rychle, velmi rychle. Řady plavidel prořídly jako zuby ve stařecké dásni a ta, jež zůstala, vyčerpáním už sotva pomrkávala, zatímco hrad neutrpěl ani nejmenší viditelnou škodu. Nemrtví, kteří padli pod zbraněmi útočníků, znovu vstávali, odsekané údy se vracely na místa, ohnilé maso olepovalo trup, dokonce i popel se tvaroval do podoby zčernalých těl, a to vše s jásotem zamířilo zpět do skrytých podzemních kasáren. Sotva zmizel poslední z nich, zdvihli se i pobití nepřátelé a vyrazili za nimi - bez jásotu, ale zjevně už i bez nenávisti.

Ne, tahle moc se nedala porazit tak snadno.

Lodě zadního voje, jež po celou dobu do bojů nijak nezasahovaly, v rychlosti vytvořily nové Brány, tentokrát v menším počtu, zato však mnohem rozměrnější, a způsob, jakým se do nich zbylé jednotky vrhly, se nedal nazvat jinak než zbabělým útěkem. Mířily k nim i zbytky přeživších pěšáků- pokud úplně nepřišli o rozum, není tedy shromaždiště ve volném prostoru, ale na nějakém jiném obyvatelném místě. Nejspíš na nějakém hřbitovním světě podobném tomuhle, kde jinde by se Říše odvážila ukázat bok po boku Rengům?

“Hezké, ne?” Furnol si zálibně promnul dlaně. “Musíme jich pobít co nejvíc, než si uvědomí, o co tu pravdu kráčí. Příště to možná bude krapet ostřejší, ale další útoky už povedeme my.”

Co ovšem další útok opravdu přinese, netušil v tu chvíli ani on.

X

“Podívej na ně. Cožpak jim člověk může odepřít obdiv, drobečkům malým?” Drynfálec opřel lokty o parapet, bradu si složil do dlaní a vyhlédl ven. S pobaveným úsměvem přehlížel pláň, kde se uprostřed zbrusu nové eskadry plavidel rychle vztyčovaly štíhlé stožáry magožerů, jak se obávaným zařízením přezdívalo na stovkách světů od jednoho konce Thermadonu ke druhému. Jeden jediný z nich dokázal během několika minut znehodnotit vše magické na ploše dvou, tří větších měst - v počtu, v jakém se objevily zde, by bez potíží samy rozhodly menší vnitrosvětovou válku. “Stát tváří v tvář jisté záhubě a uchovat si tolik víry, tolik ryzí, bezelstné naděje… Sám nevím, jestli bych to zvládl jako oni. Co myslíš, neshodíme na chvilku aspoň vnější val? Jen ať mají radost, však to pro většinu z nich bude poslední, jakou v životě poznají.”

Složité útvary na vrcholku více než pětisáhových tyčí pomalu vzplály rudým žárem a zatímco dole na zemi skupiny pacholků ještě dokončovaly kotvení posledních lan, soustavy krychlí, válců a plošin nahoře už vysílaly svá neviditelná beranidla do útoku. Štít se zachvěl, pak ještě jednou, o trochu víc, a do třetice, pokryl se sítí kruhových děr, nejprve drobných, jako síto na mouku, než se malé trhliny propojily do větších, spojení mizela a nakonec se celá ochranná bariéra okolo pevnosti s hučivým zasténáním rozplynula. Modrá obloha byla pryč, zato radost, nadšení a pýcha posádek utopených v červeni se staly hmatatelnějšími než kámen pod nohama. Lodě sborem vypálily proti věžím, nechráněným, bezbranným…

…jen aby se všechny střely do poslední odrazily od jiné zábrany, jež vyrostla v těsné blízkosti zdiva, necelý sáh od vnějších kamenů, a vrátily se na stejné místo, odkud vzlétly - nebo téměř na stejné. Dva stožáry přišly okamžitě o své stroje proměněné v déšť úlomků, třetí se vyvrátil u samé paty a při pádu ještě vyryl hlubokou rýhu do obalu jednoho z čekajících plavidel. Jásot dole se změnil v mrtvolné ticho, jímž znovu zněl už jen Furnolův smích.

Varkangarovi však kupodivu do smíchu nebylo. Tam venku umíralo všechno, čemu věřil. Pálily se praporce, pod kterými ještě nedávno bojoval, rozpadala se místa, která svého času považoval za útočiště, oázy bezpečí, kde mohl vydechnout po vražedném třeštění Alkanu. Jasně, vzpomínky na ně končily zradou a vyhnanstvím, to, co bylo před tím, však nešlo tak snadno zapřít a vyhodit, ani takhle ne. Pevná půda pod nohama je pevná půda, záleží na tom, že její dobro byl klam a faleš? Jen on sám si určuje, co pro něj bude pravda a co lež, skutečnost a sen, dobro a zlo… Co ho čeká teď? Jestli Furnol nakonec prohraje, z nich obou se stanou nejhorší zrůdy a zločinci v dějinách říše, a když ne… Kreidova dobroto, co se z nich vlastně stane v případě vítězství? Nebyl by nakonec lepší trest a věčný pranýř v učebnicích dějepravy? Ten je aspoň možné si bez potíží představit…

Pod jedním magožerem cosi vybuchlo, tiše se rozlétlo vzhůru a do stran. Alkanci chvíli trvalo uvědomit si, že se dívá na další útočný výpad nemrtvých travin, mnohem prudší a drtivější než ten, kterému čelil on. Stébla obalila dobrou polovinu kotvicích lan od země až po stožár a začala jimi cloumat, na okamžik je změnila v chlupaté nohy zrůdně velikého a děsivě rozběsněného hmyzu, než je konečně přetrhla a útočné zařízení se skácelo přímo mezi obsluhu, strnulou v návalu zděšení.

“To bylo dobré,” pokýval uznale hlavou. “Na zbytkový pramínek magie teda proklatě dobré.”

Několikamílový pás trávy okolo pevnosti se začal měnit v oceán zčeřený vichrem, moře, v němž se jako vraky plachetnic potápělo a mizelo vše. Mizely jednotky melganionských válečníků i rengského zabezpečení, ztrácely se v záplavě stříkající krve, páraného masa a odletujících odervaných končetin. Mizely sotva zbudované a připravené zbraně, dokonce i další plavidla brala za své, když se živá-neživá matérie vyšplhala po přistávacích podpěrách a jako klubka červů se prožírala k rychle umdlévajícímu zelenému kameni. Druhý pokus o dobytí hradu podle všech příznaků skončil ještě dřív, než se mohl doopravdy rozběhnout - tak proč…

Tak proč se Furnol zase nesměje? Kde jsou další poznámky na adresu poražených nepřátel? Proč je tu, zatraceně, ticho jak v hrobce?

Otočil se ke svému společníkovi - jen aby ho spatřil s ústy stejně rozevřenými jako jeho vyschlé oči. V dalším okamžiku se jim pod nohama roztřásla země.

Bylo to jako sen, jeden z těch snů, co začínají příjemně, ukolébají mysl a pak se nějakým zvrhlým řízením duše změní v noční můru. Moře stébel bylo to tam, teď ho vystřídalo jiné, ještě neskutečnější. Tohle mělo podobu rudohnědé jílovité kaše valící se ze samotných útrob světa jako hnis z vymačkávaného vředu. Po tunách tryskala z obřích jam a průrev otevírajících se po celé planině, dopadala přímo na povrch koulí a co sama nezměnila v páchnoucí shnilé trosky, to svrhla do hlubin, z nichž před chvílí sama vystoupila. Dvěma lodím stojícím kus stranou od nejhoršího se podařilo otevřít Brány a uprchnout, než se průchody zhroutily a uzavřely, pronikl jimi ještě asi půltucet dalších - a to bylo všechno. Zbytek se rozplynul ve stále sílícím pekle, které už nyní běsnilo nejspíš jen pro svou vlastní radost.

“Nebudeš snad tvrdit, že tohle není tvoje dílo!” vykřikl Furnolovi zblízka do tváře. Ten se zmohl jen na pokrčení ramen, pohled, jenž po něm vrhl v odpověď, hovořil za vše.

“Ale posílá to k čertu jenom tamty, nás se ani nedotkne… Je tady ještě někdo, o kom jsi mi neřekl? Nebo něco?”

“To ne, vážně ne… Nelhal jsem ti v ničem, přísahám.”

“Tak cose to vlastně děje, zatraceně?!”

“Nevím, prostě netuším…” Nejspíš to byla pravda, ani tenhle drynfalský všeuměl nemohl být tak výborným komediantem. “Hádám, že jim to křehké spojenectví nevydrželo, pustili se do sebe, vším, co mají… Každopádně musíme pryč, ihned!”

Nezdálo se, že by zuřící pohroma venku měla v úmyslu se po úspěšné likvidaci vetřelců uklidnit, právě naopak. Zámku se dál důsledně vyhýbala - Varkangar si chvíli pohrával s myšlenkou, že možná opravdu nedokáže proniknout štítem, nakonec se však sám sobě vysmál za takovou pýchu - jen pár desítek sáhů za jeho zdmi jako by ji však neviditelné síly přiživovaly. Jako by zničení výkvětu thermadonské obrany bylo něčím, co se přihodilo jen tak mimochodem a nebylo vlastně ani bráno na vědomí. Rudý jíl už pokryl a pohltil všechno, nejen lodě, ale i průrvy, v nichž zmizely, nahradil prach, kosti i suchou trávu, teď už byl jen on. Trochu připomínal roztavené kamení, jaké na jiných světech tryská z ohnivých hor, až na to, že nezářil, nežhnul, dost možná nebyl vůbec horký, daleko blíž měl k záplavě splašků, mazlavému odpadu z městských stok a jímek. Zpod jednolité vrstvy vyrážely další gejzíry, jediný důkaz, že trhliny v zemi zůstávají otevřené, nové výtrysky však změnily barvu. Teď byly mnohem víc do žluta, některé dokonce i do zelena - s výjimkou rengského kamene první zeleň, jakou tenhle svět po dlouhých eonech spatřil.

“Máš tady vůbec Bránu?”

“Bránu? Příteli, to už bych rovnou mohl poslat do Pilíře Věků pozvánku na vlastní popravu.” Furnol se opřel a svěsil ramena, jako by zestárl o tisíc let - ovšem aby se chytil do pasti, na to by asi nestačil ani milión. “Použijeme našich kouzel, těch, která jsi mi tak obětavě pomohl nasbírat. Nedělám to rád, ale nemáme lepší prostředek, jak se odklidit, než se to tu přežene. Ať je to cokoli.”

Pozdvihl pravici, snad aby se přemístil do jiné části svého sídla, když se krajina venku začala nořit do tmy.

Vždyť je sotva poledne, k čertu! I tady snad platí aspoň nejzákladnější pravidla, nebo ne? Varkangar na chvíli zavřel oči, zatímco už tak slabého rudého světla dál ubývalo, sbíral odvahu, zápasil s neblahými předtuchami - a pak v jediné vteřině vydechl a zdvihl tvář k obloze.

Prastaré unavené slunce pomalu překrýval tmavý stín. Stín něčeho příliš rozměrného, než aby to dokázali vytvořit Rengové.

Příliš obludného, než aby si to mohl dovolit zplodit kdokoli z Melganionu.

A příliš pevně postupujícího k cíli, než aby to mohly mít na svědomí oba tábory dohromady.

“Všemohoucí Kreide, stůj při nás…” To bylo jediné, co ze sebe dokázal vypravit.

X

Branghaldorlan se vynořil z území Hluboké Mysli nazpět do toho, co tolikrát a z tolika rozličných úst slyšel nazývat Všehomírem, a jakmile pocítil, že je na správném místě, bez zaváhání vyhledal Durlargambuna a vyslal hlášení o svém příchodu. Nebyla to skutečná slova, Branghaldorlan neměl ústa ani jiná podobná ústrojí, stejně jako neměl oči a nemohl spatřit umírající rudé slunce ve své blízkosti. Neměl dokonce ani myšlenky ve smyslu, jakým se to slovo běžně chápe. Jediné, co měl, byl náboj Hluboké Mysli, nepatrný střípek její nekonečné moci uložený hluboko v srdci svého obrovitého těla. Ten se stal jeho smysly, jeho ústy i jeho mozkem. Přesněji řečeno zvládal vše, co zvládaly ony, mnohem účinněji, na hony vzdálen jejich marnotratnému stylu práce.

Durlargambun odpověděl ještě dřív, než k němu mohl jeho pozdrav dorazit. Pravděpodobně jej sám dávno očekával, koneckonců se setkali zcela na čas a podle smluveného plánu. Počkal, až se Hluboká Mysl radujícího se druha spojí s jeho do jediného celku, a začal vysílat obsahy své duše tak, aby jako kostky ve stavebnici zapadaly do Durlargambunových.

S trochou zjednodušení by se to snad dalo nazvat rozhovorem, až na to, že v téhle rozmluvě ani jeden z nich přesně netušil, kterou část vyřkl sám, která pochází od jeho protějšku a která je společným dílem jich obou. Na tom ovšem zase až tak nezáleželo. Hluboká Mysl je jen edna.

Chaos panuje v této neblahé dálavě.

Ano, chaos a prázdnota.

Dokonalá nicota. Těch pár krůpějí smysluplného uvědomění by tu vůbec nemuselo být, tak jsou bezvýznamné.

To se však již brzy změní, že?

Změní. Hluboká Mysl dorazí i sem.

Dorazí. A vyplní to tu.

Beze zbytku. Stejně jako místo, kde je domovem.

Přinese řád.

Jednotu.

Naplnění.

Klid.

Znovu se v ní rozplyneme. Staneme se jí.

Všechno se tu stane Hlubokou Myslí.

Ne že by na tom záleželo. Skoro nic tu není. Chaos, prázdnota, pár krůpějí.

To všechno, všechno se stane Hlubokou Myslí.

Nastal čas otevřít cestu Hluboké Mysli. Nastal čas.

Ještě okamžik. Jen okamžik. Jen co se…

Jen co se tisíc stane jedním.

Slova, jež nebyla slovy, rychle sílila, jak se přibližovali jeden druhému. Získávala na síle a zároveň se čím dál méně dělila mezi jejich nepropojené duše. Čím dál víc patřila jim oběma, nebo snad čím dál méně existovalo něco jako “dva, oba.” Branghaldorlan se zachvěl v radostném očekávání konce svého izolovaného vědomí, v návalu rozkoše zapomněl své jméno, ztratil ponětí o tvaru, rozměrech i o chaosu Všehomíra a vnořil se do čekající náruče svého spolučinitele.

X

Černé trhliny v čase a prostoru obklopily hrad vznášející se na osamělém kusu holé skály. Zavířily pod umělou oblohou, která už dávno nebyla modrá, ale průhledná jako křišťál, pronikly ochranným štítem, jenž měl nyní tvar sféry a skrýval i rozhlednu na vrcholu hlavní věže, venku se spojily do husté sítě, pak samy utvořily sférický obal , napjaly veškerou sílu neznámých, nepochopitelných dimenzí… a nic.

Rozpadly se, rozplynuly a zmizely, aby znovu uvolnily místo hrůzným výjevům odehrávajícím se daleko vzadu a přece tak zoufale blízko.

To, co přicházelo, ať už se to zrodilo kdekoli, bylo příliš silným soupeřem i pro kouzla získaná ze Soksomonu. Vlastně se o soupeření nedalo vůbec mluvit, spíš o výsměchu do tváře.

“Tohle úplně stačí. Tady budeme v bezpečí.” Furnol úlevně vydechl, jako by skutečně věřil tomu, co právě vyslovil. Vlastně nebylo až tak vyloučené, že opravdu věřil. “Není třeba se vzdalovat přespříliš, vždyť…”

“Ale jo, je to třeba!” Varkangar měl chuť zalomcovat tím směšným panákem - kam se poděla jeho bystrost, vznešenost, jistota? Ještě před chvílí se z něj tohle všecko řinulo, až se jednomu chtělo zvracet, a teď… Jako by se z něj během toho jediného krátkého přesunu stala hadrová loutka, trapná napodobenina všeho, čím se zdál do téhle chvíle. “Jenže nás to dál nepustí, jsme tu lapení jak lapkové, zatraceně, nemůžeme tam ani zpátky, můžeme leda tak…”

“Dost! Máme místo zde a zde také zůstaneme, dokud nás naše vlastní válka neodvede jinam! Víc se o tom nemíním dohadovat.”

Varkangar zaťal zuby. Loutka z hadrů, jasně, ale pořád ještě loutka tisíckrát mocnější než jeho svaly z masa a jeho bezzubý hněv. Tady se bude bojovat úplně jinak, jinými zbraněmi a na jiných rovinách. Docela jasně to cítil, i když prozatím nedokázal nic z toho přesněji pojmenovat. Vyhlédl ven z okna, aby se přesvědčil, jak se bitva patřící zatím beze zbytku druhé straně dál vyvíjí.

Dvojice tmavších kruhů se rýsovala na pozadí rudého slunce jako oči v hlavě probuzeného démona. Hýřila vybledlými barvami a jak se dalo už i odtud vypozorovat, obě zřítelnice se stále svižnějším tempem pohybovaly vstříc jedna druhé. Ta, z níž právě uprchli, jen aby zůstali trčet uprostřed prázdnoty, vlnila sem a tam odstíny okrové, hnědé a béžové, podobnými, jaké spatřili už dole na jejím povrchu. Ten druhý pohřební svět, co se tu zjevil Kreid ví odkud, pokrývala jednolitá modravá šeď mrtvé vodní hladiny; snad byl vyhrazen pro rasy žijící v mořích a řekách, snad prostě jen nezemřel stářím, ale byl zahuben vlastním národem.. Buď jak buď, netrvalo dlouho a přestalo záležet na původu i na zbarvení. Dvě tělesa se s překvapivou jemností spojila v jediné, spíš než srážku to připomínalo splynutí dešťových kapek, možná i tvory při páření. Do blízkého okolí se vznesla sprška balvanů, jen aby se rychle zase vrátila zpět, modrá a hnědá se slily v bezbarvé nic, démon se ve vší tichosti stal jednookým kyklopem. Jenže…

Jenže, jak se zdálo, jediný zrakový nástroj mu zdaleka nestačil, dokonce ani dva. Ještě dřív, než spojené světy stačily upevnit svůj nový tvar, zpoza slunečního obzoru už se vynořoval třetí, aby se přidal k tomu grandióznímu setkání. Kulatá silueta čtvrtého hromadného pohřebiště se objevila vzadu, připlula z tmavé strany a když míjela vznášející se zámek, její osvícená část na ně pomrkávala každičkým stínem, horou a údolím, jako by si z nich dělala dobrý den.

Alkanec si v rychlosti přeměřil krajinu putující okolo nich a uznale pokýval hlavou. Tak tohle teda bude síla. Rodí se tu něco, co strčí celý Melganion do kapsy, ostatně, už teď je to několikanásobně větší. Něco, co rozpráší hnilobu dekadentní thermadonské říše, pošle k čertu její zkostnatělé pořádky, nahradí je vlastními. Zůstane jediný národ, pevný jako z ocele - ale ne ten Furnolův, ten má k dokonalosti daleko, co je to, hrome, za dokonalost, když to má být rasa živýchbytostí? Co je živé, dá se zranit i zabít. Jen nemrtví jsou vrcholem veškerého vývoje, pouze a jedině ti, kdo nemohou zemřít, aspoň ne tak snadno, a pokud už jsou zničeni, lze je snadno vzkřísit, ještě lepší, než byli. Jim patří Všehomír, jim a těm, kdo promění Thermadon v impérium nemrtvých. Ovšemže se skromnou výpomocí dvou oddaných služebníků, hrdých na to, že mohou jako spolutvůrci stát na prahu nové, lepší doby, pyšných na tu čest, že…

Pátý svět zablýskl vysoko nahoře, vynořil se z Brány ještě větší, než byl sám, a s děsivou cílevědomostí mrchožrouta klesajícího nad bojiště také zamířil ke shluku.

Nemrtví… čest… pořádky… Dobří bohové, co to tady kydám za hnůj?!

“Kolik se jich ještě objeví?” zaslechl za zády Furnolův hlas, už trochu uskřípnutý. “Takhle se brzy zřítí do slunce, jestli u něj chtějí setrvat…”

“A my s nimi, moc krásná vyhlídka… Já bych řekl, že přijdou všecky - kolik je vlastně v Thermadonu hřbitovních světů? Sto? Tisíc? Ještě víc?”

Podle výrazu Drynfálcovy tváře se mu celá skládačka v hlavě propojila přesně v tomtéž okamžiku jako jemu, snad už mezi nimi opravdu stačil vzniknout nějaký druh niterné spřízněnosti. Místnost se utopila v tichu, jež si docela určitě nezadalo s mlčením tam venku, kde zvuk vůbec neexistoval.

“Jsme hračky. Nástroje,” zaskřípěl Furnol, jako by slabikoval epitaf vytesaný do vlastního náhrobku.

“Od začátku jsme byli.”

“Až se tisíc stane jedním, přijde jen zkáza. Žádné vykoupení…”

“Tak to by stačilo!” Varkangar se naklonil ke zdrcenému společníkovi, jako by ztišení hlasu mohlo mít smysl. “Něco mi říká, že tahle partie není ještě dohraná. Nejsme hlavní figury, ale jsme tady, takže bez nás by to nešlo! Naši kamarádi Kreid ví z jakých pekel nebudou všemocní ani nenapadnutelní, když potřebovali nás… A pročpak jim teď pořád tak záleží, abysme neunikli? Na Melganionu o nich musí dávno někdo vědět, přinejmenším Rada kouzelníků určitě. Nemůžeme utéct, a přitom zůstáváme naživu - neznamená to, že nás ještě čeká nějaký úkol? Že se to celé bez nás přinejmenším zatraceně zkomplikuje a možná taky vůbec nerozběhne?”

Furnolův výraz zkameněl, oči se zahleděly kamsi do dálky, mimo slunce a rodící se útvar před ním, možná i mimo samotný Všehomír. Zůstal tam dlouho, velmi dlouho, zatraceně dlouho, stokrát déle, než by měl - a když se vrátil, už svému vlastníkovi nepatřil. Stejný lehce zhnusený výraz v očích, stejný jedovatý úsměv se staženými koutky, ale za nimi už si hovělo něco jiného. Něco, z čeho čišel opravdový mráz, obzvlášť tady, kde nebylo kam utéct.

“Máš pravdu, bratře. Hluboká Mysl nám děkuje za zbraně a prostředky, ale ještě potřebuje… uzavřít a otevřít… ehm, uzavřít okruh a otevřít cestu… O to se postaráme my dva, jako první z jejích sluhů.”

Varkangar polkl, slina mu prošla vyschlým hrdlem jako po rašpli. “Odkdy zrovna ty chceš být něčím sluhou?”

“Sluhou? Kdo tady mluvil o sluzích? Řekl jsem přece, že se staneme jejími společníky. Umožníme jí plný rozkvět, využití všeho, co jsme jí poskytli, a nakonec jí darujeme svá vědomí. Vezme si je od nás jako odměnu za to, co…”

“A žes jí daroval malou pozornost od Laiďanů, to nestačí?”

“Kdo jsou Laiďané? Jakživ jsem o nich neslyšel…”

“Ále, národ pitomců, co věří ve svobodnou vůli, stejně jako teďka ty. A jejich myšlenky zatím…”

“Příteli drahý, ty ses pomátl. My přece nemáme žádnou vůli, žádné myšlenky, nikdo nemá. Jsme součástí Hluboké Mysli, nikdy jsme nebyli ničím jiným.”

Varkangar vydechl. Kdepak, tohle je neprůrazné. Ale jsou tu i jiné věci, takové, které tomu bláznovi snad budou stát za to. “A co tvoje nadřazená rasa, tu jim taky strčíš do chřtánu? Tvrdost Alkanců, paměť Rhionců, vkus Targařanů? Kdo potřebuje nějakou svinskou Mysl, hlubokou nebo čertvíjakou? To, co říši opravdu pozdvihne, to máme my!”

Furnolův nadšený výraz ochabl, jako mávnutím proutku se vrátila nahrbená figurka s pokleslými víčky a pootevřenými ústy. “Nemohla by být nadřazená, bratře. A už vůbec ne dokonalá. Oddělená vědomí vždycky budou plná vnitřních svárů. Nechají se od nich zmrzačit a pak je budou přenášet ven, vždycky se budou kvůli něčemu rvát. A vždycky bude někdo prohrávat.”

“Takže radši dovolíš, aby tu vládl hnus, co nežije vůbec?”

“Neměl bys ji vidět takhle, příteli drahý, jen tím narušíš její velikost. Je moudrá, mnohem moudřejší než my. A pokud se nám její počínání v některých směrech nelíbí, znamená to jen tolik, že…”

“Moudrá? Lekaní prd moudrá! Já ti povím, co je - je akorát pořádně silná, možná silnější než ty, to je celé! A ta tvoje proklínaná chytrost, prohnanost a štěstí, všecky ty věci, cos dostal od Kreida Všemohoucího úplně zadarmo, najednou nestačí! Už to není jen lusknout prstem a všem nepřátelům hlavy dolů! Už to není zatáhnout tady, šťouchnout támhle a celý svět se posadí na zadek! Teď bys musel opravdu bojovat a vědět, že můžeš i prohrát! Že porážka ti dýchá za krk a kdybys z toho nakonec přece jenom vyšel se zdravou kůží, budeš se plazit, potit krev a zvratky, lízat rány a hlavně si budeš po čertech vážit toho, žes stál na té lepší straně! Ne, z tebe vážně nikdy Alkanec nebude! Možná můžeš Alkanu vládnout, ale nikomu ze svých poddaných nebudeš sahat ani po kotníky, ty jedna vyzobaná babo!”

Záplava kleteb nepřišla, žádný blesk ho nespálil na popel, něco takového nakonec v téhle chvíli ani neočekával. Nepřišlo však ani pohrdání, výsměch tomu, co právě pustil z úst. Namísto toho se ve Furnolových očích poprvé od chvíle, co se poznali, a snad vůbec poprvé v životě toho zablešeného červa objevilo cosi opravdového. Cosi, s čím se dalo hovořit, cosi, co neodráželo každé slovo tak, jak pevnostní štít odrážel nepřátelské střely.

“Tak už rozumíš, proč si tě tak vážím, mizero?” Černá tvář se roztáhla do úsměvu. “Bojuj. Svěřuji ti vše, co jsem tu vybudoval, chop se toho a sveď ještě jednu bitvu - budu ti fandit, dokud mi zůstane jen špetka vědomí. Ale radím ti dobře, mysli i na to, co přijde potom. Jinak tě čeká ošklivý konec, moc ošklivý…”

Magické tělo se rozplynulo v oblaku bělavé záře, ta se na okamžik protáhla směrem k houfujícím se hřbitovním světům jako varovně natažený prst, naposledy blikla a zmizela.

Ochranná bariéra se skaliskem, hradem a zoufale osamělým Alkancem hned vzápětí, aniž by kdokoli viditelný vydal pokyn, vyplula za ní…

X

‘Tak, a máme je tu.’ Slova bezhlesně prolétla malým kruhovým sálem v podkroví nejvyšší budovy melganionské metropole, nezachytitelná pro zvědy a slídily, ať už by naslouchali prostým uchem či s pomocí kouzel. Jen skupinka nehmotných bytostí uzavřená do vysokých světélkujících válců je dokázala zaslechnout, nerušená ničím ze světa prostých smrtelníků. ‘Budeme čekat na všechny?’

‘To bych raději nedoporučoval.’ Ten, jenž se kdysi, když ještě býval tvorem z masa a kostí, jmenoval Hyr a pocházel z Rhione, zavrtěl hlavou, kterou dávno neměl. Gesto, jež dokázali vnímat opět pouze jeho společníci. ‘Mohlo by to být příliš nebezpečné. Pokud zdroje dostatečně dlouho nevydrží, stane se tenhle boj skutečnou sázkou. Přitom stačí zneškodnit jádro a průnik by měl být zastaven.’

Znovu se zahleděli do míst, kde se právě nyní odehrávalo finále jedné velké hry o osud Thermadonu. Nesledovali ji zrakem ani primitivními magickými dalekohledy, jak by to činily miliardy jejich poddaných, pokud by ovšem tušily, co se vůbec děje. Byli přítomni v myšlenkách, jako by se nacházeli přímo před nimi. Viděli shluk světů formujících se na pozadí rudé sluneční koule, světů, jež by se dávno rozpadly na prach nebo zřítily do ohnivých pecí, kdyby je svou nezměrnou silou neproměnili na nemrtvá stvoření. Světů, jež se svou zvláštní povahou na hranici mezi životem a smrtí před nedlouhým časem posloužily jako prostředek cizímu zlu, temné moci žijící v místech, kde slovo Všehomír a cokoli, co s ním souvisí, zůstává naprosto neznámým pojmem.

‘Jádro už je dostatečně silné,’ ozval se další, ten, který se jako muž jménem Satkluj Yjan narodil na světě Urfaji. ‘A ještě stále netuší, odkud přijde hlavní úder. Vyplatilo se to, maskovat celý protiútok jako zátah na zdroje, nezasvětit ani nejhlubší tajné kruhy… Získali jsme čas, spoustu času a řekl bych, že okamžik k zužitkování příprav právě nadešel…’

‘Selhal první ze zdrojů!’ Ta zpráva prokmitla mezi válci natolik hbitě a nečekaně, že žádný z nich - ovšemže s výjimkou původce - nedokázal hned určit, od koho ji vlastně dostal.

‘Který?’

‘Drynfálec. Furnol.’

‘Dalo se to očekávat. A ten druhý…’

‘Ten druhý… Poslyšte, vím, že je vás tu pět Rhionců a že ten rudokožec zachránil váš svět, měl jsem vás za zaujaté, když jste si ho odhlasovali pro tuhle úlohu - nyní teprve oceňuji, jak moudrá volba to byla. Blahopřeji.’

‘Nebyli jsme jediní, kdo si přál právě jeho… A pokud jde o blahopřání, obávám se, že jsou poněkud předčasná. I on už začíná mít namále.’

‘Pravda. Pospěšme to ukončit.’

‘Ano, pojďme.’

Třpyt válců pohasl, v jediné vteřině u všech kolem dokola celé místnosti. Pokud by sem právě nyní vstoupil vyzvědač, nenalezl by nic než prázdnotu s odleskem melganionské oblohy. A ticho, v němž by vnímal cosi nemístného, ačkoli se v zásadě nijak nelišilo od toho, jaké panovalo v kterémkoli sklepení nebo v písečných pustinách za městem…

X

Hluboko v útrobách hradu se s největší pravděpodobností nezměnilo vůbec nic. Nemrtví vojáci se na kavalcích veselili po snadném vítězství včerejšího dne, snad i vítali přírůstek z řad zabitých nepřátel, jen pojďte dál a odpusťme si, co jsme si, však odteďka jste pro říši stejně odepsaní jako my. Nemrtví dělníci pokračovali v tahání těžkých věder, lopocení s nástroji a údržbě výbavy. Nemrtví důstojníci plánovali další tažení, nemrtví alchymisté zase nová vylepšení při přípravě žlutince. Nemrtví dozorčí práskali knutami a výhrůžkami… Anebo možná nikdo z nich nedělal vůbec nic, všichni nehybně postávali s tupými pohledy někde u zdí, natáhli se na zem jako skutečné mrtvoly - nevyšlo to snad v tuhle chvíli nastejno?

Pokud vůbec Furnol pro svou šílenou válku počítal s nějakými živými tvory, pak docela jistě nebyli v těchhle zdech. Ten jediný, jenž zůstal, a pravděpodobně taky jediný, jaký tu kdy byl, stál nyní na rozhledně a sledoval blížící se záhubu.

Osamocený voják, uvězněný v bublině uprostřed prázdna, s prostředky, jež neovládá - a proti němu nepřítel, o němž ví jen že má po ruce veškerý prostor Všehomíra a možná nejen tohohle jednoho. Vynikající poměr sil. Snad se božstva konečně chtějí vysmát jeho pýše, ztrestat opovážlivost, s jakou dosud věřil, že pevná paže a bystrý rozum překonají cokoli. Ubohý ochránce Thermadonu, copak asi provedeš s tímhle?

Přimhouřil oči, zaťal zuby, rudé líce pevné jako kovadlina. Něco provedu, tím si buďte jisti! Něco… nějak…

První šedavý obláček se objevil přímo před jeho očima, rychle se vytvaroval do podoby drobného chlupatého Rhionce v honosném mágském rouchu a přesunul se do středu místnosti. Přesněji někam na půl cesty mezi střed a okraj, tak, aby zapadl do kruhu více než tuctu svých přátel.

“Rada kouzelníků! Osobně…” Osamělý válečník vydechl úžasem a úctou, tak trochu proti své vůli. Mohl na ně být jakkoli rozhněvaný, necítit pokoru tváří v tvář jejich síle a moudrosti však jednoduše nešlo - což platilo dvojnásob, pokud znamenali poslední naději na jeho záchranu. “Čemu vděčím za tu čest?”

“Potřebujeme tě, Varkangare.” Nepřekvapilo ho, že znají jeho jméno, koneckonců, byli to takoví poloviční Kreidové. “A jak se zdá, ty nás také.”

“To teda rozhodně.” Zdá se mu to, nebo se tmavá masa vyplňující už téměř celý výhled opravdu přestala přibližovat? Nu, tady tihle jsou tu, aby s ní bojovali, nebo snad ne? “Zvládnete je? Ne že bych vám nevěřil, jasně…”

“Hřbitovní světy se dávno měly nahradit.” Nepostřehl, kterému z nich ta slova vyšla z úst, jako by hovořil prázdný střed kruhu, jenž utvořili. Možná na tom bylo i něco pravdy. Ty strnulé napodobeniny těl tu beztak stály jen pro usnadnění kontaktu s ním.

“Nahradit? Řekl bych spíš zrušit, tradice netradice,” ozval se další hlas, téměř k nerozeznání podobný prvnímu. “Koloběh přírody je svatá věc, i darebák, i žebrák má právo vrátit své tělo, kam patří. Je hloupost, hloupost a rouhání pohazovat je zbůhdarma po mrtvých světech.”

“Tím spíš po nemrtvých…”

Válečníkovi přeběhl mráz po zádech. Nemrtvé světy… Možná si ten trapný stavitel impérií měl víc všímat maličkostí. Třeba uschlé trávy, co rve náhodným kolemjdoucím ruce od těl…

“Dobrá…” Jejich pozornost se obrátila k němu - takže co teď říct? Pánové, sloužil jsem u thermadonských bezpečnostních složek, u samozvaných masově vraždících ochránců říše i u šílence, co ji chtěl zničit, opanovat a předělat - a dospěl jsem k názoru, že to první se nejvíc blíží tomu, čemu bych se rád nadále věnoval?

Tak jo. Možná právě něco takového - v poněkud zdvořilejší podobě - bude to nejlepší.

“Vážím si toho, že právě vy stojíte o mou pomoc. I když si neumím představit, čím vám mohu být užitečný. Budu pucovat knihy se zaklínadly, podávat kouzelné hůlky… Rád bych v melganionských službách očistil svoje jméno, jestli mi rozumíte.”

“O to se postaráme, buď bez obav. Po tobě chceme jen abys nás doprovázel v tomhle závěrečném střetu. A nenechal se přesvědčit k tomu, abys nás zradil.”

Ušklíbl se. Co si o mně myslíte? Já se přece nikdy nedal přesvědčit k žádné zradě. Všecky přišly tak nějak samy a mě se nikdo moc neptal…

Porozuměli beze slov, doufal jen, že ne úplně všemu, co mu právě vířilo hlavou. Jedna po druhé se nehybně stojící postavy měnily zpět na bělavé obláčky, rozplývaly se v zatuchlém vzduchu věže - a jen několik okamžiků poté, co zmizela poslední, válečníkův pohled náhle ztratil jiskru a urostlé rudé tělo se zhroutilo k podlaze. Dýchalo, srdce mu bilo, v jeho žilách dál proudila krev - přesto by se každý, kdo by se pokoušel muže vzkřísit, setkal s neúspěchem.

Naštěstí to bylo poslední, co by kohokoli ve zdech prázdnotou plující pevnosti zajímalo…

X

Bylo to horší než přechod z živého těla do magické substance, mnohem horší. Tehdy na Drynfalu ho také zachvacovala panika, jistě, měl dojem, jako by už zemřel. Scházel mu tlukot srdce, šum krve v uších, scházela mu bolest, když udeřil do stěny. Přišlo mu zrůdné, že najednou může místo prstů mít špici, ostří nebo třeba svazeček žerdí s vlaječkami na koncích… Tentokrát se mu však nikdo nepokoušel vytvořit iluzi známého, aby upokojil jeho smysly. Nebyly tu vůbec žádné ruce, nohy, prsty, ani jejich napodobeniny, nebyly tu oči, nebyla tu ústa, aby vykřikla…

Nebylo tu vůbec nic, jen tma. Vlastně ani ta ne, i tma byla jen šalbou, náhražkou za dokonalou nicotu, podobně jako při styku se soksomonským monstrem. Možná jsem pořád s Rengy na Soksomonu, napadlo ho, možná už nás to pohltilo docela, možná Rrablym nakonec nevyhrál a všecko, co se od té doby událo, bylo jen pokračováním toho klamu. Dlouhé dny, týdny a měsíce vtěsnané do několika chvil… Anebo nad tou věcí možná ztratil vládu Furnol, skoncovala s jeho pyšnými sny na hliněných nohou…

Pak se nicota vytratila, nahradil ji obraz hvězdné oblohy, dostatečně věrný, aby si ho v první vteřině málem spletl se skutečností. Úleva ovšem nepřišla, právě naopak.

Nebyl to Thermadon, jak jej znal. Byl to Thermadon, jenž měl přijít, nebo spíš to, co jej mělo vystřídat. Hvězdy poblikávaly jen po jedné straně výhledu, tu druhou vyplňovala tmavá neforemná hrouda velká jako tisíc světů, koneckonců právě z nich se zrodila. Už do ní pevně prorostlo i poslední hromadné pohřebiště, tiše plula prázdným prostorem za svými cíli a to, co z ní vyzařovalo, ta neskutečná směsice hrůzy a cizorodosti, by mu docela jistě obrátila žaludek naruby, pokud by v téhle chvíli nějaký žaludek měl.

Neboj se, hlupáčku. Žil jsi příliš nízkým životem, než abys hned ocenil lásku Hluboké Mysli. To chce čas, víru a trpělivost, ono se to poddá. Jen žádný strach a pojď.

Scéna se změnila - a i když neměl ústa, hlasivky ani plíce, zaplavil ho dojem, že teď už potichu zůstat nedokáže. Vznášel se nad rozlehlým alkanským velkoměstem, možná to byl Bragong, v němž kdysi žil, rval se po ulicích a zápasil před publikem, možná úplně jiné. Nemohl to dost dobře posoudit, spatřil z nich za své šílené mládí pramálo a většinou se jedno od druhého nijak zvlášť nelišila. Těžké kvádrové domy bez oken a dveří, mohutné arény s barevnými praporci, sešeřelé dlážděné ulice a na nich…

Kdepak, žádné krvavé skvrny a zbytky rozřezaných těl, žádné bitky a honičky, žádné skrývané napětí před novými útoky. Ne že by se mezi stavbami nikdo nepohyboval, tohle však byl netečný krok tvorů, kteří neměli chuť se bít a nedokázali umírat. Ne že by jejich těla nebyla poseta ranami, tyhle však nepocházely ze rvaček o život a o občanské výhody…

Ani muži s helmicemi Stráží Života nepůsobili o nic bděleji. Nehodnotili ostražitým zrakem svěřené rajóny, nedohlíželi, aby se madugové bez pánů příliš nebránili, když se je rozhodne obrat, zabít nebo zmučit uznaný občan… Otřásl se hnusem a lítostí, jak to nikdy dřív, když se pohyboval těmihle místy živoucí a zranitelný, nedokázal…

Vidíš? Ještě nesplynuli s Hlubokou Myslí, ale už ji přijali, už vstoupili do jejích služeb - a všichni ti závidí. Tys byl první, první z jejich lidu, výjimečný, nezapomenutelný. Užij si své slávy, zasloužíš si ji.

Vzhlédl k obloze, ovšem, daleko za kotoučem alkanského měsíce už se rýsoval nepravidelný béžový ovál, těleso z tisíce světů, jež se staly jedním. Najednou se už vůbec nezdálo tak hrozivé. A vidět Alkan takhle, to mělo něco do sebe. Jo, přesně tohle si zasloužíte, bando jedna, vždycky jsem věděl, že nějak takhle skončíte, hezky se na vás kouká… Jestlipak jste se vůbec zmohli na odpor, než jste se nechali proměnit v živé mrtvoly, vy čistá raso? Jestlipak jste aspoň jediný den vydrželi bojovat?

Ale ano, určitě jste bojovali… bojujete… budete bojovat…

My všichni budeme bojovat!

Odehnal tu šílenou vizi, počkal, až se roztříští na hromadu střepů a uletí někam do stoky. Ne, tohle si nezasloužíte dokonce ani vy a taky se vám toho nedostane, dokud do toho obrana říše má co mluvit!

Ve sledu rychlejším než závodní spřežení se kolem něj prohnaly záběry dalších thermadonských světů, těch, které mu přirostly k srdci, i těch, kde narazil na své nejhorší protivníky. Všechny proměněné v hnízdiště nemrtvých, s hromadami sutin, oblaky zápachu a bradavičnatým zjevením visícím stále na tomtéž místě oblohy jako jediná reálná věc mezi přeludy. Zasmál se - ovšemže jsou to přeludy, co jiného? A zůstanou jimi, aspoň v našem Všehomíru!

Výjev se znovu posunul, tentokrát muselo jít o zítřky trochu vzdálenější, už podle té neskutečné zatuchlosti, jež naplnila všechna místa říše, ať už na nich někdo žil nebo ne. I čerň mezi hvězdami jako by vybledla a zešedivěla, i teplota jako by poklesla navzdory hvězdopravcům a mágům zapřísahajícím se, že už nemůže být nižší, než je.

Ostatně, kde zůstal konec mágům a hvězdopravcům, třeba i nemrtvým? Byli pryč, stejně jako Držitelé a šlechtici a válečníci a zbrojíři a sedláci a řemeslníci a žebráci, byli pryč i s koulemi, na nichž žili, a s těmi, jež pozorovali. Prázdnotou plující útvar právě pohlcoval další svět, modré oceány s hnědavě zelenými pevninami ztrácely lesk, barvu i pevný tvar, na pozadí hvězdného nebe pomalu umíraly, stávaly se součástí toho…

Ovšem, hvězdné nebe - copak se to s ním stalo? Nějak nám prořídlo… Takhle vypadá na světech, které prošly epochou technomagie a odnesly si z ní oblohu navždy zaneřáděnou zplodinami - jenže tohle je volný prostor, hvězd by tu mělo být víc než žmolenky na posvícenském koláči…

Alkan, tvoje rodiště, už tam je. Je tam i Rhione, jenž jsi před časem zachránil od záhuby - a brzy tam bude i Melganion. Cesta pro Hlubokou Mysl se otevře…

Všecko je zmařeno, všecko, za co bojoval, leží v troskách, porobeno cizí silou. Snad alespoň to bude moudrá síla, snad bude s láskou opatrovat to, co po celý život budoval a chránil. Snad bude odvážným, velkorysým, osvíceným správcem. Pánem hodným úcty. Jistěže bude - a on ji bude ctít, svěří se do jejích služeb, poskytne jí, co si zaslouží a…

Ty pitomče, budeš ji milovat jen proto, abys sám nezešílel! Aby ses nezbláznil z vlastní bezmoci - to chceš?

Ale kdepak, maličký, takhle to přece není - jen podívej.

Další skok - a nebe s bílými tečkami vzdálených sluncí nahradila černočerná melasa. Převalovala se sem a tam v moři prázdnoty, jež se kdysi nazývalo Thermadonem, vyplňovala každičký coul, první chapadla už nesměle natahovala k dalším hvězdným ostrovům. K nepředstavitelně vzdáleným cizím impériím, z nichž některá snad mohla být i mocnější, než bývalo thermadonské, až k nim však jednoho dne dorazí, budou všechna stejně bezbranná…

Tak to jsem já, Hluboká Mysl. Přesvědči se, že nikomu neublížím, ani tobě, ani tvé říši. Přesvědči se, že je tu vše, co ti bylo drahé. Nic z toho se neztratilo, jen změnilo do nové podoby, krásnější, účelnější, vznešenější podoby. Čekáme už jen na tebe, tak pojď, nalezni skutečný domov, útočiště mnohem pevnější, než jsi…

Počkej, moje říše? Říkáš moje říše?

Ty morbidní chcípácká mrcho, já nemám žádnou říši! Ta říše na mě plive, zrazuje mě, kam se hnu, nejen teď, ale odjakživa! Zradil mě Kreid, tím, kde a jak mě stvořil. Zradil mě Melganion, zradilo mě Purpurové Žezlo, válečnická škola, kam mě přijali jen aby mě mohli nenávidět pro můj původ. Zradil mě Pilíř Věků, se všemi těmi nevděčnými úkoly, co mi věšeli na krk, aby se zbavili nepohodlné vši, kladl jsem jim k nohám jedno vítězství za druhým a tím víc se dusili záští ke mně. Zradili mě Rengové, můj azyl změnili v popraviště. Zradil mě Furnol, i když ses tak moc snažila, abysme se skamarádili a mohla jsi nás spolknout jako jedno sousto. A ty mě taky zradíš, netvař se, že ne! Nemám žádnou říši, mám jenom sám sebe a to, co jsem si určil jako vlastní pravidla hry - a pokud jde o tebe…

Ty chcípneš, protože to chci - a dost řečí!!!

Jako by vrazil meč do mistrovsky vymalovaného plátna, obrazu nestvůr, co nejsou ničím víc než dovedně nanesenými malířskými barvami. Malba se roztrhla, obří štěrbina se šířila zdánlivě nenapadnutelnou strukturou a v jejích stopách se jako očistný oheň řítila spojená moc bojující Rady kouzelníků.

Pochopil, že říše, jež není a nikdy nebyla jeho, je opět pro jednou zachráněna…

X

Směsice modrých a zelených bodů kroužila okolo stěn místnosti - tedy přesněji kolem jediné kulovité stěny, tesané hluboko v kamenném melganionském podloží. Jako hejna hmyzu, ve zdánlivě chaotických křivkách protínala prostor a střídala směry, jen samému středu, kde na kruhové podlážce volně se vznášející ve vzduchu spočíval stůl s židlí, se vyhýbala. Potom se náhle několik teček vlevo nahoře rozzářilo o něco jasněji, změnilo barvu na sytě rudou a slétlo právě ke stolní desce, kde tiše a bez protestů zmizelo.

Cordysco se spokojeně usmál. Ne, šalbet není hra pro každého, většina prostých lidí vlastně ani pořádně nepochopí jeho pravidla. Leckdo by o to stál, i jeho samého každou chvíli někdo otravuje, když po službě zamíří do některé z heren na povrchu - obvykle podobné pitomečky odvede do nálevny o dvě nároží dál, zaplatí jim pár korbelů něčeho ostřejšího a stráví s nimi dost nudný večer, než se mu podaří je přesvědčit, aby se raději šli věnovat něčemu jinému, snadnějšímu. Občas je potřeba s někým zvlášť chtivým a zvlášť vlezlým probrat hrstku praktických ukázek, aby po chvíli marných snah pochopili, co on ví odjakživa. Šalbet není hra, šalbet je umění - a každé umění je vyhrazeno jen vyvoleným.

Pro ty, kdo se rozhodnou spojit život s tajnými jednotkami, by ovšem měl být povinný.

On sám tu tedy nesloužil dlouho a věcí, do nichž ho prozatím zasvětili, bylo pomálu. Jeho jediný úkol v zásadě spočíval v tom, vysedávat zde, v dobře chráněné buňce hluboko pod povrchem, přijímat vyslance vracející se z misí a po základním pověření je odesílat na patřičná místa k nadřízeným. A krátit si dlouhé hodiny samoty, jak umí - například šalbetem.

Další skupinka modrých světel se na jeho pokyn vyrovnala do pevné linie, zčervenala a odporoučela se. Pro dnešek moc času nezbývá, za chvíli se objeví první chlapi ze zátahu proti Furnolovi - jojo, pěkně jsme mu nakopali zadek, jen co je pravda. Škoda, že jsem u toho nemohl být, když ho melganionské šiky rozsekaly na hadry i s jeho poskoky a s celým tím ohavným doupětem. Ale co, voják má místo tam, kde ho armáda potřebuje, a jednou se i já zúčastním všech těch vzrušujících dobrodružství… Ehm, dvě červené řady by se snad ještě daly stihnout, než to vypukne. Možná i jedna žlutá…

Právě dosazoval jeden z posledních trojbodů do tuplované křížové linie, když se vlevo dole začala zhmotňovat postava, společně s malou šedavou platformou, na níž měla stát. Ale hrome, ještě ne! Parchanti…

Letmo si příchozího prohlédl; trochu ho při tom pohledu zamrazilo, aniž by ho napadlo, co se mu na tom vysokém chlapíkovi rudém jako čerstvě dokončená čára vlastně nezdá. Koneckonců, pokud vůbec existovalo něco jako typický vzhled tajného vyslance, on mu odpovídal dokonale… No nic, tak pojď, člověče, nemám tu jenom tebe.

“Jméno, zařazení, očekávaný čas příchodu?”

“Válečník Varkangar hlásí úspěšné splnění zvláštního úkolu, pane.” Z mužových slov zazníval podtón výsměchu, tak slabý, až Cordysco zaváhal, jestli za tím není jen zbytek jeho vlastní nevůle z nenadálého vyrušení. “Žádám neprodlenou dopravu k někomu, kdo je podřízen přímo Radě kouzelníků za účelem předání podrobnějšího obeznámení s výsledky.”

“K někomu? Snad znáte číslo a krycí jméno svého nadřízeného, ne? Poslyšte, co vy jste vlastně zač? Ať koukám, jak koukám, nemám tady žádného - jak jste to říkal? - žádného Var…”

A hrome!

Ochranný štít okolo buňky byl posílen na nejvyšší možnou hodnotu ještě dřív, než si Cordysco stačil v duchu vynadat za svou krátkozrakost. Šalbet nešalbet, propást vstupenku na lepší místo, nerozpoznat jednoho z nejhledanějších zrádců říše, to je tedy vážně ostuda, jakou svět neviděl! Blyštivý věnec odpalovače ochromujících kouzel ze vynořil ze stropu jako ohnivá diadéma, několik dalších už čekalo ve skalních stínech pod ním na svůj okamžik.

“Nevím ještě, co jste si od tohohle sliboval, Rengu Varkangare, každopádně mám dojem, že jste si tentokrát věřil přespříliš.” Vychutnával si každé z těch slůvek na jazyku jako kapku sladkého nektaru. To je teda síla! Hoši z našeho útvaru skoncovali s jedním zrádcem - a bezejmenný kancelista Cordysco se ještě toho samého dne stane mužem, jenž polapil druhého. “Radím vám rovnou, ani se nepokoušejte mě zabít. Jednak by se vám to nejspíš nepodařilo, tady jsme dobře připraveni na ptáčky, jako jste vy, a i kdyby, odtud se nikdy sám nedostanete, tak si zbytečně nepřitěžujte.”

Nezdálo se, že by na něj zapůsobil, ale co se nakonec dalo čekat? “Tak, a copak mi uděláte? Popravíte mě dvakrát za sebou? Anebo mi mezi půlky nacpete pálivé šugruly, abych si to umírání víc užil?”

“Nejste daleko od pravdy. Za velezradu v řadách Rengů vedených černým mágem Furnolem vás spravedlivý trest nemine. Ale i poprava se dá provést tisíci způsoby. Věřte mi, známe mnohem horší věci než ty vaše… šugruly.”

“Při Kreidovi, ušetřete mě, já se vám tedy přiznám úplně ke všemu!” Měl dojem, že se rudoch samým veselím každou chvíli zřítí ze své podlážky. “Máte pravdu, úplně ve všem! A taky jsem zavraždil Nejvyššího mága, vytmavil noční nebe a upekl si na rožni všecka vaše mláďata… Počkat, to poslední není zas tak špatný nápad…”

“Naposledy vás varuji! Pokud okamžitě…!”

“Tak dost, ty šašku! Podívej se na tohle!” Červená paže sáhla do záňadří, vylovila cosi zlatavě lesklého, povědomě zlatavě lesklého, svinsky, proklatě, nechutně zlatavě lesklého…

Ne. To ne. Nejvyšší pečeť Rady by nezfalšoval nikdo v celém Thermadonu.

“Omlouvám se.” Měl dojem, jako by vůbec nemluvil on sám, jiskry a mžitky před očima tentokrát ani vzdáleně nepřipomínaly šalbetová světla. “Pochopte, dostal jsem své rozkazy a nikdo mi jaksi neoznámil, že…”

“Ještě toho trochu.” Obr si odplivl a vzápětí vyprskl, když jeden z magických vrhačů pod ním jeho slinu s rozpačitým syknutím odstřelil. “Myslíš snad, že Rada kouzelníků bude o svých strategických plánech vyprávět kdejakému špindírovi? Kde bysme byli? A teď mě fofrem odešli, kam jsem ti říkal, mám důležitější věci na práci než se tady s tebou cukrovat…”

E P I L O G

Varkangar se nechal přenosovým kouzlem vysadit uprostřed chodby jen kousek od zamýšleného cíle. Nějakou chvíli si pohrával s myšlenkou, že požádá o přepravu až na místo, zhmotní se ve vzduchu jako vtělení samotného Kreida nebo spíš nějakého hodně zvrhlého zloboha libujícího si v panickém řevu svých svěřenců, nakonec si však přece jen raději zvolil tenhle způsob. Bude to mít navzdory všemu větší účinek. Alespoň se o tom snažil sám sebe přesvědčit.

Rozhlédl se na obě strany - správně se mu podařilo odhadnout, že takhle brzy po ránu se po většině chodeb téhle části Pilíře Věků nebude skoro nikdo pohybovat - a otočil se k nejbližšímu oknu. Naštěstí měl na výběr hned z několika kousků, jejichž mozaikový povrch měl ve struktuře zabudované prvky z čirého skla. Melganionské nebe s jasnou trávovou zelení a vycházejícím sluncem připraveným rozpálit poušť doběla se zdálo jako ne malý, ale pořádně veliký zázrak.

Kolikrát už jsem tuhle zatracenou vyprahlou díru pomáhal tahat z malérů?

Ovšemže v tom bylo ještě něco jiného, tady, tváří v tvář tomuhle výhledu, už by bylo směšné pochybovat. Alkanci hrdí na svou kulturu by to nejspíš nazvali úctou k pevnému zázemí, k útočišti pro nejlepší podmínky k osobnímu vzestupu. A pro příslušníky některých jiných ras by to jednoduše byla otázka sentimentu. Vůně ztracených míst, která tak dlouho měli jen ve vzpomínkách, bez naděje, že je kdy znovu uvidí - a pokud ano, pak rozhodně nebudou mít nejmenší důvod se z toho radovat.

On nebyl ani pravověrný Alkanec, ani nepatřil k jinému národu, pro něj oba důvody existovaly jen napůl, letmo, trošičku - takže vlastně vůbec. Zato měl své vlastní a po všem, čím prošel, zatraceně potřeboval si je připomenout.

Tady, právě tady a nikde jinde má říše nejlepší základnu pro udržení stability, míru, rovnováhy - navzdory všem chybám, špíně a prožluklosti jen na vládním světě opravdu vědí, co chtějí a co je zapotřebí, a dovedou si to taky prosadit. Bez kompromisů a nouzí vynucených pseudořešení. Ne, ochrana a správa tisíců světů, miliónů pokojných bytostí, to opravdu není práce pro pokoutní živly.

To je všechno, na čem opravdu záleží…

Ale ne teď. Teď, tady, pro tuhle krátkou chvilku záleží i na něm.

Došel ke dveřím, k nimž měl namířeno, a s předstíranými rozpaky zaklepal.

“Co chcete? Nikoho nečekám, jděte si po svých,” zaslechl zevnitř nevrlý hlas. Ovšem, jak jinak. Kdo se nedokáže kouzly přenést až před jeho stůl, ten není pro Salgarinu Waka hoden ani zdvořilého pozdravu.

Zaťukal podruhé, ještě tišeji a váhavěji.

“Řekl jsem snad jasně, že neohlášené návštěvy nepřijímám, a mám práce až nad hlavu.” Z Wakovy místnosti vylétl proud magie dost silný a dost dobře stavěný, aby dokázal na půl dne uspat přinejmenším družstvo tuctových válečníků pořádkových služeb. Vynikající, to je přesně ono! Varkangar natáhl paže a zatímco pravicí bral za kliku, levá odchýlila silou propůjčenou od Rady kouzlo do kouta. Ledabyle, lhostejně, trochu štítivě, jako staré vyschlé lejno zapomenuté uprostřed svátečního koberce.

“A vida, to jste vy?” V očích drobného mága probleskla špatně skrývaná směsice uznání a strachu. “Nevím, co tu ještě pohledáváte, snad vám už sdělili, že nejsem nadále váš představený. Někomu, koho samotná Rada kouzelníků vyznamenala za zásluhy, jistě přidělí lepšího. A já se raději ani nebudu ptát, co za tím vším vězí…”

“Dobře děláte, stejně bych vám nesměl odpovědět.” Varkangar se kysele pousmál. “Slyšel jsem mimochodem, že i vy jste si celkem polepšil. Na někoho, kdo rozprodává své svěřence jako sprosté madugy, rozhodně dost.”

“Bylo to ve vyšším zájmu, alespoň tolik mi bylo dodatečně sděleno… Kdybych to neudělal já, zvolili by na to někoho jiného…”

“Jenže zvolili vás - není to zajímavé?”

“Poslyšte…” Salgarina Wak vyskočil ze židle. Všechno v něm vřelo, nebýt té působivé ukázky na začátku, nejspíš by se jejich setkání už zvrtlo v otevřenou bitku. “O správných způsobech a oddanosti říši mi tu nebude kázat někdo, kdo bez skrupulí pracoval v řadách Rengů a sympatizoval s nimi!”

“Ovšem, ovšem, omlouvám se. Nepřišel jsem nic vyčítat, samozřejmě. Jen poblahopřát a rozloučit se. V dobrém. To, co mám za sebou, mě přesvědčilo, že něco dobrého se dá najít úplně na každém, jen umět správně hledat.”

“No prosím, prosím.” Alkancův bývalý velitel začal pomalu klesat zpět do sedačky, s nezpochybnitelnou dávkou úlevy - tak moc si přál, aby se tahle trapná epizoda obešla bez následků, až zapomněl i na zdravou ostražitost. “Tak tedy děkuji a sbohem, už se konečně…”

V okamžiku, kdy mu výboj z rudých prstů proťal pravé rameno, oddělil paži od trupu a nechal ji odlétnout ke dveřím, nezmohl se nejen na obranu, ale ani na výkřik. Snad v tom sehrálo svou roli, že se rána okamžitě zacelila, dost možná ani nebolela, nezměrný šok ale byl i tak cítit v každičkém kousku toho, co z něj zůstalo vcelku.

Varkangar láskyplně sevřel končetinu mezi prsty a zálibně se pousmál. Ber to s klidem, čaroději, však pro tebe jistě nebude potíž obstarat si novou, nejspíš rovnou i celé nové tělo nádavkem. Lehce se uklonil a stále ještě pootevřenými dveřmi se odporoučel na chodbu.

“Tak tak, na každém se najde něco dobrého.” Maso mělo lehce nahořklou chuť a celkově bylo vyschlé a mdlé, po tak dlouhé době bez podobných radostí však předčilo i nejvybranější lahůdky alkanských hostinců.

Žvýkal právě třetí sousto, když náhle venku za oknem, daleko na jasném odpoledním nebi cosi krátce zablesklo, malá oslňující tečka, blikla a zase zmizela… S bušícím srdcem se vrhl k oknu - nespatřil však nic zvláštního, jen prázdné nebe vládního světa, mlčenlivé, chránící svá tajemství, tak jako odjakživa…

Muselo se mu to jen zdát, jak jinak. I kdyby klan Mygy Tampa nějakým zázrakem přežil klamný zátah na hřbitovním světě, i kdyby zrovna jeho plavidlo patřilo k té hrstce, jíž se podařilo z krvavých jatek uniknout, docela určitě nepoletí sem. Nejenže nesmí, vlastně už ani nemá důvod.

Anebo je snad opravdu možné, aby se tak rozdílné barvy jako zeleň melganionského nebe a zeleň rengského kamene spojily do jediného odstínu, jednolitějšího a pevnějšího než pěst samotného Kreida?

K O N E C