Jack Higgins

OREL VZLÉTL

KNIŽNÍ KLUB

PŘELOŽILI VIKTOR JANIŠ A ZUZANA ŠŤASTNÁ

Copyright © 1991 by Jack Higgins

Copyright českého vydání © Ěurometlia Group. k. s., 1998

Translation © Viktor Janiš, Zuzana Šťastná. 1998

Věnováno mé matce

Henriettě Higgins Bellové

V sobotu šestého listopadu 1943 přesně v jednu hodinu ráno obdržel Reichsführer SS a šéf státní policie Heinrich Himmler tuto jednoduchou zprávu. Orel přistál. Znamenalo to, že v tom okamžiku byla malá jednotka německých parašutistů pod velením podplukovníka Kurta Steinera v bezpečí na anglické půdě a za asistence jedné ze špiček IRA, Liama Devlina, se připravovala k únosu britského premiéra Winstona Churchilla z přímořského venkovského sídla v Norfolku, kde právě trávil poklidný víkend. Na sklonku dne už bylo rozhodnuto. Celá akce skončila naprostým fiaskem – z krvavého střetnutí s americkými rangery ve vesnici Studley Constable vyvázl zdánlivě jediný Devlin. Co se Kurta Steinera týče…

Londýn

Belfast

1975

PRVNÍ KAPITOLA

Nahoře v rohu bohatě zdobené hrobky stál s rozpjatými pažemi anděl smrti. Dobře si tu scénu pamatuji – někdo tam tehdy hrál na varhany a mozaikovými okny se na hřbitov v barevných stužkách linulo světlo. Kostel nebyl nijak starý; stejně jako vysoké domy v okolí byl postaven na vrcholu viktoriánské éry.

Náměstí svatého Martina. Kdysi to byla dobrá adresa, teď s léty se to tu v Belsize Parku změnilo v zapomenutý a dost málo udržovaný kout. Pořád ještě tu ale bylo příjemně a klidno, prostě čtvrť, kde se žena nemusí bát vyjít o půlnoci sama ven a kde si každý hledí svého.

Byt v čísle třináct byl v přízemí. Můj manažer ho pro mě najal od svého bratrance, který na šest měsíců odjel do New Yorku. Apartmá bylo staromódní, pohodlné a plně mi vyhovovalo. Měl jsem zhruba do dvou třetin rozepsaný nový román a dost často jsem přitom potřeboval zajít do čítárny Britského muzea.

Onoho listopadového večera, kdy to všechno začalo, hustě pršelo. Krátce po šesté jsem prošel železnými vraty a pustil se cestičkou skrz les gotických náhrobků a hřbitovních kamenů. Měl jsem deštník, ale přesto jsem byl na ramenou celý promočený. Ne že by mi to vadilo, déšť jsem měl vždycky rád, stejně jako noční město, mokré ulice ubíhající zimou do tmy a onen zvláštní pocit svobody, který to všechno člověku dává. Navíc mi ten den šla práce od ruky a konec se už začínal rýsovat.

Blížil jsem se k andělu smrti. Světlo z kostela na něj dopadalo jenom matně, u bronzových dveří hrobky stáli věrně dva mramoroví strážci, zkrátka všechno bylo jako obvykle, až na to, že jsem naprosto jasně rozeznával ještě jednu postavu a ta teď vykročila ze tmy směrem ke mně.

V první chvíli jsem se opravdu lekl, ale na světle se ukázalo, že je to mladá, dost drobná žena v černém baretu a promočeném plášti. V ruce držela kufřík. Obličej měla bledý, oči tmavé a tak trochu ustrašené.

„Pan Higgins? Vy jste Jack Higgins, ne?“

Byla to Američanka, přinejmenším to bylo jasné hned. Zhluboka jsem se nadechl, abych se uklidnil. „Správně. Co pro vás mohu udělat?“

„Musím s vámi mluvit, pane Higginsi. Víte o nějakém místě, kam bychom mohli zajít?“

Byl jsem na rozpacích, ze všech možných a zřejmých důvodů se mi nechtělo se do ničeho zaplést, ale bylo na ní něco opravdu zvláštního. Něco, čemu se nedalo odporovat.

„Bydlím hned na druhé straně náměstí,“ řekl jsem.

„Já vím,“ odpověděla. Stále ještě jsem váhal, a tak dodala: „Nebudete litovat, věřte mi. Mám pro vás velice důležité informace.“

„Ohledně čeho?“ zeptal jsem se pochybovačně.

„O tom, co se tehdy opravdu stalo ve Studley Constable. Spousty věcí, o kterých nemáte ponětí.“

To stačilo. Vzal jsem ji za ruku. „Tak dobrá, schováme se před tím příšerným deštěm, než mi tu nastydnete. Doma mi pak pěkně vysvětlíte, jak tomu mám ksakru rozumět.“

Dům se uvnitř za ta léta skoro vůbec nezměnil, rozhodně ne v mém bytě. Jeho nájemník zůstal při pozdně viktoriánském zařízení – spousta mahagonového nábytku, v arkýřovém okně červené sametové závěsy a na stěnách jakési zlatozelené čínské tapety, na nichž se to hemžilo ptáky. Nepočítáme-li ústřední topení, jediným ústupkem modernímu životnímu stylu byl falešný plynový krb, ve kterém za nerezovým ocelovým rámem vesele plápolala polena.

„Hezké,“ poznamenala a obrátila se ke mně. Byla ještě menší, než mi připadala prve. Neohrabaně mi podala pravou ruku, ve druhé stále ještě svírala kufřík. „Cohenová,“ představila se. „Ruth Cohenová.“

„Dejte mi ten kabát. Pověsím vám ho k topení.“

„Díky.“

Marně se snažila si jednou rukou rozepnout pásek, Zasmál jsem se a vzal jí kufřík.

„Dovolíte?“ Položil jsem ho na stůl a všiml si, že na štítku jsou černě vyleptané její iniciály. S tím rozdílem, že před nimi stálo PhDr.

„Doktorka?“ zeptal jsem se.

Snažila se zbavit kabátu a přitom se pousmála. „Harvard, moderní dějiny.“

„Hm, to je zajímavé. Udělám vám čaj, nebo byste radši kávu?“

Znovu se usmála. „Po šestiměsíčním postgraduálu v Londýně mám rozhodně chuť spíš na čaj, pane Higginsi.“

Šel jsem do kuchyně dát vařit vodu a připravit podnos. Pak jsem s cigaretou v ústech čekal, a když jsem se otočil, uviděl jsem, že stojí se založenýma rukama ve dveřích.

„Vaše doktorská práce,“ nadhodil jsem. „Jaké měla téma?“

„Některé aspekty Třetí říše za druhé světové války.“

„Zajímavé. Cohenová – vy jste Židovka?“ Otočil jsem se a věnoval se čaji.

„Můj otec byl německý Žid. Přežil Osvětim a dostal se do Států, ale zemřel, když mi byl jeden rok.“

Nezmohl jsem se na nic víc než na obvyklou neohrabanou reakci.

„To je mi líto.“

Chvíli se na mě nepřítomně dívala, pak se obrátila a vrátila se do obývacího pokoje. Šel jsem za ní s podnosem, položil ho na konferenční stolek u krbu a pak jsem se uvelebil naproti ní do ušáku.

„Proto ten zájem o Třetí říši,“ navázal jsem a nalil čaj.

Zamračila se a přijala ode mě šálek. „Jsem jen historička. Nemám zájem ohřívat si vlastní polívčičku. Vůbec nejvíc mě zajímá Abwehr, německá vojenská rozvědka. Proč byli tak dobří a zároveň dokázali udělat tolik kopanců.“

„Admirál Wilhelm Canaris a jeho roztomilá suita?“ Pokrčil jsem rameny. „Řekl bych, že nikdy stoprocentně nevěřil v to, co dělá, ale jelikož ho SS v dubnu čtyřicet pět oběsili ve Flossenburgu, už se to nedovíme.“

„A právě tady se dostáváme k vám. A k vaší knize Orel přistál.“

„To je román, slečno Cohenová,“ odtušil jsem. „Pouhá spekulace.“

„Z níž padesát procent tvoří historicky doložená fakta. Sám se na to na začátku odvoláváte.“

Naklonila se ke mně, ruce na kolenou zaťaté v pěst. Vypadala skoro divoce. „Dobrá, tak mí už laskavě sdělte, kam míříte,“ požádal jsem ji tiše.

„Pamatujete, jak jste se k celé té věci vůbec dostal?“ pokračovala. „Co vás přimělo začít do toho šťourat?“

„Ovšem,“ odpověděl jsem. „Ten náhrobní kámen Steinerovi a jeho mužům, co vesničané ze Studley Constable zasadili na hřbitově a pak zamaskovali.“

„Pamatujete si, co tam stálo?“

„Hier ruhen Oberstleutnant Kurt Steiner und 13 Deutsche Fallschirmjager gefallen am 6 November 1943.“

„Přesně tak,“ řekla a zopakovala to po mně: „Zde leží podplukovník Kurt Steiner a třináct německých parašutistů padlých v boji 6. listopadu 1943.“

„No a? Co tím chcete naznačit?“

„Třináct plus jeden se rovná čtrnáct, jenže v tom hrobě není čtrnáct lidí. Jen třináct.“

Nevěřícně jsem na ni zíral. „Jak jste na to proboha přišla?“

„Té noci na terase Meltham House Kurt Steiner totiž nezemřel, pane Higginsi.“ Sáhla po kufříku a v mžiku měla v ruce velké hnědé desky. „A tady mám důkaz.“

To rozhodně volalo po skleničce Bushmills. Nalil jsem a netrpělivě se zeptal: „Budete tedy tak velmi laskavá a necháte mě, abych se do toho podíval?“

„Samozřejmě, proto jsem tu, ale nejdřív vám chci něco vysvětlit. Kdokoli se zabývá záležitostmi Abwehru za druhé světové války, neustále naráží na zmínky o SOE, Zvláštní operační výkonné jednotce. Té, co byla zřízena britskou rozvědkou na přímý Churchillův rozkaz v roce 1940, aby koordinovala evropská hnutí odporu.“

„Ať je celá Evropa v plamenech,“ zacitoval jsem. „Tak to řekl.“

„Nechtělo se mi tomu věřit, když jsem zjistila, kolik Američanů pracovalo pro SOE, ještě než jsme vstoupili do války. Myslela jsem, že by se o tom dala napsat kniha. Přijela jsem sem sbírat materiál a v něm se mi stále Častěji začalo objevovat jedno jméno – Munro. Brigádní generál Dougal Munro. Před válkou pracoval jako archeolog v Oxfordu. V SOE stál v čele sekce D. Té, co se jí běžně přezdívalo Oddělení podrazů.“

„Slyšel jsem o něm.“

„Většinu výzkumu jsem dělala ve Státním archívu. Jak víte, jen malé procento materiálů, které se týkají rozvědky, je volně k dispozici. Některé mají pětadvacetiletou lhůtu utajení, jiné padesátiletou…“

„A výjimečně citlivé dokumenty sto let,“ dodal jsem.

„Právě takový tady mám.“ Zvedla desky. „Složka se stoletou lhůtou – týká se Dougala Munra, Liama Devlina, Kurta Steinera a jiných. Pěkně napínavá četba, věřte mi.“

Podala mi ji a já ji nechal neotevřenou ležet na kolenou. „Jak jste se k tomu proboha dostala?“

„Včera jsem si půjčovala nějaké dokumenty o Munrovi a v archívu byl jen jeden mladý knihovník, sám. Asi přestal dávat pozor. Našla jsem tu složku mezi dvěma dalšími, samozřejmě zapečetěnou. Výzkum se musí dělat přímo na místě, ale když jsem ji neměla napsanou na žádance, prostě jsem ji strčila do kufříku.“

„Trestný čin podle zákona o výjimečném stavu,“ informoval jsem ji.

„Já vím. Odpečetila jsem to co nejopatrněji a všechno přečetla. Je to jenom třicetistránkové shrnutí jistých událostí – neuvěřitelných událostí.“

„A pak?“

„Nechala jsem si to zkopírovat.“

„Moderní technologie dokáže divy. Tyhle věci si už dávno umějí zjistit.“

„Vím. Dneska jsem to prostě zase zapečetila a odevzdala.“

„A jak se vám podařilo to vrátit?“ zeptal jsem se.

„Včera jsem si vypůjčila to samé, pak jsem Munrovu složku donesla k pultu a řekla jím, že se stala chyba.“

„A věřili vám?“

„Myslím, že ano. Totiž – proč by mi neměl věřit?“

„Byl to ten samý knihovník?“

„Ne, jeden starší.“

Seděl jsem a přemýšlel. Rozhodně jsem z toho neměl nijak dobrý pocit. „Víte co?“ navrhl jsem nakonec. „Udělejte ještě jednu konvici čaje a já se na to zatím kouknu.“

„Dobrá.“

Zmizela s podnosem ve dveřích. Chvíli jsem váhal, pak jsem otevřel desky a začal číst.

Vůbec jsem nezaregistroval, kdy znovu vešla, tak naprosto jsem byl ponořený do událostí popisovaných ve složce. Když jsem skončil, srovnal jsem papíry a zvedl oči. Znovu seděla proti mně v druhém ušáku a se zvláštně upřeným výrazem mě pozorovala.

„Už rozumím, proč to chtěli odtajnit až za sto let. Nahoře rozhodně nemůžou mít zájem pustit něco takového na veřejnost – ani po tolika letech.“

„To jsem si taky říkala.“

„Můžu si to chvilku nechat?“

Chvíli se rozhodovala, pak přikývla. „Do zítřka, jestli chcete. Večer letím zpátky do Států, s Pan Am.“

„To jste se rozhodla tak narychlo?“

Přinesla si kabát. „Ano, máte pravdu. Myslím, že raději chvíli zůstanu ve vlastní zemi.“

„Bojíte se?“ zeptal jsem se.

„Možná že jsem přecitlivělá, ale bojím. Stavím se pro to zítra odpoledne. Hodí se vám to ve tři, při cestě na Heathrow?“

„Dobře.“ Položil jsem desky na konferenční stolek.

Když jsem ji vyprovázel, hodiny na krbu odbíjely půl osmé. Otevřel jsem a chvíli s ní stál v prudkém dešti.

„Samozřejmě, je tu někdo, kdo by nám mohl všechno potvrdit,“ řekla. „Liam Devlin. Ve své knížce se zmiňujete, že je stále naživu a u IRA.“

„Alespoň co jsem naposledy slyšel,“ odpověděl jsem. „Teď už mu bude sedmašedesát, ale vsadím se, že se má pořád k světu.“

„Tak dobrá.“ Znovu se usmála. „Na shledanou zítra odpoledne.“ Seběhla po schodech do deště a zmizela v podvečerní mlze na rohu ulice.

Seděl jsem před krbem a znovu dvakrát po sobě pročítal složku. Pak jsem šel do kuchyně udělat si ještě trochu čaje a kuřecí sendvič a u stolu při jídle jsem nad vším přemýšlel.

Jo to zvláštní, jak takovéhle naprosto nečekané události dokážou člověku změnit život. Už jednou se mi to stalo s tím tajným náhrobkem Steinerovi a jeho skupině na hřbitově ve Studley Constable. Sbíral jsem materiál na článek pro historický časopis a namísto toho jsem narazil na něco, co jsem vůbec nečekal, co změnilo běh celého mého života. Napsal jsem knihu, která prošla celým světem, od New Yorku po Moskvu, a udělala ze mě boháče. A teď tohle – Ruth Cohenová a ten ukradený dokument. Znovu se mě zmocnilo známé vzrušení.

Potřeboval jsem se uklidnit. Získat odstup. Vlezl jsem do sprchy a dal si trochu načas, pak jsem se oholil a znovu oblékl. Bylo teprve půl deváté a vypadalo to, že tu noc rozhodně nepůjdu spát brzy, jestli vůbec.

Další whisky jsem si už nenalil, protože jsem potřeboval mít čistou hlavu. Uvařil jsem si ještě jeden čaj, znovu se usadil před krbem a s cigaretou v ústech jsem se začal znovu probírat v deskách.

Ze zasněné nálady mě vyburcoval zvonek. Mrkl jsem na hodiny. Bylo těsně před devátou. Zvonek se ozval znovu a ještě naléhavěji, a tak jsem zastrčil papíry do složky, odložil je na konferenční stolek a zamířil do haly. Napadlo mě, že by to znovu mohla být Ruth Cohenová, ale to jsem se šeredně mýlil. Když jsem otevřel, ve dveřích stál mladý policista v lesknoucím se nepromokavém plášti.

„Pan Higgins?“ Podíval se na papír v levé ruce. „Jack Higgins?“

Je zvláštní, s jakou jistotou člověk vycítí špatné zprávy ještě dřív, než někdo stačí cokoli říct. „Ano,“ potvrdil jsem.

Vešel do předsíně. „Nerad vás ruším, pane, ale musím provést šetření ve věci jisté Ruth Cohenové. Nejste náhodou její přítel?“

„Ne tak docela. Stalo se jí něco?“

„Ta mladá dáma je bohužel mrtvá. Před hodinou ji porazilo auto, vzadu za Britským muzeem. Řidič ujel.“

„Ježíši Kriste,“ vydechl jsem.

„A u vás jsme proto, že jsme jí v kabelce našli vaši vizitku.“

Bylo tak těžké tomu uvěřit. Ještě před chvílí stála u dveří přesně na stejném místě jako teď on. Policistovi nemohlo být víc než jednadvacet, dvaadvacet, ještě dost mladý na to, aby s lidmi soucítil. Vzal mě za paži. „Jste v pořádku, pane?“

„Jenom šokovaný, to je všechno.“ Zhluboka jsem se nadechl. „Co ode mě potřebujete?“

„Zjistili jsme, že ta slečna postgraduálně studovala na Londýnské univerzitě. Volali jsme k ní na ubytovnu, ale je víkend, nikdo tam nebyl. Jde nám o identifikaci těla – kvůli vyšetřování.“

„A to chcete ode mě?“

„Kdybyste byl tak laskav. Je to odtud kousek. Leží v kensingtonské márnici.“

Musel jsem se ještě jednou nadechnout. „Tak dobře. Doběhnu si pro kabát.“

Márnice, ponurá budova v postranní uličce, vypadala spíš jako sklad. V hale u vchodu měl službu vrátný v uniformě a u okna stál malý, snědý mužík kolem padesátky. Měl na sobě kabát a plstěný klobouk a s cigaretou v koutku úst pozoroval, jak venku leje.

Obrátil se ke mně, ruce v kapsách. „Pan Higgins?“

„Ano,“ odpověděl jsem.

Nenamáhal se s podáním ruky. Zakašlal a popel z cigarety mu přistál na klopě kabátu. „Detektiv superintendant Fox. Je to opravdu smutný případ, pane.“

„Ano,“ přitakal jsem.

„Ta slečna Ruth Cohenová, to byla vaše přítelkyně?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Viděl jsem ji dnes poprvé, několik hodin před tím, než se to stalo.“

„Měla v kabelce vaši navštívenku.“ Než jsem mu to mohl vysvětlit, uzavřel náš rozhovor: „Tak pojďte, ať už to máme za sebou. Tudy prosím.“

Zavedli mě do bíle vykachlíčkované místnosti osvětlené zářivkami. Za sebou v řadě stálo několik operačních stolů. Tělo, přikryté bílou voskovanou plachtou, leželo na posledním z nich. Ruth Cohenová vypadala vážně a klidně, oči měla zavřené, ale na hlavě prosakovala krev.

„Můžete prosím oficiálně identifikovat zesnulou jakožto slečnu Ruth Cohenovou, pane?“ zeptal se policista.

Přikývl jsem. „Ano, je to ona,“ a policista přetáhl plachtu zpátky přes obličej.

Když jsem se otočil, Fox seděl v rohu na hraně operačního stolu a zapaloval si další cigaretu. „Jak už jsem řekl, našli jsme jí v kabelce vaši navštívenku.“

Tehdy jako by mi v hlavě něco cvaklo a já se vrátil do skutečnosti. Úmrtí při autonehodě, pachatel ujel – to byla nepochybně vážná věc, ale odkdy detektiv superintendant vyšetřuje dopravní nehody? A copak na Foxově zachmuřeném obličeji a v tmavých, ostražitých očích nebylo něco zvláštního? Tohle nebyl obyčejný policajt. To smrdělo Zvláštním oddělením.

Už dávno jsem zjistil, že se vyplatí co možná nejvíc se držet pravdy. „Říkala, že je z Bostonu a že pracuje na Londýnské univerzitě,“ řekl jsem. „Studovala tu materiály na knihu.“

„Jakou knihu, víte to?“

Moje podezření se potvrdilo. „Něco o druhé světové válce. Náhodou jsem se tou oblastí taky zaobíral ve svých románech.“

„Hm. Takže od vás chtěla pomoc, radu nebo tak nějak?“

A tehdy jsem zalhal. „Vůbec ne. Ta to nepotřebovala – pokud vím, měla doktorát. Věc se má tak, že jsem napsal jednu dost úspěšnou knihu z té doby, a tak se prostě se mnou chtěla setkat. Myslím, že hned zítra se vracela do Států.“

Na stole vedle něj byl rozložený obsah kabelky, mezi jiným i na první pohled nápadná letenka Pan Am. Zvedl ji. „Vypadá to tak.“

„Můžu už jít?“

„Samozřejmě. Tady konstábl vás odveze domů.“

Vyšli jsme do haly a zastavili se u dveří. Zakašlal a znovu si zapálil. „Zatracenej déšť. Nejspíš dostal smyk. Musela to být nehoda – ale ujíždět neměl. Něco takového se sakra nedělá, nemám pravdu?“

„Dobrou noc, pane superintendante,“ rozloučil jsem se a seběhl po schodech k policejnímu autu.

V předsíni jsem nechal rozsvíceno, a když jsem se vrátil, hned v kabátě jsem si zašel do kuchyně postavit na čaj. Pak jsem šel do obývacího pokoje, nalil si skleničku Bushmills a otočil se ke krbu. A tehdy jsem si toho všiml. Desky, které jsem nechal na stolku, zmizely. V první chvíli jsem byl zmatený, myslel jsem, že jsem se spletl a dal je jinam, ale to byla samozřejmě hloupost.

Postavil jsem sklenici na stůl a zapálil si. Musel jsem si to promyslet. Záhadný detektiv Fox – teď už jsem vůbec nepochyboval, že byl ze Zvláštního oddělení – ta chudinka v márnici… Vzpomněl jsem si na svoje znepokojení, když mi líčila, jak propašovala složku zpátky do archívu. Viděl jsem ji, jak kráčí po chodníku a přechází v dešti onu ulici za Britským muzeem, a pak to auto. Smyk v dešti, říkal Fox. Mohla to být nehoda, ale po té chybějící složce se to nezdálo zrovna pravděpodobné. Což nastolovalo otázku mé další existence na tomto světě.

Bylo na čase na chvíli zmizet, ale kam? A pak jsem si vzpomněl na její slova. Ještě tu byl jeden člověk, který mi mohl potvrdit, co stálo v té složce. Sbalil jsem si věci na přespání, popošel k oknu a vykoukl na ulici škvírou mezi závěsy. Auta parkovala po obou stranách ulice, takže se nedalo zjistit, jestli mě sledují.

Vyšel jsem zadními dveřmi z kuchyně, opatrně přeběhl postranní uličku a ve spěchu se proplétal labyrintem liduprázdných ulic, pořád ještě ponořený v myšlenkách. Určitě v tom bylo státní tajemství, to jsem věděl od začátku. Nějaké malé, anonymní oddělení v DI5, co se stará o neposlušné poddané Jejího Veličenstva – ale muselo to nutně znamenat, že jsem další na řadě? Koneckonců, dívka byla po smrti, desky zpátky v archívu a jedinou kopii už mají taky. Mohl jsem vyrukovat s něčím, co by se dalo prokázat, čemu by lidé věřili? Na druhou stranu, sám sobě jsem to dokázat musel, pro klid duše. A tak jsem na nejbližším rohu zamával na taxíka.

Nad vchodem hostince „U zeleného mužíka“ v Kilburnu, což je v Londýně něco jako irská čtvrť, visel výmluvný portrét irského dráteníka. Jakýsi signál pro hosty, znamení toho, co mohou očekávat. Už skrz okno nálevny jsem viděl, že u baru je plno. Zamířil jsem na zadní dvorek. Záclony byly zatažené a u přeplněného psacího stolu seděl nad účetní knihou Sean Riley. Byl to dvaasedmdesátiletý drobný stařík s bílými vlasy ostříhanými na ježka, na svůj věk až překvapivě čilý. Zelený mužík patřil jemu, ale kromě správy hostince měl na starosti i cosi důležitějšího – totiž londýnskou agendu Sinn Fein, politického křídla IRA. Zaťukal jsem na okno, Sean vstal a podíval se skrz záclonu. Za okamžik se dveře otevřely.

„Pan Higgins – co vás sem přivádí?“

„Nemám čas jít dál, Seane. Jsem na cestě na Heathrowu“

„To jsou věci. Dovolená na sluníčku?“

„To zrovna ne. Belfast. Poslední večerní letadlo asi nestihnu, ale v tom ranním budu určitě. Pošli zprávu Liamu Devlinovi. Vyřiď mu, že bydlím v hotelu Evropa a že s ním musím mluvit.“

„Ježíší, pane Higginsi, a odkudpak bych já měl znát takovýho zoufalce?“

Dveřmi do baru bylo slyšet hudbu. Zpívali tam „Irské pušky“. „Nehádej se se mnou, Seane, a udělej, co jsem řekl,“ přerušil jsem ho. „Je to důležité.“

Věděl jsem, že mě poslechne, a tak jsem už dál neztrácel čas. Za pár minut se mi podařilo sehnat taxíka a rozjeli jsme se směr Heathrow.

Belfastský hotel Evropa byl legendou mezí novináři celého světa. Stál vedle nádraží na Great Victoria Street a za léta svého fungování přestál už nejeden pumový útok IRA. Většinu dne jsem strávil ve svém pokoji v osmém poschodí. Čekal jsem. Zdálo se, že všude je poměrně klidno, ale byl to zlověstný klid. Pozdě odpoledne se najednou ozvala rána, a když jsem se podíval z okna, v dálce se začal rozlézat mrak černého kouře.

Chvíli po šesté, to už se snášela tma, jsem se rozhodl sejít dolů do baru na skleničku. Když jsem si oblékal sako, zazvonil telefon. „Pan Higgins?“ zeptal se hlas. „Tady recepce. Čeká na vás taxi.“

Byl to typický černý londýnský taxík a řídila ho žena – sympatická paní kolem čtyřicítky. Připomínala vám vaši oblíbenou tetičku. Stáhl jsem okénko mezi sedadly a počastoval ji tradičním belfastským pozdravem.

„Dobrý večír přeju.“

„Vám taky.“

„Žena za volantem taxíku, to se hned tak nevidí. Aspoň ne v Londýně.“

„Horší město aby pohledal – co byste čekal jinýho? Tak už se usaďte a hezky se dívejte z okýnka.“

Zaklapla přepážku. Cesta netrvala ani deset minut. Jeli jsme po Falls Road, katolickou čtvrtí, kterou jsem si dobře pamatoval z dětství. Po chvíli jsme zahnuli do bludiště zchátralých postranních ulic a zastavili před kostelem. Znovu otevřela přepážku.

„První zpovědnice napravo od vchodu.“

„Když říkáte…“

Vystoupil jsem a auto hned odjelo. Překvapivě Zachovalá tabulka u vchodu oznamovala „Kostel svatého Jména Páně“ a pod tím zlatými písmeny hodiny pro mši a zpověď. Vystoupal jsem po schůdkách ke dveřím a vešel. Vnitřek nebyl nijak rozlehlý, dole u oltáře v matném světle hořely svíčky a v postranní kapli stála socha Panny Marie. Mimovolně jsem smočil prsty ve křtitelnici, pokřižoval se, vzpomínaje přitom na svou katolickou tetu v jižním Armagh, která mě jako dítě nějaký čas vychovávala a strachovala se o mou černou protestantskou dušičku.

Po straně stály v řadě zpovědnice. Nikdo tam nebyl, ale to mě neudivilo, podle tabulky jsem měl ještě hodinu čas. Vešel jsem do první napravo a zavřel za sebou. Vteřinu jsem seděl ve tmě a pak se mřížka odsunula.

„Ano?“ ozval se tichý hlas.

„Smiluj se, Pane, neboť jsem zhřešil,“ začal jsem automaticky.

„Tím si teda můžeš být jistý, synku.“ V druhé půlce kukaně se rozsvítilo a já proti sobě uviděl rozesmátý obličej Liama Devlina.

Vypadal pozoruhodně zachovale. Vlastně skoro líp, než když jsem ho viděl posledně. Šedesát sedm, ale jak jsem říkal Ruth Cohenové, pořád k světu. Malá postava, přímo nabitá energií, vlasy stále ještě černé a jasné modré oči. Přes levou půlku čela se mu táhla jizva po kulce a slabý, ironický úsměv byl jako vždy na místě. Zavedl mě do sakristie; v kněžské sutaně a bílém límci dokonale ladil s prostředím.

„Vypadáš dobře, synku. Samý úspěch a peníze.“ Ušklíbl se. „Na to se napijeme. Určitě se tady najde láhev.“

Vytáhl z kredence láhev Bushmills a dvě skleničky. „Jak by se na tohle tvářil stálý nájemník?“ zeptal jsem se.

„Otec Murphy?“ Rozlil whisky do skleniček. „Ten má zlaté srdce. Nejspíš je v terénu a koná dobré skutky, jako obvykle.“

„Takže přivírá oči?“

„Tak nějak.“ Zdvihl sklenku. „Tak na tebe, synku.“

„A na tebe, Liame,“ oplatil jsem mu přípitek. „Člověk nepřestává žasnout. Za posledních pět let stálá položka na černém seznamu britské armády – a klidně si tu sedí na zadku uprostřed Belfastu.“

„Nějak se člověk bavit musí.“ Ze stříbrného pouzdra vytáhl cigaretu a nabídl i mně. „Ale teď k věci. Čemu vděčím za potěšení z tvé návštěvy?“

„Říká ti něco jméno Dougal Munro?“

Oči se mu rozšířily úžasem. „Co sis to probůh umanul? Jméno toho parchanta jsem neslyšel ani nepamatuju.“

„A co Schellenberg?“

„Walter Schellenberg? Ten by se ti líbil. Ve třiceti generálem. Schellenberg – a Munro? O co tady jde?“

„A co Kurt Steiner?“ řekl jsem. „Kurt Steiner, který podle všech, včetně tebe, zahynul na terase Meltham House. Při pokusu o atentát na falešného Churchilla.“

Devlin polkl doušek whisky a roztomile se usmál. „Vždycky jsem lhal, jako když tiskne. A teď mi řekni, o co tu kráčí.“

Vyprávěl jsem mu tedy o Ruth Cohenové, o tajné složce a jejím obsahu. Poslouchal dychtivě a ani jednou mě nepřerušil.

Když jsem skončil, poznamenal: „Moc velká náhoda, smrt toho děvčete, to máš pravdu.“

„Což mně nedává příliš růžové vyhlídky.“

Nedaleko od nás se ozvala detonace, a když vstal a otevřel dveře dozadu na dvorek, bylo slyšet štěkání výstřelů.

„Vypadá to na rušnou noc,“ prohodil jsem.

„Taky si myslím. Momentálně je všude jinde líp než na ulici.“

Zavřel dveře a obrátil se ke mně. „Ty údaje ve složce,“ zeptal jsem se, „je to pravda?“

„Je to zajímavý příběh.“

„Kostra příběhu.“

„Takže bys chtěl slyšet zbytek.“

„Potřebuju ho slyšet.“

„Proč ne?“ Usmál se, znovu se posadil za stůl a natáhl se pro láhev. „Aspoň budu mít na chvíli nějakou neškodnou zábavu. Tak kde mám začít?“

BERLÍN

LISABON

LONDÝN

1943

DRUHÁ KAPITOLA

Z Haston Place, kde bydlel brigádní generál Dougal Munro, se do londýnského štábu SOE na Baker Street dalo dojít za pouhých deset minut. Jako velitel sekce D musel být Munro k dosažení čtyřiadvacet hodin denně a kromě obyčejné telefonní linky měl ve své kanceláři ještě jednu zvláštní, zabezpečenou proti odposlechu. A právě tohle sluchátko Munro zvedl onoho pozdního listopadového večera, když seděl u krbu nad nějakými materiály.

„Tady Carter, pane generále. Zrovna jsem se vrátil z Norfolku.“

„V pořádku,“ odpověděl Munro. „Stavte se u mě na cestě domů, popovídáme si o tom.“

Položil sluchátko a šel si nalít sklenici whisky.

Byl to zavalitý, bělovlasý muž v brýlích s ocelovými obroučkami: na první pohled dělal dojem siláka. Profesně neměl s armádou nic společného, hodnost brigádního generála mu přidělili jen proto, aby měl v jistých kruzích dostatečnou autoritu. V pětašedesáti letech, kdy většinu lidí čekal důchod, a to i v Oxfordu, pro něj válka znamenala záchranu, to si musel s hořkostí přiznat. Právě o tomhle přemýšlel, když se ozval zvonek. Za dveřmi stál kapitán Jack Carter.

„Jsi jako rampouch, Jacku. Nalej si jednu.“

Jack Carter si opřel hůl o opěradlo židle a setřásl s ramen zimník. Měl na sobě uniformu kapitána Green Howards a na prsou stužku Válečného kříže. Dřevěná noha byla památkou na Dunkerque. Kulhavě přešel k baru a nalil si whisky.

„Takže jak to vypadá ve Studley Constable?“ zeptal se Munro.

„Všechno zpátky ve starých kolejích, pane. Všichni Němci jsou ve hromadném hrobě na hřbitově.“

„Žádný nápis, předpokládám.“

„Zatím ne, ale ti vesničani jsou dost svérázní. Vypadá to, že si Steinera docela vážili.“

„Ano, totiž – jeden rotmistr od nich přišel o život, když vytahoval dvě místní dětí z mlýnského náhonu, pamatujete? Právě při tom se všechno prozradilo, kvůli tomu celá operace selhala.“

„A navíc ještě celou vesnici propustil, než došlo na nejhorší,“ doplnil Carter.

„Přesně tak. Máte s sebou jeho spis?“

Carter sáhl pro kufřík a vytáhl několik sešitých listů papíru. Munro se do nich podíval.

„Oberstleutnant Kurt Steiner, věk dvacet sedm let. Výjimečné výsledky. Kréta, severní Afrika, Stalingrad. Rytířský kříž s dubovými ratolestmi.“

„Pořád mi vrtá hlavou ta jeho matka, pane. Pravá bostonská smetánka, to, čemu tam u nich říkají bostonští mandaríni.“

„To je všechno hezké, Jacku, ale nezapomeň, že jeho otec byl německý generál, a ne jen tak ledajaký. A co sám Steiner? Jak se mu daří?“

„Vypadá to, že se úplně uzdraví. Pár kilometrů od Norwiche je nemocnice RAF pro popálené posádky bombardérů – docela malá, dřív to byl domov důchodců. Máme ho tam pěkně pod dohledem. Oficiální verze zní, že jde o sestřeleného pilota Luftwaffe. Naštěstí jejich parašutisté a posádky Luftwaffe mají přibližně stejnou uniformu.“

„A co zranění?“

„Měl z pekla štěstí, pane. Jedna kulka skončila vzadu, v pravém rameni. Ta druhá šla do srdce, ale odrazila se od prsní kosti. Náš chirurg si nemyslí, že by to mělo trvat dlouho, zvlášť při jeho kondici.“

Munro vstal a ještě jednou si nalil. „Pojďme si znovu probrat, co víme, Jacku. Celou tu věc, plán na únos Churchilla, všechny přípravy. Admirál Canaris o tom nevědě] nic?“

„Zřejmě ne, pane. Vypadá to na Himmlerovu osobní iniciativu. Donutil Maxe Radla z hlavního štábu Abwehru, aby všechno zosnoval za admirálovými zády. Aspoň tak to tvrdí naši berlínští informátoři.“

„Ale teď už přece ví všechno, ne?“ zeptal se Munro. „Myslím admirál.“

„Patrně ano – není z toho nikterak nadšený, ale nemůže s tím nic dělat. Rozhodně ne běžet a žalovat to Vůdci.“

„A Himmler nemůže taky dělat nic,“ pokračoval Munro. „Když to celé podnikl za Vůdcovými zády.“

„Himmler ovšem dal Radlovi zplnomocňující rozkaz s Hitlerovým podpisem,“ podotkl Carter.

„S údajným Hitlerovým podpisem, Jacku. Vsadím se, že tenhle papír putoval do krbu jako první. Ne, o tomhle se Himmler šířit nebude.“

„A my to zase nechceme na první stránce Daily Expressu, pane. Němečtí parašutisté málem unesou premiéra a pak si to rozdají s americkými rangery v zapadlé anglické vesnici.“

„Válečnému úsilí by to zrovna neprospělo, to máš pravdu.“ Munro se znovu podíval na desky. „A co ten chlapík z IRA, Devlin? Pěkný rošťák. Říkal jsi, že ho zranili?“

„Ano, pane. Ležel v jedné holandské nemocnici a pak se z čista jasna přes noc vytratil. Máme zprávy, že se zdržuje v Lisabonu.“

„Zřejmě se chce pokusit dostat do Států. Máme ho pod dohledem? Kdo řídí operace SOE v Lisabonu?“

„Major Artur Frear, pane. Vojenský atašé na velvyslanectví. Už jsme mu dali vědět,“ odpověděl Carter.

„Dobrá,“ přikývl Munro.

„A co máme udělat se Steinerem, pane?“

Munro se zamračil a zamyslel se. „Jakmile bude úplně v pořádku, přivezte mi ho do Londýna. Německé válečné zajatce dáváme pořád ještě do Toweru?“

„Jen občas, pane. Pouze lehčí případy z tamější nemocnice. Už to není jako dřív, na začátku války jsme tam měli skoro všechny námořníky z německých ponorek.“

„A taky Hesse.“

„Steiner je zvláštní případ, ne?“

„Dobrá. Budeme ho držet v Toweru. Může zůstat v nemocnici, dokud se nerozhodneme, kam s ním dál. Ještě něco?“

„Je tady ještě jedna příznivá okolnost. Jak víte, Steinerův otec byl zapleten do série armádních pokusů o atentát na Hitlera. Na to je zákonem stanovený trest. Pověsili ho na struně od piána a na Vůdcův rozkaz to celé nafilmovali.“

„To je nechutné,“ ulevil si Munro.

„O co jde, pane – právě jsme dostali záznam generálovy popravy. Jeden z našich berlínských zdrojů nám ho poslal přes Švédsko. Rozmyslete si, jestli se na to chcete podívat. Není to nic příjemného.“

Munro rozčileně vyskočil a začal přecházet po místnosti. Najednou se s potutelným úsměvem zastavil. „Řekni mi, Jacku, pracuje na španělské ambasádě ještě ta ropucha Vargas?“

„José Vargas, pane. Obchodní atašé. Už jsme ho dlouho nepoužili.“

„Ale německá rozvědka je přesvědčená, že je na jejich straně, ne?“

„Strana, na které najdete Vargase, je vždycky ta s největším bankovním kontem. Pracuje přes svého bratrance na španělské ambasádě.“

„Výborně.“ Munro se teď usmíval. „Řekni mu, ať se postará, aby se v Berlíně dozvěděli o Steinerovi. Ať nezapomene uvést, že je v Toweru. To zní dramaticky. A hlavně ať zajistí, aby se o tom dověděli jak Canaris, tak Himmler. To by s nimi mělo trochu zacvičit.“

„Na co si to s nimi chcete hrát?“ zeptal se Carter. „Na válku, Jacku, na válku. Dej si ještě jednu a ať už jsi doma v posteli. Zítra máš co dělat.“

V malém městečku Wewelsburg blízko vestfálského Paderbornu stál stejnojmenný hrad, jehož správu převzal Heinrich Himmler v roce 1934 od místní radnice. Původně měl v úmyslu udělat z něj školu pro říšské vedoucí SS, ale když byli architekti a stavbaři hotovi s prací a říšská pokladna lehčí o několik milionů marek, tyčilo se před ním gotické monstrum ne nepodobné ateliérům MGM v době, kdy v Hollywoodu letěly výpravné historické filmy. Hrad sestával ze tří křídel s několika věžemi, byl obehnán vodním příkopem a v jižním křídle měl Reichsführer svoje apartmá a obrovský jídelní sál, na nějž byl zvlášť pyšný a kde se jako v jakési dvoraně cti slavnostně scházeli vybraní členové SS. Celá ta věc byla výsledkem Himmlerovy posedlosti králem Artušem a rytíři Kulatého stolu, smíchané navíc ještě s pořádnou dávkou okultismu.

Toho prosincového večera, když byli asi patnáct kilometrů od hradu, si Walter Schellenberg na zadním sedadle mercedesu zapálil cigaretu. Odpoledne mu v Berlíně doručili Reichsführerův příkaz, aby se k němu okamžitě dostavil. Důvod nebyl uveden, ale na povýšení to nevypadalo.

Wewelsburg už navštívil při několika předchozích příležitostech, dokonce si v hlavním stanu SD prohlížel stavební plány, takže věděl, kam jede. Věděl také, že všichni, kdo zasedali s Reichsführerem u zmíněného kulatého stolu, byli buď cvoci, kteří tak jako Himmler věřili středověkým tlachům o germánské nadřazenosti, nebo jednoduše prospěcháři. Ať už patřili do kterékoli skupiny, každý tu měl své vlastní křeslo a na něm stříbrnou tabulku se jménem. Skutečnost, že král Artuš byl římsko-britského původu a bojoval proti saským nájezdníkům, to celé stavěla do ještě bizarnějšího světla. Ale výstřelky Třetí říše už Schellenberga dávno nemohly rozesmát.

V souladu s požadavky Wewelsburgu měl na sobě slavnostní černý stejnokroj SS a vlevo na prsou se mu houpal Železný kříž první třídy.

„Co je tohle za svět,“ povzdychl si pro sebe tiše, když auto zahnulo na cestu nahoru ke hradu. Začal se snášet sníh. „Někdy by mě doopravdy zajímalo, kdo je v tom blázinci ředitelem.“

Pohodlně se opřel a usmál se. Najednou vypadal příjemně až roztomile, ačkoli buršácká jizva na tváři ukazovala na drsnější stránky jeho povahy. Byla to památka na studentská léta na bonnské univerzitě. I přes nesporný jazykový talent se zapsal nejprve na lékařskou fakultu a později přestoupil na práva. V Německu roku 1933 se ale nežilo lehce, dokonce ani kvalifikovanému právníkovi, čerstvému absolventu univerzity.

V té době SS prováděly nábor mladých intelektuálů, určených později pro nejvyšší funkce. Jako mnozí jiní i Schellenberg v tom viděl zaměstnání, ne politický ideál, a jeho bleskový postup ho samotného překvapil. Pro jeho jazykové schopnosti ho Heydrich osobně přetáhl do Sicherheitsdienstu, bezpečnostní služby SS, známé pod zkratkou SD. Hlavním polem působnosti pro něj vždy byla zahraniční špionáž, kde se často střetával se zájmy Abwehru; jeho osobní vztahy s Canarisem byly ovšem vynikající. Série husarských špionážních kousků ho rychle vynesla na čelo žebříčku. Ve třiceti byl Brigadeführerem SS a generálmajorem policie. Šokující na tom všem byl fakt, že Walter Schellenberg se necítil být nacistou, Třetí říši považoval za ubohou šarádu a její hlavní protagonisty za třetiřadé herce. Sám dokonce zachránil život několika Židům, kteří díky jeho zásahu skončili namísto v koncentračním táboře v bezpečí Švédského království. Byla to nebezpečná hra, úlitba svědomí, jak sám přiznával. Měl své nepřátele a přežil ve zdraví jen z jednoho důvodu – Himmler potřeboval jeho mozek a výjimečné schopnosti. To stačilo.

V příkopu byl jen lehký poprašek sněhu, žádná voda. Mercedes vjel na most vedoucí k bráně a Schellenberg se pohodlně opřel.

„Teď už z toho kolotoče nevyskočíš, Waltře,“ řekl si tiše. „Teď už ne.“

Himmler ho přijal v obývacím pokoji svého apartmá v jižním křídle. Schellenberga tam dovedl rotmistr SS v parádní uniformě a u stolu přede dveřmi čekal stejně slavnostně oblečený Himmlerův osobní pobočník, Sturmbannführer Rossman.

„Dobrý večer, majore.“ Schellenberg kývl na pozdrav.

Rossman propustil rotmistra. „Rád vás vidím, pane generále. Už na vás čeká. Mimochodem, nemá zrovna nejlepší náladu.“

„Budu to mít na paměti.“

Rossman před ním otevřel a Schellenberg vstoupil do rozlehlé místnosti s klenutým stropem a kamenným dlážděním. Na stěnách visely tapisérie a všude byla spousta tmavého dubového nábytku. Ve velkém kamenném krbu hořela polena, Reichsführer seděl za dubovým psacím stolem a probíral se hromadou listin. Neměl uniformu, což bylo u něj neobvyklé – namísto ní měl na sobě tvídový oblek s bílou košilí a černou kravatou. Díky stříbrnému cvikru vypadal tak trochu jako nerudný ředitel střední školy.

Na rozdíl od Heydricha, který Schellenberga zásadně oslovoval křestním jménem, si Himmler potrpěl na formality. „Generál Schellenberg.“ Reichsführer zvedl hlavu. „Tak jste tady.“

Schellenberg cítil v jeho tónu skrytou výtku a pospíšil si s ospravedlněním. „Vyjel jsem z Berlína, hned jak jsem dostal vaši zprávu, Herr Reichsführer. Čím vám mohu posloužit?“

„Jde o operaci Orel, onen plán na únos Churchilla. Nezapojil jsem vás do té akce, protože jste měl jiné povinnosti, nicméně teď už jste nejspíš obeznámen s velkou většinou podrobností.“

„Ovšem, Herr Reichsführer.“

Himmler nečekaně změnil téma.

„Schellenbergu, stále více mě znepokojuje podvratná činnost mnoha členů armádního velitelství. Jak víte, minulý týden vyletělo v Rastenburgu do povětří auto s nějakým ubohým mladým majorem, přímo před vchodem do Vůdcova hlavního stanu. Zcela zjevně další pokus o atentát.“

„Obávám se, že máte pravdu, Herr Reichsführer.“

Himmler vstal a položil mu ruku na rameno. „Nás dva, generále, pojí vzájemné bratrství, bratrství SS. Přísahali jsme chránit Vůdce a přitom jsme na každém kroku ohrožováni spiknutím generálů.“

„Neexistují žádné přímé důkazy, Herr Reichsführer,“ namítl Schellenberg, ale věděl, že nemluví úplnou pravdu.

„Generál von Stupnagel,“ začal Himmler, „von Falkenhausen, Stief, Wagner a další, dokonce i váš dobrý přítel admirál Canaris, Schellenbergu. Překvapuje vás to?“

Schellenberg se snažil zůstat klidný, vůbec nevylučoval možnost, že jeho jméno se ozve jako další. „Co vám mám na to říci, Herr Reichsführer?“

„A Rommel, generále, samotná liška pouště. Národní hrdina.“

„Ach bože,“ vydechl Schellenberg zděšeně. Předpokládal, že něco takového se od něj očekává.

„Důkazy!“ Himmler si odfrkl. „O ty se postarám, buďte bez obav. Budou mít dostaveníčko se šibenicí, všichni. Ale teď o něčem jiném.“ Vrátil se ke stolu a posadil se. „Měl jste někdy co do činění s agentem jménem Vargas?“ Podíval se do papírů před sebou. „José Vargas.“

„Vím o něm. Je to spojka Abwehru, obchodní atašé na španělském velvyslanectví v Londýně. Pokud vím, používají ho jen sporadicky.“

„Má bratrance, který je také obchodní atašé – na španělské ambasádě tady v Berlíně. Nějaký Juan Rivera.“ Himmler vzhlédl. „Mám pravdu?“

„Pokud vím, ano, Herr Reichsführer. Vargas posílá z Londýna zprávy po diplomatickém kurýrovi a jeho bratranec v Berlíně je většinou dostane na stůl do šestatřiceti hodin. Celé je to samozřejmě naprosto protiprávní.“

„A zaplať pánbůh, že něco takového máme,“ řekl Himmler. „A teď k operaci Orel. Říkal jste, že znáte podrobnosti?“

„Ano, Herr Reichsführer,“ odpověděl Schellenberg pohotově.

„Je tu jistý problém, generále. Ačkoli původní myšlenka byla Vůdcova, šlo spíše, jak bych to řekl, o momentální vnuknutí než o co jiného. A nedalo se spoléhat na Canarise, že by ho byl ochoten uskutečnit. Konečné vítězství Třetí říše bohužel nefiguruje mezi jeho hlavními zájmy. To byl důvod, proč jsem se realizace plánu ujal já osobně – ve spolupráci s plukovníkem Radlem z Abwehru, jenž ovšem podle mých informací utrpěl infarkt a neočekává se, že by se ještě zotavil.“

„Takže Vůdce o celé záležitosti nic neví?“ zeptal se Schellenberg opatrně.

„Můj milý Schellenbergu, Vůdce má na svých bedrech zodpovědnost za vedení téhle války, za všechny její aspekty. Je naší povinností co nejvíce mu toto břemeno ulehčit.“

„Ovšem, Herr Reichsführer.“

„Operace Orel, jakkoli byla skvěle připravená, skončila neúspěšně, a komu by se chtělo chodit za Vůdcem s neúspěchy?“ Než mohl Schellenberg zareagovat, Himmler pokračoval. „A tím se dostáváme ke zprávě, kterou jsem dostal z Londýna od Vargase, přes jeho berlínského bratrance, toho Riveru.“

Podal mu depeši a Schellenberg ji rychle přelétl očima. „To je neuvěřitelné,“ vydechl. „Kurt Steiner je naživu.“

„A v londýnském Toweru.“

Himmler si vzal depeši zpátky.

„Tam moc dlouho nebude,“ řekl Schellenberg. „Tower je sice slavné jméno, ale pro dlouhodobé věznění takových zajatců tam nemají vhodné bezpečnostní podmínky. Co nevidět ho přesunou někam, kde ho budou mít líp pod kontrolou, tak jak to udělali s Hessem.“

„Máte ještě nějaké připomínky?“

„Jen to, že Britové určitě nepustí ven, že Steiner je v jejich rukou.“

„Proč myslíte?“

„Operace Orel se téměř podařila.“

„Ale Churchill nebyl Churchill,“ připomněl mu Himmler. „Naše rozvědka to přece zjistila.“

„Samozřejmě, Herr Reichsführer, ale přesto – němečtí parašutisté seskočili na anglickou půdu a svedli tam krvavou bitvu. Kdyby se něco takového v téhle fázi války dostalo do novin, představte si dopad na morálku britského národa. Už jen to, že se tím zabývá SOE a brigádní generál Munro, o něčem svědčí.“

„Vy toho člověka znáte?“

„Jen nepřímo, Herr Reichsführer. Vysoce schopný špionážní důstojník.“

„Podle mých pramenů Rivera poslal stejnou zprávu i Canarisovi,“ řekl Himmler. „Jak myslíte, že na to zareaguje?“

„Nemám tušení, Herr Reichsführer.“

„Můžete se u něj stavit, až budete zase zpátky v Berlíně. Zjistěte to. Podle mého nepodnikne nic. Určitě s tím nepoběží k Vůdci.“ Himmler se zahleděl na jiný list papíru. „Do smrti nepochopím lidi, jako je Steiner. Válečný hrdina, Rytířský kříž s dubovými ratolestmi. Skvělý voják, a přece si zničí kariéru a dá v sázku všechno, aby pomohl nějaké malé židovské mrše z Varšavy. Jen operace Orel ho zachránila před smrtí v trestné jednotce.“ Odložil papír. „Ten Ir, to je ovšem úplně jiný případ.“

„Myslíte Devlina, Herr Reichsführer?“

„Ano. Naprosto nesnesitelný člověk. Znáte Iry, Schellenbergu? Všechno je pro ně vtip.“

„Dlužno ovšem říci, že podle všech informací zná svoje řemeslo.“

„To je pravda, ale nezapomeňte, že mu šlo jen o peníze. Udělali neodpustitelnou chybu, že ho nechali utéct z té holandské nemocnice.“

„Souhlasím, Herr Reichsführer.“

„Podle mých zpráv je teď v Lisabonu,“ pokračoval Himmler. Přisunul Schellenbergovi další list papíru. „Podrobnosti máte tady. Chce se dostat do Ameriky, ale nemá peníze. Naše zdroje tvrdí, že pracuje jako barman.“

Schellenberg si rychle přečetl zprávu. „Co mám v té věci podniknout, Herr Reichsführer?“

„Dnes v noci se vrátíte do Berlína a zítra odletíte do Lisabonu. Přesvědčte toho darebáka Devlina, aby se s vámi vrátil – nemyslím, že by to mělo být tak obtížné. Za účast v operaci Orel dostal od Radla dvacet tisíc liber – na anonymní konto v Ženevě.“ Himmler se studeně usmál. „Pro peníze udělá všechno. Je to ten typ. Nabídněte mu stejnou částku, nebo víc, bude-li třeba. Můžete jít až na třicet tisíc.“

„Ale nač to, Herr Reichsführer?“

„Přece abychom dostali ven Steinera, co jiného. Myslel jsem, že to je jasné. Ten muž je hrdina Říše, skutečný hrdina. Nemůžeme ho nechat v britských rukou.“

Schellenberg si vzpomněl na smutný konec generála Steinera v kobkách Prinz Albrechtstrasse a pomyslel si, že to nejspíš nebude jediný důvod.

„Rozumím, Herr Reichsführer,“ přikývl klidně.

„Víte, jakou důvěru ve vás mám, generále,“ pokračoval Himmler. „Ještě nikdy jste mě nezklamal. Svěřuji tu věc do vašich schopných rukou.“ Podal mu přes stůl obálku. „Tady je plná moc, která vám pomůže vyřešit případné těžkosti.“

Schellenberg obálku neotevřel. Místo toho namítl: „Říkal jste, Herr Reichsführer, že mám do Lisabonu letět hned zítra. Dovolil bych si vám připomenout, že zítra je Štědrý den.“

„A co to má s čím společného?“ Himmler vypadal upřímně překvapený. „Tady záleží právě na rychlosti, Schellenbergu. A mohu-li vám zároveň připomenout vaši přísahu člena SS, hned vám prozradím proč. Přibližně za čtyři týdny Vůdce odlétá do Cherbourg v Normandii a dvacátého prvního ledna tam za ním dorazím i já. Odtud odjedeme do jednoho přímořského zámečku, Belle Ile. Taková divná jména ti Francouzi mají.“

„Mohu se zeptat na důvod té návštěvy?“

„Vůdce má v úmyslu setkat se s polním maršálem Rommelem, aby osobně potvrdil jeho jmenování velitelem armádní skupiny B. Ta funkce s sebou nese přímou zodpovědnost za obranu Atlantického valu. Budou se spolu radit o budoucí strategii pro případ, že se naši nepřátelé příští rok pokusí o invazi, a Vůdce mí svěřil čestný úkol to setkání zorganizovat, samozřejmě včetně starosti o jeho bezpečnost. Bude to čistě záležitost SS. Jak jsem říkal, bude tam Rommel a pravděpodobně také Canaris. Vůdce si to výslovně přál.“

Začal rovnat papíry do kupičky a část z nich uložil do kufříku. Schellenberg se znovu ozval. „Ale nač ten spěch se Steinerem, Herr Reichsführer? Pořád tomu nerozumím.“

„Chci ho při té schůzce představit Vůdci. Bude to velký triumf SS – téměř vydařený únos a Steinerovo osvobození. Jeho přítomnost samozřejmě ztíží pozici Canarisovi, což nebude vůbec na škodu.“ Zaklapl kufřík a zornice se mu zúžily. „Víc nepotřebujete vědět.“

Schellenberg cítil, že ho pomalu začíná opouštět duševní zdraví. „Ale Herr Reichsführer, co když se Devlin nebude chtít nechat přesvědčit?“

„Pak se musíte zachovat podle toho. Vybral jsem k tomu účelu jednoho muže od Gestapa – poletí s vámi jako váš tělesný strážce.“ Zazvonil na zvonek a vešel Rossman. „Á, tady jste, Rossmane. Teď mi přiveďte Sturmbannführera Bergera.“

Schellenberg čekal a nic v té chvíli nepotřeboval tolik jako cigaretu, ale dobře věděl, jak Himmler nesnáší kouření. Pak se dveře otevřely a objevil se Rossman s dalším mužem. Vzhled neznámého Schellenberga trochu překvapil. Byl to mladík, nanejvýš pětadvacet nebo šestadvacet let, se světlými, skoro bílými vlasy. Kdysi byl asi docela hezký, ale teď měl půlku obličeje ošklivě popálenou; bylo vidět, jak se transplantovaná kůže nepřirozeně napíná.

Natáhl ruku. „Těší mě, generále Schellenbergu. Mé jméno je Horst Berger. Rád s vámi budu spolupracovat.“

S úsměvem ve zhyzděné tváři vypadal jako ďábel sám. „Těší mě, majore,“ řekl Schellenberg a obrátil se k Himmlerovi. „Mohu už vyrazit, Herr Reichsführer?“

„Ovšem. Berger vás dohoní na nádvoří. Pošlete mi sem Rossmana.“ Schellenberg otevřel a Himmler dodal: „Ještě něco. Canarisovi ani slovo. Ani o Devlinovi, ani o našich záměrech, co se Steinera týče. A zatím nemusí nic vědět ani o Belle Ile. Uvědomujete si, doufám, jak je to důležité?“

„Ovšem, Herr Reichsführer.“

Schellenberg vyřídil Rossmanovi, že má jít dovnitř, a sám vykročil do chodby. O poschodí výš vklouzl na záchod, zapálil si a z kapsy vytáhl Himmlerovu obálku. Uvnitř stálo:

OD VŮDCE A ŘÍŠSKÉHO KANCLÉŘE

Generál Schellenberg jedná podle mých přímých a osobních rozkazů ve věci svrchovaně důležité pro Říši. Je odpovědný výhradně mně. Veškerý personál, vojenský i civilní, bez ohledu na hodnost, je povinen mu být podle jeho rozkazů jakýmkoliv způsobem nápomocen.

Adolf Hitler

Schellenbergovi přeběhl mráz po zádech a uložil papír zpátky do obálky. Podpis vypadal věrohodně, sám ho dobře znal, ale pro Himmlera přece nemohlo být těžké podstrčit Führerovi takový papír – jen jeden dokument z mnoha, který vyžadoval jeho podpis.

Takže Himmler mu svěřil stejnou pravomoc, jakou dal Maxi Radlovi pro operaci Orel. Ale proč? Proč mu tak záleželo na tom, aby dostal Steinera zpátky, a ještě v předem stanoveném čase?

Muselo v tom být něco víc, než co mu byl Himmler ochoten prozradit, to bylo jasné. Znovu si zapálil a vyšel ven, ale na rohu nevěděl, jak dál. Chvíli váhal a pak si uvědomil, že klenutá chodba před ním ústí na balkón, ze kterého je vidět do velkého sálu. Už se chtěl obrátit a jít opačným směrem, když zaslechl hlasy. Ze zvědavosti popošel chodbou na balkón a opatrně se podíval dolů. Himmler stál v čele velkého stolu, vedle sebe z jedné strany Rossmana a z druhé Bergera, a právě něco říkal.

„Jsou tací, Bergere, kteří se víc starají o lidi než o velké myšlenky. Příliš snadno sklouzávají k sentimentalitě. Nemyslím, že vy k nim patříte.“

„Ne, Herr Reichsführer,“ pospíšil si Berger.

„Generál Schellenberg naneštěstí ano. A proto s ním do Lisabonu posílám vás. Toho člověka, Devlina, tady chci mít, ať se mu to líbí nebo ne. Spoléhám na vás, že na to dohlédnete.“

„Pochybuje Herr Reichsführer o loajalitě generála Schellenberga?“ zeptal se Rossman.

„Prokázal Říši neocenitelné služby,“ odpověděl Himmler. „Nejspíš je to nejtalentovanější důstojník, kterého jsem kdy měl pod svým velením, nicméně vždy jsem pochyboval o jeho věrnosti straně. Ale o to teď nejde, Rossmane. Je příliš užitečný, než abych se ho teď zbavoval. My se musíme cele soustředit na přípravy pro Belle Ile a Schellenberg ať se zatím zabývá Steinerem.“ Obrátil se k Bergerovi. „A vy už jděte.“

„Rozkaz, Herr Reichsführer.“

Berger scvakl podpatky a otočil se k odchodu. Když byl asi v polovině sálu, Himmler na něj zavolal: „Ukažte, co umíte, Sturmbannführere.“

Berger vmžiku otevřel pouzdro na boku, bleskově se otočil a napřáhl paži. Na protější stěně byly ve středověkém stylu vyvedené sádrové reliéfy rytířů. Ozvaly se tři rychlé výstřely a tři hlavy se rozlétly na kousky. Sál se rozezvučel ozvěnou a Berger si zastrčil pistoli zpátky do pouzdra.

„Výborně,“ pochválil ho Himmler.

Schellenberg už dál nečekal. Sám byl také dobrý střelec, možná stejně dobrý jako Berger, ale o to nešlo. V předsíni si vzal svůj zimník a čepici, a když se za pět minut Berger objevil, už seděl na zadním sedadle mercedesu.

„Promiňte, že jsem vás nechal čekat, generále,“ omlouval se.

„To nic,“ odpověděl Schellenberg a kývl na řidiče, aby nastartoval. „Zapalte si, jestli chcete.“

„Tak to je jedna z mnoha neřestí, kterým neholduju,“ odpověděl Berger.

„Opravdu? No to se podívejme.“ Schellenberg si vyhrnul límec, opřel se do rohu sedadla a přetáhl si přes oči kšilt. „Do Berlína je daleko. Nevím jak vy, ale já se chvilku prospím.“

Doopravdy usnul. Berger ho chvíli pozoroval, pak si také vyhrnul límec a schoulil se do druhého rohu.

V rohu Schellenbergovy kanceláře na Prinz Albrechtstrasse stálo polní lůžko, protože tam často trávil noc. Zrovna se holil v malé, přilehlé koupelně, když vešla Ilse Huberová, jeho sekretářka. Byla to přitažlivá, smyslně vyhlížející žena v bílé halence a černé sukni; ve válce ovdověla a právě jí minulo jedenačtyřicet let. Kdysi dělala sekretářku Heydrichovi a Schellenberg, kterému byla velmi oddaná, ji po něm zdědil.

„Už je tady,“ oznámila mu.

„Rivera?“ Schellenberg si utřel z obličeje pěnu. „A co Canaris?“

„Admirál se jako obvykle chystá v deset hodin na projížďku do Tiergarten. Pojedete s ním?“

Schellenberg často pozvání přijímal, ale když se podíval z okna a viděl, jak venku chumelí, zasmál se. „Dnes ne, že děkuju – ale musím s ním mluvit.“

Měla Schellenberga velmi ráda a dokázala vycítit, když něco nebylo v pořádku. Šla a z konvice, kterou předtím položila na psací stůl, mu nalila šálek kávy. „Problémy, pane generále?“

„Tak nějak, má drahá.“ Upil ze šálku a usmál se, oním divokým, nebezpečným úsměvem, při kterém se jí vždycky zrychloval tep. „Ale neměj starost, já to zvládnu. Před odchodem ti řeknu podrobnosti, budu potřebovat tvou pomoc. Mimochodem, kde je Berger?“

„Naposled jsem ho viděla dole v kantýně.“

„Dobrá. Přiveď mi Riveru.“

U dveří zaváhala a otočila se k němu. „Z toho člověka jde strach. Myslím z Bergera.“

Schellenberg šel k ní a objal ji kolem ramen. „Říkal jsem, aby sis nedělala starosti. Koneckonců, už se někdy stalo, že by si velký Schellenberg nevěděl rady?“

Musela se smát, jako vždycky, když si utahoval sám ze sebe. Na chvilku ji podržel v náručí, a když povolil, Ilse už s úsměvem vyběhla ven. Schellenberg si dopnul blůzu a posadil se. Okamžik nato se otevřely dveře a vstoupil Rivera.

Byl to pomenší muž s nezdravě žlutou barvou pleti. Na sobě měl tmavohnědý oblek, přes ruku přehozený kabát a jeho černé vlasy byly pečlivě učesané na pěšinku. Teď zrovna vypadal celý nesvůj.

„Víte, kdo jsem?“ zeptal se Schellenberg.

„Samozřejmě, pane generále. Je mi ctí, že vás poznávám.“

Schellenberg zvedl jakýsi cár, ve skutečnosti list dopisního papíru z vídeňského hotelu, v němž minulý týden nocoval. „Ta zpráva, kterou jste dostal z londýnské ambasády od svého bratrance Vargase. Týká se místa pobytu jistého plukovníka Steinera. Zmínil jste se o ní někomu?“

Rivera vypadal upřímně šokovaný. „Ani živé duši, pane generále. To můžu odpřisáhnout před Bohem.“ Rozpřáhl ruce jako na divadle. „Při životě mé matky…“

„Myslím, že tu do toho nemusíme zatahovat. Je jí docela dobře v té malé vile, co jste pro ni koupil v San Carlosu.“ Rivera poplašeně zamrkal a Schellenberg pokračoval: „Jak vidíte, vím o vás všechno. Na světě není jediné místo, kde bych si vás nenašel. Je to jasné?“

„Naprosto, pane generále.“ Rivera se potil.

„Spadáte teď pod SD a Reichsführera Himmlera, ale odpovědný jste mně a nikomu jinému. Takže za prvé: ta zpráva od vašeho londýnského bratrance. Proč jste ji posílal i admirálu Canarisovi?“

„Bratrancovy instrukce, pane generále. V takových věcech je tu vždy otázka honoráře a v tomhle případě…“ Pokrčil rameny.

„Takže on si myslel, že by vám mohli zaplatit dvakrát?“, Schellenberg pokýval hlavou. Dávalo to smysl, ale v téhle hře se naučil nedůvěřovat řešením, která se sama nabízela. „Povězte mi něco o vašem bratranci.“

„Co tak můžu říci nového, co by pan generál už nevěděl? Josého rodiče zemřeli při epidemii španělské chřipky hned po válce. Vyrůstal v naší rodině, byli jsme jako bratři. Studovali jsme spolu na madridské univerzitě. Za občanské války jsme bojovali ve stejném pluku. Je o jeden rok starší než já, třicet tři let.“

„Na rozdíl od vás není ženatý,“ konstatoval Schellenberg. „Má v Londýně přítelkyni?“

Rivera rozhodil rukama. „To je tak, pane generále – José není na ženské.“

„Aha.“ Schellenberg nad tím chvíli zauvažoval. Neměl nic proti homosexuálům, ale takoví lidé byli snadno vydíratelní, a to byla slabina u každého, kdo pracoval pro rozvědku. Tedy minus pro Vargase.

„Vyznáte se v Londýně?“

Rivera přikývl. „Ve třicátém devátém jsem tam rok pracoval na ambasádě s Josém. Manželku jsem nechal v Madridu.“

„Taky Londýn znám,“ poznamenal Schellenberg. „Řekněte mi, jak tam žije. Bydlí přímo na velvyslanectví?“

„Oficiálně ano, pane generále. Ale pro své soukromé záležitosti má ve městě garsonku. Když jsem tam byl, říkal, že si ji najal na sedm let, takže by ji měl pořád ještě mít.“

„A kde to přibližně je?“

„Stanley Mews, dost blízko Westminster Abbey.“

„A do parlamentu to je taky jen pár kroků. To není špatná adresa. Dělá dojem.“

„José si vždycky vybírá to nejlepší, co je k mání.“

„Za což se musí platit.“ Schellenberg vstal a přešel k oknu. Venku řídce sněžilo. „Je spolehlivý, ten váš bratranec? Připadá u něj v úvahu, že by kdy vedl nějaká jednání s našimi britskými přáteli?“

Rivera zase nasadil šokovaný výraz. „Generále Schellenbergu, ujišťuji vás, že José je přesvědčený fašista, jako já. Bojovali jsme spolu v občanské válce pod generálem Frankem. Spolu jsme…“

„Dobrá, uklidněte se. Jen jsem chtěl mít jasno. A teď mě dobře poslouchejte. Možná se pokusíme osvobodit plukovníka Steinera.“

„Z Toweru, seňore?“ Riverovi div nevypadly oči z důlků.

„Podle mého názoru ho dřív nebo později přemístí na bezpečnější místo. Dost možná už to udělali. Ještě dnes odešlete bratranci zprávu a požádáte ho o veškeré dostupné informace.“

„Provedu, pane generále.“

„Tak už se do toho dejte.“ Když Rivera sahal po klice, Schellenberg ho zarazil: „Snad nemusím dodávat, že jestli se dostane ven jediné slovo, skončíte ve Sprévě, příteli. A váš bratranec v Temži. Mám neobyčejně dlouhé prsty.“

„Pane generále, zapřísahám vás…“ začal znovu protestovat Rivera.

„Ušetřete mně tlachů o tom, jaký jste dobrý fašista, a zkuste si místo toho představit, jak umím být štědrý. Na těchto základech se náš vztah bude vyvíjet rozhodně líp.“

Rivera odešel. Schellenberg si zatelefonoval pro auto, přehodil přes sebe kabát a vyšel ven.

Admirálovi Wilhelmu Canarisovi bylo padesát šest. V první světové válce zazářil jako velitel ponorky a od roku 1935 stál v čele Abwehru, ale ačkoli byl tělem i duší Němec, nikdy se úplně nesmířil s nacionálním socialismem. Nesouhlasil s plány na Hitlerovo zavraždění; sám ovšem několik let spolupracoval s německým hnutím odporu a ušel už pěkný kus po oné nebezpečné stezce, která nakonec vedla k jeho pádu a potupné smrti.

Když toho rána cválal mezi stromy Tiergarten a od kopyt koně odletovaly obláčky sněhu, cítil v sobě divokou radost. Dva jezevčíci, jeho nerozluční přátelé, za ním pelášili o sto šest. Zahlédl Schellenberga, opřeného o mercedes, zamával a zamířil k němu.

„Dobré ráno, Waltře. Měl jsi jet se mnou.“

„Dnes ráno ne,“ odpověděl generál. „Zase vyrážím na cesty.“

Canaris slezl z koně a podal otěže Schellenbergovu řidiči. Nabídl Schellenbergovi cigaretu, společně popošli a opřeli se o zábradlí nad jezerem.

„Něco zajímavého?“ zeptal se admirál.

„Nic. Jen rutina,“ řekl Schellenberg.

„Ale no tak, Waltře, ven s tím. Něco ti straší v hlavě.“

„No dobře. Týká se to operace Orel.“

„S tím já nemám nic společného,“ připomněl mu Canaris. „To byl Vůdcův nápad. Taková pitomost! Zabít Churchilla, když jsme už prohráli válku.“

„Byl bych radši, kdybys takové věci neříkal nahlas,“ přerušil ho Schellenberg jemně.

Canaris ho nebral na vědomí.

„Dostal jsem rozkaz připravit studii proveditelnosti. Věděl jsem, že za pár dní si na to Vůdce ani nevzpomene, a taky že ne. Jenže Himmler nezapomněl. Samozřejmě mi chtěl zase znepříjemnit život. Za mými zády si získal Maxe Radla, jednoho z mých nejdůvěryhodnějších mužů. A nakonec z toho stejně byla jatka, přesně jak jsem předvídal.“

„Steinerovi se to ale skoro povedlo,“ namítl Schellenberg.

„Povedlo? Ale no tak, Waltře. Já přece nepopírám, že Steiner je smělý a statečný muž – ale vždyť ten člověk, po kterém šli, nebyl ani pravý Churchill. To by bylo něco, kdyby se vrátili zpátky s ním. Přál bych si vidět, jak by se tvářil Himmler.“

„A teď se dozvídáme, že Steiner nezahynul,“ podotkl Schellenberg. „Drží ho v Toweru.“

„Ach tak, takže Rivera poslal tu zprávu od bratránka i Reichsführerovi?“ Canaris se cynicky usmál. „Nechal si zaplatit dvakrát, jako obvykle.“

„Co myslíš, že Britové udělají?“

„Se Steinerem? Zavřou ho na deset západů až do konce války, jako Hesse, jen se s ním nebudou chlubit. Nevypadalo by to zrovna dobře, stejně jako by se to nezamlouvalo Vůdci, kdyby se o tom dozvěděl.“

„A myslíš, že se to dozví?“ opáčil Schellenberg.

Canaris se nahlas rozesmál. „To jako ode mě? Takže o to tady jde? Ne, Waltře, v tuhle chvíli mám problémů až nad hlavu a další nepotřebuju. Můžeš Reichsführerovi vyřídit, že nepromluvím, dokud on sám bude mlčet.“

Vykročili zpátky k mercedesu.

„Předpokládám, že se Vargasovi dá věřit,“ nadhodil Schellenberg. „Je spolehlivý, ne?“

Canaris vzal otázku vážně. „Uznávám, že se nám v Anglii v poslední době nedaří. V britské tajné službě se zrodil zřejmě nějaký génius, kterého napadlo, že by nemuseli naše agenty střílet, ale prostě je přetáhnout na svoji stranu.“

„A co tedy Vargas?“

„Stoprocentní jistotu nemá člověk nikdy, ale myslím, že on ne. Ta jeho funkce na velvyslanectví – a také pracoval jen příležitostně, na volné noze. Navíc nemá žádné spojení na jiné agenty v Anglii.“ Dorazili k autu. Canaris se usmál. „Ještě něco?“

Schellenberg to nedokázal v sobě udržet, měl admirála opravdu velice rád. „Jak dobře víš, v Rastenburgu došlo k dalšímu atentátu na Vůdce. Bomby, které měl u sebe dotyčný mladý důstojník, náhodou explodovaly předčasně.“

„To bylo od něj neopatrné. Co mi tím chceš naznačit, Waltře?“

„Dávej na sebe proboha pozor. Časy se mění, a k horšímu.“

„Nikdy jsem nesouhlasil s myšlenkou na zavraždění Vůdce.“ Admirál se vyšvihl do sedla a vzal do ruky otěže. „Jakkoli záhodná se ta možnost může zdát některým lidem – a chceš vědět proč, Waltře?“

„Stejně se to dozvím.“

„Stalingrad nás díky Vůdcově hlouposti stál tři sta tisíc životů. Devadesát jedna tisíc mužů skončilo v zajetí, včetně čtyřiadvaceti generálů. Největší porážka, jakou jsme kdy zažili, jeden průšvih za druhým – a to všechno díky Vůdci.“ Chraplavě se zasmál. „Ještě to nechápeš, příteli? Jeho další existence zaručuje, že válka skončí co nevidět.“

Pobídl koně do cvalu, jezevčíci zaňafali a za chvíli všichni zmizeli mezi stromy.

Když byl zpátky v kanceláři, Schellenberg se v koupelně převlékl do lehkého flanelového obleku. Přitom druhými dveřmi mluvil s Ilse Huberovou a sděloval jí poslední novinky.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se, když konečně vyšel ven. „Nezní ti to jako pohádka od bratří Grimmů?“

„Spíš jako horor,“ odpověděla a přidržela před ním černý kožený kabát.

„V Madridu znovu natankujeme a hned letíme dál. K večeru už bychom měli být v Lisabonu.“ Vzal kabát, upravil si klobouk a zvedl příruční tašku, kterou mu zabalila. „Zprávy od Rivery by tu měly být přinejhorším do dvou dní. Čekejte šestatřicet hodin, pak ho zmáčkněte.“ Políbil ji na tvář. „Dávej na sebe pozor, Ilse. Brzy na shledanou,“ rozloučil se a byl pryč.

Letadlo bylo slavný třímotorový JU 52 s pláštěm z vlnitého plechu. Když se odlepilo od základny stíhačů Luftwaffe u Berlína, Schellenberg si rozepnul bezpečnostní pás a sáhl pro kufřík. Berger na druhé straně uličky se usmál.

„Pan admirál se má dobře, pane generále?“

To není moc chytré, pomyslel si Schellenberg. Neměl jsi vůbec vědět, že s ním mám schůzku.

Vrátil Bergerovi úsměv. „Nevypadal o nic hůř ne obvykle.“

Otevřel kufřík a začal studovat Devlinův životopis, včetně jeho fotografie. Po chvilce se zarazil a zadíval se z okna; vzpomněl si na Canarisova slova o Hitlerovi. Jeho další existence nám zaručuje, že válka skončí co nevidět.

Sám nechápal, proč se mu ta myšlenka v mozku tak uchytila. A nepřestávala se vracet.

TŘETÍ KAPITOLA

Baron Oswald von Hoyningen-Heune, německý velvyslanec v Lisabonu, byl spřízněná duše, aristokrat ze staré školy, který také nechtěl mít nic společného s nacismem. Ze Schellenbergova příjezdu měl opravdovou radost a bylo to na něm znát.

„Rád tě vidím, můj drahý Waltře. Jak je v Berlíně?“

„Chladněji než tady,“ odpověděl Schellenberg a vyšel s ním zasklenými dveřmi ke stolku na terasu. Pohled do zahrady byl pastvou pro oči, všude záplavy květin. Sluha v bílé livreji jim přinesl podnos s kávou a Schellenberg si povzdychl. „Už chápu, proč tě odtud nemůžeme dostat do Berlína. V tuhle dobu je Lisabon úplný ráj.“

„Máš pravdu,“ přiznal baron. „Všichni moji podřízení se ve dne v noci třesou, že budou přeloženi.“ Nalil kávu. „Ale vybral sis divnou dobu, Waltře, vždyť je Štědrý den.“

„Znáš Strýčka Heiniho, když za něčím jde,“ řekl Schellenberg, používaje přitom přezdívku, která v SS za Himmlerovými zády zdomácněla.

„Musí to být důležité,“ poznamenal baron. „Zvlášť když posílá tebe.“

„Potřebujeme jednoho člověka, Ira – jmenuje se Liam Devlin.“

Schellenberg sáhl do peněženky pro Devlinovu fotografii a podal mu ji. „Nějaký čas pracoval pro Abwehr, jako spojka s IRA. Před pár týdny se ztratil z jedné holandské nemocnice. Podle našich informací má být tady. Dělá číšníka v Alfamě, v nějakém klubu.“

„Ve staré čtvrti?“ Baron pokýval hlavou. „Jestli je ten chlap Ir, nemusím ti snad připomínat, že je tím pádem neutrální osoba. Poněkud choulostivé, nemyslíš?“

„Nebude to nic drastického,“ řekl Schellenberg. „Doufám, že ho přesvědčíme, aby s námi šel dobrovolně. Mám pro něj práci, která by mu mohla dost vynést.“

„Dobrá,“ uzavřel baron. „Jen nezapomeň, že naši portugalští přátelé si na té své neutralitě hrozně zakládají. Poslední dobou, když se nám vítězství začíná vzdalovat, ještě víc než obvykle. I tak ale doufám, že ti můj policejní atašé, kapitán Eggar, bude moci přispět.“ Zvedl telefonní sluchátko a chvíli mluvil se svým podřízeným. Když zavěsil, prohodil: „Zahlédl jsem tu s tebou nějakého muže.“

„Sturmbannführer Horst Berger – od Gestapa,“ vysvětlil Schellenberg.

„Nezdá se, že byste měli moc společného.“

„Dostal jsem ho od Reichsführera pod stromeček. Nikdo se mě neptal.“

„Takže tak to je.“

Ozvalo se zaklepání a dovnitř vklouzl jakýsi muž kolem Čtyřicítky. Měl mohutný knír a hnědý gabardénový oblek, který mu příliš nepadl. Profesionální policista, zařadil ho ihned Schellenberg.

„Á, tady jste, Eggare. Znáte se s generálem Schellenbergem, ne?“

„Ovšem. Moc rád vás znovu vidím. Seznámili jsme se ve čtyřicátém, pamatujete – během Windsorské operace.[1]“

„Ano, ale na to teď raději nevzpomínat.“ Schellenberg mu podal Devlinovu fotografii. „Znáte toho muže?“

Eggar se na ni zadíval. „Ne, pane generále.“

„Je to Ir, bývalý člen IRA, pokud v IRA existuje slovo bývalý. Teď mu je pětatřicet. Nějaký čas pracoval pro Abwehr. Chceme ho zpátky a podle našich posledních zpráv pracoval někde tady, v baru jménem Flamingo.“

„Tam to znám.“

„To se hodí. Venku čeká můj pobočník, major Berger. Zavolejte ho sem.“ Eggar zmizel a za chvíli se vrátil s Bergerem. Schellenberg se ujal představování. „Baron von Hoyningen-Heune, náš portugalský velvyslanec, a toto je kapitán Eggar, policejní atašé. Sturmbannführer Berger.“

Z Bergera, v tmavém a s poničeným obličejem, běhal mráz po zádech. Suše přikývl a srazil podpatky. „Kapitán Eggar zná bar Flamingo. Půjdete tam s ním a zjistíte, jestli tam Devlin ještě pracuje. Pokud ano, nebudete, opakuji ještě jednou, nebudete se ho zatím snažit kontaktovat. Jenom mi podáte hlášení.“ Berger nedal najevo, co si myslí, a otočil se ke dveřím. Když otevíral, Schellenberg za nimi zavolal: „V třicátých letech byl tenhle Devlin jedním z nejproslulejších zabijáků IRA. Uděláte dobře, když to budete mít na paměti, pánové.“

Bergerovi bylo okamžitě jasné, že ta poznámka mířila na něho. Neochotně se usmál. „Spolehněte se, pane generále.“ Otočil se a společně s Eggarem vyšel ven.

„Nepříjemný chlap. Za takového není co děkovat. Ale přece jen…“ Baron se podíval na hodinky. „Pět a pět minut, Waltře. Co bys říkal sklence šampaňského?“

Majoru Arturu Frearovi bylo padesát čtyři let, ale pomačkaný oblek a bílé vlasy ho dělaly starším. Za normálních okolností by touhle dobou už pobíral skromný důchod a žil ve vznešené bídě někde v Brightonu nebo Torquay. Namísto toho, díky Adolfu Hitlerovi, zastával funkci vojenského atašé na britském velvyslanectví v Lisabonu a neoficiálně tam zastupoval SOE.

„Světla Lisabonu“ na jižním okraji čtvrti Alfama patřila k jeho oblíbeným místům. Bylo od Devlina hezké, že si vydělával hraním na piano zrovna tady, ačkoli momentálně ho nebylo nikde vidět. Ani nemohlo, ve skutečnosti totiž majora právě pozoroval skrze korálkový závěs vzadu v místnosti. Měl na sobě špinavě bílý plátěný oblek, tmavé vlasy mu padaly do čela a v jasně modrých očích, které ani na okamžik nespustil z Freara, se zračilo pobavení. Frear si ho všiml až tehdy, když Devlin dosedl na stoličku vedle něj a objednal si pivo. „Pan Frear, nemýlím-li se.“ Kývl na barmana. „Tady José mi říkal, že obchodujete s portským.“

„A má pravdu,“ přitakal Frear žoviálně. „Dovážíme do Anglie už léta, moje vlastní firma.“

„Nikdy jsem tomu nepřišel na chuť,“ svěřil se mu Devlin. „Kdybyste tak řekl irská whisky…“

„V tom vám bohužel nemůžu sloužit.“ Frear se znovu zasmál. „A helemese, mladý muži, víte vůbec, že nosíte kravatu Gardové brigády?“

„Opravdu? V čem všem vy se nevyznáte.“ Devlin se přátelsky usmál. „Koupil jsem ji na bleším trhu, představte si. Teprve minulý týden.“ Sklouzl ze stoličky jako úhoř.

„Nezahrajete nám něco?“ zeptal se Frear.

„Až později.“ Devlin se ve dveřích zakřenil, dodal „majore“, a byl pryč.

Flamingo byl malý, ubohoučký bar s restaurací. Berger musel přenechat iniciativu Eggarovi, který uměl plynně portugalsky. Nejdřív nikdo nic nevěděl. Ano, Devlin tam chvíli pracoval, ale před třemi dny dal výpověď. Naštěstí pak dovnitř vešla nějaká žena nabízet zákazníkům květiny, zaslechla, o čem se baví, a ozvala se. Ten Ir teď prý pracuje v jiném podniku, do kterého chodí, ve „Světlech Lisabonu“, ale namísto, číšníka tam dělá barového klavíristu. Eggar jí dal hrst drobných a oba vyšli ven.

„Znáte to místo?“ zeptal se Berger.

„Ano, dost dobře. Je to taky ve staré čtvrti. Měl byste vědět, že se tam neschází zrovna nejjemnější sorta lidí. Ale to tady není nic neobvyklého.“

„Vždycky jsem si uměl poradit s bahnem,“ odpověděl Berger. „A teď mi ukažte cestu.“

Když se zorientovali v úzkých uličkách pod vysokými zdmi Castela de São Jorge a konečně dorazili k malému čtvercovému prostranství před kostelem, uviděli před sebou Devlina, kterak přes dláždění míří do kavárny.

„Můj bože, to je on,“ zamumlal Eggar. „Přesně jako na fotce.“

„Ovšemže to je on, vy troubo,“ zašeptal Berger netrpělivě. „Jsou tohle ‚Světla Lisabonu‘?“

„Ne, majore, to je jiná kavárna. Nechvalně známá po celé Alfamě. Cikáni, toreadoři, kriminální živly…“

„Takže dobře, že jsme ozbrojeni. Až vejdeme dovnitř, mějte pistoli v pravé kapse a nespouštějte z ní ruku.“

„Ale generál Schellenberg nám výslovně nařídil…“

„Nediskutujte se mnou. Nemám nejmenší zájem na tom, aby se mi ten člověk zase ztratil. Pojďte za mnou a dělejte, co vám řeknu,“ rozkázal Berger a vykročil ke kavárně, odkud se ozývaly zvuky kytary.

I když se venku smrákalo, vnitřek působil světlým a vzdušným dojmem. Barová deska byla z mramoru a za ní před staromódním zrcadlem stály v řadě vyrovnané lahve. Na čerstvě vybílených zdech visely plakáty z býčích zápasů. Barman, podsaditý, ošklivý člověk s bělmem místo jednoho oka, seděl v ušmudlané košili a zástěře na barové stoličce a četl noviny. Čtyři další muži hráli u stolu poker, všichni temperamentní cikáni. O stěnu se opíral nějaký mladík a brnkal na kytaru.

Kromě šesti zmíněných bylo v kavárně prázdno, až na Devlina, který si za stolkem u protější zdi četl v malé knížce, před sebou půllitr piva. Dveře se skřípavě otevřely, vešel Berger a hned za ním Eggar. Kytarista přestal hrát a všechen hovor utichl. Berger se na okamžik zastavil těsně vedle dveří, jako by sama smrt přišla na návštěvu. Pak přešel kolem mužů s kartami a Eggar za ním, přičemž se držel po jeho levici.

Devlin vzhlédl od knihy, vlídně se usmál a levou rukou zvedl půllitr. „Liam Devlin?“ zeptal se Berger.

„A kdo byste tak mohl být vy?“

„Sturmbannführer Horst Berger, Gestapo.“

„Ježíši, a proč neposlali rovnou ďábla? Tam jsem, hádám, zapsaný dobře.“

„Představoval jsem si vás většího,“ nenechal se Berger vyvést z míry. „Jsem zklamaný.“

Devlin se znovu usmál. „To slyším pořád, synku.“

„Musím vás požádat, abyste šel s námi.“

„A já jsem teprve v polovině knížky. Půlnoční soud, a v irštině. Věřil byste, že jsem to našel u Stánku na bazaru? Zrovna před týdnem.“

„Okamžitě!“ zavelel Berger.

Devlin si znovu přihnul. „Připomínáte mi jednu středověkou fresku, co jsem kdysi viděl v kostele v Donegalu. Lidé v hrůze prchají před mužem v kápi. Každý, koho se dotkl, dostal mor, víte?“

„Eggare!“ křikl Berger.

Devlin vypálil skrz desku stolu a do zdi u dveří se zaryla kulka. Zatímco se Eggar snažil vytáhnout z kapsy pistoli, nad stolem se objevila hlaveň waltheru, který Devlin předtím držel přitisknutý ke koleni, a další výstřel zasáhl kapitána do pravé ruky. Policejní atašé vykřikl, svezl se k zemi a jeden z cikánů se bleskurychle shýbl pro jeho pistoli.

Bergerova ruka zajela pod sako, ale než stačila nahmatat na prsou pouzdro s mauserem, Devlin mu vychrstl pivo do obličeje a převrátil na něj stůl, takže Němec, zasažený do holeně, zavrávoral. Devlin mu ve vteřině zaryl do krku hlaveň, druhou rukou mu vytáhl ze záňadří pistoli a hodil ji na pult.

„Dárek pro tebe, Barboso.“ Barman se zašklebil a zvedl ji. Cikáni byli všichni na nohou, dva z nich svírali v rukou nože. „Máte štěstí, že jste si vybrali místo, kde nevolají policajty,“ řekl Ir. „Je to pěkná sebranka, tihle hoši. Ani z muže v kápi si moc nedělají. Támhle Barbosa ho kdysi vídal skoro každé odpoledne, ve španělských arénách. Tam taky dostal rohem do oka.“ Výraz v Bergerově tváři říkal všechno. Devlin strčil do kapsy knížku, s waltherem na stehně ho obešel a shýbl se k Eggarově ruce. „Dva klouby jsou pryč. Budete potřebovat doktora.“ Strčil pistoli do kapsy a měl se k odchodu.

Bergerovo železné sebeovládání povolilo. S napřaženýma rukama se na něj vyřítil, ale Devlin se jen maličko sehnul, jeho pravá noha vystřelila dopředu a zasáhla Němce přímo do holeně. Jak Berger padal, Ir mu nastavil do obličeje koleno, až major odletěl k baru. Berger se s pomocí mramorového pultu vyškrábal na nohy a cikáni se rozesmáli.

Devlin zavrtěl hlavou. „Propána, synku, dobře ti radím, najdi si jinou práci. A ten druhý taky.“ Pak se otočil a vyšel ven.

Když Schellenberg vešel do malé ordinace, Eggar seděl u stolu a velvyslancův lékař mu obvazoval pravou ruku.

„Jak je mu?“ zeptal se generál.

„Přežije to.“ Doktor skončil a pečlivě zastřihl konec obvazu. „Může se stát, že mu s ní v budoucnu nepůjde moc hýbat. Odnesly to klouby.“

„Můžu na chvilku?“ Lékař přikývl a odešel, Schellenberg si zapálil a posadil se na kraj stolu. „Předpokládám, že jste Devlina našel?“

„Copak pana generála nikdo neinformoval?“ zeptal se Eggar udiveně.

„S Bergerem jsem ještě nemluvil. Vím jenom, že jste se vrátili taxíkem, a to s poněkud poničenou fasádou. Takže mi laskavě řekněte, co se přesně stalo.“

Eggar mu milerád vyhověl, protože souběžně s bolestí v něm narůstal i vztek. „Nedal si říct, pane generále. Muselo být po jeho.“

Schellenberg mu položil ruku na rameno. „Nebyla to vaše chyba, Eggare. Major Berger si bohužel počíná poněkud svévolně. Nejvyšší čas, aby mu někdo dal lekci.“

„Už se stalo, o to se postaral Devlin,“ podotkl Eggar. „Když jsem ho viděl naposled, nevypadal v obličeji zrovna nejlíp.“

„Opravdu?“ Schellenberg se roztomile usmál. „A já myslel, že hůř už vypadat nemůže.“

Berger stál do půl těla nahý před umyvadlem v malé ložnici, kterou mu přidělili, a zkoumal v zrcadle svůj obličej. Modřina pod levým okem se už stačila pořádně vybarvit a nos mu otékal. Schellenberg vešel, zavřel dveře a opřel se o ně.

„Takže jste neuposlechl mých rozkazů.“

„Jednal jsem v tom nejlepším úmyslu,“ ozval se Berger. „Nechtěl jsem, aby se mi ztratil.“

„Jenže on byl lepší než vy. Varoval jsem vás.“

Berger se dotkl pravé tváře a na jeho obličeji v zrcadle se mihl zuřivý výraz. „Ta irská svině. Příště ho dostanu.“

„Nedostanete, protože odteď řídím všechno já,“ oznámil mu Schellenberg. „Pokud ovšem nechcete, aby se Reichsführer dozvěděl, že nám ten muž unikl jen kvůli vaší hlouposti.“

Berger se rázně otočil. „Generále Schellenbergu, já protestuji…“

„Stůjte v pozoru, když se mnou mluvíte, Sturmbannführere,“ uťal ho Schellenberg. Berger uposlechl, železná disciplína SS už zase nabyla vrchu. „Při vstupu do SS jste skládal jakousi přísahu. Slíbil jste naprostou poslušnost svému Vůdci a těm, kterým bylo svěřeno velení nad vámi. Je tomu tak?“

„Jawohl, Brigadeführer.“

„Výborně,“ odtušil Schellenberg. „Konečně si vzpomínáte. Ne abyste zase zapomněl. Následky by mohly být katastrofální.“ Přešel ke dveřím, otevřel je a potřásl hlavou. „Vypadáte hrozně, majore. Zkuste si něco provést s obličejem, než půjdete dolů k večeři.“

Odešel a Berger se obrátil zpátky k zrcadlu. „Ty parchante,“ řekl tiše.

Devlin seděl za klavírem uvnitř „Světel Lisabonu“, na desce měl postavenou skleničku vína a z koutku úst mu visela cigareta. Bylo deset, do prvního svátku vánočního zbývaly jen dvě hodiny a v kavárně bylo veselo a plno. Právě hrál kousek nazvaný „Měsíc nad dálnicí“, zvlášť oblíbenou, pomalou a skoro strašidelnou píseň. Všiml si Schellenberga, hned když vešel, ne proto, že by ho poznal, jen kvůli jeho vzezření. Viděl, jak jde k baru a objednává si víno, a pak otočil hlavu, když si uvědomil, že neznámý míří k němu.

„Měsíc nad dálnicí,“ ozval se generálův hlas. „Tohle číslo mám rád. Jedno z nejlepších, co kdy zpíval Al Bowlly,“ dodal a připomněl tak jméno muže, který byl až do své smrti nejoblíbenějším anglickým barovým zpěvákem.

„Zabilo ho to při náletu v Londýně, víte o tom?“ ozval se Devlin. „Nikdy ho nemohli dostat dolů do sklepa, když spustila siréna. Tak ho jednou našli mrtvého v posteli. Spadla na něj bomba.“

„Chudák,“ vzdychl Schellenberg.

„Záleží na tom, na které straně jste.“

Devlin plynule přešel na „Mlhavý den v Londýně“ a Schellenberg pokračoval v hovoru. „Jste všestranně nadaný muž, pane Devline.“

„Ovládám dost slušně pár odrhovaček, to je všechno,“ odtušil Ir skromně. „Výsledek promarněného mládí.“ Natáhl se pro víno, aniž by přestal druhou rukou hrát. „A kdopak asi tak budeš ty, kamaráde?“

„Jmenuji se Schellenberg – Walter Schellenberg. Možná jste o mně slyšel.“

„Tak trochu,“ ušklíbl se Devlin. „Na to jsem byl v Berlíně dost dlouho. Generálská šarže, pokud se nemýlím, a navíc v SD. Máte snad něco společného s těmi dvěma idioty, co se mě snažili dnes odpoledne dostat?“

„Omlouvám se, pane Devline. Ten muž, kterého jste postřelil, je policejním atašé na vyslanectví. Ten druhý je major Berger z Gestapa. Je tu se mnou jen z Reichsführerova rozkazu.“

„Kriste, už zase Himmler? Posledně jsem mu nějak nepadl do oka.“

„Ale teď vás zřejmě potřebuje.“

„Nač?“

„Chce vás znovu poslat do Anglie, pane Devline, konkrétně do Londýna.“

„Díky, ale nemám zájem. Pro německou rozvědku jsem v téhle válce pracoval už dvakrát. Poprvé v Irsku – tam mi málem ustřelili hlavu.“ Přejel si prstem po jizvě na čele.

„A podruhé, v Norfolku, jste to dostal do pravého ramene a unikl jste jenom o vlásek. Kurt Steiner tam zůstal.“

„Á, takže o tom víte?“

„O operaci Orel? Ano, jistě.“

„Byl to dobrý člověk, myslím plukovník. Asi by z něj nikdy nebyl pořádný nacista…“

„Slyšel jste, co se s ním stalo?“

„Jasně – když Max Radl dostal infarkt, převezli ho do Holandska, do stejné nemocnice, ve které jsem byl já. Dostal jakousi zprávu od vašich anglických zdrojů. Že prý Steinera zabili v nějakém Meltham House, když se snažil zastřelit Churchilla.“

„Dvě věci z toho nejsou pravda,“ odpověděl Schellenberg. „Dvě věci, které Radl nemohl vědět. Ten víkend tam byl někdo jiný, ne Churchill. Churchill byl na cestě na teheránskou konferenci. V Meltham House byl jeho dvojník, nějaký kabaretní herec.“

„Ježíšmarjá!“ Devlin přestal hrát.

„A za druhé – a to je důležitější – Kurt Steiner nezemřel. Je naživu a v pořádku, momentálně ovšem v londýnském Toweru, a právě proto po vás chci, abyste šel znovu do Anglie. Bylo mi totiž uloženo, abych ho živého a zdravého dostal zpátky do Říše, a nemám na to víc než tři týdny.“

Frear vešel do kavárny před několika minutami a okamžitě Schellenberga poznal. Stáhl se do postranního boxu, zavolal si číšníka, a zatímco čekal na své pivo, pozoroval, jak oba muži vycházejí do zahrady za lokálem. Sedli si ke stolku a dívali se na světla lodí v Tagusu.

„Už jste přece prohráli válku, generále,“ řekl Devlin. „O co vám ještě jde?“

„Pořád musíme udělat všechno, co je v našich silách – dokud to neskončí. Jak pořád říkám, z roztočeného kolotoče se těžko seskakuje. Je to zkrátka hra.“

„A ten všivák s bílou hřívou, co nás teď pozoruje z posledního boxu, ji hraje taky,“ poznamenal Devlin.

Schellenberg se jakoby mimochodem ohlédl. „A vy víte, kdo to je?“

„Říká o sobě, že je obchodník s vínem. Nějaký Frear. Mí přátelé tvrdí, že dělá vojenského atašé na britské ambasádě.“

„Ach tak.“ Schellenberg se nenechal odvést od tématu. „Máte tedy zájem?“

„Je nějaký důvod, proč bych měl mít?“

„Peníze. Za operaci Orel jste dostal na ženevské konto dvacet tisíc liber.“

„A trčím tady, bez pětníku v kapse.“

„Dvacet pět tisíc, pane Devline. Zašleme je, kamkoli si řeknete.“

Devlin se opřel a znovu si zapálil. „Na co vám Steiner bude? Proč si komplikujete život?“

„Státní zájem.“

Devlin se drsně zasmál.

„Ale jděte, generále. Chcete ode mě, abych zase skákal z dornierů z třinácti set metrů a ve tmě, jako posledně nad Irskem, a přitom mě tady krmíte takovými nesmysly.“

„No dobře.“ Schellenberg zvedl omluvně ruku. „Dvacátého prvního ledna se ve Francii koná důležitá schůzka. Vůdce, Rommel, Canaris a Himmler. Vůdce zatím nemá tušení o operaci Orel a Reichsführer by měl rád po ruce Steinera. Chtěl by mu ho představit.“

„A proč, smím-li se zeptat?“

„Steinerův úkol skončil neúspěchem, ale přesto – velel německým vojákům v bitvě na anglické půdě. Je to říšský hrdina.“

„A ještě něco kromě těch žvástů?“

„Mimo to, Reichsführer a admirál Canaris spolu nevycházejí příliš dobře. Vyrukovat se Steinerem…“ Pokrčil rameny. „Když uvážíme, že jeho útěk by byl dílem SS…“

„Tak by černý Petr zůstal admirálovi?“ Devlin potřásl hlavou. „To je ale verbež. Nemám rád ani jednoho z nich a do motivů toho mizery Himmlera mí taky nic není – ale Kurt Steiner, to je něco jiného. Skvělý člověk. Jenže vy říkáte, že je v Toweru…“

Zavrtěl hlavou. „Tam ho dlouho nenechají,“ ozval se Schellenberg. „Předpokládám, že ho přemístí do některého ze zvláštních vězeňských zařízení, která v Londýně mají.“

„A jak se to dozvíte?“

„Máme v Londýně agenta, na španělském velvyslanectví.“

„Víte určitě, že nehraje na obě strany?“

„V tomhle případě jsem si dost jistý.“ Devlin zamračeně seděl a Schellenberg dodal: „Třicet tisíc liber.“ Usmál se. „Já se ve své práci vyznám, pane Devline. Plán, který vám připravím já, vyjde.“

Devlin přikývl a vstal. „Rozmyslím si to.“

„Ale tady jde o čas. Musím se vrátit zpátky do Berlína.“

„A já zase musím mít čas na rozmyšlenou a taky jsou Vánoce. Slíbil jsem jednomu kamarádovi, Barbosa se jmenuje, že přijedu k němu na ranč, nahoru na venkov. Kdysi to byl prvotřídní torero, ve Španělsku, tam co mají rádi špičaté rohy. Za tři dny jsem zpátky.“

„Ale pane Devline,“ zkusil to ještě Schellenberg.

„Jestli o mě opravdu stojíte, budete muset počkat.“ Devlin ho poplácal po rameni. „No tak, Waltře, co takhle Vánoce v Lisabonu? Všude světla, muzika, hezký holky… V tuhle chvíli zrovna v Berlíně zatemňují okna a vsadím se, že tam sněží. Čemu dáš přednost?“

Schellenberg se bezmocně rozesmál a Frear za jejich zády vstal a vyšel ven.

Ráno o prvním svátku vánočním musel Dougal Munro kvůli neodkladným záležitostem zůstat ve své kanceláři na velitelství SOE. Když se konečně chystal odejít, vbelhal se dovnitř Jack Carter. Bylo krátce po poledni.

„Doufám, že je to něco důležitého, Jacku,“ obrátil se k němu Munro. „Mám s přáteli smluvený oběd v Garricku.“

„Myslel jsem, že tohle by vás mohlo zajímat, pane.“ Carter mu ukázal depeši. „Od majora Freara, našeho lisabonského agenta. Jde o našeho přítele Devlina.“

Munro se zarazil. „Co je s ním?“

„Hádejte, s kým si včera večer povídal v jistém lisabonském klubu. S Waltrem Schellenbergem.“

Munro se posadil za stůl. „Co může mít ten dobrák Walter za lubem?“

„Ví bůh, pane.“

„Spíš ďábel, řekl bych. Teď hned Frearovi pošlete zprávu, ať Schellenberga nespouští z očí. Jestli odjede z Portugalska s Devlinem, chci to okamžitě vědět.“

„Rozkaz, pane,“ vyhrkl Carter a byl pryč.

Přes Vánoce sem tam spadla trocha sněhu, ale večer sedmadvacátého v Londýně pršelo. Jack Carter zahnul do jedné z moderních ulic blízko Portman Square, které vyrostly na místě bývalých stájí. Nebylo odtamtud daleko na velitelství SOE, proto si také to místo vybral, když se mu ozval Vargas. Podnik nesl mazlivé jméno „Maruščina špižírna“, okna byla zatemněná, ale uvnitř všechno zářilo vánočními ozdobami a zelenalo se cesmínou. Seděli tam jen tři nebo čtyři zákazníci, večer teprve začínal.

Vargas seděl v rohu, upíjel kávu a četl noviny. Měl na sobě tlustý modrý svrchník a na stole vedle něj ležel klobouk. Měl olivovou pleť, vyzáblý obličej s řídkým knírkem a napomádované vlasy pečlivě učesané na pěšinku.

„Očekávám, že to bude stát za to,“ ozval se Carter.

„Copak bych vás jinak obtěžoval, seňore?“ opáčil Vargas dotčeně. „Dostal jsem zprávy od bratrance z Berlína.“

„A?“

„Chtějí vědět víc o Steinerovi. Rádi by zorganizovali záchrannou akci.“

„Víte to jistě?“

„Tak zněla zpráva. Chtějí všechny dostupné informace o místě jeho pobytu. Zřejmě předpokládají, že ho z Toweru co nevidět přemístíte jinam.“

„Kdo jsou to oni? Abwehr?“

„Ne. Velí tomu generál Schellenberg z SD. Alespoň pro toho pracuje můj bratranec.“

Carter, víc než rozrušený, přikývl a vstal. „V jedenáct mi zavolejte na obvyklé číslo, příteli. A ne abyste zapomněl.“ Naklonil se dopředu. „Tohle je velká věc, Vargasi. Vyděláte spoustu peněz, když budete chytrý.“

Otočil se ke dveřím a za několik minut už spěchal po Baker Street, jak rychle mu jen jeho protéza dovolila.

V té samé chvíli stoupal Walter Schellenberg strmou dlážděnou uličkou v lisabonské Alfamě ke „Světlům Lisabonu“. Už zvenčí slyšel hudbu, ale když vešel, našel uvnitř jen barmana a Devlina u piana.

Ir přestal hrát, aby si mohl zapálit, a usmál se. „Tak co, jaké jste měl Vánoce, generále?“

„Mohlo to být horší. A vy?“

„Býci byli moc rychlí, trochu mě pošlapali. Přehnal jsem to s pitím.“

„Nebezpečná hra.“

„Ani ne. V Portugalsku jim pilují rohy. Nikoho to pak nezabije.“

„Nechápu, co vás na tom láká,“ poznamenal Schellenberg.

„A co je na tom k chápání? Víno, hrozny, býci a spousta sluníčka – to byly moje Vánoce, generále.“ Začal hrát „Měsíc nad dálnicí“. „A přitom jsem musel pořád myslet na starého Ala Bowllyho, v Londýně, při náletu, na mlhu v ulicích… Není to zvláštní?“

Schellenberg cítil, jak se mu zrychluje tep. „Takže půjdete?“

„Pod jednou podmínkou. Mám právo si to v poslední chvíli rozmyslet, když mi bude připadat, že to není stoprocentní.“

„Máte mé slovo.“

Devlin vstal a oba vyšli na terasu. „Ráno odlétáme do Berlína,“ oznámil Schellenberg.

„Vy, generále, já ne.“

„Ale pane Devline…“

„V téhle hře musíte myslet na všechno, to přece víte. Podívejte, tam dole.“ Za zdí mohli vidět Freara; právě přišel a hovořil s jedním z číšníků, který utíral venkovní stoly. „Už delší dobu mě má v merku, drahý pan Frear. Viděl mě, jak mluvím s velkým Waltrem Schellenbergem. Myslím, že to určitě nezapomněl hlásit do Londýna.“

„Co tedy navrhujete?“

„Vy leťte do Berlína a začněte s přípravami. Práce budete mít až až. Zařiďte mi na velvyslanectví ty správné papíry, peníze na cestu a tak dále a já pak přijedu za vámi. Vlakem to bude menší riziko. Z Lisabonu do Madridu a pak pařížským expresem. Bylo by pohodlné, kdybyste mi tam objednal letadlo, ale můžu jet i vlakem.“

„To by vám zabralo nejmíň dva dny.“

„Vždyť říkám, že budete mít co dělat. Netvrďte mi, že vás tam nečekají stohy lejster.“

Schellenberg přikývl. „Máte pravdu. Myslím, že se na to můžeme napít. Tak na náš anglický podnik.“

„Svatá matko boží, jen to ne, generále. Tuhle větu už jsem kdysi slyšel, od jistých lidí. Nevěděli, že se tak říkalo španělské Armádě – a vzpomeňte si, jak to s ní dopadlo.“

„Tak tedy na nás, pane Devline,“ pravil Schellenberg vážně. „Já se napiju na vás a vy na mě.“ S tím vešli zpátky dovnitř.

Munro seděl za stolem ve svém bytě na Haston Place a pozorně poslouchal Carterovo líčení rozhovoru s Vargasem.

Přikývl. „Zapadá to do sebe, Jacku. Schellenberg projeví zájem osvobodit Steinera a následující den je kde? V Lisabonu – a připíjí si na bratrství s Liamem Devlinem. Jaké závěry ti z toho plynou?“

„Že ho chce získat pro tu věc, pane.“

„Samozřejmě. Vždyť je to ideální kandidát.“ Munro znovu pokýval hlavou. „Tady se nabízejí zajímavé možnosti.“

„Například?“

Munro potřásl hlavou. „Jen jsem přemýšlel nahlas. Stejně je už čas Steinera přemístit. Co navrhuješ?“

„Co třeba London Cage v Kensingtonu?“ ozval se Carter.

„Ale no tak, Jacku. Tam se jen třídí, co přijde. Váleční zajatci, hlavně posádky Luftwaffe.“

„Dál je tu Cockfosters, pane, ale to je taky spíš jen zajatecký tábor. A ta škola naproti Wandsworthskému vězení, tam vězníme hodně německých agentů.“ Munro nevypadal nijak nadšeně a Carter to zkusil ještě jednou. „Pak je tu samozřejmě ještě Mytchett Place v Hampshiru. Udělali z toho miniaturní pevnost pro Hesse.“

„Který se v té nádherné osamělosti tak vyžívá, že v červnu jednačtyřicátého skočil z balkónu a málem se zabil. Ne, to není nic pro nás.“ Munro zašel k oknu a podíval se ven. Déšť přešel ve sněhovou plískanici. „Myslím, že je čas, abych si promluvil s naším přítelem Steinerem. Nebudeme to odkládat, řekněme – zítra.“

„Jak si přejete, pane. Zařídím to.“

Munro se otočil. „Devlin – máme ve spisu jeho fotku?“

„Pasovou fotografii, pane. V Norfolku musel vyplnit cizinecký přihlašovací formulář. To je povinnost pro všechny irské občany a potřebují k tomu pasovou fotku.

Zvláštní oddělení si ji odtud nechalo poslat. Není moc dobrá.“

„Tyhle jsou vždycky špatné.“ Munro se náhle usmál. „Už to mám, Jacku. Už vím, kam ho dáme. Do Wappingu, do konventu Panny Marie.“

„K Milosrdným sestrám, pane? Ale to je útulek pro nevyléčitelně nemocné.“

„Taky se tam starají o vojáky, co se nervově zhroutili, ne? Cvokárna pro hrdinné piloty RAF.“

„Ano, pane.“

„A zapomínáte na toho agenta Abwehru Bauma, v únoru. Střelili ho do prsou, když se ho Zvláštní oddělení a MI5 snažili zatknout v Bayswateru. Ošetřovali ho u Panny Marie a také ho tam vyslýchali. Četl jsem hlášení. MI5 to tam pravidelně nevyužívá, to vím jistě. Dokonale by to vyhovovalo. Budova je ze sedmnáctého století; byl to řád s klauzurou, takže kolem dokola je zeď. Celé je to vystavěné jako pevnost.“

„Nikdy jsem tam nebyl, pane.“

„Já ano. Divné místo. Léta to tam bylo protestantské, když byli katolíci pronásledováni, pak z toho nějaký viktoriánský průmyslník a náboženský blouznivec udělal útulek pro bezdomovce. Nějaký čas zůstal dům prázdný a v roce 1910 ho koupil další filantrop. Konvent znova vysvětili v římskokatolickém obřadu a od té doby tam vládnou Milosrdné sestry.“ Energicky pokýval hlavou, celý nadšený. „Ano, myslím, že tohle je to správné místo.“

„Ještě jedna věc, pane. Chtěl bych vám připomenout, že to je věc kontrarozvědky, tudíž spadá striktně pod MI5 a Zvláštní oddělení.“

„Jen pokud se o tom dozvědí.“ Munro se usmál. „Až se Vargas ozve, dejte si s ním co nejdřív schůzku. Vyřiďte mu, ať počká tři, čtyři dny a pak ať pošle bratranci zprávu, že Steiner má být převezen k Panně Marii.“

„Vy je tedy přímo zvete, aby se do té operace pustili, pane?“

„Proč ne, Jacku? Shrábneme nejen Devlina, ale i všechny jeho spojky. Nemůže pracovat na vlastní pěst.

Tady se otvírá spousta možností. A teď jdi, ať už tě tu nevidím.“

„Provedu, pane.“

Carter se dobelhal ke dveřím a Munro ho zarazil. „Jsem to ale hlupák, zapomněl jsem na to nejsamozřejmější. Walter Schellenberg bude chtít znát původ té informace. Musí to vypadat věrohodně.“

„Mohu mít návrh, pane?“

„Jen do toho.“

„José Vargas je homosexuál a v Toweru momentálně koná službu rota skotských gardistů. Dejme tomu, že Vargas ulovil jednoho z nich – v některé z těch hospod v okolí Toweru, kam vojáci často chodí.“

„Dobrý nápad, Jacku. Skvělé,“ pochválil ho Munro. „Dej se do toho.“

Ze skrytého pozorovacího místa v letištní hale nedaleko Lisabonu Frear sledoval, jak Schellenberg s Bergerem přešli parkovací plochu a nastoupili do junkersu. Zůstal, díval se za letadlem, které najíždělo na přistávací dráhu, a teprve když se podvozek odlepil od země, vyšel ven ke stanovišti taxíků.

Za půl hodiny se objevil ve dveřích „Světel Lisabonu“. Sedl si k baru a poručil si pivo. „Kdepak je dnes náš přítel z Irska?“ zeptal se barmana.

„Ten? Je pryč.“ Barman pokrčil rameny. „Byly s ním jen potíže. Šéf ho vyhodil. Včera večer tady byl jeden host, milý pán, Němec, myslím. A tenhle Devlin se s ním začal hádat. Málem došlo ke rvačce, museli je od sebe odtrhnout.“

„Můj ty bože,“ divil se Frear. „Zajímalo by mě, co teď bude dělat.“

„V Alfamě je barů dost, seňore,“ odpověděl barman.

„Ano, to máte pravdu.“ Frear dopil svůj půllitr. „Tak na shledanou, už musím jít.“

Odešel a Devlin vystoupil zpoza korálkového závěsu vzadu za barem. „Díky, José, to ti nezapomenu. A teď si dáme jednu na rozloučenou.“

Bylo pozdní odpoledne a Munro seděl za stolem ve své kanceláři na velitelství SOE, když se ve dveřích objevil Carter.

„Další zpráva od Freara, pane. Schellenberg dnes ráno odletěl do Berlína, ale bez Devlina.“

„Jestli je Devlin tak mazaný, jak si myslím, Jacku, věděl o Frearovi hned od začátku. V takovém městě jako Lisabon nemůžete být vojenským atašé na velvyslanectví a zároveň chtít, aby o vás nikdo nevěděl.“

„Myslíte, že odjel do Berlína jinudy?“

„Přesně tak. Kličkami a oklikami jako ten lišák – a stejně mu to nebude nic platné.“ Munro se usmál. „My máme v kapse Riveru a Vargase a to znamená, že budeme vždycky o krok napřed.“

„Co tedy dál, pane?“

„Budeme čekat, Jacku, jen čekat, co udělají oni. Sjednal jsi mi tu schůzku se Steinerem?“

„Ano, pane.“

Munro se podíval z okna. Sníh přestal padat a venku už zase jen hustě pršelo. Nespokojeně si odfrkl. „Vypadá to, že dostaneme pěknou mlhu. Zatracené počasí.“ Povzdychl si. „Brr, to je ale válka, Jacku.“

ČTVRTÁ KAPITOLA

Auto se blížilo k Toweru a od Temže se začala zdvíhat mlha.

„Jak to tady teď vypadá?“ zeptal se Munro.

„Všude stráže, pane brigádní generále. Veřejnosti je vstup zakázán, ne jako před válkou. Jen, myslím, čas od času organizují exkurze pro spojenecké vojáky.“

„A královská garda?“

„Pořád funguje a pořád tu bydlí, i s rodinami. Němci to tady několikrát bombardovali. Třikrát během doby, co tu byl Hess, pamatujete?“

Zastavila je hlídka, zkontrolovala jim propustky a oni pokračovali dál hustým kabátem mlhy, ve které skoro zanikaly zvuky ulice. Od Temže se ozvalo zakvílení – to loď na cestě k ústí spustila mlhovou sirénu.

Znovu minuli kontrolu, přejeli padací most a octli se za branou.

„Není to zrovna den, nad kterým by srdce plesalo,“ poznamenal Munro.

Skrz mlhu nebylo vidět skoro nic, jen šedé kamenné zdi, a když se konečně dostali k vlastnímu hradu, připadali si úplně odříznutí.

„Nemocnice je támhle, pane,“ ozval se Carter.

„Zařídil jsi všechno, jak jsem ti řekl?“

„Ano, pane, ale nemůžu říct, že by mě to nějak těšilo.“

„Jsi hodný chlapec, Jacku, ale tohle je ošklivá válka. Pojď, půjdeme se tam podívat.“

„Ano, pane.“

Carter se snažil vysoukat z auta a noha mu jako obvykle překážela. Mlha byla žlutá, štiplavá a na patře po ní zůstávala kyselá pachuť.

„Hrůza, co?“ řekl Munro. „Hustá jako mlíko. Jak že tomu říká Dickens? Pravá londýnská specialita?“

„Tak nějak, pane.“

Vydali se k nemocnici. „To je ale místo. Říkají, že prý tu straší. Lady Greyová, to ubohé děvče, a Walter Raleigh tu určitě v noci bloumají po hradbách. Zajímalo by mě, co si o tom myslí Steiner.“

„Nemyslím, že se mu spí dvakrát dobře, pane.“

Z mlhy se s plácáním křídel vynořil krkavec, známý to atribut Toweru, a zakrákal.

Munro sebou divoce trhl. „Kuš, ty potvoro zavšivená.“ Otřásl se. „Co jsem ti říkal, duchové mrtvých.“

Zdi malého nemocničního pokoje byly natřené na tmavozeleno. Uvnitř stálo úzké lůžko, šatník, skříňka a k pokoji přiléhala malá koupelna. Kurt Steiner seděl v pyžamu a županu u okna a četl si. Před okenní tabulkou byly mříže, ale dalo se jimi dosáhnout na vnější kličku. Rád tam sedával, protože za lepšího počasí měl výhled na nádvoří a na Bílou věž. Poskytovalo mu to iluzi prostoru a prostor znamenal svobodu. Zvenčí masivních dveří se ozvalo rachocení závor, pak se dveře otevřely a dovnitř vstoupil vojenský policista.

„Máte návštěvu, pane plukovníku.“

Vešel Munro a za ním Carter. „Můžete, odejít, desátníku,“ obrátil se na policistu.

„Rozkaz, pane.“

Muž vyšel ven a zamkl za sebou. Munro měl na sobě uniformu, spíš pro větší efekt než pro co jiného. Shodil vojenský svrchník a Steiner zaznamenal jeho hodnost a červené výložky štábního důstojníka.

„Oberstleutnant Kurt Steiner?“

Steiner vstal. „Prosím, pane brigádní generále.“

„Jmenuji se Munro a tohle je můj pobočník, kapitán Jack Carter.“

„Své jméno, hodnost a číslo jsem vám řekl už před časem, pánové,“ uvítal je Steiner. „Nemám co dodat, snad jen mohu vyjádřit překvapení nad tím, že se ze mě zatím nikdo nesnažil vymáčknout víc. Omlouvám se, ale je tu jen jedna židle, takže vám nemohu nabídnout moc velké pohodlí.“

Steinerova angličtina byla dokonalá a Munro cítil, že jeho původní nedůvěra pomalu roztává.

„Posadíme se na postel, když dovolíte. Jacku, nabídni plukovníkovi cigaretu.“

„Ne, díky,“ odmítl Steiner. „S kulkou v hrudníku mám dobrou záminku přestat.“

Posadili se a Munro poznamenal: „Anglicky mluvíte opravdu skvěle.“

Steiner se usmál. „Určitě víte, pane brigádní generále, že má matka byla Američanka a že jsem skoro celé dětství prožil v Londýně. Chodil jsem do školy v Saint Paul’s, když můj otec dělal vojenského atašé na německém velvyslanectví.“

Bylo mu sedmadvacet a vypadal dobře, až na lehce propadlé tváře, které ještě pořád prozrazovaly, že je v rekonvalescenci. Byl docela klidný, slabě se usmíval a vyzařovala z něho tatáž sebejistota, se kterou se Munro setkal u mnoha dalších letců a parašutistů.

„Nebyl jste podroben žádným dalším výslechům nejen kvůli zdravotnímu stavu,“ vysvětlil Munro, „ale především proto, že o operaci Orel už víme všechno.“

„Skutečně?“ opáčil suše Steiner.

„Ano. Pracuji pro Zvláštní operační výkonnou jednotku, plukovníku. Vědět všechno mám v popisu práce. Nepochybně vás překvapí, když vám řeknu, že onen muž, kterého jste chtěl toho večera na terase Meltham House zastřelit, nebyl premiér Churchill.“

Steiner vypadal nedůvěřivě. „Co se mi to snažíte namluvit? Co je tohle za nesmysl?“

„Žádný nesmysl,“ ozval se Jack Carter. „Byl to jistý George Howard Foster, v kabaretech známější jako Velikán Foster. Dost slušný imitátor.“

Steiner se bezmocně rozesmál. „Ale to je báječné. Taková ironie. Dokážete si to představit? Kdyby to všechno vyšlo a my ho vzali s sebou…? Můj bože, kabaretní herec. Strašně rád bych viděl, jak by se tvářil ten mizera Himmler.“ Uvědomil si, že zachází příliš daleko, zhluboka se nadechl a uklidnil se. „Nuže?“

„Váš přítel Liam Devlin byl raněn, ale přežil,“ pokračoval Carter. „Dostal se ven z holandské nemocníce a utekl do Lisabonu. Pokud vím, váš zástupce Neumann také žije a ještě stále leží v nemocnici.“

„Jako plukovník Max Radl, váš řídící důstojník,“ doplnil Munro. „Je po infarktu.“

„Moc nás tedy nezůstalo,“ prohodil Steiner.

„Jednu věc nepochopím, plukovníku,“ řekl Carter. „Nejste nacista, to víme. Zničil jste si kariéru kvůli jedné židovské dívce z Varšavy, a přesto, tu poslední noc v Norfolku, jste pořád chtěl zabít Churchilla.“

„Jsem voják, kapitáne, a ta hra nebyla dohraná. Nebo nemyslíte, že je to hra?“

„A nakonec hra ovládla vás místo vy ji,“ trefně poznamenal Munro.

„Dalo by se to tak říct.“

„Nemá to něco společného s vaším otcem, generálem Karlem Steinerem?“ zeptal se Carter. „S tím, že ho Gestapo věznilo na berlínském velitelství v Prinz Albrechtstrasse za účast na spiknutí proti Vůdci?“

Steinerova tvář potemněla.

„Reichsführer Himmler má mnoho vlastností, o kterých by se dalo mluvit, kapitáne Cartere, ale křesťanská láska a soucit k nim nepatří.“

„A byl to právě Himmler, který stál za vším,“ doplnil ho sebevědomě Munro. „Donutil Maxe Radla, aby pracoval za zády admirála Canarise. Ani sám Vůdce nevěděl, co se chystá. Ještě pořád neví nic.“

„To by mě nepřekvapilo,“ přikývl Steiner. Vstal, udělal pár kroků ke zdi a otočil se. „Tak k věci, pánové. O co vám jde?“

„Chtějí vás zpátky,“ oznámil mu Munro.

Steiner na něj nevěřícně zíral. „Děláte si legraci. K čemu bych jim byl?“

„Vím jen to, že Himmler vás chce odsud dostat.“

Steiner si znovu sedl. „Ale to je nesmysl. S veškerou úctou k mým krajanům moc dobře vím, že německým válečným zajatcům se podařilo uprchnout z Anglie naposledy někdy v první světové válce.“

„Jednomu i potom,“ upřesnil Carter. „Jistý pilot Luftwaffe, ale ten to vzal přes Kanadu a dostal se do Spojených států ještě dřív, než vstoupily do války.“

„Špatně jste nám rozuměl,“ řekl Munro. „Nejde o to, že byste se měl pokusit utéct na vlastní pěst. Existuje tu plán, jestli tomu tak chcete říkat. Pečlivě připravená akce, dítko generála Schellenberga z SD. Znáte ho?“

„Jen podle jména,“ odpověděl Steiner mechanicky.

„Samozřejmě se toho musí chopit správný muž – a tady se dostáváme k Liamu Devlinovi,“ doplnil Carter.

„Devlin?“ Steiner zavrtěl hlavou. „Hloupost. Devlin je sice jedním z nejpozoruhodnějších lidí, jaké jsem kdy poznal, ale ani on mě odsud nedostane.“

„Ano, ale kdyby to nebylo odsud? Chceme vás přestěhovat do Wappingu, do konventu Panny Marie. Podrobnosti se dovíte později.“

„Ne, tomu nevěřím. V tom je nějaký švindl,“ vrtěl hlavou Steiner.

„Proboha, člověče, co bychom z toho asi měli?“ vybuchl Munro. „Na španělském velvyslanectví tady v Londýně pracuje jistý José Vargas, obchodní atašé. Příležitostně za peníze dodává informace vaší straně, diplomatickou poštou. Má bratrance na španělské ambasádě v Berlíně.“

„No a kvůli penězům pracuje i pro nás,“ dodal Carter. „Němci se s ním spojili, naznačili, že mají zájem vás osvobodit, a vyžádali si další informace o vašem vězení.“

„A tak jsme mu řekli, co potřeboval,“ vložil se do toho Munro. „I o vašem novém domově v klášteře.“

„Aha, už tomu rozumím,“ ozval se Steiner. „Necháte plán rozběhnout; Devlin přijede do Londýna. Samozřejmě bude potřebovat pomoc, další agenty a tak dále. A v příhodnou chvíli je pak všechny zatknete.“

„Ano, to je jedna možnost,“ řekl Munro. „Ovšemže je tu ještě další.“

„Konkrétně?“

„Že tomu dám prostě volný průběh. Uprchnete do Německa…“

„A tam budu pracovat pro vás?“ Steiner zavrtěl hlavou. „Je mi líto, generále. Carter měl pravdu. Nejsem nacista, ale stále ještě jsem voják – německý voják. S nálepkou zrádce by se mi nežilo nejlíp.“

„Vy připouštíte, že váš otec a ti druzí byli zrádci, protože se snažili odstranit Vůdce?“ zeptal se Munro.

„To je trochu o něčem jiném. Němci, kteří se snažili vyřešit svůj vlastní problém.“

„Elegantní námitka.“ Munro se otočil na Cartera. „Jacku?“

Carter se zvedl a zaklepal na dveře. Otevřely se a v nich stál vojenský policista. Munro vstal. „Kdybyste se laskavě uvolil jít za mnou, plukovníku, rád bych vám něco ukázal.“

Pokud šlo o osobní názor Adolfa Hitlera, pro zrádce neexistovala žádná možnost čestné smrti. Ani jeden důstojník usvědčený z účasti na spiknutí proti němu neskončil před hlavněmi popravčí čety. Trest byl stanoven přímo zákonem – smrt oběšením, většinou na řeznickém háku, strunou od piana. Odsouzence čekalo dlouhé a velice nepříjemné umírání. Z Hitlerova rozkazu byly všechny takové popravy nafilmovány a nezřídka to byla tak příšerná podívaná, že i Himmler odcházel před koncem, protože se mu zvedal žaludek.

Film, který teď promítali ve velkém skladišti na konci chodby, měl špatnou kvalitu, obraz byl roztřesený a dost zrnitý. Mladý seržant rozvědky, schovaný ve tmě za promítačkou, použil místo plátna obílenou zeď. Steiner seděl vpředu na židli, Munro s Carterem se usadili za ním.

Generál Karl Steiner, kterého právě přinášeli dva esesáci, byl po infarktu už mrtvý – jediná kladná stránka celé věci. I přesto ho zavěsili na hák a oba poodstoupili. Kamera se na chvíli ustálila na té žalostné postavě, jež se mírně pohupovala ze strany na stranu, a pak obraz zmizel.

Promítač rozsvítil. Kurt Steiner vstal, obrátil se a beze slova zamířil ke dveřím. Otevřel je, minul vojenského policistu a prošel chodbou do své cely. Munro a Carter ho následovali. Když vcházeli, Steiner stál u okna, pevně svíral mříže a vyhlížel ven. Otočil se, v obličeji celý bledý.

„Myslím, pánové, že je opravdu na čase, abych začal znova kouřit.“

Jack Carter vytáhl z balíčku jednu playerku a připálil mu.

„Je mi to líto,“ promluvil Munro, „ale bylo nezbytné, abyste se dozvěděl, že Himmler porušil svůj slib.“

„Ale no tak, pane generále,“ řekl Steiner trpce. „Ani trochu vám to není líto. Chtěl jste mi něco předvést, a tak jste mi to předvedl. Nikdy jsem si nemyslel, že by můj otec měl velkou šanci přežít, ať už udělám cokoli. Himmler si na dodržování slibů nijak nepotrpí.“

„A co si myslíte teď?“ zeptal se Munro.

„Á, konečně se dostáváme k účelu tohohle cvičení. Že bych teď, do běla rozžhavený, nabídl své služby Spojencům? Nechal se propašovat do Německa, kde při nejbližší příležitosti spáchám atentát na Hitlera?“ Potřásl hlavou. „Ne, pane generále. Pár nocí kvůli tomu nebudu spát. Možná že vás dokonce poprosím o kněze, ale na tom hlavním to nic nemění. Můj otec se účastnil spiknutí proti Hitlerovi jako Němec. Nedělal to, aby pomohl Spojencům. Udělal to pro Německo.“

Byl to Carter, kdo se ozval. „Ano, to je jasné.“

Steiner se otočil k němu. „Pak si nepochybně také uvědomujete, že kdybych udělal to, co navrhuje tady generál, zradil bych všechno, za co můj otec bojoval a zemřel.“

„Dobrá.“ Munro vstal. „Ztrácíme čas. Na Nový rok vás převezou do konventu Panny Marie. Váš přítel Devlin nemá ovšem nejmenší šanci vás odtud dostat, ale těšíme se, že se o to pokusí.“ Obrátil se na Cartera. „Jdeme, Jacku.“

„Ještě jednu věc, pane generále, jestli můžu,“ zarazil ho Steiner.

„Ano?“

„Moje uniforma. Rád bych vás upozornil, že podle ženevské konvence na ni mám právo.“

Munro mrkl na Cartera a ten ho ujistil: „Nechali jsme vám ji spravit a vyčistit, plukovníku. Zařídím, abyste ji ještě dnes dostal, včetně všech medailí, samozřejmě.“

„Takže to bychom také měli,“ Munro vyšel ven. Carter vytáhl cigarety a krabičku sirek a položil je na skříňku. „Zmínil jste se o knězi. Někoho vám pošlu, jestli chcete.“

„Dám vám vědět.“

„A co cigarety?“

„Raději ne. Tahle chutnala strašně.“ Steiner se pokusil o úsměv. Carter popošel ke dveřím, pak zaváhal a otočil se. „Pane plukovníku, nevím, jestli vám ta informace bude něco platná, ale váš otec patrně zemřel na infarkt. Bližší okolnosti neznám…“

„Dokážu si je docela dobře představit, ale stejně – díky.“ odpověděl Steiner.

Stál tam docela klidně, s rukama v kapsách županu, a Carter, který nevěděl, co dál říct, vykročil do chodby a dál za Munrem.

Když projížděli mlhou kolem Tower Hill, Munro se zeptal: „Ty s tím nesouhlasíš, viď, Jacku?“

„Po pravdě řečeno – ne, pane. Podle mě je to zbytečně kruté.“

„Ano, jistě, přece jsem ti říkal, že tohle není hezká válka. Aspoň teď víme, na čem s naším přítelem Steinerem jsme.“

„Asi máte pravdu, pane.“

„A pokud jde o Devlina – jestli je dostatečně šílený a zkusí to, ať si přijde, kdy se mu zlíbí. Vargas nám dá včas avízo, takže půjdeme najisto.“

Uvelebil se na sedadle a zavřel oči.

Když Devlin konečně dorazil do Berlína, byl zrovna Nový rok. Dva dny strávil sháněním lístku na Pařížský expres z Madridu. V Paříži měl díky Schellenbergovi zajištěné přednostní právo na místo v Berlínském expresu, ale bombardéry B 17 americké Osmé letecké armády startující z britských základen těžce poškodily seřaďovací nádraží ve Frankfurtu. Kvůli tomu se musela většina vlaků z Francie a Holandska do Německa odklonit po náhradní trase.

Počasí v Berlíně bylo mizerné; zima se zjevně nedokázala rozhodnout, jaká bude, a tak se řídké sněžení co chvíli měnilo v plískanici anebo pro změnu v liják. Devlinův oblek byl šitý na míru portugalskému počasí, a ač si Ir v Paříži obstaral plášť do deště, později, když si razil cestu zástupy na berlínském nádraží, cítil se fyzicky i duševně pod bodem mrazu.

Ilse Huberová stála u zátarasu vojenské policie a okamžitě ho poznala podle fotografie ve složce. Informovala už velícího rotmistra, a když se Devlin objevil, s doklady a taškou v ruce, hned se k němu přihlásila.

„Herr Devlin? Sem, prosím.“ Natáhla ruku. „Jsem Ilse Huberová, sekretářka generála Schellenberga. Vypadáte příšerně.“

„Taky se příšerně cítím.“

„Auto už na vás čeká,“ oznámila mu.

Byl to mercedes limuzína, s vlaječkou SS, kterou bylo odevšad dobře vidět. „Tahle věc, to je asi signál pro lidi, aby se rychle klidili z cesty,“ poznamenal Devlin.

„Rozhodně to pomáhá,“ řekla. „Generál Schellenberg měl strach, že by vás mohlo zaskočit počasí.“

„Aby ne.“

„Zařídila jsem, aby nás nejdřív zavezli do krámu se starým šatstvem. Tam vám obstaráme všechno, co potřebujete. A taky budete muset někde bydlet. Mám byt nedaleko velitelství, se dvěma pokoji. Jestli vám to vyhovuje, můžete mít jeden z nich.“

„Spíš bych se zeptal, jak to vyhovuje vám?“

Pokrčila rameny. „Můj manžel padl během zimního tažení v Rusku, pane Devline. Děti nemám. Moje matka i otec zahynuli při náletu RAF na Hamburk. Asi by se mi nežilo lehce, nebýt jedné věci. Práce pro generála Schellenberga většinou zabere nejmíň šestnáct hodin denně, takže doma skoro nejsem.“

Usmála se. Devlinovi začínala být docela sympatická. „Tak tedy ujednáno. Vy jste Ilse – zaslechl jsem to dobře? Dáme se do těch šatů. Obávám se, že mi jisté tělní partie ztuhly na kost.“

Když se za čtyřicet minut vynořili z dotyčného vetešnictví, měl na sobě šněrovací boty, tvídový oblek, tlustý kabát téměř ke kotníkům, rukavice a měkký plstěný klobouk.

„Tak, teď jste imunní proti lednu v Berlíně,“ poznamenala.

„Kam teď? K vám do bytu?“

„Ne, tam až později. Generál Schellenberg vás chtěl vidět co nejdřív. Právě teď je na Prinz Albrechtstrasse.“

Sestupovali po strmém schodišti a Devlin najednou zaslechl výstřely. „Co má být tohle?“

„V suterénu je střelnice. Generál se rád udržuje ve formě.“

„Trefuje se někdy?“

Vypadala skoro šokovaně. „Vždycky. V životě jsem neviděla lepšího střelce.“

„Opravdu?“ Devlin nevypadal přesvědčeně.

Za okamžik, když otevřeli a vešli dovnitř, mu nicméně nezbývalo než svůj názor poopravit. Schellenberg pod dozorem vrchního šikovatele od SS pálil na sadu kartónových ruských vojáků. Vyřídil už tři cíle, každý dvěma přesně mířenými ranami do srdce. Teď právě znovu nabíjel a přitom si povšiml jejich příchodu.

„Á, pane Devline, konečně jste tady.“

„Ta cesta byla úděsná, generále.“

„Vidím, že Ilse se vám už postarala o výbavu.“

„Jak jste to uhodl?“ divil se Devlin. „Že by ten naftalín byl tak cítit?“

Schellenberg se zasmál a zarazil do mauseru zásobník. „Schwarzi,“ oslovil vrchního šikovatele, „dejte tam něco pro pana Devlina. Myslím, že nemá nejhorší mušku.“

Schwarz nabil Walther PPK a podal ho Irovi.

„Připraven?“ zeptal se Schellenberg.

„Až po vás, generále.“

Před očima se jim vymrštily nové cíle a Schellenberg šestkrát velice rychle po sobě vystřelil. Znovu dvě kulky do srdce každého ze tří cílů.

„No to se podívejme.“ Devlinova paže vyletěla nahoru a Ir vypálil tři rány tak rychle za sebou, že skoro splynuly v jednu. Všem třem siluetám vojáků se mezi očima objevila díra.

Odložil walther. „Můj bože,“ vydechla Ilse Huberová. Schellenberg podal svou pistolí Schwarzovi. „Tomu říkám opravdové nadání, pane Devline.“

„Spíš opravdové prokletí. A teď, co máte v plánu?“

„Reichsführer se vyjádřil, že by vás chtěl vidět.“

Devlin zasténal. „Posledně ze mě nebyl právě nadšený. Ten člověk musí být masochista. No dobrá, ať to máme za sebou.“

Mercedes zatočil z Wilhelmplatz na Vosstrasse a zamířil k sídlu říšského kancléře.

„Co to má znamenat?“ naléhal Devlin.

„Časy se trochu změnily od doby, kdy Göring prohlašoval, že jestli na Berlín spadne jedna bomba, můžou mu říkat Meier.“

„Chcete říct, že se mýlil?“

„Bohužel ano. Vůdce si pod kancléřstvím nechal vybudovat bunkr, podzemní hlavní stan. Třicet metrů betonu, a RAF si může shazovat pum, kolik chce.“

„Tohle má tedy být jeho poslední bašta?“ chtěl vědět Devlin. „A do toho z reproduktorů Wagner jako kulisa?“

„Ano, ale na to radši nemyslet,“ Schellenberg pohlédl na Devlina. „Důležití lidé mají tam dole zajištěné náhradní ubytování – pochopitelně včetně Reichsführera.“

„A co se děje? Čekají snad dnes nadílku od RAF?“

„Nic takového. Vůdce čas od času svolává své spolupracovníky k poradě nad mapou. Po ní bývá večeře.“

„Tam dole?“ Devlin se otřásl. „To bych si radši dal hovězí z konzervy s chlebem.“

Když mercedes zaparkoval na rampě, přiblížila se k němu hlídka SS. I přes Schellenbergovu hodnost pečlivě prověřila jejich totožnost, než je pustila dovnitř. Devlin šel za Schellenbergem jakousi zdánlivě nekonečnou chodbou s betonovými stěnami a sporým osvětlením. Z elektrických ventilátorů se ozývalo tiché hučení a občas na sobě ucítili závan studeného vzduchu. Tu a tam bylo vidět hlídky SS, ale jinak tu moc známek lidské přítomnosti nebylo. Ve dveřích před nimi se najednou objevil mladý desátník a za ním Devlin uviděl místnost přecpanou lidmi a rádiovým vybavením.

„Jen si nemyslete, že tu nikdo není,“ poznamenal Schellenberg. „V celém objektu je zašitých několik stovek lidí, jako v té rádiové místnosti.“

Kousek dál v chodbě se otevřely dveře a k Devlinově úžasu se objevil Hitler doprovázený poněkud podsaditým mužem v nevýrazné uniformě. Když se blížili, Schellenberg si přitáhl Devlina k sobě na stranu a strnul v pozoru. Führer polohlasem rozmlouval se svým společníkem a vůbec je nevzal na vědomí. Prošel kolem nich a pak dál dolů, po schodech na druhém konci chodby.

„Ten člověk s ním, to byl Bormann,“ vysvětloval Schellenberg. „Reichsleiter Martin Bormann, šéf sekretariátu NSDAP. Velmi mocný muž.“

„Takže to byl Vůdce?“ hrál si Devlin na ohromeného. „A mně se skoro poštěstilo dotknout se lemu jeho pláště.“

Schellenberg se usmál. „Někdy se, příteli, ptám sám sebe, jak to, že jste ještě naživu.“

„Asi je jim líto mých krásných modrých očí, generále.“

Schellenberg zaklepal na dveře, otevřel a první vešel. V rohu seděla za psacím strojem mladá žena v uniformě pomocného sboru SS. Zbytek místnosti zabíraly většinou registrační skříně a ještě stůl, za kterým seděl Himmler a listoval v materiálech. Zvedl hlavu a odložil cvikr.

„Tak, generále, už dorazil.“

„Bůh s vámi vespolek,“ zahlaholil Devlin.

Himmler sebou trhl a obrátil se na dívku. „Nechte nás o samotě. Vraťte se za čtvrt hodiny.“ Odešla a Reichsführer pokračoval. „Čekal jsem vás v Berlíně dřív, Herr Devlin.“

„Vaše železniční linky měly potíže s RAF,“ oznámil mu Ir a zapálil si, hlavně proto, že věděl, jak Himmler cigarety nesnáší.

Reichsführera to podráždilo, ale nic neřekl. Namísto toho oslovil Schellenberga. „Zdá se, že jste už dokázal promarnit pozoruhodné množství času, generále. Proč se Herr Devlin nevrátil z Lisabonu s vámi?“

„Pan generál se náhodou docela snažil,“ řekl Devlin. „To já měl na Vánoce jiné plány. Ne, pan generál se zachoval velmi rozumně. Což už se nedá říct o tom druhém chlapíkovi, Bergerovi. Vůbec jsme spolu nevycházeli.“

„Slyšel jsem,“ řekl Himmler. „Ale na tom příliš nezáleží, protože Sturmbannführer Berger má teď jiné věci na práci.“ Pohodlně se opřel. „Takže, myslíte si, že by se to dalo provést? Domníváte se, že Steinera můžete dostat ven?“

„To záleží na plánu,“ opáčil Devlin, „ale v principu je možné všechno.“

Himmler přikývl. „Všichni by to považovali za bravurní kousek.“

„To asi ano,“ přisvědčil Devlin, „na druhou stranu bych se chtěl vrátit pokud možno celý. Posledně to vyšlo jen tak tak.“

„Také jste tehdy dostal dobře zaplaceno a chtěl bych vám připomenout, že i tentokrát na vás nebudeme šetřit.“

„Tady to máte,“ vzdychl si Devlin. „Jak říkala moje stará máti, pro peníze jednou přijdu o krk.“

Himmler vypadal opravdu rozhořčeně. „Nemůžete vy Irové brát alespoň něco vážně?“

„Když jsem naposledy měl to potěšení vidět Vaši Jasnost, už jsem vám na to odpovídal. To všechno tím deštěm.“

„Už si ho proboha odveďte,“ vyštěkl Himmler. „A dejte se do toho, generále. Nemusím snad dodávat, že od vás očekávám pravidelná hlášení.“

„Rozkaz, Herr Reichsführer.“ Schellenberg vyexpedoval Devlina ven.

Ir se usmíval od ucha k uchu. „To se mi líbilo.“ Upustil cigaretu na podlahu a šlápl na ni, když vtom se zpoza rohu vynořil Berger se srolovanou mapou v podpaží.

Měl na sobě uniformu a na ní Železný kříž první a druhé třídy. Když je uviděl, strnul a Devlin ho srdečně oslovil: „Moc ti to sluší, synku, ale připadá mi, jako by ti někdo trochu poničil fasádu.“

Berger byl v obličeji velice bledý, a ačkoli otok už splaskl, bylo jasně vidět, že má zlomený nos. Devlina si ani nevšiml a předpisově kývl na pozdrav Schellenbergovi. „Pane generále.“ Přešel kolem a zaťukal na dveře Himmlerovy pracovny.

„Vypadá to, že je tady jako doma,“ poznamenal Devlin.

„Ano.“ Schellenberg přikývl. „To je zajímavé.“

„Kam teď? K vám do kanceláře?“

„Ne, na to bude dost času zítra. Vezmu vás někam najíst a pak vás vysadím u Ilse. Pořádně se prospíte a ráno si všechno probereme.“

Když se dostali k ústí tunelu, ucítili závan čerstvého vzduchu a Devlin se zhluboka nadechl. „Díky Bohu za to“ Pak se rozesmál.

„Co je?“ chtěl vědět Schellenberg.

Na zdi visel plakát s poněkud idealizovaným obrázkem vojáka SS a pod ním stálo: „Na konci čeká vítězství.“

Ir se znovu zasmál. „Bůh nás ochraňuj, generále – někteří lidé asi uvěří opravdu všemu.“

Berger srazil podpatky před Himmlerovým psacím stolem.

„Mám tu plánek Chateau de Belle Ile, Herr Reichsführer.“

„Výborně,“ pochválil ho Himmler. „Ukažte, podívám se.“

Berger před ním rozložil plán a Reichsführer ho pečlivě zkoumal. „Dobré, velmi dobré.“ Vzhlédl. „Svěřuji vám velení nad celou operací, Bergere. Kolik mužů navrhujete zařadit do čestné stráže?“

„Dvacet pět. Třicet nanejvýš, Herr Reichsführer.“

„Už jste to místo viděl?“ zeptal se Himmler.

„Předevčírem jsem letěl do Cherbourg a odtud jsem jel autem do zámečku. Je tam přímo nádherně. Patřilo to jedné francouzské šlechtické rodině, která utekla do Anglie. Momentálně tam žije jen správce se ženou. Informoval jsem ho, že v nejbližší době ten objekt zaberme, ale přirozeně jsem mu neřekl proč.“

„Skvělé. Teď se tam pro změnu pár týdnů nemusíte ukazovat. Chci říct, čekejte, jak nejdéle můžete, než to tam obsadíte. Víte přece, co je zač tohle takzvané francouzské hnutí odporu. Teroristé, jeden jako druhý. Házejí bomby – vraždí.“ Sroloval plánek a podal ho Bergerovi. „Nesmíme zapomínat, že na téhle konferenci neseme za Vůdce přímou odpovědnost. Svatou odpovědnost, majore.“

„Přirozeně, Herr Reichsführer.“

Berger srazil podpatky a odešel. Himmler se znovu chopil pera.

Když mercedes projížděl po Kurfürstendamm, začalo znovu sněžit. Všude byly vidět stopy po bombardování, a připočítáme-li k tomu zatemnění a snášející se soumrak, nebyl to nijak potěšující pohled.

„Vidíte to?“ ozval se Schellenberg. „Tohle bývalo kdysi velké město. Umění, hudba, divadlo. A ty noční podniky, pane Devline. Ráj a Modrý Nil. Vždycky plné těch nejlíp oblečených transvestitů, jaké jste kdy viděl.“

„Takovéhle choutky jsem nikdy neměl.“

„Ani já,“ zasmál se Schellenberg. „Stejně si myslím, že o dost přicházejí. Ale pojďme se někam najíst. Znám tu nedaleko takovou malou, zastrčenou restauraci. Měla by nám stačit. Nakupují na černém trhu, ale mě znají – to docela pomáhá.“

Uvnitř to vypadalo domácky, nebylo tam víc než deset stolů. Podnik patřil hostinskému s manželkou, kteří oba Schellenberga očividně dobře znali. Omlouvali se za drahotu sekaného hovězího, ale pak vyrukovali alespoň s hustou polévkou ze skopového, s jehněčí pečení s brambory a se zelím a navrch přidali láhev bílého rýnského.

Ve svém boxu měli úplné soukromí, a když dojedli, Schellenberg se zeptal: „Vy si opravdu myslíte, že ta věc je proveditelná?“

„Všechno se dá provést. Vzpomínám si na jeden případ, který se odehrál za irské revoluce. To bylo ve dvacátém roce. Policie tehdy zajala jistého Michaela Fitzgeralda, jednoho z důležitých předáků IRA. Vsadili ho do vězení v Limericku. Jack O’Malley, který kdysi sloužil jako kapitán v britské armádě ve Flandrech, oprášil svoji starou uniformu, převlékl půltuctu svých mužů za vojáky a ohlásil se v Limericku s falešným příkazem, že Fitzgerald má být převezen do Dublin Castle.“

„A šlo to?“

„Jako po másle.“ Devlin rozlil zbytek vína do obou sklenic. „Je tu ale jeden háček. Dost důležitý.“

„A to?“

„Vargas.“

„Ale to už je zařízeno. Vzkázali jsme mu, že potřebujeme přesné informace o tom, kam Steinera hodlají přemístit.“

„Vy jste tedy přesvědčený, že ho přestěhují?“

„Jsem si tím jistý. V Toweru si ho už dál nenechají. Bylo by to absurdní.“

„A vy myslíte, že se to Vargas je schopen dovědět?“ Devlin potřásl hlavou. „Musí to být třída.“

„V minulosti vždycky byl, pro Abwehr rozhodně. Je to španělský diplomat, pane Devline, člověk ve vysokém postavení. Žádný obyčejný agent. A jeho bratrance, toho Riveru, jsem nechal řádně prověřit.“

„Dobře, to beru. Řekněme, že Rivera je čistý jako padlý sníh, ale kdo zkontroluje Vargase? Nikdo. Rivera je jenom kanál, kterým procházejí zprávy tam a zpátky, ale co když je Vargas trochu jiný případ?“

„Chcete říct, že to může být šikovná léčka jejích kontrarozvědky?“

„Zkusme se na to podívat jejich očima. Každý, koho tam shodíme, potřebuje známé v Londýně, nějaké organizační zázemí. Být velitelem na britské straně, nezasahoval bych, nechal bych to pěkně rozběhnout a pak sbalil každého, kdo by se nám dostal do rukou. Z jejich hlediska by to byl brilantní tah.“

„Snažíte se mí snad naznačit, že jste si to rozmyslel? Že se vám tam nechce?“

„Ani v nejmenším. Říkám jen, že pokud tam půjdu, musím předpokládat, že o mně vědí. Že nás Vargas prodal. A to ovšem dost mění situaci.“

„Myslíte to vážně?“ ptal se Schellenberg nevěřícně.

„Byl bych pěkný idiot, kdybych zorganizoval všechno s tím, že Vargas je na naší straně, a pak tam přišel a zjistil, že není. Taktika, generále, o tu tady jde až v první řadě. Jako v šachách. Musíte myslet o tři tahy napřed.“

„Pane Devline, vy jste výjimečný člověk,“ řekl Schellenberg upřímně.

„Génius – když mám dobrý den,“ odtušil vážně Devlin.

Schellenberg vyrovnal účet a společně vyšli ven. Když kráčeli k mercedesu, pořád ještě řídce sněžilo.

„Teď vás vezmu k Ilse a ráno se zase sejdeme.“ V tom okamžiku se rozhoukaly sirény. „Tudy, Hansi,“ zavolal Schellenberg na řidiče a pak se obrátil zpátky k Devlinovi. „Ačkoli, když o tom tak uvažuju, radši se vrátíme dovnitř a dřepneme si do sklepa se všemi ostatními rozumnými lidmi. Je to tam docela pohodlné. Ostatně, nebudu tam poprvé.“

„Proč ne?“ odpověděl Devlin a také udělal čelem vzad. „Kdo ví, třeba se tam pro nás najde nějaká láhev.“

Za nimi, na okraji města, se už jako vzdálené hřmění ozývala kanonáda.

PÁTÁ KAPITOLA

Blížili se k Schellenbergově kanceláři na Prinz Albrechtstrasse; v ranním vzduchu bylo ještě cítit kouř. „Včera se rozhodně strefovali dobře,“ usoudil Schellenberg.

„Moje řeč,“ odtušil Devlin.

Dveře se otevřely a Ilse Huberová jim kývla na pozdrav. „Konečně jste tady, pane generále. Už jsem měla strach.“

„Strávili jsme s panem Devlinem noc ve sklepě té restaurace na Marienstrasse.“

„Rivera už je na cestě,“ oznámila mu.

„To je dobře. Až dorazí, pošlete ho dovnitř.“

Odešla a za deset minut uvedla Španěla, k Schellenbergovi. Stál tam, mačkal v ruce klobouk a nervózně pokukoval po Devlinovi.

„Můžete mluvit bez obav,“ ujistil ho Schellenberg.

„Dostal jsem další zprávu od bratrance, pane generále. Tvrdí se v ní, že Steinera přestěhují z Toweru do nějakého konventu Panny Marie.“

„Dal vám adresu?“

„Řekl jen, že je to ve Wappingu, u řeky.“

„Ten váš bratranec je ale klasa, když dokázal tak snadno vyzvědět tak důležitou informaci,“ poznamenal Devlin.

Rivera se horlivě usmíval. „José si je jistý, že se nemýlí, seňore. Má to od svého přítele, který slouží u Skotských gardistů. Jejich jedna rota momentálně střeží Tower. Chodí do okolních hostinců a můj bratranec…“ Rivera pokrčil rameny. „Je to trochu choulostivá věc.“

„Ano, my vám rozumíme,“ pokývl Schellenberg. „Dobrá, prozatím můžete jít. Vzkážu vám, až vás budu potřebovat.“

Ilse ho odvedla a vrátila se. „Máte pro mě nějakou práci, pane generále?“

„Ano, najděte si v materiálech jeden z těch místopisných seznamů, víte, co myslím. Londýn, ulice po ulici. Podívejte se, jestli je tam o tom místě nějaká zmínka.“

Když Ilse odešla, Devlin utrousil:

„V jistém období své kariéry jsem se ve Wappingu docela slušně vyznal.“

„V rámci působení v IRA?“

„Při té sérii pumových útoků. Pořád to zkoušeli, všichni ti drsňáci, co by vyhodili do vzduchu papeže, kdyby došli k názoru, že to Irsku nějak pomůže. V šestatřicátém tu existovalo jisté komando; odpálili v Londýně jednu nebo dvě bomby. Znáte to, ne? Ženy s dětmi, kolemjdoucí… Lidé nahoře si přáli, aby to přestalo, a já byl v té době jejich výkonný orgán. Nikdo neměl zájem, aby se o nás psalo špatně.“

„A z té doby znáte Wapping?“

„Mám tam kamaráda z dětství, z hrabství Down. Vlastně je to kamarád mé matky.“

„Kdo je to?“

„Michael Ryan. Kdysi udržoval náš konspirační byt. Pak se už vůbec ničeho neúčastnil – fungoval jen jako spící agent.“

„A vy jste se tedy postaral o to komando?“

„Byli jenom tři.“ Devlin pokrčil rameny. „O ničem nevěděli. Když bylo po všem, odešel jsem do Španělska. Dal jsem se k brigádě Lincoln – Washington a chvíli jsem válčil proti Frankovi, než mě zajali Italové. Nakonec mě z toho dostal Abwehr.“

„A tenhle váš přítel ve Wappingu, ten Ryan – co se s ním stalo?“

„Rozhodně nemyslím, že je aktivní. Nejspíš už by o ničem nechtěl vědět, starý dobrý Michael. On byl vždycky tenhle typ. Nevěřil na násilí. Když mě v jedenačtyřicátém Abwehr poslal do Irska, potkal jsem v Dublinu jednoho kamaráda. Z toho, co mi povídal, vím jistě, že při těch pumových atentátech v Anglii na začátku války IRA Micka nepoužila.“

„Myslíte, že by se z toho dalo něco vytěžit?“ zeptal se Schellenberg netrpělivě.

„Proboha, generále, nepřipadá vám, že zapřaháte vůz před koně?“

Dovnitř vstoupila Ilse s oranžovou knihou v ruce. „Už jsem to našla, pane generále, konvent Panny Marie ve Wappingu. Podívejte, tady, přímo na břehu Temže.“

Schellenberg s Devlinem se naklonili nad mapu. „Z tohohle se zrovna moc nedovíme,“ poznamenal Ir.

Schellenberg přikývl. „Právě mě něco napadlo. Operace Lvoun, ve čtyřicátém roce.“

„Myslíte tu invazi, co se nikdy neuskutečnila?“

„Ano – ale naplánovaná byla víc než pečlivě. Sicherheitsdienst byl mimo jiné pověřen podrobným průzkumem Londýna. Šlo zejména o budovy. O jejich možné využití, kdyby došlo k okupaci města.“

„Takové věci jako kde by bylo nejvhodnější zřídit hlavní stan gestapa? To máte na mysli?“

Schellenberg se mile usmál. „Přesně tak. Měli jsme seznam se stovkami takových míst, včetně plánků, když se daly sehnat.“ Obrátil se k Ilse Huberové. „Podívejte se na to, prosím.“

„Hned, pane generále.“

Devlin se posadil k oknu a Schellenberg ke stolu. Oba si zapálili. „Včera večer jste říkal, že byste pro všechny případy raději počítal s Vargasovou zradou.“

„Správně.“

„Co byste tedy podnikl? Jak byste postupoval?“

„Je to jednoduché – včera, když bylo bombardování v nejlepším, na mě slétla inspirace. Prostě Vargasovi nepovíme, že jedu.“

„Nerozumím.“

„Vytáhneme z něj informace, které nutně potřebujeme. Je docela dobře možné, že už teď jich máme dost. A pak, vždycky jednou za týden, bude Rivera vaším jménem žádat o další podrobnosti. Steinerův denní režim v klášteře, umístění stráží a tak dále, a tak dále – jenže tou dobou já už budu v Londýně. Tak co, Waltře, kamaráde – není to špatně vymyšleno, to snad musíš uznat.“

Schellenberg se bezmocně rozesmál a pak vstal. „To tedy není. Vy jste snad doopravdy génius. Pojďte do kantýny, na to si musíme dát alespoň kávu.“

Později si Schellenberg vzkázal pro mercedes. Společně dojeli do Tiergarten a vyšli si na procházku kolem jezera. Pod nohama jim křupal lehce namrzlý poprašek sněhu.

„Je tu ještě jeden problém,“ prohodil Devlin. „Když jsem byl v Norfolku, domáklo se mě Zvláštní oddělení. Sice trochu pozdě, ale přece jenom a napomohl tomu mimo jiné fakt, že jako irský občan jsem se musel registrovat na místní policii – což vyžadovalo pasovou fotku.“

„Aha. Co navrhujete?“

„Naprostou změnu zevnějšku – ale opravdu důkladnou.“

„Myslíte včetně přebarvení vlasů a tak?“

Devlin přikývl. „A taky přidat pár let.“

„Myslím, že tohle zvládneme. Mám přátele tady v Berlíně, ve filmových ateliérech UFA. Někteří jejich maskéři dokáží zázraky.“

„Ještě něco – tentokrát žádná cizinecká registrace. Narodil jsem se v hrabství Down, v Ulsteru, což ze mě oficiálně dělá britského občana. Toho se budeme držet, na falešných dokladech i jinak.“

„A vaše totožnost?“

„Posledně jsem byl válečný hrdina. Chrabrý Ir raněný u Dunkerque a později propuštěný z armády.“ Devlin si poklepal na jizvu na čele. „Tohle samozřejmě pomohlo.“

„Dobře. Vymyslíme něco podobného. Co způsob dopravy?“

„Zase letadlem a pak padák.“

„Přímo do Anglie?“

Devlin zavrtěl hlavou. „To je moc riskantní – když mě zpozorují, určitě si to nenechají pro sebe. Ne, radši ať to je Irsko, jako posledně. Tam když mě někdo uvidí, bude mu to šumafuk. Pak procházkou přes hranici do Ulsteru, ranním vlakem do Belfastu a jsem na britském území.“

„A potom?“

„Pojedu lodí. Z Belfastu do Heyshamu v Lancashire.

Minule jsem musel použít jinou trasu, z Larne do Stranraeru ve Skotsku. I lodi jsou někdy plné, zrovna jako vlaky.“ Devlin se zazubil. „Je válka, pane generále.“

„Takže jste v Londýně. Co dál?“

Devlin si zapálil. „Hm. Pokud se budu vyhýbat Vargasovi, nemůžu očekávat pomoc z žádného vašeho oficiálního zdroje.“

Schellenberg se zamračil. „Ale vy budete někoho potřebovat. A to nemluvím o zbraních, o vysílačce, protože bez možnosti komunikace…“

„Tak dobře,“ přerušil ho Devlin. „U pár věcí se budu muset spolehnout na čestné slovo. Před chvílí jsme mluvili o mém starém kamarádovi z Wappingu, Michaelu Ryanovi. Je dost pravděpodobné, že pořád ještě je na stejném místě, a jestli ano, přinejmenším mi pomůže najít ty správné lidi.“

„Například?“

„Michael kdysi jezdil s taxíkem a bokem dělal pro sázkové kanceláře. Míval tehdy dost přátel v podsvětí. Takové ty gaunery, co pro peníze udělají cokoli, kšeftují se zbraněmi a tak. To komando IRA, které jsem musel v třicátém šestém v Londýně zlikvidovat – taky měli hodně pochybných kontaktů, využívali je i k nákupu výbušnin.“

„To by bylo skvělé. Pomoc od vašeho přítele z IRA, a když to bude nutné, za asistence nějakého toho kriminálního živlu. Jenže – sám připouštíte, že váš přítel už v Londýně nemusí být.“

„Třeba ho zabila bomba, generále. Nic není jisté.“

„A vy to pořád ještě chcete zkusit?“

„Dostanu se do Londýna a obhlédnu situaci, protože to musím udělat každopádně, ať se ten plán, který jsme teď dali dohromady, tváří jak chce chytře. Když nenajdu Michaela Ryana, když celá ta věc bude vypadat beznadějně, nasednu na nejbližší loď do Belfastu a jsem za hranicemi, v bezpečí v Dublinu, než řeknete švec.“ Devlin se široce usmál. „Zavolám vám tu špatnou zprávu z vaší ambasády. A teď bychom se mohli vrátit k vám do kanceláře, ne? Mně je taková zima, že jen čekám, kdy mi upadnou kulky.“

Po obědě začali znovu, tentokrát v kanceláři. Ilse seděla v rohu a psala si poznámky.

„Řekněme, čistě teoreticky, že jednoho temného večera stojíte se Steinerem v Londýně.“

„Myslíte už poté, co jsem ho dostal z konventu?“

„Přesně tak. To je jenom první krok. Jak ho dopravíte zpátky? Vezmete ho s sebou do Irska? A vrátíte se stejnou cestou?“

„To by nebylo nejzdravější,“ uvažoval Devlin skepticky. „De Valera, irský premiér, to zařídil opravdu chytře. Nevstoupili do války, ale to neznamená, že se nějak angažuje pro vaše lidi. Všechny posádky Luftwaffe, které skončily v Irsku, nechal zavřít do vězeňských táborů. Když k nim ale zabloudí letadlo RAF a nouzově přistane, většinou jim dají k snídani vajíčka na salámu a pošlou je domů.“

„Slyšel jsem, že nechal uvěznit i nějaké příslušníky IRA.“

„V jednačtyřicátém jsem se dostal z Irska na brazilské nákladní lodi, která stavěla v Lisabonu, ale to je sázka do loterie. Nic není jisté.“

Ilse se nesměle vmísila do hovoru. „A jakmile se plukovník dostane ven, začnou po něm pátrat.“

„Tak jest,“ přisvědčil Devlin. „Policie, armáda, domobrana i tajná služba. Všechny přístavy budou ostře sledované a trasy do Irska obzvlášť.“ Potřásl hlavou. „Ne, jakmile jsme venku, musíme co nejrychleji opustit Anglii. Musíme být na cestě dřív, než se proberou.“

Schellenberg se zamyslel a pak přikývl. „Připadá mi, že jednou z vůbec nejsilnějších stránek operace Orel byl způsob, jakým plukovníka Steinera a ostatní dopravili do Anglie.“

„Máte na mysli tu dakotu?“ zeptal se Devlin.

„Ano. Letadlo RAF, co nouzově přistálo v Holandsku a my jsme ho znova dali do pořádku. Pro každého, kdo by ho zahlédl, to byl jednoduše britský pilot na cestě domů. A k tomu, aby mohli bezpečně seskočit, potřebovali jen sestoupit pod hranici dvou set metrů, protože spousta anglických pobřežních stanic nemá žádné radary proti nízko letícím cílům.“

„Klapalo to jako hodinky,“ potvrdil Devlin. „Až na cestu zpátky. Gericke, ten pilot, byl se mnou ve stejné nemocnici. Sestřelil ho noční stíhač Luftwaffe.“

„Smůla, ale ta myšlenka je inspirativní. Malé letadlo, které obelstí radar. Malé britské letadlo – a vhodná přistávací plocha. Mohlo by vás vyzvednout a dostat bezpečně do Francie rychlostí blesku.“

„A prasata budou lítat, generále. Nejenže byste potřeboval vhodné letadlo. Potřeboval byste taky místo k přistání. A jestli můžu něco dodat, potřeboval byste hlavně vynikajícího pilota.“

„Ale no tak, pane Devline. Nic není nemožné. Máme tu cosi, co se nazývá Nepřátelská letka. V ní piloti Luftwaffe testují ukořistěná britská a americká letadla všeho druhu. Mají tam dokonce i B 17, viděl jsem ji.“ Otočil se k Ilse. „Hned se s nimi spojte. A také rozšiřte pátrání v podkladech operace Lvoun na všechny objekty v blízkosti Londýna, které jsme plánovali použít na tajné akce – noční přistání a podobně.“

„A toho pilota,“ připomněl Devlin. „Musí být prvotřídní, jak jsem říkal.“

„Hned se do toho dám.“

Když se otočila, ozvalo se zaklepání a vešla mladá žena v uniformě pomocného sboru SS s objemnými deskami. „Konvent Panny Marie ve Wappingu. Je to to místo, které pan generál měl na mysli?“

Ilse se vítězoslavně zasmála. „Hodná, Sigrid, děkuju ti. Počkej na mě v kanceláři, mám pro tebe ještě něco.“ Obrátila se a podala složku Schellenbergovi. „Řeknu jí, aby začala pracovat na tom ostatním.“

Když brala za kliku, Schellenberg ji zastavil. „Ještě něco, Ilse. Podívej se do materiálů, které jsme shromáždili o všech těch pravicových britských organizacích, co tak vzkvétaly před válkou. Některé měly na seznamech i členy parlamentu.“

Odešla a Devlin se zeptal: „A kdo by to u všech čertů měl být, generále?“

„Vesměs antisemité, lidé, co sympatizovali s fašismem. Mnoho příslušníků britské šlechty a horních deseti tisíc Vůdce dost obdivovalo, přinejmenším před válkou.“

„Myslíte takové ty, co by bývali rádi viděli německé tanky před Buckinghamským palácem?“

„Asi tak.“ Schellenberg otevřel napěchovanou složku, vytáhl první z plánů a rozložil ho. „Tak, pane Devline, tady to máte se vší parádou. Konvent Panny Marie.“

Asovi Vaughanovi bylo sedmadvacet let. Narodil se v Los Angeles v rodině filmového producenta a už odmalička ho fascinovalo létání. Pilotské zkoušky složil ještě dřív, než odešel do West Pointu, a výcvik na stíhače absolvoval s takovým úspěchem, že byl zařazen do instruktorského kursu námořních sil v San Diegu. Jenže pak přišla ta noc, kdy se mu celý svět zhroutil. Noc, kdy se zapletl do opilecké rvačky v přístavním baru a dal pěstí do obličeje jednomu majorovi.

5. října 1939. To datum mělo zůstat navždycky vyryté v jeho srdci. Žádný skandál ani vojenský soud – to nikdo nechtěl. Žádali jen jeho rezignaci. Nu, a víc než týden v přepychovém domě jeho rodičů v Beverly Hills nevydržel. Sbalil se a odjel do Evropy.

Jelikož v září začala válka, RAF by bývala ochotna přijmout pár Američanů, ale jeho reputace je odradila. A pak třicátého listopadu Rusové napadli Finsko. Finové zoufale potřebovali piloty a dobrovolníci všech možných národností se hrnuli do země, aby se přidali k finskému letectvu. Asa byl mezi nimi.

Od samého začátku to byla beznadějná válka, i přes veškerou statečnost finské armády; většina jejich stíhaček byla navíc zastaralá. Ne že by na tom Rusové byli o moc lépe, měli ale několik nových německých FW 190, které Hitler přislíbil Stalinovi jako gesto dobré vůle a jakýsi závdavek k dohodě o rozdělení Polska.

Asa létal s dvojplošníky jako italský Fiat Falco a britský Gloucester Gladiator. Byly o třídu horší než stroje protivníka a jen jeho fenomenální letecká dovednost mu poskytovala převahu. Jeho osobní skóre činilo sedm sestřelů, což z něj dělalo letecké eso. A pak přišlo to ráno, kdy ho ve sto třiceti metrech oslepila vánice a zuřivý vítr, v poslední chvíli mu zhasl motor a on havaroval.

Stalo se to v březnu 1940, dva dny před finskou kapitulací. S přeraženou pánví a páteří si pobyl osmnáct měsíců v nemocnici, a když se Finsko stalo spojencem nacistického Německa a 25. června zaútočilo na Sovětský svaz, právě se stále ještě v hodnosti poručíka finského letectva podroboval poslední terapii.

Postupně se k létání vrátil; pracoval jako instruktor, aniž by se přímo účastnil bojů. Plynuly měsíce a najednou spadla klec. Nejdřív Pearl Harbour a pak vyhlášení války mezi Německem a Itálií a jeho vlastí, Spojenými státy.

Tři měsíce ho Němci drželi v zajateckém táboře a pak ho přišli navštívit důstojníci od SS. Himmler tehdy rozšiřoval řady jejich cizineckých legií. Skandinávci, Francouzi, neutrální Švédové, indičtí váleční zajatci z britské armády v severní Africe… Nechyběli ani Britisches Freikorps, na límci s trojicí leopardů, jež nahrazovala emblém SS, a s britskou vlajkou na levém rukávě. Ne že by se k nim zájemci zrovna hrnuli. Dohromady jich nebylo víc než padesát, většinou odpad ze zajateckých táborů, přilákaný nabídkou dobrého jídla, žen a peněz. Legie George Washingtona byla zase něco jiného. Teoreticky ji zřídili pro americké přívržence nacismu, a alespoň pokud Asa věděl, nikdy neměla víc než šest členů – ty zbývající ani neznal. Dali mu vybrat. Vstup do Legie nebo koncentrační tábor. Smlouval, jak nejlépe dovedl, a nakonec dosáhl alespoň toho, že bude sloužit jen na ruské frontě. Dopadlo to tak, že ho jen málokdy vysílali přímo do útoku; svým leteckým uměním si vysloužil takový respekt, že ho nasazovali nejčastěji jako kurýra pro přepravu vysokých důstojníků.

A teď byl tady, nedaleko rusko-polské hranice. Seděl za přístrojovou deskou storcha, sedmnáct set metrů pod sebou zasněžený les – on, Hauptsturmführer Asa Vaughan, občan Spojených států amerických, a za jeho zády se skláněl nad mapou Brigadeführer SS Farber.

Farber zvedl hlavu. „Jak dlouho ještě?“

„Dvacet minut,“ odpověděl Asa. Až na americký přízvuk byla jeho němčina bezchybná.

„To je dobře. Už je ze mě málem rampouch.“

Jak jsem se sakra vůbec mohl do něčeho takového dostat? ptal se Asa sám sebe. A jak se z toho zase vyhrabu? Zničehonic se na ně snesl veliký stín, storch divoce poskočil a Farber vykřikl překvapením. Stíhačka se jim na okamžik ukázala na pravoboku, rudá hvězda na trupu jasně zazářila, pak se letadlo naklonilo na bok a zmizelo.

„To je ruský Jak. Jsme v průšvihu,“ konstatoval Asa.

Jak se na ně znovu vyřítil zezadu a střílel současně z kanónů i kulometů, storch zakolísal a na obou stranách se mu odlomily kusy křídel. Asa naklonil letadlo ke straně a zamířil k zemi. Jak se zavěsil za něj, otočil se o sto osmdesát stupňů a znovu zaujal postavení. Pilot, vědomý si své převahy v každém ohledu, na něj zamával křídly – zřejmě se výborně bavil.

„Hajzl,“ ulevil si Asa.

Jak se znovu naklonil a prudce zaútočil. Do trupu storcha se zaryla salva z kanónu a Farber vyjekl, jak ho do ramene zasáhla kulka. „Dělej něco, prokristapána.“ zařval do zvuku tříštícího se čelního skla. Asa, s tváří zkrvavenou od střepu, křičel: „Chcete, abych něco udělal? Tak dobře – podíváme se, jestli ta svině umí lítat.“

Nechal storcha klesnout až na šest set padesát metrů, počkal, až se Jak přiblíží, pak se naklonil a sestoupil ještě níž. Les v zasněžené pláni pod nimi se přibližoval závratnou rychlostí.

„Co to děláš?“ křikl na něj Farber.

Asa se spustil až na tři sta čtyřicet metrů, pak na sto sedmdesát. Jak, který se už nemohl dočkat kořisti, zůstával pořád těsně za ocasem. V pravou chvíli spustil Američan přistávací klapky, Jak ucukl, aby se vyhnul srážce, a rychlostí pět set šedesát kilometrů v hodině se vřítil přímo do lesa. Dole vysoko vyšlehl ohnivý jazyk, Asa přitáhl páku a držel ji, dokud nevystoupal do sedmi set metrů.

„Jste v pořádku, pane generále?“

Farber si křečovitě tiskl paži, uniformou mu prosakovala krev. „Vy jste génius, opravdový génius. Postarám se, aby vám za tohle dali Železný kříž.“

„Díky.“ Asa si otřel z tváře krev. „To je přesně to, co potřebuju.“

Na základně Luftwaffe kousek od Varšavy Asa Vaughan právě kráčel k důstojnické jídelně. Z neurčitých příčin se cítil psychicky úplně na dně. Vojenský doktor mu sešil tvář dvěma stehy, ale více se zajímal o zranění Brigadeführera Farbera. Asa vešel do jídelny a svlékl si leteckou blůzu. Pod ní měl nádherně ušitou uniformu barvy polní šedi, na límci emblém SS. Na levém rukávu se skvěl štít s pruhy a hvězdami a nápis na levé manžetě hlásal „Legie George Washingtona“. Na prsou měl připnutou stužku Železného kříže druhé třídy a finský Zlatý kříž za chrabrost.

Už kvůli jeho výjimečnému postavení se mu většina ostatních pilotů vyhýbala. Objednal si koňak, rychle ho do sebe obrátil a poručil si další.

„A to ještě není poledne,“ ozval se odněkud hlas.

Asa se otočil. Na barové stoličce za ním seděl Gruppenkommandant plukovník Erich Adler. „Šampaňské,“ požádal barmana.

„Co oslavujete?“ ptal se Asa.

„Především, můj ubohý yankejský příteli, náš laskavý Brigadeführer Farber vás neprodleně doporučil k udělení Železného kříže první třídy. Alespoň podle jeho slov si ho plně zasloužíte.“

„Ale já už jednu medaili mám, Erichu,“ namítl Asa sklíčeně.

Adler na jeho poznámku nereagoval, a když se konečně dočkal šampaňského, podal mu sklenici. „Za druhé, jste z toho venku. Tady s okamžitou platností přestáváte létat.“

„Cože?“

„První linkou, která se naskytne, odlétáte do Berlína. Nejvyšší zájem – takové rozkazy většinou chodí od Göringa. V Berlíně se budete hlásit na velitelství SD u generála Waltra Schellenberga.“

„Počkejte moment,“ přerušil ho Asa. „Já létám jenom na ruské frontě. Tak zněla dohoda.“

„Být vámi, tak se nehádám. Tenhle rozkaz pochází přímo od Himmlera.“ Adler zdvihl sklenku. „Hodně štěstí, příteli.“

„Pánbůh mě ochraňuj,“ vzdychl Asa. „Myslím, že to budu potřebovat.“

Asi ve tři hodiny ráno Devlina probudila slabá kanonáda. Vstal, došoural se do obývacího pokoje a vykoukl ven skulinou v zatemnění. Na obzoru za městem bylo vidět záblesky.

Ilse v kuchyni za ním rozsvítila. „Taky jsem nemohla usnout. Udělám kávu.“

Měla na sobě teplý župan a s vlasy spletenými do dvou copánků vypadala podivuhodně zranitelně. Devlin si došel pro kabát, přehodil si ho přes pyžamo a s cigaretou se usadil u stolu.

„Dva dny a pořád žádné vhodné místo k přistání,“ řekl. „Myslím, že generál už začíná ztrácet trpělivost.“

„Chce mít vždycky všechno hotovo ještě dřív, než se do toho dá,“ odpověděla Ilse. „Našli jsme aspoň slušnou základnu na francouzském pobřeží a ten pilot taky vypadá slibně.“

„Moje řeč,“ přidal se Devlin. „Yankee u esesáků. Ten chudák zřejmě neměl moc na vybranou, alespoň podle toho, co stojí v záznamech. Už se ho nemůžu dočkat.“

„Můj manžel byl v SS, to vám neřekli? Hauptscharführer u tankového pluku.“

„Promiňte,“ omlouval se Devlin.

„Určitě si občas myslíte, že jsme tady všichni lumpové, pane Devline, ale musíte si uvědomit, jak to začalo. Po první světové válce bylo Německo na kolenou, v koncích.“

„A tehdy přišel Vůdce?“

„Tolik nám toho sliboval. Obnovit národní hrdost, prosperitu. A pak to přišlo – tolik zla, a nejhůř ze všeho, Židé.“ Chvíli váhala. „Jedna moje prababička byla Židovka. Můj manžel si musel vyžádat zvláštní povolení ke sňatku. Mám to v papírech a někdy se v noci budím s myšlenkou, co by se mi stalo, kdyby se to někdo rozhodl použít.“

Devlin ji vzal za ruce.

„No tak, uklidněte se, holčičko. Ve tři ráno máme takovéhle pocity všichni. Všechno vypadá černě.“ Viděl, že Ilse má v očích slzy. „Ale já vás rozesměju. Hádejte, v jakém přestrojení pojedu na ten výlet?“

V koutcích úst jí už byl znát úsměv. „Nevím, prozraďte mi to.“

„Za kněze.“

Panenky se jí rozšířily. „Vy a kněz?“ Rozesmála se. „Ale to snad ne, pane Devline.“

„Jen počkejte, hned vám to vysvětlím. Budete překvapená, jakou mám náboženskou průpravu, uvidíte.“ Vážně pokýval hlavou. „Jako malý kluk jsem ministroval, pak v jedenadvacátém, když Britové pověsili mého tátu, jsme s maminkou odešli ke strýci, který byl farářem v Belfastu. Z jeho iniciativy jsem vychodil jezuitskou internátní školu – tam do vás náboženství doslova vtlučou.“ Zapálil si další cigaretu. „Nemějte strach, zahraju kněze zrovna tak dobře jako kterýkoli kněz, jestli mi rozumíte.“

„Jen doufejme, že nebudete muset celebrovat mši nebo zpovídat farníky.“ Zasmála se. „Dejte si ještě kávu.“

„Bože, ženská, teď jste mě přivedla na báječnou myšlenku. Kde máte ten svůj kufr? Ty materiály, které jsme probírali. Tu všeobecnou složku.“

Zašla do ložnice a přinesla mu ji. „Tady je.“

Devlin ji rychle prolistoval a pokýval hlavou. „Měl jsem pravdu, je to v jeho záznamech. Steinerovi jsou stará katolická rodina.“

„Kam teď míříte?“

„Ten konvent Panny Marie. Na takovém místě se dveře netrhnou se samými zpovědníky. Milosrdné sestry jsou světice, ve srovnání s námi všemi, ale než jdou ke mši, musejí se vyzpovídat a v obou případech potřebují kněze. A mimoto tam budou určitě nějací pacienti katolíci.“

„Myslíte včetně Steinera.“

„Nemohli by mu odepřít kněze, zvlášť na takovém místě.“ Zazubil se. „To je ale nápad.“

„Už jste se rozmyslel, jak to uděláte se zevnějškem?“ zeptala se.

„To má ještě čas. Za pár dní budu mít schůzku s jedním z těch lidí od filmu, o kterých mluvil generál. Pak si mě vezmou do parády.“

Přikývla. „Jen doufejme, že v těch materiálech o Lvounovi ještě na něco přijdeme. Potíž je v tom, že je toho taková hromada.“ Vstala. „Asi si půjdu zase lehnout.“

Venku se ozvala poplachová siréna. Devlin se křivě usmál. „Nejspíš nepůjdete. Pěkně se oblékněte, jako hodná holčička, sejdeme spolu dolů a strávíme ještě jednu veselou noc ve sklepě. Za pět minut vás čekám.“

„Kněz?“ zeptal se překvapeně Schellenberg. „Ale ano, to se mi líbí.“

„Mně taky,“ usmál se Devlin. „Je to jako uniforma, víte? Voják, pošťák, nádražní nosič – lidi si pamatují, co jsou zač, ale ne jejich tváře. Jak jsem řekl, uniforma. Kněží jsou to samé. Milí a anonymní.“

Stáli u skládacího stolku s mapami, který Schellenberg rozložil, před sebou různé plánky konventu Panny Marie.

„Vy jste už nad tím strávil dost času. Co si o tom myslíte?“ zeptal se Schellenberg.

„Nejzajímavější z nich je tenhle.“ Devlin na něj poklepal prstem. „Architektonický plán přestaveb pořízený roku devatenáct set deset. Tehdy konvent znovu vysvětili v katolické víře a předali Milosrdným sestrám.“

„A k čemu se tím vším chcete dostat?“

„Pod povrchem je Londýn labyrint, podzemní svět kanálů. Jednou jsem někde četl, že pod městem je víc než stopadesátikilometrová síť řek. Třeba Fleet, ta pramení v Hampsteadu a u mostu Dominikánů se vlévá do Temže. Všechno pod zemí.“

„No a?“

„Sedm nebo osm set let tu máme kanalizaci, podzemní řeky, tunely a o polovičce z nich nikdo neví, kde jsou, dokud někde nezačnou kopat nebo přestavovat jako v tom klášteře. Podívejte se tady na ten plánek. Kryptu pod kaplí pravidelně zaplavovala voda. Dokázali si s tím poradit, protože kousek odtud objevili v tunelu z osmnáctého století říčku. Vidíte, tady na plánku je vyznačeno, kudy se vlévá do Temže.“

„Velice zajímavé,“ poznamenal Schellenberg.

„Vybourali kus stěny v kryptě a vsadili tam mříž, aby voda mohla odtékat do toho tunelu. Tady na plánku je k tomu poznámka.“

„Vy myslíte, že by se tudy dalo uniknout?“

„Možnost tady je. Museli bychom ji prověřit.“

Devlin odhodil tužku. „Vědět, jak to tam chodí, o to tady jde, generále. Zatím se zdá, že by to mohla být hračka. Jen pár stráží a k tomu mizerná disciplína.“

„Nezapomínejte, že by na vás mohli čekat.“

„Ne když si budou myslet, že jsem pořád ještě v Berlíně,“ připomněl mu Devlin.

V tu chvíli přiběhla dovnitř Ilse Huberová, celá rozrušená.

„Měl jste pravdu, když jste chtěl, abych se podívala na ty britské pravicové skupiny, pane generále. Našla jsem tam údaje o jednom muži s přímým odkazem na operaci Lvoun.“

„A jméno?“ ptal se Schellenberg dychtivě.

„Shaw,“ odpověděla a položila na stůl dvoje nadité desky. „Sir Maxwell Shaw.“

ŠESTÁ KAPITOLA

Romney Marsh na pobřeží hrabství Kent, asi sedmdesát kilometrů od Londýna, je bažinatá oblast o rozloze asi pět set kilometrů čtverečních, odňatá moři systémem hrází a kanálů, které mají svůj počátek už v době římské nadvlády. Její velká část leží pod úrovní mořské hladiny a jen bezpočet odvodňovacích příkopů jí brání v tom, aby se znovu vrátila do původní podoby.

Charbury nebyla ani pořádná vesnice. Nic než společenství asi patnácti chalup s kostelem a s malým koloniálem. Už ani hospodu tam neměli a polovina domků byla prázdná. Zůstali jen starší lidé, mladí dávno odešli do válečné výroby nebo do armády.

Toho rána pršelo a sir Maxwell Shaw v dešti kráčel se svým labradorem po jedné z cest mezi chalupami. Sir Maxwell byl středně vysoký, rozložité postavy; rysy obličeje měl spíš drsné a ani známky nadměrného pití, ani černý knírek pod nosem je rozhodně nezjemňovaly. Vypadal ponejvíce nevrle a zlostně, jen si s někým něco začít, a tak se mu lidé většinou raději vyhýbali.

Na hlavě měl tvídový klobouk se sklopenou střechou, přes sebe nepromokavou loveckou kamizolu a na nohou holínky. V podpaží svíral dvojhlavňovou brokovnici ráže dvanáct. Když došel k obchodu, sklonil se a už s trochu vlídnějším výrazem podrbal labradora za ušima.

„Hodnej pejsek, Nell. Zůstaň.“

Vešel dovnitř a nade dveřmi zazvonil zvonek. O pult před ním se opíral asi sedmdesátiletý stařec a rozmlouval s ještě starší ženou na druhé straně.

„Nazdárek, Tinkere,“ pozdravil ho Shaw.

„Dobré ráno, pane Maxwelle.“

„Slíbila jste mi nějaké cigarety, paní Dawsonová.“

Stařenka vytáhla zpod pultu balíček. „Sehnala jsem vám dvě stě playerek, pane Maxwelle, od jednoho známého v Dymchurch. Bohužel z černého trhu, takže jsou drahé.“

„Co není, v tuhle dobu. Připište mi to na účet.“

Hodil balíček do pytle na zvěřinu a vyšel ven. Když za sebou zavíral dveře, zaslechl, jak ho Tinker lituje. „Chudák stará.“

Zhluboka se nadechl, aby ovládl hněv, a dotkl se labradorovy hlavy. „Jdeme, holka,“ a vykročil ulicí.

Rodinné jmění vydělal už Maxwellův dědeček, sheffieldský slévač, kterého k prosperitě vynesla vlna viktoriánské industrializace. Právě on zakoupil usedlost, jíž později přejmenoval na Shaw Place, a v roce 1885, tehdy už byl milionářem s titulem baroneta, se tam na stará kolena přestěhoval. Jeho syn nejevil o rodinný podnik žádný zájem, a tak firma přešla do cizích rukou. Shaw mladší, profesionální voják, padl v čele svých mužů za burské války, v bitvě u Spion Kop.

Maxwell Shaw, narozený roku 1870, šel ve stopách svého otce. Absolvoval Eton a Sandhurst, pak přišla důstojnická hodnost v indické armádě. Za první světové války sloužil v Mezopotámii, v roce 1916 se ale vrátil domů a nastoupil k pěchotě. Jeho matka byla ještě naživu, o deset let mladší sestra Lavinie se vdala za pilota Královského leteckého sboru a sloužila jako ošetřovatelka. V roce 1917 se Maxwell vrátil z Francie s těžkým zraněním a s Válečným křížem v kapse. Během rekonvalescence se na jednom mysliveckém bále seznámil se svou budoucí ženou, a než odešel zpátky do Francie, slavila se svatba.

Až v roce 1918, v posledním roce války, se to všechno seběhlo ráz na ráz. Nejdřív mu zemřela matka a krátce potom se jeho žena smrtelně zranila pádem z koně při místním honu. Bojovala deset dní, dost na to, aby Shaw, který si vyžádal naléhavou dovolenou z rodinných důvodů, stačil přijet a být u ní, když umírala. Byla to Lavinie, kdo ho tehdy podržel a dokázal, že ho ta dvě úmrtí nezlomila, ale neuplynul ani měsíc a i ona zůstala sama – jejího muže sestřelili na západní frontě.

Po válce se octli, tak jako všichni ostatní, v novém světě – a Shawovi se nelíbil. Alespoň že on a Lavinie měli každý toho druhého a dohromady vlastnili Shaw Place, ačkoli s plynoucími léty a ztenčujícím se majetkem se jejich postavení stále zhoršovalo. Shaw byl nějakou dobu poslancem za Konzervativní stranu, ale pak pokořujícím způsobem ztratil křeslo ve prospěch socialistů. Jako hodně lidí z jeho kruhů byl zuřivým antisemitou, což v kombinaci se zdrcující politickou prohrou vyústilo ve spolupráci s Oswaldem Mosleym a Britským fašistickým hnutím.

Lavinie ho podporovala ve všech jeho aktivitách, ačkoli jejím hlavním zaměstnáním byla snaha udržet domácnost nad vodou a nevzdat se přitom Shaw Place. Podobně jako mnozí jiní z jejich třídy byli rozčarováni poválečnými změnami ve společnosti a především změnou svého vlastního postavení; vzhlíželi k Hitlerovi jako ke vzoru a obdivovali všechno, co dělal pro Německo.

A pak, v lednu 1939, byli na jedné večeři v Londýně představeni majoru Werneru Keitelovi, vojenskému atašé při německém velvyslanectví. Lavinie si s ním prožila několikaměsíční vášnivý románek a po tu dobu byl častým návštěvníkem Shaw Place; původně býval pilotem Luftwaffe a sdílel tedy Laviniinu lásku k létání. Přechovávala tehdy ve staré stodole malé letadlo značky Tiger Moth a jako letiště používala Jižní louku. Často spolu v dvousedadlovém dvojplošníku podnikali dlouhé výlety nad jižním pobřežím, při kterých mohl Keitel dosyta holdovat své vášni pro letecké fotografování.

Shawovi to nikterak nevadilo. Lavinie předtím prošla už několika milostnými vztahy, přestože on sám byl v této oblasti dost chladný. Záležitost s Keitelem byla ale o něčem jiném, díky všemu, co po ní následovalo.

„Hm, takže víme, na čem s ním jsme,“ poznamenal Devlin o Shawovi. „Takoví jako on posílali děti do Austrálie kvůli bochníku ukradeného chleba.“

Schellenberg mu nabídl cigaretu. „Werner Keitel pracoval pro Abwehr. V té době měl za úkol verbovat v Británii agenty. Ne ovšem k obvyklým účelům. Schylovalo se k válce, to bylo jasné, a ústředí horečně připravovalo operaci Lvoun.“

„A statek toho mizery byl ideální,“ doplnil Devlin. „Zapadákov, a přitom jenom sedmdesát kilometrů od Londýna. A k tomu tahle Jižní louka jako přistávací plocha.“

„Ano. Podle Keitelova hlášení nedalo skoro žádnou práci je získat. Poskytli jim vysílačku, sestra už uměla morseovku. Samozřejmě měli výslovný zákaz podnikat cokoli nad rámec. Keitel, mimochodem, později zahynul v bitvě o Británii.“

„Měli krycí jméno?“

Ilse, která do té doby jen tiše seděla, vytáhla z desek další list. „Sokol. Měli čekat na dvě věty. Proč Sokol stále váhá? Přišel čas udeřit.“

„Takže čekali,“ řekl Devlin. „Na invazi, která nikdy nepřišla. Zajímalo by mě, copak asi dělají teď?“

„Náhodou tu máme ještě další informace,“ ozvala se Ilse. „Článek z jednoho amerického časopisu.“ Podívala se na datum. „Březen 1943. Nadpis je Britské fašistické hnutí. Rozhovor se Shawem a jeho sestrou. Je u toho i fotografie.“

Lavinie seděla na koni, hlavu měla ovinutou šátkem a vypadala daleko přitažlivěji, než Devlin čekal. Shaw stál vedle ní s puškou v podpaží.

Schellenberg článek rychle přelétl a podal ho Irovi. „Je to dost smutné. Stojí tam, že ho podle Nařízení 18B ve čtyřicátém dokonce na několik měsíců zavřeli, a nejen jeho.“

„Brixtonská věznice? To musel být šok,“ poznamenal Devlin.

„Zbytek je ještě smutnější. Pozemek museli prodat, o služebnictvo přišli. Zůstali jenom sami dva v tom chátrajícím baráku,“ dopověděl Schellenberg. „Opravdu by to mohlo být ideální. Pojďte se podívat na mapu Kanálu.“ Přešli ke stolu. „Vidíte, tady? Cap de la Hague a Chernay. Kdysi tam byl letecký klub a teď se to používá výhradně jako nouzová přistávací plocha Luftwaffe. K natankování a podobně. Pracuje tam jen šest mužů. Pro nás jako stvořené, protože je to jenom necelých padesát kilometrů od Chateau de Belle Ile, kde se koná ta Vůdcova konference.“

„Jak daleko je odtamtud k našim přátelům na Romney Marsh?“

„Asi dvě stě čtyřicet kilometrů, většinou nad mořem.“

„Prima,“ přikývl Devlin. „Až na jednu věc. Budou Shawovi vůbec souhlasit s reaktivací?“

„Nemohl by nám to Vargas zjistit?“

„Vargas by nás především mohl všechny potopit, na to nezapomínejte. Tohle by bylo něco pro britskou kontrarozvědku. Šance, jak shrábnout co nejvíc lidí.“ Devlin potřásl hlavou. „Ne, Shawovi budou muset počkat, dokud nebudu v Anglii, jako všechno ostatní. Jestli do toho půjdou, můžeme začít.“

„Ale jak s námi chcete komunikovat?“ zeptala se Ilse.

„Snad ještě mají tu vysílačku a s těmihle věcmi já umím dělat. Když mě Abwehr v jednačtyřicátém naverboval na tu irskou misi, prošel jsem obvyklým rádiovým kursem.“

„A co když nemají?“

Devlin se zasmál. „Tak si nějakou vyžebrám, vypůjčím nebo ukradnu. Ježíši, generále, jen se tolik nenervujte.“

Shaw uviděl králíka a hodil pušku k líci, ale stejně už bylo pozdě – netrefil. Zaklel, vytáhl z kapsy placatici a přihnul si. Nell se na něj dychtivě dívala a kňučela. Rákosí tu dorůstalo výšky člověka a v potůčcích spěchajících do moře tiše bublala voda. Krajina vypadala opravdu depresivně, s černou oblohou, která už už hrozila deštěm. Když začaly dopadat první kapky, na druhém konci hráze se objevila na koni Lavinie a cválala k němu.

Přitáhla uzdu. „Ahoj zlato. Slyšela jsem výstřel.“

„Dneska už nedokážu trefit ani vrata od stodoly, holka.“ Podruhé přiložil k ústům láhev a pak udělal rukou dramatické gesto. „Jen se na to podívej, Lavinie. Je to tu mrtvé – úplně mrtvé, všechno včetně mě. Kdyby tak jen něco chtělo přijít. Cokoli,“ a znovu zvedl láhev.

Asa Vaughan zavřel desky před sebou a vzhlédl.

Schellenberg se naklonil přes stůl a nabídl mu cigaretu. „No, co myslíte?“

„Proč zrovna já?“

„Protože o vás tvrdí, že jste skvělý pilot, který umí létat se vším.“

„Lichocením člověk obvykle dosáhne všeho, generále, ale podívejme se na to pořádně. Když jsem, diplomaticky řečeno, nastoupil službu u SS, zaručili mi, že budu bojovat jen proti Rusům. Bylo mi jasně řečeno, že nemám povinnost podílet se na jakýchkoli akcích, které by směřovaly proti zájmům mé země.“

Devlin se od okna drsně zasmál. „Tak nehoráznou volovinu jsem snad ještě neslyšel. Jestli jsi tomuhle věřil, tak ti může nabulíkovat kdo chce co chce, synku. Od chvíle, kdy jsi oblíkl jejich uniformu, tě měli dokonale pod palcem, to mi můžeš věřit.“

„Obávám se, že má pravdu, kapitáne,“ pokývl Schellenberg vážně. „Na Reichsführera by tenhle argument asi moc velký dojem neudělal.“

„Chápu,“ vzdychl Asa rezignovaně a obličej se mu zakabonil.

„O čem proboha přemýšlíte?“ naléhal na něj Devlin. „Kde byste radši byl? Zpátky na východní frontě nebo tady? A nemáte jinou možnost. Odmítnete a ten všivák Himmler vás pošle do koncentráku.“

„Zní to dost přesvědčivě, až na jednu drobnost,“ nedal se Asa. „V Anglii mě chytnou, v téhle uniformě, budu mít nejkratší vojenský soud v americké historii a pak popravčí četa.“

„Chyba, synku,“ přerušil ho Devlin přívětivě. „Nedostaneš kulku, ale provaz. A teď k věci. Myslíš, že bys to zvládl?“

„Nevím, proč bych neměl. Jestli to mám provést, budu muset znát pobřeží zpaměti. Vypadá to, že bych nejspíš zůstal skoro celou cestu nad vodou a do vnitrozemí zatočil až na posledních pár kilometrů.“

„Přesně tak,“ souhlasil Schellenberg.

„A teď ten dům, Shaw Place. Znamenalo by to noční přistání. I kdyby svítil měsíc, potřeboval bych někoho, kdo by mě naváděl.“ Zamyšleně potřásl hlavou. „Jako dítě jsem v Kalifornii měl instruktora, který ve Francii létal s Lafayette Escadrille. Pamatuju si, že mi vyprávěl, jak tehdy v primitivnějších podmínkách často používali cyklistické lampy, rozestavěné do převráceného L s kratší nožičkou proti větru.“

„To vypadá jednoduše,“ poznamenal Devlin.

„A ještě to letadlo. Muselo by být malé. Něco jako Fieseler Storch.“

„Hm, doufejme, že to nebude problém,“ řekl Schellenberg. „Mluvil jsem s velícím důstojníkem Nepřátelské letky. Mají základnu v Hildorfu, to je z Berlína dvě hodiny jízdy. Zítra ráno nás čekají. Tvrdil, že pro nás našel vhodné letadlo.“

„Myslím, že to je všechno.“ Asa vstal. „Co se bude dít teď?“

„Teď se najíme, synku,“ odpověděl mu Devlin. „To nejlepší, co může černý trh nabídnout. Pak se se mnou vrátíš do bytu Frau Huberové a ubytuješ se u mě v pokoji. Neměj strach, je tam letiště.“

Kaple Milosrdných sester v konventu Panny Marie byla studená, vlhká a páchla roztaveným voskem a kadidlem. Otec Frank Martin čekal ve zpovědnici, dokud sestra, jejíž zpověď právě vyslechl, neodejde, pak zhasl a vyšel ven.

Byl to drobný, sedmašedesátiletý muž s křehkou tělesnou konstitucí a mléčně bílými vlasy. Jako kněz měl na starosti kostel svatého Patrika o dvě ulice dál a tato práce obnášela i zpovídání sester v konventu. Nebýt války, už by byl dávno v důchodu, ale s kněžími to tehdy chodilo jako se vším ostatním, každá ruka byla dobrá.

Vešel do sakristie, odložil albu a pečlivě složil fialovou štólu. Sáhl po kabátu, připomněl si při té příležitosti výhody brzkého odchodu na kutě, ale nakonec v něm jako obvykle zvítězila křesťanská láska a soucit. V konventu bylo momentálně osmnáct pacientů, sedm z toho beznadějné případy. Pozdní obchůzka po pokojích mohla rozhodně jen prospět. Naposled k nim zavítal krátce po poledni – a to nestačilo.

Když vycházel z kaple, uviděl matku představenou, sestru Marii Palmerovou. Vytírala podlahu, kteroužto podřadnou práci si sama uložila, aby si připomněla podle vlastního názoru svou největší slabost: hřích pýchy.

Otec Martin se zastavil a nesouhlasně potřásl hlavou.

„Jste na sebe příliš tvrdá.“

„Spíš naopak,“ odpověděla. „Ráda vás vidím. Od chvíle, co jste tu byl posledně, jsme dostali přírůstek. Zase německý válečný zajatec.“

„Opravdu?“ Vyšli z kaple do haly u vchodu.

„Ano, je to důstojník Luftwaffe, nedávno raněný, ale už se zotavuje. Nějaký plukovník Kurt Steiner. Ubytovali ho v nejvyšším patře, jako ty před ním.“

„Co stráže?“

„Šest vojenských policistů. Velí jim takový mladíček, poručík Benson.“

V tu chvíli se na hlavním schodišti objevili Jack Carter s Dougalem Munrem.

„Je všechno v pořádku, pane brigádní generále?“ zeptala se sestra Marie.

„V naprostém,“ odpověděl Munro. „Budeme se snažit, abychom vám příliš nepřekáželi.“

„Vůbec nám nepřekážíte,“ uklidňovala ho. „Mimochodem, tohle je otec Martin, náš kněz.“

„Těší mě, otče,“ řekl Munro zdvořile a obrátil se k Carterovi. „Už musím jít, Jacku. Nezapomeň sehnat doktora, aby ho prohlédl.“

Sestra Marie se vložila do hovoru: „Patrně vás neinformovali, že já jsem lékařka, pane brigádní generále. Jsem přesvědčená, že plukovníku Steinerovi dokážeme zajistit veškerou péči. Abych nezapomněla, teď když jste skončili, půjdu ho navštívit a dohlédnu, aby dostal vše potřebné.“

„Hm, nevím, sestro,“ ozval se Carter neochotně. „Nejsem si jist, jestli je to vhodné.“

„Kapitáne Cartere, dovolte, abych vám připomněla, že tento konvent, který mi byl svěřen, není jen příbytkem božím. Je to také místo, kde se staráme o nemocné a umírající. Viděla jsem lékařskou zprávu plukovníka Steinera a vím, že je to jen pár týdnů, co byl těžce zraněn. Bude potřebovat, abych se mu věnovala, a jelikož podle záznamů je římskokatolického vyznání, možná si vyžádá i duchovní útěchu tady od otce Martina.“

„Máte úplnou pravdu, sestro,“ přisvědčil Munro. „Dohlédni na to, Jacku, prosím tě.“

Odešel. Carter se otočil a začal stoupat po schodech. Nahoře byly dveře, vyztužené ocelí a hustě pobité hřeby. Za malým stolkem vedle nich seděl vojenský policista.

„Odemknout,“ zavelel Carter. Policista zaklepal a za chvíli jeden jeho kolega dveře zevnitř otevřel. Vešli dovnitř. „Ostatní pokoje používáme jako kvartýry pro mužstvo,“ vysvětloval Carter.

„Všimla jsem si,“ odpověděla sestra.

Dveře do prvního pokoje zely dokořán. Vedle úzké postele stál stolek a za ním seděl mladý poručík Benson. Vyskočil do pozoru. „Přejete si, pane?“

„Tady sestra a otec Martin budou vpuštěni, kdykoli o to požádají – rozkaz brigádního generála Munra. A teď si chceme promluvit s vězněm.“

Na druhém konci, kde chodba končila zdí, seděl na židli přede dveřmi jiný policista.

„Chraň pánbůh – vy toho muže ale nějak hlídáte,“ divil se otec Martin.

Benson odemkl a Steiner se od okna otočil a pozdravil je. V modrošedé uniformě Luftwaffe vypadal působivě; u krku mu visel Rytířský kříž s dubovými ratolestmi a jeho ostatní medaile byly přehlídkou odvahy.

„Tohle je matka představená, sestra Marie Palmerová,“ oznámil mu Carter. „Neměli jste ještě příležitost se seznámit. A tady je otec Martin.“

„Zítra vás na ošetřovně podrobně prohlédneme, plukovníku,“ řekla sestra Marie.

„Půjde to, pane?“ zeptal se Benson Cartera.

„Propánakrále, poručíku, klidně mi ho přiveďte dolů osobně, v doprovodu všech vašich mužů, ale jestli v deset nebude na ošetřovně, budeme si muset promluvit.“

„Ale ovšem,“ uklidňoval ji Carter. „Zařiďte to, Bensone. Ještě něco, sestro?“

„Ne, pro dnešek to je všechno.“

Otec Martin promluvil. „Rád bych zůstal s plukovníkem chvíli o samotě, jestli vám to nevadí.“

Carter přikývl a obrátil se ke Steinerovi. „Občas se na vás přijdu podívat.“

„O tom nepochybuji.“

Všichni odešli, až na otce Martina. Zavřel dveře a posadil se na postel.

„Zažil jste si těžké časy, můj synu, máte to napsané na tváři. Kdy jste byl naposledy na mši?“

„Tak dávno, že si ani nevzpomínám. V těchto věcech válka člověka zrovna nepodporuje, otče.“

„A zpověď také žádná? To jste si tedy už dlouho neulehčil od břemene svých hříchů.“

„Bohužel máte pravdu.“ Steiner se usmál, kněz mu začínal být sympatický. „Vím, že to se mnou myslíte dobře, otče.“

„U všech svatých, člověče, já přece nemluvím o vás a o mně. Vy a Bůh, to je jediné, co mě zajímá.“ Otec Martin vstal.

„Budu se za vás modlit, můj synu, a každý den sem zajdu na návštěvu. Jakmile pocítíte potřebu jít ke zpovědi a na mši, řekněte mi a já zařídím, abyste mohl přijít za námi do kaple.“

„Bojím se, že poručík Benson mě nebude chtít nechat samotného.“

„A nemyslíte, že jeho nesmrtelná duše tím může jen získat?“ Starý kněz se tlumeně zasmál a vyšel ven.

Asa Vaughan s Devlinem seděli proti sobě u jídelního stolu v obývacím pokoji Ilse Huberové.

„Vy opravdu věříte, že to bude fungovat?“ zeptal se Američan.

„Fungovat vám může všechno – stačí, když necháte běžet motor, nemám pravdu?“

Asa vstal a nervózně přecházel po místnosti. „Co tu prokrista vůbec dělám? Chápete to? Úplně mě to zaskočilo, všechno tak zničehonic. Asi to opravdu šlo od samého počátku mimo mě. A teď už vůbec nemám na vybranou.“

„Ale jistěže máte. Půjdete do toho, doletíte s letadlem do Anglie, přistanete a vzdáte se.“

„A jak by mi to pomohlo? Nikdy by mi neuvěřili, Devline.“ V obličeji se mu zračila skutečná hrůza. „A když se na to podíváme realisticky, oni mi opravdu neuvěří,“ dodal.

„V tom případě vám nezbývá než doufat, že Adolf vyhraje válku,“ uzavřel Devlin suše.

Následujícího rána, když je velící důstojník Nepřátelské letky major König prováděl po základně v Hildorfu, vypadal Američan nicméně už v mnohem lepší náladě. Na základně zřejmě měli od většiny spojeneckých letadel alespoň jeden exemplář. Byla tam jedna B 17, bombardér lancaster, jeden hurricane i mustang, všechny s insigniemi Luftwaffe na křídlech.

„A o tomhle jsem si myslel, že by se vám to mohlo hodit,“ řekl nakonec. „Tady, v posledním hangáru.“

Letadlo před nimi byl vysoký jednomotorový jednoplošník s vyztuženými křídly o rozpětí asi sedmnáct metrů.

„Fešák,“ poznamenal Asa. „Co to je?“

„Westland Lysander. V tři a půl tisících metrech dosahuje maximální rychlosti tři sta sedmdesát kilometrů za hodinu. Na rozjezd a přistání nepotřebuje moc místa. Jen dvě stě dvacet metrů, plně naložený.“

„Z toho vyplývá, že byste to mohl zvládnout za necelou hodinu,“ řekl Schellenberg Asovi.

Asa si ho nevšímal. „Kolik pasažérů?“

„O kolika jste uvažovali?“ zeptal se König.

„O dvou.“

„Bez obav. Unese tři, v nejhorším případě i čtyři.“ Obrátil se k Schellenbergovi. „Hned jsem si na něj vzpomněl, když jste se na nás obrátili. Minulý měsíc jsme ho ukořistili ve Francii. Patřil RAF. Pilota v noci napadl náš junkers, dostal kulku do hrudníku. Ještě stačil přistát, ale omdlel dřív, než mohl letadlo zničit. Tyhle stroje používá britská rozvědka ke špionážním účelům. Pomáhají francouzským odbojářům – dopravují agenty z Anglie k nim a jiné zase nazpátek. Na takovou práci neexistuje lepší letadlo.“

„Dobrá. V tom případě si ho beru,“ prohlásil Schellenberg.

„Ale pane generále…“ chtěl König protestovat.

Schellenberg vytáhl z kapsy Vůdcovu direktivu. „Přečtěte si to.“

König poslechl, vrátil mu papír a úslužně srazil podpatky.

„K službám, pane generále.“

Schellenberg se obrátil k Asovi.

„Takže – vaše požadavky?“

„Za prvé si ho samozřejmě budu chtít vyzkoušet. Musíme si na sebe zvyknout, ačkoli myslím, že to by neměl být problém.“

„A dál?“

„Pak bych měl rád zpátky na křídlech insignie RAF, až poletím do Anglie. Ale chtěl bych, aby se to dalo odstranit. Nejspíš nějaký plátěný potah, který se dá strhnout, takže na cestu zpátky bych mohl být zase Luftwaffe.“

„To se dá snadno zařídit,“ ujistil ho König.

„Výborně,“ uzavřel Schellenberg. „Hauptsturmführer Vaughan tu teď zůstane na zalétání a do večera si letadlo vyzkouší, jak bude potřebovat. Pak uděláte veškeré nutné úpravy a o víkendu letadlo pošlete do Francie, na místo, které vám sdělí moje sekretářka.“

„Rozkaz, generále,“ řekl König.

Schellenberg se otočil k Asovi. „Užívejte si to tady, dokud můžete. Zařídil jsem, že nám Luftwaffe půjčí Fieseler Storch; zítra se spolu podíváme do Chernay a prohlédneme si letiště. A taky bych rád viděl to Chateau de Belle Ile, když už tam budeme.“

„A budete chtít, abych pilotoval já?“ zeptal se Asa.

„Neboj, synu, máme v tebe plnou důvěru,“ ujistil ho Devlin a oba se Schellenbergem odešli.

Když Jack Carter vešel do jeho londýnské kanceláře, Dougal Munro seděl u stolu v plné práci.

„Máš pro mě něco, Jacku?“

„Dostal jsem od sestry Marie Palmerové Steinerovu lékařskou zprávu, pane.“

„Co si myslí?“

„Že ještě pořád není úplně fit. Nějaká reziduální infekce. Požádala mě, abych jí sehnal trochu toho nového zázračného léku, penicilinu. Tvrdí se, že vyléčí skoro všechno, ale není nikde k mání.“

„Tak jí nějaký sežeň, Jacku. Zkuste to.“

„No dobrá, pane. Určitě to nějak půjde.“

U dveří se nerozhodně zastavil a Munro ztratil trpělivost.

„Prokristapána, Jacku, co ještě chceš? Práce mám nad hlavu a navíc je ještě ve tři schůze hlavního štábu SHAEF. Předsedat bude Eisenhower osobně.“

„Jde mi ještě o Steinera, pane. Dobrá, teď ho máme v konventu. Ale co dál?“

„Liam Devlin, pokud si vyberou jeho, nejspíš neseskočí padákem na dvůr Panny Marie hned zítra v noci, Jacku. A i kdyby, tak co? Steinerova ostraha se dá zpřísnit už jen tak, že mu nastěhujeme policajta přímo do postele. A to, jak sám uznáš, není nejlepší nápad.“

„Takže máme jen čekat, pane?“

„Jistě, co jiného? Jestli to doopravdy chtějí zkusit, budou jim přípravy trvat několik týdnů, ale to není důležité. Koneckonců, Vargas je přece náš. Ať se stane cokoli, budeme o tom okamžitě vědět.“

„Ovšem, pane.“

Když Carter otevřel dveře, Munro dodal. „Máme moře času, Jacku. Steiner taky.“

Když se Steiner večer dostavil do kaple, doprovázel ho poručík Benson a desátník od policie. Uvnitř byla zima a vlhko; oltář tajuplně osvětlený jen svíčkami a rudou září věčného světla. Bezděčně smočil prsty ve svěcené vodě, jako by se tím gestem navracel do dětství, pak si sedl na kraj lavice vedle dvou jeptišek a čekal, až na něj přijde řada. V dvířkách zpovědnice se objevila matka představená, usmála se na něj a poodešla stranou. Dovnitř vstoupila jedna z jeptišek. Po chvíli se vynořila a její místo zaujala druhá. Když došlo na Steinera a on se uvelebil uvnitř, ke svému překvapení zjistil, že ho tma kolem uklidňuje. Zaváhal, ale pak se v něm znovu pohnul přízrak dětství a on skoro automaticky zamumlal: „Smiluj se, Pane.“

Otec Martin samozřejmě věděl, že je to on, musel to vědět.

„Kéž ti Pán požehná a pomůže ti vyznat tvé hříchy,“ začal.

„Krucinál, otče,“ vybuchl Steiner, „vždyť ani nevím, proč jsem vlastně tady. Třeba jsem se jenom chtěl dostat ven z té cely.“

„Jsem si jist, že Bůh vám to promine, můj synu.“

Steiner měl téměř šílené nutkání se smát. „Chcete se mi s něčím svěřit?“ zeptal se stařec. „S čímkoli.“

A najednou Steiner uslyšel svůj vlastní hlas. „Můj otec. Zavraždili ho. Pověsili ho na hák, jako kus masa, jako dobytek.“

„Kdo to udělal, můj synu?“

„Gestapo – hajzlové od Gestapa.“ Steiner skoro nemohl dýchat. V krku mu vyschlo, oči ho pálily. „Nenávist, nic jiného necítím. A pomstu. Chci pomstu. K čemu vám může být takovéhle vyznání, otče? Neprovinil jsem se snad smrtelným hříchem?“

„Kéž ti i náš pán Ježíš Kristus dá rozhřešení,“ promluvil otec Martin tiše, „a já tě teď z jeho moci zprošťuji tvých hříchů. Ve jménu Otce, Syna i Ducha svatého.“

„Ale otče, vy mi nerozumíte,“ ozval se znovu Steiner. „Já už se nedokážu modlit.“

„To je v pořádku, můj synu,“ odpověděl otec Martin. „Já se budu modlit za vás.“

SEDMÁ KAPITOLA

Let z Berlína do Cap de la Hague trval něco přes tři hodiny. Asa vybral na mapě trasu přes Holandsko, Belgii a nakonec přes okupovanou část Francie. Do Chernay přiletěli od moře. Letiště vypadalo nehostinně, nebyla tam ani kontrolní věž, jen travnatá rozjezdová dráha s větrným rukávem na jednom konci, tři předválečné hangáry a několik chatek, které zřejmě dala postavit Luftwaffe. Poslední částí inventáře byl provizorní sklad paliva.

Asa navázal rádiové spojení. „Tady storch, letím z Gatow.“

„Tady řízení leteckého provozu Chernay,“ ozval se hlas ve sluchátkách. „Máte povolení k přistání. Severovýchodní vítr, síla tři až čtyři, ale zesiluje.“

„Ten se ale bere vážně,“ utrousil přes rameno Asa. „Tak jdeme na to.“

Perfektně přistál a doroloval k hangárům, kde už čekalo šest mužů v kombinézách Luftwaffe. Když Schellenberg s Devlinem vystoupili, z chatky s rádiovým stožárem se vynořil šikovatel a pospíšil si k nim.

Zaregistroval Schellenbergovu uniformu a postavil se do pozoru. „Pane generále.“

„Jak se jmenujete?“

„Šikovatel Leber, pane generále.“

„Vy tu velíte?“

„Ano, pane generále.“

„Přečtěte si tohle,“ Schellenberg mu podal Führerův rozkaz. „Vy a vaši muži od této chvíle podléháte mně. Záležitost nejvyšší důležitosti pro Říši.“

Leber znovu zasalutoval a vrátil mu dopis. „K vašim službám, pane generále.“

„Tady Hauptsturmführer Vaughan bude muset podniknout velmi riskantní a přísně tajný let přes kanál La Manche. Stroj, se kterým poletí, je dost neobvyklý. To ostatně uvidíte sám, až sem dorazí.“

„A naše povinnosti, pane generále?“

„O nich si promluvíme později. Co vaše rádiové vybavení – všechno v pořádku?“

„Jak by ne, pane generále. Máme tu to nejlepší, co Luftwaffe může nabídnout. Letadla, která se vracejí přes kanál, jsou často ve špatném stavu. Někdy potřebují, abychom je už zdálky navigovali.“

„V pořádku.“ Schellenberg přikývl. „Neslyšel jste někdy o místě jménem Chateau de Belle Ile? Podle mapy je to odsud necelých padesát kilometrů směrem na Carentan.“

„Bohužel ne, pane generále.“

„Nevadí, my to najdeme. A teď nám sežeňte kubelwagen.“

„Jak si přejete, pane generále. Můžu se zeptat, jestli tu budete přes noc?“

Schellenberg se rozhlédl po ponuré krajině. „Raději bychom tu nezůstávali, ale člověk nikdy neví. Doplňte storchovi nádrž a připravte ho na cestu zpátky.“

„Panebože,“ nechal se slyšet Devlin, když je Leber vedl k autu před radiostanicí. „Jen se na to podívejte. Taková díra. Divím se, že se tady ještě nezbláznili.“

„Pořád lepší než Rusko,“ odtušil Asa.

Asa řídil, Devlin seděl vedle něj a Schellenberg s rozloženou mapou na kolenou se uvelebil vzadu. „Už to mám. Silnice, co jde ze Cherbourg na jih, vede do Carentanu. Musí to být někde kousek odtamtud, na pobřeží.“

„Nebylo by rozumnější přistát v Cherbourg na základně Luftwaffe?“ zeptal se Asa.

„Tak jako Vůdce, až sem přiletí?“ Schellenberg zavrtěl hlavou. „Radši bych zatím na nás zbytečně neupozorňoval. V Cherbourg se vůbec nemusíme ukazovat. Na jih od města je síť silniček, které nás dovedou na pobřeží. Padesát, nejvýš pětapadesát kilometrů.“

„Jaký má tenhle výlet vůbec smysl?“ zeptal se Devlin.

„Tohle Belle Ile dráždí moji zvědavost. Rád bych viděl, jak to tam vypadá, když už jsme jednou nablízku.“ Pokrčil rameny.

„Jen jsem si tak říkal,“ ozval se znovu Ir, „ví Reichsführer, že jsme tady?“

„Určitě ví o našem letu do Chernay – nebo se to brzy dozví. Má rád pravidelné zprávy.“

„No jistě, generále, to je jedna věc, ale tenhle výlet do Belle Ile je snad něco jiného, ne?“

„Dalo by se to tak říct, pane Devline. Ano, v principu ano.“

„Matko Boží milosrdná, vy jste ale lišák,“ zatvářil se Devlin uznale. „Chudák myslivec, který vám zkříží cestu.“

Mnohé silničky, po kterých jeli, byly tak úzké, že by se na nich dvě auta nevyhnula, ale po půl hodině konečně zahnuli na hlavní silnici z Cherbourg do Carentanu. Tam měl Schellenberg problémy s mapou; nakonec ale měli štěstí, když při výjezdu z vesnice St. Aubin narazili u kraje silnice na značku s nápisem 12. detašovaná parašutistická jednotka. Za stromy prosvítalo několik hospodářských budov.

„Zkusíme to tady,“ rozhodl Schellenberg a Asa uhnul z hlavní silnice.

Všichni vojáci na dvoře byli Fallschirmjäger, drsní, předčasně zestárlí mladí muži s nakrátko ostříhanými vlasy. Většina měla na sobě maskovací blůzy a parašutistické boty. Hodně jich sedělo u zdi na lavičkách a čistilo zbraně. Dva další se zabývali motorem transportéru. Když kubelwagen zastavil, zvědavě vzhlédli a při pohledu na Schellenbergovu uniformu vstali.

„To je v pořádku, nenechte se rušit,“ oslovil je.

Ze dveří statku vyšel mladý kapitán, houževnatý muž s tvrdým výrazem a s řadou vyznamenání: Železný kříž první a druhé třídy, rukávové nášivky za Krétu a Afrika Korps a nechyběla ani stužka za zimní tažení.

„Vy jste tady velitelem?“ zeptal se Schellenberg.

„Ano, pane generále. Hauptmann Erich Kramer. Jak vám mohu pomoci?“

„Hledáme jedno místo, Chateau de Belle Ile,“ vysvětloval Schellenberg. „Znáte ho?“

„Jak by ne. Je to asi patnáct kilometrů odtud na pobřeží, ukážu vám to na naší mapě.“

Šli za ním do statku. Obývací místnost byla zařízena jako velitelské stanoviště, stála tam vysílačka a na stěnách visely podrobné mapy. Postranní silničku do Belle Ile bylo dobře vidět.

„Výborně,“ pochválil ho Schellenberg. „Prozraďte mi něco. Kvůli čemu tady jste?“

„Staráme se o bezpečnost, pane generále. Hlídkujeme v okolí a snažíme se udržet partyzány na uzdě.“

„Moc vás zlobí?“

„Ani ne,“ zasmál se Kramer. „V téhle jednotce nás zbylo už jen pětatřicet. Ti, co měli štěstí a vyvázli od Stalingradu. Tady je to pro nás něco jako pobyt na zotavenou.“

Vyšli znovu ven, a když nastupovali do kubelwagenu, Devlin poznamenal: „Vidím tady Krétu a Afrika Korps. A Stalingrad. Znali jste Steinera?“

Když padlo to jméno, i muži u zbraní zvedli hlavy. „Obersta Kurta Steinera?“ opakoval Kramer udiveně. „Kdo by ho v naší branži neznal? V parašutistickém pluku je to legenda.“

„Vy jste se s ním setkal?“

„Několikrát. Vy ho znáte?“

„Dalo by se říct.“

„Povídá se, že je mrtvý,“ řekl Kramer.

„Nemůžete hned všemu věřit,“ opáčil Devlin.

„Sbohem, kapitáne.“ Schellenberg opětoval Kramerův pozdrav a Asa nastartoval.

„Bože můj,“ povzdychl si Devlin. „Někdy si říkám, proč Steiner nepřejde po vodě kanál La Manche a nevrátí se sám.“

Z Belle Ile se vyklubala opravdová pastva pro oči. Na kopci nad mořem se tyčil hrad a za ním se do dálky táhlo ohromné ústí s ostrůvky písku, jež po sobě zanechal odliv. Asa šplhal s kubelwagenem vzhůru po točité silničce, až dojel k úzkému můstku přes něco, co připomínalo víc strž než hradní příkop. Velká vrata v obloukovém vchodu byla otevřená dokořán, a když jimi projeli, octli se na dlážděném nádvoří, zastíněném zdmi a věžemi. U paty širokého schodiště, jež vedlo k hlavnímu vchodu, Asa zabrzdil.

Vystoupili a kráčeli za Schellenbergem. Vstupní dveře byly dubové, zprohýbané věkem a pobité pláty ocele se zrezivělými železnými nýty. Vedle nich visel na zdi zvonek. Schellenberg zatáhl za řetěz a po celém nádvoří se ozvěnou ode zdí rozeznělo klinkání.

„Panenko Maria,“ ozval se Devlin. „Už tady chybí jen Quasimodo.“

Za malou chvíli se dveře se skřípáním otevřely a dotyčný se objevil, přesněji řečeno jeho dvojník. Byl velice starý, šedé vlasy mu padaly až na ramena, černý sametový frak určitě pamatoval lepší časy a pytlovité manšestráky pod ním se podobaly těm, které nosí sedláci k práci na statku.

Obličej měl celý vrásčitý a určitě se už hodně dlouho neholil. „Přejete si, messieurs?“ zeptal se francouzsky. „Co pro vás mohu udělat?“

„Vy jste zdejší správce?“ otázal se Schellenberg.

„Ano, pane. Pierre Dissard.“

„Žijete tu s manželkou.“

„Když je tady, monsieur. Teď právě je se svou neteří v Cherbourg.“

Devlin se naklonil k Asovi. „Rozumíte mu?“

„Ani slovo. Neumím francouzský.“

„Nejspíš jste strávil celý život na fotbalovém hřišti. Na rozdíl od vás jsme generál a já oba mužové pronikavého vzdělání a intelektu, takže rozumíme všemu, co ten starý prevít říká. Když to bude nutné, můžu vám volně překládat.“

„Chtěl bych si prohlédnout areál,“ požádal Schellenberg.

Prošel kolem Dissarda do rozlehlé, žulou vydlážděné vstupní haly. Na zemi sem tam ležely koberce, na jedné straně stál obrovský krb a schodiště do prvního poschodí bylo dost široké na to, aby po něm mohl pochodovat celý pluk.

„Vy jste od SS, monsieur?“ zeptal se Dissard.

„Myslel jsem, že to je jasné,“ odpověděl Schellenberg.

„Ale tady to už jednou prohlíželi, pane, před pár dny. Nějaký důstojník, v podobné uniformě, jako máte vy.“

„Vzpomenete si na jméno?“

„Říkal, že je major.“ Stařec se zamračil, jak se snažil rozpomenout. „Jednu stranu obličeje měl takovou divnou.“

„Berger? Tak se jmenoval?“ zeptal se Schellenberg nezměněným tónem.

Dissard horlivě přikývl. „To je ono, monsieur. Major Berger. Neuměl moc francouzsky.“

„Co říká?“ šeptl Asa.

„Právě povídá, že tu byl někdo před námi. Major Berger od SS,“ informoval ho Devlin.

„Vy ho znáte?“

„Velmi důvěrně, zvláště jeho nos. Později vám to vysvětlím.“

Schellenberg pokračoval: „Víte tedy už, že budeme tyto prostory v nejbližší době potřebovat. Byl bych vám vděčný, kdybyste nás tu mohl provést.“

„Chateau je zavřené od roku čtyřicet, monsieur. Můj pán, hrabě de Beaumont, odešel do Anglie bojovat proti skopčákům.“

„Skutečně?“ opáčil suše Schellenberg. „No, tak snad abychom se do toho dali. Vezmeme to odshora dolů.“

Stařík se podíval vzhůru na schodiště před nimi. Všude byly desítky pokojů, v některých stály postele s nebesy. Nábytek byl přikrytý potahy a dvoje dveře vedoucí do samostatných křídel budovy už tak dlouho nikdo nepoužil, že ve škvíře pod nimi ležela vrstva prachu.

„Božíčku, takhle tedy žijí bohatí?“ zeptal se Devlin, když se vraceli. „Viděl jste, jak daleko je to na záchod?“

Schellenberg si všiml dveří na jednom konci odpočívadla nad vchodem.

„Kam to vede?“

„Hned vám ukážu, monsieur. Druhý možný přístup do jídelního sálu.“

Ocitli se na dlouhém, tmavém ochozu nad velkou místností s klenutým trámovým stropem. Dole stál masivní krb ve středověkém stylu, před ním obrovský dubový stůl a kolem něj židle s vysokými opěradly. Nad krbem visely korouhve ukořistěné v bitvách.

„Co jsou zač, ty prapory?“ zeptal se Schellenberg, když sestupovali po schodech.

„Válečné trofeje, monsieur. De Beaumontova rodina vždy věrně sloužila Francii. Vidíte tam uprostřed tu zlatorudou zástavu? Jeden z předků hraběte s ní bojoval u Waterloo.“

„Opravdu? A já si vždycky myslel, že to tehdy projeli,“ neodpustil si Devlin.

Schellenberg přehlédl sál a pak se vysokými dubovými dveřmi vrátil do vstupní haly.

„Myslím, že jsem viděl dost. Co vám říkal major Berger?“

„Že se ještě vrátí, monsieur.“ Stařec pokrčil rameny. „Za týden, možná za dva.“

Schellenberg mu položil ruku na rameno. „Nikdo se nesmí dozvědět, že jsme tady byli, příteli. A zvláště ne major Berger.“

„Prosím, pane?“ Dissard vypadal zmateně.

„Je to přísně tajná záležitost a má pro nás značný význam,“ upřesnil Schellenberg.

„Rozumím.“

„Kdyby se rozkřiklo, že jsme tu byli, šlo by to na vrub jediného člověka.“ Rukou v rukavici přejel po Dissardově stolku. „Nevyplatilo by se vám to, věřte mi.“

Stařík byl opravdu vyděšený. „Smilujte se, pane. Ani slovo, přísahám.“

Nastoupili do vozu a vyrazili. „Musím uznat, Waltře, že umíš být pěkně chladnokrevný grázl, když chceš,“ ozval se Devlin.

„Jen když je to nutné.“ Schellenberg se obrátil k Asovi. „Stihneme to ještě dnes do Berlína?“

Světlo už pomalu skomíralo, nad mořem se kupily temné mraky a nad mokrými plážemi se do vnitrozemí hnal déšť.

„Vyloučené to není,“ odpověděl Asa. „Když budeme mít štěstí. Jinak budeme muset nejspíš přenocovat v Chernay a odpíchnout se brzy ráno.“

„Brr, to je ale vyhlídka,“ otřásl se Devlin. Vyhrnul si límec kabátu a zapálil si. „Tomu se říká romantika války.“

Druhý den odpoledne Devlina dovezli do filmových ateliérů UFA na schůzku s vedoucím maskérny. Karlu Schneiderovi táhlo na padesátku a se svou výškou a širokými rameny vypadal víc jako přístavní dělník.

Prohlížel si fotografii pasového formátu, kterou si Devlin nechal udělat. „Říkáte, že takovouhle fotku mají oni?“

„Něco na ten způsob.“

„To není moc, rozhodně ne pro policistu, který hledá v davu. Kdy odjíždíte?“

Devlin se v tu chvíli rozhodl, za sebe, za Schellenberga, za všechny. „Asi tak za dva, za tři dny.“

„A jak dlouho tam budete?“

„Maximálně deset dní. Můžete se mnou něco provést?“

„Ale ano, ovšem.“ Schneider přikývl. „Můžeme vám změnit tvar obličeje tím, že vám dáme do úst vycpávky a tak podobně, ale myslím, že ve vašem případě se bez toho obejdeme. Nejste žádná těžká váha, příteli, spíš jen kost a kůže.“

„To všechno tou špatnou životosprávou,“ vtipkoval Ir.

Schneider ani nezareagoval. „Vlasy – tmavé, kadeřavé a nosíte je delší. Myslím, že nejdůležitější bude, co uděláme s nimi. V jaké roli máte vystupovat?“

„Jako kněz. Bývalý armádní kaplan, propuštěný pro zranění.“

„Ano. Takže ty vlasy.“ Schneider mu uvázal kolem krku roušku a sáhl pro nůžkách.

Když skončil, měl Devlin vlasy ostříhané těsně k lebce.

„Ježíši, to jsem já?“

„To je jenom začátek. Teď strčte hlavu do umyvadla.“ Schneider mu ji umyl a pak vetřel do vlasů nějakou chemikálii. „Pracoval jsem s těmi nejlepšími herci. S Marlene Dietrichovou, než to tady zabalila. Ta měla nádherné vlasy. No a pak taky s Konrádem Veidtem. Báječný herec. Vyštvali ho odsud ti mizerní náckové a on teďka, jak jsem slyšel, hraje ty samé nácky v Hollywoodu.“

„To je život.“ Devlin spustil víčka a svěřil se do Schneiderových rukou.

Obličej v zrcadle mu připadal skoro cizí. Nakrátko ostříhané vlasy teď byly šedé, ještě zvýrazňovaly vystouplé lícní kosti a spolu s nimi mu přidávaly deset, dvanáct let navíc.

„No to je paráda.“

„Ještě poslední detail.“ Schneider se chvíli přehraboval v kufříku s make-upem a pak se vytasil s několikero brýlemi. Prohlédl si je. „Ano, myslím, že tohle bude ono. Přirozeně je v nich jenom normální sklo.“ Nasadil Devlinovi brýle s ocelovými obroučkami na nos a ještě je poopravil, aby dobře seděly. „Ano, skvělé. Jsem na sebe pyšný.“

„Panebože, vždyť vypadám jako Himmler,“ zděsil se Devlin. „Vydrží to, myslím ty vlasy?“

„Čtrnáct dní a vy jste říkal, že budete pryč nanejvýš deset.“ Schneider odněkud vytáhl malou lahvičku z umělé hmoty. „Když si umyjete hlavu tímhle, na chvíli to zachráníte, ale ne nadlouho.“

„Ne,“ odpověděl Devlin. „Říkal jsem deset dní a myslel jsem to vážně. Koneckonců by to vyšlo nastejno. Jestli se opozdím, budu mrtvý tak jako tak.“

„Neuvěřitelné!“ zářil Schellenberg.

„Těší mě, že se vám líbím,“ řekl Devlin. „Takže teď můžeme udělat ty fotky. Chci to mít z krku.“

„Co tím myslíte?“

„Chci odjet co nejdřív. Zítra nebo pozítří.“

Schellenberg na něj vážně pohlédl. „Rozmyslel jste si to dobře?“

„Už není důvod dál čekat, když mi váš kamarád z UFA vyrobil nový obličej. V Chernay je všechno zařízeno, Asa i lysander. Zůstávají tři nejisté body – můj kamarád z IRA Michael Ryan, Shawovi a do třetice konvent.“

„To je pravda,“ přisvědčil Schellenberg. „Ať už je situace v konventu jakákoli, jestli se vám nepodaří najít vašeho přítele, může to citelně ohrozit celý plán. To samé se Shawovými.“

„Bez nich se to vůbec nedá provést, takže čím dřív se tam dostanu, tím dřív budeme vědět, na čem jsme,“ připomněl mu Devlin.

„Dobrá,“ Schellenberg rázně zazvonil na Ilse Huberovou. „Zajdete mi na oddělení pro falzifikáty ohledně dokladů pana Devlina,“ oznámil jí, když přišla.

„Budou chtít fotky mého nového já,“ upozornil ji Devlin.

„Ale pane Devline, vy potřebujete britský průkaz totožnosti. Plus lístky na určité potraviny, kupóny na šatstvo a řidičský průkaz. Nic z toho nevyžaduje fotografii.“

„To je škoda,“ litoval Devlin. „Když vás někdo kontroluje a může vás přitom srovnat s fotkou, uspokojí ho to tak stoprocentně, že než řeknete švec, jste zase volný.“

„Už jste si promyslel jméno a další okolnosti?“ zeptal se Schellenberg.

„Jak často a rád říkám, nejlepší lež je ta, která má nejmíň daleko k pravdě,“ odpověděl Ir. „Nemá cenu snažit se o perfektní britský přízvuk. To by ani velkému Devlinovi neprošlo. Radši budu z Ulsteru.“ Obrátil se k Ilse. „Posloucháte nás?“

„Každé slovo.“

„Takže Conlon. To jméno se mi odjakživa líbilo. Moje první děvče bylo z Conlonovic rodiny. A křestní jako můj strýc, ten starý kněz z Belfastu, u kterého jsem vyrůstal. Jmenoval se Henry, ale všichni mu říkali Harry.“

„Tak tedy otec Harry Conlon?“ otázala se.

„Ano, ale ještě něco navíc. Major Harry Conlon, armádní kaplan na prodloužené dovolené. Řekněme, že mě zase zranili.“

„Kde?“ zeptal se Schellenberg.

„Na hlavě.“ Devlin přejel prstem jizvu po kulce. „Aha – už vím, co myslíte. Zeměpisně.“

„Co takhle letošní invaze Spojenců na Sicílii?“ navrhl Schellenberg.

„Výborně. Koupil jsem to hned první den při náletu. Tak nebudu potřebovat vědět moc podrobností o místě, kdyby byl někdo zvědavý.“

„Ve vojenské kartotéce jsem viděla jeden odkaz na kaplany britské armády,“ vmísila se do hovoru Ilse. „Pamatuji si ho, protože mi připadal zvláštní. Mohu se tam zajít podívat, pane generále? Za pár minut jsem zpátky.“

Schellenberg přikývl a Ilse odešla. „Zařídím všechno potřebné pro váš let do Irska. Už jsem to konzultoval s Luftwaffe. Doporučují, abyste použil základnu Laville u Brestu.“

„A já co se toho namluví o déjà vu,“ řekl Devlin. „Odtud jsem startoval posledně. Nenavrhli vám čirou náhodou, abych letěl dornierem, starou dobrou Létající tužkou?“

„Přesně tak.“

„No, nakonec, minule to přece fungovalo.“

V tu chvíli vešla dovnitř Ilse. „Měla jsem pravdu. Podívejte, co jsem našla.“

Propustka byla vystavena na jméno George Harvey, major a armádní kaplan, a byla tam i fotografie. Vydalo ji ministerstvo války a opravňovala svého držitele k neomezenému vstupu do vojenských základen a nemocnic.

„Člověk by nevěřil, jak mocná je potřeba duchovní útěchy.“ poznamenal Schellenberg. „Odkud jsme to vzali?“

„Doklady od válečného zajatce, pane generále.“

„Oddělení pro falzifikáty určitě hladce vyrobí duplikát a pan Devlin bude mít fotku, jak to chtěl.“

„Skvělé,“ pochválil ji Devlin. „Vy jste hotový zázrak.“

„Budete se také muset podívat do skladu šatstva,“ připomněla mu. „Chcete i uniformu?“

„To není špatný nápad. Totiž, není vyloučeno, že se bude hodit. Jinak samozřejmě tmavý oblek s kolárkem, černý klobouk, plášť do deště a můžou mi přiklepnout Válečný kříž. Když už jsem jednou kněz, můžu být rovnou kněz – hrdina. To vždycky udělá dojem. A budu chtít cestovní poukázku na cestu z Belfastu do Londýna, takovou, co používají vojáci. To jen v případě, že by došlo na toho majora.“

„Hned se vám do toho dáme.“

„Co dál?“ zeptal se Schellenberg, když za ní zaklaply dveře.

„Peníze. Tak pět tisíc babek v hotovosti. To by mělo pokrýt životní náklady i těch pár úplatků, co budu muset rozdat. Když mi někde najdete takový ten plátěný vojenský kufřík, se kterým chodí důstojníci, můžeme strčit peníze do falešného dna.“

„To bude hračka.“

„V pětilibrovkách, Waltře, a všechno pravé. Nic z těch padělků, které podle mých spolehlivých informací SS tisknou.“

„Máte mé slovo. Budete také potřebovat krycí jméno.“

„Zůstaneme u Shawova. Sokol mi vyhovuje. Stačí, když mě teď instruujete, jak mám navázat spojení s vašimi lidmi tady, a budete mě mít na drátě rychlostí blesku.“

„Výborně. Vůdcova konference v Belle Ile se koná dvacátého prvního. Vypadá to, že to stihneme jen tak tak.“

„To se zvládne.“ Devlin vstal. „Asi si zajdu do kantýny.“ U dveří se zastavil. „Ještě mě něco napadlo.“

„Co?“

„Když jsem v jedenačtyřicátém seskočil pro Abwehr do Irska, měl jsem v kufříku deset tisíc liber, peníze pro IRA. Když jsem ho otevřel, byly tam svazečky pětilibrovek – každý úhledně svázaný páskou z Berlínské banky. Myslíte, že by se tentokrát mohli polepšit?“

„A oni se diví, proč prohráváme válku,“ vzdychl Schellenberg.

Když Devlin vešel do jídelny, Asa popíjel pivo a četl si v Signálu, časopisu německých ozbrojených sil. Ir si vzal kávu a připojil se k němu.

„To je neuvěřitelné,“ přivítal ho Asa. „Skoro bych vás nepoznal.“

„Mé nové já, otec Harry Conlon, je vám plně k službám. Mimoto také major Harry Conlon, armádní kaplan – a zítra v noci odlétám.“

„Nejdete na to moc zhurta?“

„Ježíši, synku, vždyť nemám na co čekat.“

„Odkud letíte?“

„Z Laville, blízko Brestu.“

„A letadlo?“

„Dornier 215.“

„Fajn, já vás tam vezmu.“

„Ne, nevezmete, na to máte moc velkou cenu. Představte si, že mě dostanete do Irska, shodíte mě a na cestě zpátky vás u francouzského pobřeží sestřelí britská stíhačka. To byste to pěkně zmrvil.“

„No dobrá,“ souhlasil Asa neochotně, „ale aspoň s vámi doletím do Laville. Proti tomu nemůže nikdo nic mít.“

„Vždycky je příjemnější, když vám kamarád zamává na cestu,“ odpověděl Devlin.

Když Asa druhý den stál v řídící letištní věži v Laville a sledoval, jak dornier startuje, bylo těsně po deváté večer a od Atlantiku hnal vítr prudký liják. Otevřel okno a poslouchal slábnoucí zvuk motoru, pak znovu zavřel a obrátil se k radistovi. „Pošlete tuhle zprávu.“

K Devlinovi, jenž v letecké kombinéze seděl vzadu v dornieru vedle pytle s výstrojí, se sklonil palubní radista. „Máte tu vzkaz, pane. Někdo si z vás dělá blbou legraci.“

„Přečtěte to.“

„Stojí tam jenom: Třikrát naplivat.“

Devlin se zasmál. „Synku, abys tohle rozluštil, na to bys musel být herec.“

Dornier to zvládl rychle; když Devlin seskočil ze sedmnácti set metrů, bylo něco málo po druhé hodině ranní. Jako minule si vybral hrabství Monaghan – leželo u ulsterské hranice a navíc ho dobře znal.

Pytel s výstrojí plní pro parašutistu jednu nezbytnou funkci: houpe se na provaze sedm metrů pod ním a dotkne se země jako první, což je užitečné varování zvlášť při nočním seskoku. Aby Devlinovi usnadnil práci, chvilkami se na nebi ukázal i srpek měsíce. Ir bezchybně přistál a za několik minut už vytahoval z pytle kufřík, polní lopatku a tmavý plášť s kloboukem. Našel příkop, vyhloubil v něm díru a uložil do ní pytel s padákem a parašutistickou kombinézou. Pak lopatku zahodil do nedalekého rybníka.

Oblékl si plášť do deště, nasadil si klobouk a vytáhl z kufříku brýle s ocelovými obroučkami, které tam pro jistotu uložil. Pod vzorově složenou uniformou ležel konopný vojenský opasek a v pouzdře revolver Smith & Wesson ráže 38, typ často používaný britskými důstojníky. K němu patřila krabička s padesáti náboji. Všechno se zdálo být v pořádku; Devlin si nasadil brýle a vstal.

„Zdrávas Maria milostiplná, tady mě máš, hříšníka,“ zašeptal. „Udělej pro mě, co můžeš.“

Pokřižoval se, zvedl kufřík a vykročil.

Pro toho, kdo ji znal, nepředstavoval přechod přes ulsterskou hranici žádný problém. Devlin šel po vesnických cestách, občas to vzal stezkou přes pole a ve čtvrt na pět už byl bezpečně v Ulsteru a na britské půdě.

A tehdy ho potkalo neuvěřitelné štěstí. Kolem něj přejela farmářská dodávka, zastavila a asi šedesátiletý řidič se vyklonil z okénka. „Proboha, otče, kampak takhle časně ráno a pěšky?“

„Do Armagh,“ odpověděl Devlin. „Chci chytit ranní vlak do Belfastu.“

„Není to ale divná náhoda – já mám zrovinka namířeno do Belfastu na trh.“

„Bůh ti žehnej, můj synu,“ řekl Devlin doopravdy vděčné a vlezl si dovnitř.

„To nestojí za řeč, otče,“ mávl rukou farmář a nastartoval. „A vůbec, když se kněz nedočká pomoci u nás v Irsku, tak kde už?“

Téhož rána v deset hodin Schellenberg zaklepal a vešel k Reichsführerovi do kanceláře.

„Ano?“ přivítal ho Himmler tázavě. „Co se děje?“

„Dostal jsem zprávu z Laville, Herr Reichsführer, že Devlin dnes asi ve dvě hodiny ráno seskočil nad jižním Irskem.“

„Skutečně?“ podivil se Himmler. „Pospíšil jste si, Herr Brigadeführer. Gratuluji.“

„To samozřejmě nezaručuje úspěch. Nevíme ani určitě, zda v pořádku přistál, a celá ta záležitost, až se Devlin dostane do Londýna, zdaleka není jednoznačná.“

„Došlo ke změně v plánech,“ oznámil mu Himmler. „Vůdcova konference v Belle Ile se bude konat už patnáctého.“

„Ale Herr Reichsführer, pak nám zbývá už jen týden.“

„Ano, jsme zkrátka ve Vůdcových rukou. Nepřísluší nám zpochybňovat jeho rozhodnutí. Přesto vím, že uděláte maximum, generále. Pokračujte dál podle plánu.“

Schellenberg vyšel ven a zavřel za sebou. Úplně ho to vyvedlo z míry. „Proboha, co to ten prevít hraje?“ řekl si tiše a vykročil zpátky ke své kanceláři.

OSMÁ KAPITOLA

V Belfastu se Devlin marně snažil získat lístek do lancashirského Heyshamu. Na spojení existoval pořadník a na glasgowské trase nebyl o nic kratší. Zůstávala tedy linka z Larne, severně od Belfastu, do Stranraeru. Týž způsob, kterým se přepravil do Anglie při operaci Orel. Bylo to rychlé spojení a na něj navazoval přistavený vlak směr Londýn, ale tentokrát nechtěl nic riskovat. Chytil místní vlak z Belfastu do Larne, v docích si zašel na veřejné záchodky a zamkl se tam. Když za čtvrt hodiny vyšel ven, byl celý v uniformě.

Jeho obezřetnost se mu okamžitě vyplatila. Loď byla plná, ne ale pro vojáky. Ukázal jim cestovní poukázku, kterou mu dali v Berlíně.

Úřednice u přepážky se na ni skoro ani nepodívala. Stačila uniforma majora, stužka od Válečného kříže, kněžský kolárek a Devlin byl na palubě.

Ve Stranraeru to bylo to samé – přestože ve vlaku cestovalo neuvěřitelné množství lidí, dostal místo ve vagónu první třídy. Dojeli do Glasgowa, z Glasgowa do Birminghamu a odtud do Londýna. Na nádraží King’s Cross dorazili druhého dne ve tři ráno. Když vystoupil z vlaku a rozplynul se v davu, první věc, kterou uslyšel, byla protiletecká siréna.

Počátek roku 1944 proslul mezi Londýňany jako takzvaný Malý blitz. Luftwaffe, se značně vylepšenými stroji, tehdy znovu začala s nočními nálety na Londýn. Siréna, kterou slyšel Devlin, zvěstovala přítomnost Junkersů 88, naváděcích letadel, jež startovala ze základny ve francouzském Chartres. Těžké bombardéry se objevily později, ale to už seděl hluboko pod zemí – stejně jako tisíce jiných čekal na konec té krušné noci v relativním bezpečí londýnského metra.

O Mary Ryanové lidé často mluvili, ne proto, že by byla nějak mimořádně hezká, ale spíš pro její zvláštní, téměř nehmotné vzezření. Nikdy na tom nebyla dobře se zdravím a strasti války jí rozhodně nepřidaly. Obličej měla vždycky bledý, s tmavými kruhy pod očima, a od narození těžce kulhala. Bylo jí teprve devatenáct, ale vypadala mnohem starší.

Její otec, stoupenec IRA, zemřel těsně před válkou v mountjoyském vězení v Dublinu na infarkt. Její matka v druhém roce války podlehla rakovině, a tak jí zůstal jediný příbuzný, tatínkův mladší bratr Michael. Strýček Michael žil odedávna v Londýně a od osmatřicátého roku, kdy mu zemřela žena, byl sám. Mary se přestěhovala z Dublinu do Londýna, vedla mu domácnost a sama pracovala jako prodavačka ve velkém obchodu s potravinami na wappingské High Street.

To už ale byla minulost, protože když toho rána v osm dorazila do práce, z obchodu a velké části ulice zbyly jen kouřící trosky. Zůstala a pozorovala sanitky, hasiče dusící zbytky požáru a záchranáře, kteří se skrze základy snažili prodrat k případným přeživším.

Pomohla, jak uměla, pak se otočila a odcházela, rychle kulhajíc po chodníku. Ve svém starém plášti a černém baretu vypadala opravdu zvláštně. Zastavila se v zastrčeném obchůdku a nakoupila mléko, bochník chleba a cigarety pro strýčka. Když znovu vyšla a zahnula do Cable Wharf, začalo pršet.

U řeky původně stála řada dvaceti domů. Patnáct bylo zničeno bombardováním, další čtyři byly zatlučené prkny. Mary se strýcem bydleli v tom úplně posledním. Dveře do kuchyně byly po straně a šlo se k nim přes železnou terasu, pod níž tekla Temže. Mary se zastavila u zábradlí a zahleděla se dolů k nedalekému Tower Bridge a londýnskému Toweru. Milovala řeku, nikdy se jí nemohla omrzet. Velké lodi z londýnských doků projížděly sem a tam a mezi nimi všudypřítomné říční čluny. Na konci terasy bylo dřevěné schodiště, jež vedlo k malému soukromému molu. U něj kotvily dva strýcovy čluny, veslice a vedle ní větší loď, motorový člun s kajutou. Když se tam zadívala, padl jí zrak na muže s cigaretou, který se schovával před deštěm. Měl na sobě černý plášť do deště s kloboukem a na molu vedle něj stál kufřík.

„Kdo jste?“ zavolala na něj přísně. „Tohle je soukromý pozemek.“

„Dobrý den přeju, děvče,“ odpověděl vesele. Zvedl kufřík a vyšel nahoru po schodech.

„Co chcete?“ zeptala se.

Devlin se usmál. „Hledám Michaela Ryana. Neznáte ho náhodou? Klepal jsem, ale nikdo nebyl doma.“

„Já jsem jeho neteř Mary,“ představila se. „Strýček Michael tu ještě chvilku nebude. Má noční.“

„Noční?“ opakoval Devlin.

„Ano, jezdí s taxíkem. Od deseti do deseti, dvanáct hodin.“

„Aha.“ Mrkl na hodinky. „Ještě hodinu a půl.“

Cítil, že je trochu v rozpacích a že ho nechce pozvat dovnitř.

„Vás jsem asi ještě neviděla,“ řekla namísto toho.

„Jak bys taky mohla, když jsem právě přijel z Irska.“

„Vy jste strýčkův známý?“

„Ano, jsme staří kamarádi. Jmenuju se Conlon. Otec Harry Conlon,“ dodal a rozepnul si plášť u krku, aby viděla kolárek.

Očividně se jí ulevilo. „Chtěl byste jít dál a počkat na něj?“

„Nejspíš ne. Trochu se projdu a později se sem vrátím. Můžu si tu nechat kufřík?“

„Samozřejmě.“

Odemkla dveře do kuchyně. Devlin vešel za ní a postavil kufřík na zem. „Čirou náhodou, nevíte, kde je tu konvent Panny Marie?“

„Ale ano,“ odpověděla. „Jděte po High Street, až narazíte na Wappingskou zeď. Je to u řeky poblíž svatojakubských schodů, asi kilometr a půl odsud.“

Vyšel zpátky na terasu. „Máte tu nádherný výhled. Jedna knížka od Dickense začíná tím, jak dcerka s tatínkem na loďce hledají těla utopených v Temži a co měli po kapsách.“

„Náš společný přítel,“ doplnila ho okamžitě. „Ta holčička se jmenovala Lizzie.“

„Božíčku, děvče, ty jsi ale sečtělá.“

Tím si získal její náklonnost.

„V knížkách je všechno.“

„Moje řeč.“ Dotkl se okraje klobouku. „Ještě se uvidíme.“

Přešel terasu, až prkna zaduněla, a Mary za ním zavřela dveře.

Z wappingské High Street byl dobrý výhled na škodu, již v docích napáchalo bombardování, ale přesto bylo až neuvěřitelné, kolik lodí tam kotvilo a jaký všude vládl ruch.

„Zajímalo by mě, co by na to říkal Adolf,“ řekl si Devlin pro sebe. „Nejspíš by byl pěkně šokovaný.“

Konvent Panny Marie našel bez problémů, stál na druhé straně hlavní ulice vedoucí od řeky. Vysoké zdi z šedého kamene s léty a prachem velkoměsta ještě více ztemněly; na vzdálenější straně byla jasně vidět střecha kaple a nad ní zvonice. Velké dubové dveře, jimiž se vcházelo, byly kupodivu dokořán.

Na tabulce vedle nich stálo: „Konvent Panny Marie, ve správě Milosrdných sester. Matka představená sestra Marie Palmerová.“ Devlin se opřel o zeď, zapálil si a pozoroval dění uvnitř. Za malou chvíli se objevil vrátný v modré uniformě. Stál na nejvyšším schodě, přejížděl zrakem ulici a pak znovu zašel dovnitř.

Dole, mezi opěrnou zdí a řekou, se táhl úzký pruh bahnitého nánosu a oblázků. Kousek od něj vedly ode zdi schůdky. Devlin po nich ledabyle sestoupil, kráčel kolem kamenitého pásu a vzpomínal přitom na stavební nákresy a na starý odvodňovací tunel. Oblázky končily, voda tady šplouchala přímo o zeď a pak to uviděl – klenutý, skoro úplně zaplavený vchod, s nejvyšším bodem jen něco přes půl metru nad hladinou.

Vrátil se kousek po silnici a na nejbližším rohu za konventem narazil na hospodu „U kapitána“. Ve výčepu právě vytírala podlahu mladá žena v kalhotách a s šátkem na hlavě. Překvapeně se na něj podívala.

„Co chcete? Otvíráme až v jedenáct.“

Devlin si rozepnul kabát a ukázal jí kolárek. „Nerad vás obtěžuji. Jmenuji se Conlon – otec Conlon.“

Všiml si, že se jí kolem krku houpe křížek. Skutečně hned také změnila tón. „Co pro vás mohu udělat, otče?“

„Věděl jsem, že dnes budu tady někde v okolí, a můj kolega mě poprosil, abych tu vyhledal jeho přítele, zpovědníka v konventu Panny Marie. Je to hloupé, ale zapomněl jsem jméno.“

„To bude otec Frank.“ Usmála se. „Totiž, tak mu říkáme. Jmenuje se otec Frank Martin. Má tady v sousedství na starosti kostel svatého Patrika a zaopatřuje i konvent. Bůh ví, jak to ve svém věku dokáže. Nemá vůbec nikoho k ruce, ale to je prostě válka.“

„Svatý Patrik jste říkala? Bůh s vámi,“ rozloučil se Devlin a vyšel ven.

Na kostele nebylo nic zvlášť pozoruhodného. Architektura byla pozdně viktoriánská jako u většiny anglických katolických kostelů postavených poté, co změny v zákonech legalizovaly tento druh vyznání.

Uvnitř našel obvyklé vůně, svíčky, kadidlo, svaté obrazy a křížovou cestu – všechny ty věci pro něj přes jeho jezuitskou výchovu nikdy příliš neznamenaly. Sedl si do lavice. Za chvíli se ve dveřích sakristie objevil otec Martin a poklekl u oltáře. Zůstal tak, zabraný do modliteb, a Devlin po chvíli vstal a tiše odešel.

Michael Ryan měřil něco přes metr osmdesát a na svých šedesát let se držel úctyhodně zpříma. Seděl u kuchyňského stolu v černém koženém kabátě s bílým šátkem a vedle sebe měl položenou tvídovou čepici. Právě pil čaj, který mu ve velkém hrnku přinesla Mary.

„Říkáš Conlon?“ Zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem neměl kamaráda toho jména. A když to tak přebírám, nikdy jsem ani neměl za kamaráda kněze.“

Na kuchyňské dveře někdo zaklepal a Mary šla otevřít. Před prahem stál v dešti Devlin. „Bůh s vámi,“ pozdravil a vkročil dovnitř.

Ryan na něj zíral, usilovně se mračil a pak se mu v obličeji objevil úžas. „Pane na nebi, to snad ne. Liam Devlin. Jsi to opravdu ty?“

Vstal a Devlin mu položil ruce na ramena. „Vidím, že roky ti moc neublížily, Michaeli.“

„Ale ty, Liame, co to udělaly s tebou?“

„Nevěř hned všemu, co vidíš. Potřeboval jsem změnit vizáž, přibrat pár let.“ Odložil klobouk a rukou si prohrábl šedivého ježka. „Tyhle vlasy jsou teď víc výdobytkem chemického průmyslu než přírody.“

„Pojď dál, člověče, jen pojď dál.“ Ryan za ním zavřel. „Jsi na útěku nebo co?“

„Tak nějak. Je toho na delší povídání.“

„Tohle je moje neteř Mary,“ řekl Ryan. „Pamatuješ na mýho staršího bráchu Seamulse? Toho, co umřel v mountjoyské věznici.“

„Pašák – i v tom nejhorším svrabu,“ odpověděl Devlin.

„Mary, tohle je můj starý kamarád Liam Devlin.“

Na dívku měla jeho slova nečekaný účinek. Jako by se celá zevnitř rozsvítila a na obličeji se jí objevil téměř nábožný výraz. „Vy jste Liam Devlin? Panenko Maria, o vás já slýchala už jako malá holčička.“

„Doufám, že nic špatného,“ poznamenal Devlin.

„Sedněte si – prosím. Dáte si čaj? Snídal jste už?“

„Když o tom teď uvažuju, vlastně ještě ne.“

„Máme tu pár vajíček a strýčkovi zbyl z černého trhu kousek slaniny. Najíte se s námi.“

Zatímco se otáčela kolem plotny, Devlin si svlékl kabát a posadil se naproti Ryanovi. „Máš tu telefon?“

„Ano, v předsíni.“

„Fajn, později ho budu potřebovat.“

„Co se děje, Liame? IRA se rozhodla znova začít v Londýně?“

„Tentokrát mě neposílá IRA,“ vysvětloval Devlin. „Ne přímo. Upřímně řečeno, přicházím z Berlína.“

„Slyšel jsem, že organizace jednala s Němci, ale nač to, Liame? Snad mi nechceš tvrdit, že jseš na jejich straně?“

„Jsou to svině, většina z nich,“ odpověděl Devlin. „Ale ne všichni, to si pamatuj. Jejich cíl je vyhrát válku a já chci sjednocené Irsko. Párkrát jsem pro ně pracoval, vždycky za peníze. Na švýcarské konto pro naši věc.“

„A teď tě poslali sem? Proč?“

„Britská rozvědka tady nedaleko, v konventu Panny Marie, vězní jednoho muže. Jistého plukovníka Steinera. Shodou okolností je to čestný člověk, žádný nacista. V tom mi budeš muset věřit. A Němci ho shodou okolností chtějí zpátky. Proto jsem tady.“

„Dostat ho z vězení?“ Ryan potřásl hlavou. „V životě jsem nepotkal nikoho jako tebe. Zatracenej trhlej cvok.“

„Budu se tě do toho snažit zatáhnout co nejmíň, ale nějakou pomoc potřebovat budu. Nic moc náročného, to slibuju. Mohl bych tě poprosit, abys mě podržel ze starého přátelství, ale neudělám to.“

Devlin zvedl kufr, položil ho na stůl a otevřel ho. Shrnul šatstvo ke straně, přejel prstem po obvodu dna a vytáhl podšívku, pod níž měl ukryté peníze. Uchopil svazek bílých pětilibrovek a položil ho na stůl. „Tady je tisíc liber, Michaeli.“

Ryan si prohrábl vlasy. „Propána, Liame, co ti mám na to říct?“

Mary před ně před každého postavila talíř s vajíčky na slanině. „Měl by ses stydět vzít si jediný halíř, po tom, co jsi mi o panu Devlinovi navyprávěl. Měl bys být rád, že to pro něj můžeš udělat zadarmo.“

„Ach to mládí.“ Devlin jí dal ruku kolem pasu. „Jen kdyby to v životě chodilo taky tak – ale nenech si vzít svoje sny, děvče.“ Obrátil se k Ryanovi. „Tak co, Michaeli?“

„Proboha, Liame, žijeme jen jednou, ale že jsem taky jenom člověk, tak tu tisícovku beru.“

„Vezmeme to pěkně popořadě. Nemáš tu někde čirou náhodou schovanou pistoli?“

„Pod podlahou v ložnici mám předválečný luger, i s municí. Už tam leží nejmíň pět let.“

„Prohlídnu si ho. Nebude ti vadit, když tady nějakou dobu zůstanu? Nebude to nadlouho.“

„Jistě, máme tu spoustu místa.“

„Teď doprava. Venku jsem viděl černého taxíka. To je všechno?“

„Ne, v kůlně mám ještě náklaďák, fordku. Jezdím s ním jen čas od času, kvůli benzínu.“

„Prima. Teď bych si zavolal, když dovolíš.“

„Posluž si.“

Devlin za sebou zavřel a stál sám vedle telefonu. Zavolal na informace a nechal si zjistit telefonní číslo Shaw Place. Za dvě tři minuty se dívka na druhé straně ozvala znovu a nadiktovala mu ho. Chvíli zamyšleně seděl na židli u telefonu, pak zvedl sluchátko, vytočil spojovatelku a dal jí číslo.

Po chvíli se ozvalo cvaknutí a ženský hlas řekl: „Tady Charbury tři sta čtrnáct.“

„Mohla byste mi říci, jestli je doma pan Maxwell Shaw?“

„Ne, není. Kdo volá?“

Devlin se rozhodl riskovat. Z materiálů si pamatoval, že se už před lety vrátila ke svému dívčímu jménu. „Nemluvím náhodou se slečnou Lavinií Shawovou?“ zeptal se.

„Ano, to jsem já. Kdo jste vy?“

„Proč Sokol stále váhá?“ vyslovil Devlin velice pečlivě. „Přišel čas udeřit.“

Účinek byl okamžitý a dramatický. „Ach Bože,“ vydechla Lavinie. Pak následovalo dlouhé ticho.

Devlin chvíli čekal a pak se ujistil: „Jste tam ještě, slečno Shawová?“

„Ano, jsem.“

„Musím se co nejdříve setkat s vámi a vaším bratrem. Je to naléhavé.“

„Bratr je v Londýně,“ odpověděla. „Jel se poradit se svým právníkem. Bydlí v Klubu armády a námořnictva. Říkal, že se tam dnes naobědvá a přijede odpoledním vlakem.“

„Výborně. Spojte se s ním a vzkažte mu, ať mě očekává. Řekněme ve dvě. Jmenuji se Conlon, major Harry Conlon.“

Chvíli se zase nic neozvalo. „Opravdu se to chystá?“ zeptala se pak.

„Co myslíte, slečno Shawová?“

„Vždyť víte – invaze.“

Potlačil silné nutkání se rozesmát. „Určitě si spolu ještě promluvíme, až navštívím vašeho bratra.“

Vrátil se do kuchyně. Ryan pořád ještě seděl za stolem a dívka stála u dřezu a myla nádobí. „Všechno v pořádku?“ zeptala se.

„Ale jistě,“ odpověděl. „Každá cesta musí nějak začít.“ Zvedl kufřík. „Mohla bys mi ukázat, kde budu spát? Potřebuju se převléknout.“

Zavedla ho po schodech nahoru do postranní ložnice s výhledem na řeku. Devlin si vybalil a rozložil uniformu na postel. Revolver, opasek s pouzdrem i další kožené pouzdro, které se připevňovalo k lýtku, zastrčil pod matraci. Na konci chodby našel koupelnu, v rychlosti se oholil, učesal, pak se vrátil do ložnice a převlékl se.

Za čtvrt hodiny sešel dolů, v uniformě celý jen zářil. „Ježíši, Liame, takhle bych si tě teda nikdy neuměl představit,“ vydechl Ryan překvapeně.

„Znáš to staré přísloví, Michaeli,“ odpověděl Devlin. „Když jsi liška štvaná smečkou psů, máš větší šanci, když se navenek tváříš jako ohař.“ Obrátil se k Mary a usmál se. „A teď, moje zlatá, by bodnul ještě jeden hrnek čaje.“

A přesně v tom okamžiku se to stalo – ta ubohá dívka se do něho šíleně zamilovala – to, čemu Francouzi říkají coup de foudre, zahřmění. Cítila, jak rudne, a otočila se čelem ke sporáku.

„Samozřejmě, pane Devline. Udělám ještě jednu konvici.“

Mezi svými členy byl Klub armády a námořnictva znám spíše pod přezdívkou Žvanírna. Velká, ponurá budova ve stylu benátských paláců stála na Pall Mall a její organizační výbor byl už od časů královny Viktorie známý svou shovívavostí ke členům, kteří upadli v nemilost nebo se jinak dostali do potíží. Sir Maxwell Shaw byl přesně ten případ. Nikdo nepocítil nejmenší potřebu vyloučit ho kvůli jeho pobytu ve vazbě podle Nařízení 18B. Koneckonců to byl důstojník a gentleman, raněný a vyznamenaný za statečnost při službě vlasti. Teď právě seděl v rohu salónu, upíjel skotskou, kterou mu donesl číšník, a přemýšlel o Laviniině ohromujícím telefonátu. Zdálo se neuvěřitelné, že by ho nyní, po tak dlouhém mlčení, znovu chtěli aktivovat. Pane Bože, ale jak ho to rozrušilo. Tolik energie v sobě nepocítil už léta.

Poručil si ještě jednu whisky a v tom okamžiku k němu přistoupil vrátný. „Váš host je tady, pane.“

„Můj host?“

„Major Conlon. Mám ho uvést dál?“

„Ano. Samozřejmě. Hned, člověče.“

Shaw s námahou vstal, upravil si kravatu a vrátný už přiváděl Devlina. Ir natáhl ruku a srdečně se představil. „Harry Conlon. Těší mě, že vás poznávám, sire Maxwelli“

Shaw byl dokonale vyvedený z míry, ani ne tak uniformou jako spíš kněžským kolárkem. Potřásli si rukama a číšník mu přinesl jeho skotskou. „Dáte si taky, majore?“

„Ne, díky.“ Číšník se vzdálil a Devlin se posadil a zapálil si. „Vypadáte, že vás to trochu zaskočilo, sire Maxwelli“

„Pro lásku boží, člověče, vy se divíte? A vůbec, co má tohle všechno znamenat? Kdo jste vy?“

„Proč Sokol stále váhá?“ zeptal se Devlin. „Vždyť přišel čas udeřit.“

„Ano, ale…“

„Žádné ale, sire Maxwelli. Kdysi dávno jste vy a vaše sestra složili jakousi přísahu, když vás Werner Keitel získal pro – řekněme pro naši věc. Máme s vámi počítat, nebo ne? Kde stojíte?“

„Chcete říct, že pro mě máte práci?“

„Je tu úkol, který má být splněn.“

„Takže se konečně blíží invaze?“

„Ještě ne,“ řekl Devlin diplomaticky, „ale už brzy. Jste s námi?“

Byl připravený vystupňovat tlak na maximum, ale nakonec to nebylo nutné. Shaw do sebe obrátil whisky. „Ovšemže jsem. Co ode mě žádáte?“

„Pojďme se na chvíli projít,“ navrhl Devlin. „Ten park přes ulici bude ideální.“

Venku se spustil déšť a bubnoval na okenní tabulky. Vrátný si zřejmě na chvilku odskočil ze šatny. Shaw našel svou buřinku, pršiplášť a deštník. Devlin si ze změti svrchníků vybral vojenský kabát, oblékl si ho a vyšel ven.

Zamířili přes ulici do parku svatého Jakuba a kráčeli po břehu jezírka k Buckinghamskému paláci. Shaw rozevřel deštník a po chvilce zůstali stát pod skupinkou stromů. Devlin si zapálil.

„Chcete si nabídnout?“

„Teď ne. Co chcete, abych udělal?“

„Vaše sestra před válkou létala s Tiger Mothem. Má ho ještě?“

„RAF ho v devětatřicátém v zimě zabavila pro výcvik.“

„Jako hangár používala stodolu. Ta ještě stojí?“

„Ano.“

„A co to místo, které používala ke startu a přistání? Jižní louka se to myslím jmenovalo. Nezorali to náhodou pro válečné účely nebo tak něco?“

„Ne, celý pozemek kolem Shaw Place, všechno, co bývalo kdysi naše, se využívá na pastvu pro ovce.“

„A Jižní louka vám pořád ještě patří?“

„Samozřejmě. Je to důležité?“

„V zásadě ano. V nepříliš daleké budoucnosti tam přistane letadlo z Francie.“

Shawova tvář ožila. „Opravdu? Kvůli čemu?“

„Má vyzvednout mě a ještě jednoho muže. Čím méně toho budete vědět, tím líp, ale je to důležitá osoba. Máte vůči čemukoli z toho nějaké výhrady?“

„Bůh ví, že nemám, člověče. Rád vám pomůžu.“ Shaw se lehce zamračil. „Vy nejste Němec, že?“

„Ir,“ odpověděl Devlin. „Ale jsme na stejné lodi. Werner Keitel vám dal vysílačku. Máte ji ještě?“

„Á, teď jste mě nachytal. Bohužel nemáme. Víte, v jedenačtyřicátém vláda vydala takové pitomé nařízení. Pobyl jsem si pár měsíců ve vězení.“

„O tom vím.“

„A moje sestra Lavinie – no vždyť znáte ženské. Prostě zpanikařila. Myslela, že k nám přijede policie a obrátí dům vzhůru nohama. Kolem je spousta bažin, některé z nich skoro bezedné. Tak tam – no zkrátka tam tu vysílačku hodila.“ Vypadal nervózně. „Budou s tím nějaké potíže, co myslíte?“

„Jen dočasné. Vy se dnes vracíte domů?“

„Ano.“

„Dobrá. Zavolám vám, zítra nebo pozítří.“ Devlin rozdrtil podpatkem nedopalek. „Kristepane, ten déšť. To je Londýn. A nikdy žádná změna,“ prohodil na odchodu.

Když zahnul kolem postranní terasy domu v Cable Wharf, hladina řeky se čeřila deštěm. Od kotevního lana ke kajutě motorového člunu byla natažená plátěná střecha a pod ní, v bezpečí před deštěm, seděla nad knížkou Mary Ryanová.

„Líbí se ti tam dole?“ zavolal na ni Devlin.

„Jde to. Strýček je v kuchyni. Potřebujete ode mě něco?“

„Ne, zatím nic.“

Když Devlin vstoupil, našel Ryana u stolu pokrytého novinami. Právě zaolejovanými prsty rozebíral luger. „Panebože, Liame, já už to nesvedu.“

„Počkej minutku, já se převlíknu a podívám se na to,“ řekl Devlin.

Za pět minut se vrátil v širokých tmavých kalhotách a černém roláku. Bral do ruky jednotlivé součástky, promazal je a pak odborně celou zbraň složil.

„Dopadlo to dobře?“ zeptal se Ryan.

„Pokud setkání s trhlým cvokem může někdy dopadnout dobře, tak ano,“ odpověděl Devlin. „Představ si, Michaeli, že tu mám co dělat s anglickým šlechticem, kterému tak totálně haraší, že pořád ještě netrpělivě očekává německou invazi. A to prosím ve střízlivém stavu.“

Pověděl Ryanovi o Shaw Place a o sourozencích Shawových.

„Vypadá to, že jsou šílení, oba dva,“ poznamenal Ryan, když Devlin skončil.

„Ano, ale potíž je v tom, že potřebuju vysílačku, a oni ji nemají.“

„Co chceš dělat?“

„Vzpomněl jsem si na staré časy, když jsem sem tenkrát přijel vyřídit to komando IRA. Obstarávali si zbraně a dokonce i výbušniny přes kontakty z podsvětí, nemám pravdu?“

Ryan přikývl. „Máš.“

„A ty, Michaeli, pokud se pamatuju, jsi byl prostředník“

„To už je dávno.“

„Ale jdi. Je válka, černé kšefty kvetou ve všem, od benzínu po cigarety. Zrovna jako v Berlíně. Neříkej, že v tom nejseš až po uši – ty, londýnský taxikář.“

„Tak dobře.“ Ryan zvedl ruku jakoby v obraně. „Potřebuješ vysílačku, ale takové zboží, jaké chceš ty, by muselo být z armádních zdrojů.“

„Správně.“

„Nemá cenu kupovat to pokoutně.“

Na chvíli oba zmlkli. Devlin znovu rozmontoval luger a součástku po součástce pečlivě utíral hadříkem. „Tak koho bys mi radil?“

„Mám známého, jistého Jacka Carvera,“ odpověděl Ryan. „Jeho bratr se jmenuje Erik.“

„Co jsou zač, šmelináři?“

„O dost víc. Jack Carver je touhle dobou nejspíš nejmocnější mafián v Londýně. Ze všeho, co se tu otočí, dostane svůj díl. Nejen z černého trhu – taky z holek, hazardu a z vydírání za ochranu. Na co přijdeš, v tom jede.“

„Kdysi jsem znal v Dublinu jednoho chlapíka ze stejné branže,“ vzpomněl si Devlin. „Nebyl nejhorší.“

„Jack Carver je profesionální hajzl a Erik je taky hnusák k pohledání. Každá holka na ulici z něj má hrůzu.“

„A ty se tomu všemu divíš? Mě spíš překvapuje, že se tu někdo jako on neobjevil dřív.“

„To nebyli newyorští gangsteři, kdo začal zacementovávat mrtvoly do základů silnic,“ pokračoval Ryan. „To je vynález Jacka Carvera. On taky v šestatřicátém vybavil to komando zbraněmi a výbušninou. Kdyby si myslel, že se na tom dá něco trhnout, prodal by Němcům svou babičku.“

„Mám srdce přímo v kalhotách,“ řekl Devlin. „Zdá se, že tenhle Carver se dostane úplně ke všemu. Takže když chci vysílačku…“

„Přesně.“

„Tak dobře. Kde ho najdu?“

„Pár kilometrů odtud v Limehouse je tančírna, Astoria Ballroom se to tam jmenuje. Patří Carverovi, nahoře nad ní má luxusní kvartýr. Vyhovuje mu to, jeho bratr tam může pohodlně balit holky.“

„A on taky, předpokládám.“

„Předpokládáš špatně, Liame. Holky ho ani v nejmenším nezajímají.“

Devlin přikývl. „Nemusíš to opakovat.“

Prsty se mu najednou s neuvěřitelnou zručností rozkmitaly a za pár vteřin držel v ruce složený luger. Zarazil do něj zásobník.

„Ježíši, Liame, kdyby ses viděl – vypadáš při tom jako smrt sama.“

„To je jen grif, Michaeli.“ Devlin zmačkal umaštěné noviny a hodil je do koše pod dřezem. „A teď bych se trochu prošel kolem řeky. Chci se tě na něco zeptat.“

Sešel po schodech k lodi a našel Mary pořád ještě nad knížkou. Z okraje plátěného přístřešku kapalo a nad řekou se vznášela lehká mlha. Devlin měl přes sebe vojenský kabát, který ukradl v Armádním klubu. S rukama v kapsách se opřel o zábradlí.

„Co to čteš?“

Zvedla knihu. „Náš společný přítel.“

„Takže jsem udělal dobrý skutek.“

Vstala. „Pár dní tu teď budeme mít mlhu jako mlíko.“

„Jak to víš?“

„Nemám ponětí, ale vždycky to uhádnu. Nejdřív je to vždycky cítit ve vzduchu.“

„Jsi tu takhle ráda?“

„Moc. Člověk je tu sám sebou, ve svém vlastním světě.“

„A po čem jiném všichni toužíme.“ Vzal ji za ruku. „Strýc Michael a já se jdeme projít kousek v dešti podél řeky. Chtěla bys jít s námi? Tedy pokud nemáš nic lepšího na práci.“

Ryanův taxík je zavezl ke konventu Panny Marie. Michael zaparkoval u kraje silnice a pak seděli a pozorovali vchod. Před nimi stála olivově zelená limuzína morris, po straně s nápisem „Vojenská policie“. Viděli, jak ze vrat vychází poručík Benson s nějakým desátníkem, nasedá do auta a odjíždí.

„Předním vchodem se moc daleko nedostaneš,“ poznamenal Ryan.

„Kočka se taky dá stáhnout víc než jedním způsobem.“ usadil ho Devlin. „Pojďme se kousek projít.“

Pás oblázků, po kterém už jednou šel, se zdál širší, a když zastavil a ukázal na klenutý vchod, hladina byla níž než posledně. „Dnes ráno to bylo skoro celé pod vodou,“ řekl.

„Temže stoupá a klesá podle mořské hladiny a teď je zrovna odliv. V určitou denní dobu to bude zatopené úplně. Záleží na tom?“

„Vede to skoro přímo do základů konventu. Podle plánů je v kryptě pod kaplí odtoková mříž. Tudy by se tam dalo dostat.“

„Musel by sis to ověřit.“

„Jistě, ale ne teď. Později, až bude hezky a tma.“

Déšť se proměnil téměř v subtropický liják. „Hoďte sebou, proboha, rychle do auta,“ zavolal Ryan a hnal se ke schůdkům.

Devlin vzal Mary v podpaží. „Nemáš náhodou doma schované nějaké nóbl šaty? Totiž – jestli máš, tak bych tě dneska moc rád vytáhl na tancovačku.“

Zastavila se, chvíli se na něj upřeně dívala, a když znovu vykročila, kulhání se zdálo zřetelnější. „Já netančím, pane Devline. Nemůžu.“

„Ale to víš, že můžeš, moje milá. Ty můžeš všechno na celém širém světě, jen když budeš doopravdy chtít.“

DEVÁTÁ KAPITOLA

Astoria byla typická londýnská tančírna své doby. Uvnitř bylo přecpáno a na obou koncích sálu stály kapely, jedna v modrých a druhá v červených smokincích. Devlin měl na sobě tmavý kněžský oblek, ale pod ním jemnou bílou košili s černou vázankou, kterou si půjčil od Ryana. Čekal před šatnou na Mary, až si uloží kabát. Za chvíli se objevila – ve slušivých bavlněných šatech s hnědými punčochami, v uších umělohmotné náušnice, jež byly tehdy právě v módě, a na rtech lehkou stopu po rtěnce.

„Skládám poklonu tvým šatům,“ řekl jí. „Tohle je úplně něco jiného.“

„Nemám moc často příležitost se hezky oblíknout.“

„Tak si ji spolu pořádně užijeme.“

Vzal ji za ruku, a než mohla protestovat, zatáhl ji na parket. Jedna z kapel hrála pomalý foxtrot. Začal si pobrukovat melodii. „Docela vám to jde,“ pochválila ho.

„No, trochu hudebního sluchu mám. Hraju na piano, špatně. Na druhé straně ty tancuješ vyloženě dobře.“

„Tady v chumlu, mezi lidmi je to lepší. Nikdo si toho nevšimne.“

Zjevně měla na mysli svoji vadu. „Děvče zlaté, toho si stejně nikdo nevšímá,“ uklidňoval ji Devlin.

Chytila se ho pevněji, opřela mu tvář o rameno a oba se ponořili do davu. Na stropě se otáčela zářivá koule a vrhala po místnosti modré odlesky. Hudebníci dohráli kus a jejich kolegové na druhé straně spustili hravý, svižný quickstep.

„Ne, to ne,“ protestovala. „To nezvládnu.“

„No dobře,“ nechal se Devlin obměkčit. „Tak si sedneme a dáme si kafe.“

Vyšli po schodech na balkón. „Jen si odskočím do šatny,“ řekla.

„Já to zatím přinesu a tady se sejdeme.“

Se znatelným kulháním přešla na druhý konec balkónu a přitom u zábradlí minula dva mladíky. První měl na sobě dvouřadový oblek s úzkým proužkem a ručně malovanou kravatu. Druhý, v kožené bundě, byl o pár let starší, měl zlomený boxerský nos a kolem očí síť jizev.

„Chtěl byste ji, pane Carvere?“ zeptal se a pohledem sledoval Mary do šatny.

„To se ví, Georgi,“ odpověděl Erik Carver. „Mrzáka jsem ještě neměl.“

Eriku Carverovi bylo dvaadvacet, měl protáhlé, vlčí rysy a dlouhé blond vlasy si nad čelem česal dozadu. Byl náchylný na astma, což ho uchránilo vojenské služby, přinejmenším tak to stálo na lékařském osvědčení, které mu vystavil bratrův doktor. Jeho otec, opilec a násilník, zahynul pod koly vozu na Mile End Road. Jack, který byl o patnáct let starší než Erik a už tehdy měl ve světě zločinu slušnou reputaci, se staral o bratra i o matku, než ji těsně před válkou sklátila rakovina. Její smrt oba bratry ještě víc sblížila. Neexistovalo nic, co by Erik Carver nesměl, žádná dívka, kterou by nemohl mít, prostě proto, že byl bratrem Jacka Carvera, a on nikdy také nedopustil, aby na to jeho okolí zapomnělo.

Mary se vynořila ze šatny a s námahou prošla kolem nich.

„Ještě se uvidíme, Georgi,“ řekl Erik.

George se usmál, otočil se a odešel. Erik přešel na druhý konec balkónu, kde se Mary nakláněla přes zábradlí a pozorovala tanečníky. Objal ji rukou kolem pasu a pak zajel dlaní nahoru až k jejímu levému ňadru. „Tak co, kočičko, jak se jmenuješ?“

„Nechte mě, prosím,“ ohrazovala se a snažila se mu vytrhnout.

„Ale mně se to líbí,“ smál se a stiskl ji silněji.

V tu chvíli se objevil Devlin, v každé ruce šálek kávy. Položil je na nejbližší stolek. „Dovolíte?“ řekl.

Jak se Erik otočil a uvolnil sevření, Devlin mu plnou vahou dupl na pravou nohu. Mladík vztekle vyjekl a snažil se vyprostit, Devlin zatím hmátl po jednom šálku a nalil mu ho za košili.

„Ježíši, synku, to je mi ale líto.“

Erik zíral na svou košili s výrazem naprostého úžasu „Ty kryso mrňavá,“ řekl pomalu a rozmáchl se pěstí.

Devlin ránu bez problémů odvrátil a kopl Carvera do holeně. „A teď si laskavě běž hrát na chlípníky někam jinam.“

Erikova tvář se stáhla vztekem. „Ty hajzle. Za tohle tě dostanu. Však uvidíš.“

Odbelhal se, Devlin posadil Mary ke stolku a přidržel jí druhý šálek kávy. Usrkla a podívala se na něj. „To bylo strašné.“

„Tohle je jen červ, holčičko, nic, čeho by se člověk měl bát. Vydržíš tady chvilku sama? Já si zatím zajdu za tím Carverem. Hned jsem zpátky.“

Usmála se. „Mně to nevadí, pane Devline.“ Otočil se a byl pryč.

Na dveřích na druhé straně balkónu byl nápis „Kancelář ředitele“, ale za nimi zela jen chodba. Došel až na konec a otevřel dveře na odpočívadlo s kobercem. Schody dolů vedly zjevně k zadnímu vchodu, shora se ale ozývala hudba, a tak zamířil nahoru na další odpočívadlo, kde uviděl otevřené dveře. Za nimi byl jen malý pokoj s psacím stolem a židlí. Hrálo tam rádio, za stolem seděl George z tančírny a četl noviny.

„To mám rád.“ Devlin se opřel o futro. „Carrol Gibbons ze Savoye. Hraje na koncertní křídlo.“

George si ho chladně změřil. „Co tady chcete?“

„Minutku drahocenného času Jacka Carvera.“

„O co jde? Pan Carver jen tak někoho nepřijímá.“

Devlin vytáhl pětilibrovku a položil ji na stůl.

„O to jde, synu. O tohle a ještě sto devadesát devět stejných papírků.“

George odložil noviny a zvedl bankovku. „No dobrá, počkejte tady.“

Protáhl se kolem Devlina, zaklepal na druhé dveře a vešel. Za chvilku znovu otevřel a vykoukl ven. „Pojďte, přijme vás.“

Jack Carver seděl za ořechovým, zřejmě originál psacím stolem z počátku devatenáctého století. Jeho masitý obličej působil tvrdě a nebezpečně a přes Carverův nízký věk už začínal chátrat. Na sobě měl skvěle střižený tmavomodrý oblek z česané příze, dílo krejčího ze Savile Row, a k tomu nenápadnou kravatu. Podle zevnějšku by ho někdo mohl odhadnout na úspěšného obchodníka, ale klikatá jizva, táhnoucí se od koutku levého oka k černým vlasům, svědčila o něčem jiném.

George zůstal stát u dveří a Devlin se rozhlédl po místnosti. Byla zařízena nečekaně vkusně. „Hezké,“ prohodil.

„Tak co pro mě máte?“ otázal se Carver s pětilibrovkou v prstech.

„Nejsou krásné, tyhle kousky papíru? Pětilibrovka Anglické banky, opravdové umělecké dílo.“

„George tvrdí, že jste říkal něco o dalších sto devadesáti devíti,“ zvedl oči Carver. „To dělalo dohromady tisíc liber, když jsem já chodil do školy.“

„Tak ty sis to zapamatoval, Georgi?“

V té chvíli se otevřely dveře a dovnitř vkročil Erik v čisté košili. Právě si zavazoval kravatu, ale najednou strnul s ohromeným výrazem, jejž brzy vystřídal vztek. „Hele, to je on, Jacku. Ten skrček, co na mě vylil kafe.“

„Ale to byla nešťastná náhoda,“ pospíšil si Devlin.

Erik se po něm hnal, ale Jack Carver ho zarazil. „Teď toho nech, Eriku, tady jde o obchodní jednání.“ Erik se zastavil u stolu, odkud na Devlina vrhal zuřivé pohledy, a Carver pokračoval: „A co bych pro vás měl za těch tisíc liber udělat? Zabít někoho?“

„Ale jděte, pane Carvere. Oba víme, že něco takového vy děláte pro zábavu,“ řekl Devlin klidně. „Ne, já potřebuju jistý exemplář z vojenského arzenálu. Slyšel jsem, že vy dokážete sehnat všechno – přinejmenším IRA je toho názoru. Rád bych věděl, jak by se na tuhle informaci tvářilo Zvláštní oddělení Scotland Yardu?“

Carver uhladil pětilibrovku mezi prsty a lhostejně se na něj podíval. „Zdá se, že začínáte mluvit z cesty.“

„No jo, to ta moje proříznutá klapačka. Já si prostě nedám říct,“ omlouval se Devlin zkroušeně. „A přitom jsem si jen chtěl od vás koupit rádio.“

„Rádio?“ Carver poprvé od začátku rozhovoru vypadal zmateně.

„Takové to, co umí vysílat a přijímat. Armáda teď používá jeden docela hezký typ. Výrobní řada dvacet osm, Mark Čtyři tomu říkají, bůhví proč. Dávají je do dřevěných schránek s držátkem, jako kufřík. Moc pohodlné.“ Devlin sáhl do kapsy pro kus papíru a položil ho na stůl. „Tady jsou podrobnosti.“

Carver si ho prohlédl. „Vypadá to jako docela chytrá věcička. Na copak člověk něco takového potřebuje?“

„To, pane Carvere, je čistě mezi mnou a Bohem. Dokážete to sehnat?“

„Jack Carver sežene všechno. Tisíc, říkal jste?“

„Ale musí to být zítra.“

Carver přikývl. „Dobrá, ale polovinu si vezmu napřed.“

„Jak je libo.“

Devlin přesně to očekával a měl peníze připravené v kapse. Vytáhl balíček a hodil ho na stůl.

„Tady to je.“

Carver si ho přisunul k sobě. „A zítra dostanu dalších tisíc. V deset večer kousek odtud v docích U černého lva. Je tam sklad s mým jménem na dveřích. Přijďte včas.“

„S vámi se ale obchoduje draze,“ vzdychl si Devlin. „Ale, koneckonců, všichni platíme za to, co chceme od života.“

„Moje řeč,“ poznamenal Carver. „A teď odsud zmizte.“

Když George za Devlinem zavřel, ozval se Erik. „Je můj, Jacku. Dostanu ho.“

„Teď to nech plavat, Eriku. Mám tohle.“ Carver mu ukázal pět set liber. „A chci i zbytek – pak ho zmáčkneme. Ty jeho vtipy s IRA se mi vůbec nezamlouvaly, moc si dovoluje. Ty se drž zpátky. A teď si potřebuju zatelefonovat.“

Mary tiše seděla a dívala se na tančící páry, když se k ní Devlin znovu připojil. „Šlo s Carverem všechno dobře?“ zeptala se.

„Radši bych podal ruku ďáblovi. Z té krysy, co jsem tady musel umravnit, se vyklubal jeho bratr Erik. Půjdeme už?“

„Dobře. Vyzvednu si kabát a za minutu jsem v hale.“

Venku pršelo. Zavěsila se do něj a po mokrém chodníku zamířili k hlavní silnici. Napravo od nich odbočovala úzká ulička, a když došli až k ní, zastoupil jim cestu Erik Carver s Georgem.

„Viděl jsem vás odcházet, tak jsem si říkal, že vám popřeju dobrou noc.“

„Pane na nebi.“ Devlin jemně odstrčil dívku stranou.

„No tak, Georgi, do něj!“ křikl Erik.

„S radostí.“ George, očividně rozjařený, se vrhl na Devlina.

Ir jednoduše uhnul doleva a ze strany ho vší silou kopl do kolenního kloubu. George zařval, klopýtl dopředu a Devlin ho nabral kolenem do obličeje. „Tenhle trik neznáš, viď, Georgi?“

Erik v hrůze ucouvl, Devlin vzal Mary za ruku a rázně vykročil. „Tak, kde jsme to přestali?“

„Říkal jsem ti, ať to necháš plavat, Eriku,“ řekl Jack Carver podrážděně. „Ale ty mě vůbec neposloucháš.“

„Ta svině málem zmrzačila George. Vyrazil mu z kloubu čéšku. Musel jsem ho vzít vedle k doktoru Azizovi.“

„George teď vynech, už jsem volal Morrie Greenovi. Nikdo v Londýně neví o přebytečných vojenských zásobách víc než on.“

„On má tu vysílačku, co chtěl ten skrček?“

„Ne, ale může ji snadno sehnat. Zítra se s ní staví. Zajímavé je, co o ní říkal – není to žádné obyčejné rádio. Tenhle typ armáda používá pro operace v týlu nepřítele.“

Erik vypadal zmateně. „Ale co to znamená, Jacku?“

„To znamená, že ten hajzlík toho má za lubem daleko víc, než na co vypadá. Zítra si s ním užiju trochu legrace.“ Carver se chraplavě zasmál. „A teď mi nalej jednu skotskou.“

Devlin s Mary zahnuli do Harrow Street.

„Mám zavolat taxík?“ navrhl.

„Ne, vždyť to je jen něco přes dva kilometry a já ráda chodím v dešti.“ Pořád ho lehce držela za paži. „Vy jste rázný člověk, pane Devline, ani jste nezaváhal. Myslím před chvílí.“

„Neměl jsem důvod.“

V mlčenlivém srozumění kráčeli podél řeky k Wappingu. Nad Temží se válela hustá mlha a kolem nich tiše proplula nákladní loď se zelenými a rudými navigačními světly, jasně zářícími navzdory zatemnění.

„Chtěla bych být tou lodí,“ ozvala se najednou. „Plout do moře, do dálky, do neznáma, každý den vidět něco nového.“

„Kristepane, děvče, vždyť je ti teprve devatenáct. Všechno máš před sebou a tahle zatracená válka nemůže trvat věčně.“

Zastavili se u zdi pod stříškou a Devlin si zapálil. „Kdybychom tak měli čas dojít až k Viktoriině nábřeží,“ zatoužila.

„To je moc daleko, ne?“

„Kdysi jsem viděla film, myslím, že v něm hrál Fred Astaire. Procházel se po nábřeží s děvčetem a jeho řidič jel za nimi v rolls roycu.“

„A to se ti líbilo?“

„Bylo to strašně romantické.“

„Ach, tyhle ženy,“ vzdychl Devlin.

Zahnuli na Cable Wharf a na chvíli se zastavili na terase před vchodem.

„Bylo to krásné, díky.“

Nahlas se rozesmál. „Ty si snad děláš legraci, děvče.“

„Ne, opravdu. Jsem s vámi ráda.“

Pořád ještě se ho držela a opírala se o něj. Volnou rukou ji objal a chvíli tam bez hnutí stáli v dešti lesknoucím se ve světle nad vchodem. Najednou na něj padla strašná lítost; ze všeho toho, co se v jeho životě nikdy nestalo. Vzpomněl si na jednu dívku v Norfolku, tak podobnou Mary Ryanové, a na to, jak moc jí ublížil.

Povzdechl si a Mary k němu zvedla hlavu. „Co se děje?“

„Ale nic, jen jsem tak přemýšlel, kam se to všechno podělo. Něco takového na člověka občas přijde, ten pocit ve tři ráno, kdy se zdá, že už nikdy, nikdy nepřijde nic, co by za něco stálo.“

„Vy přece nemáte proč se takhle cítit. Vždyť jste ještě mladý.“

„Mary, moje milá, zlatá Mary. Tobě je devatenáct a já jsem v pětatřiceti stařec, který poznal hodně a nevěří už skoro ničemu. Za pár dní budu na cestě a věř mi, je to tak dobře.“

Na chvíli ji zlehounka objal. „Radši rychle pojďme domů, než ztratím i tu poslední špetku rozumu, která mi ještě zbyla.“

„Jack Carver je šmejd, Liame,“ ozval se Ryan z druhé strany stolu. „Vždycky byl. Jak můžeš vědět, že na tebe něco neušije?“

„Ten to udělá, i kdyby nechtěl, jen ze zvyku,“ poznamenal Devlin. „Ale je v tom ještě jeden háček. A velký. Ta vysílačka, co potřebuju, Mark Čtyři – je to dost speciální zařízení, a jakmile si Carver tohle jednou uvědomí, bude chtít vědět víc.“

„Tak co chceš dělat?“

„Něco vymyslím, ale to počká. Co nepočká, to je průzkum toho tunelu pod konventem.“

„Půjdu s tebou,“ prohlásil Ryan. „Vezmeme si člun, po řece je to tam jen čtvrt hodiny.“

„Nebude to moc nápadné?“

„Žádný strach.“ Ryan zavrtěl hlavou. „Temže je v tuhle dobu nejfrekventovanější londýnskou dálnicí. V noci po ní jezdí spousta lodí – vlečné čluny, nákladní lodě a tak.“

Mary se ozvala od dřezu: „Můžu jet s vámi?“

Než Devlin mohl protestovat, Ryan souhlasil. „Dobrý nápad. Můžeš nám pohlídat loď.“

„Ale zůstaneš pěkně na palubě,“ zatvářil se Devlin přísně. „Žádné výlety.“

„Tak já se jdu převléknout,“ a odběhla.

„Být takhle mladý,“ povzdychl si Devlin.

Ryan přikývl. „Má tě ráda, Liame.“

„Já ji mám taky rád, Michaeli, kamaráde, a u toho taky zůstane. Co budeme potřebovat?“

„Bude odliv, ale stejně se namočíme. Půjdu vyhrabat nějaké staré věci a holínky,“ řekl Ryan a zmizel za dveřmi.

Malý člun se za sotva slyšitelného hučení motoru přibližoval ke břehu. Příď se zařízla do bahnitého písku a Ryan vypnul motor.

„Tak zatím ahoj, Mary. Dávej tu na všechno pozor. Nemělo by to trvat dlouho.“

On a Devlin, oba v černých montérkách a v holínkách, přelezli okraj člunu a zmizeli ve tmě. Ryan měl s sebou pytel s nářadím a Devlin nesl velkou baterku, jakou používají k práci dělníci. V tunelu byl asi metr vody.

„Budeme se muset brodit,“ poznamenal Ryan.

Když už stáli ve vodě, štiplavý zápach nabyl na síle. „Panebože, tomu říkám stoka,“ odfrkl si Devlin.

„Tak se pokud možno snaž nepadat, a když už ti ujede noha, drž pusu zavřenou,“ odpověděl Ryan. „V kanálech se to nemocemi jen hemží.“

Devlin vykročil napřed, do tunelu, který se před nimi rozevíral ve světle baterky. Cihlové zdivo bylo zjevně velmi staré, místy se rozpadávalo a práchnivělo. Najednou se ozvalo šplouchnutí – to z postranní obruby seskočily dvě krysy a odplavaly pryč.

„Hnusná havěť,“ zašklebil se Ryan odporem.

„Už to nemůže být daleko,“ opáčil Devlin. „Tak sto metrů nanejvýš.“

A vtom ji uviděli – železnou mříž, asi metr krát metr a půl, těsně nad hladinou. Nahlédli skrz ni do krypty a Devlin klouzal baterkou po podlaze a stěnách. Nebylo tam nic než několik hrobek, téměř úplně pod vodou, a v protějším rohu kamenné schody k jakýmsi dveřím.

„Jedno je jisté,“ ozval se Ryan. „Ta mříž žádnému odvodnění nepomohla.“

„Dali ji sem skoro před čtyřiceti lety,“ odpověděl Ir. „Tehdy to možná fungovalo.“

Ryan vytáhl z pytle sochor, nechal Devlina držet nářadí a sám se opřel do spáry ve zdi vedle mříže. Povolila, až Ryan polekaně uskočil, a do vody u jeho nohou zahučelo pět nebo šest cihel. „Je to tu tak akorát na zborcení, Liame. Tak za deset minut je ta mříž venku.“

„Ne, teď ne. Potřebuju vědět, co se děje nahoře. Už jsme zjistili všechno, co bylo nutné, to jest, že se dá kdykoli bez problémů vytáhnout. Takže teď odtud zase vypadneme.“

Na Romney Marsh tou dobou vítr od moře drnčel okenními tabulkami přijímacího pokoje a Maxvell Shaw zatáhl závěsy. Nábytek už dávno nebyl to, co býval, a koberce vybledly, ale v krbu přívětivě hořela polena a před ním ležela natažená Nell. Dveře se otevřely a vešla Lavinia. Měla na sobě široké kalhoty a v rukou nesla tác. „Udělala jsem kávu, drahý.“

„Kávu?“ zaburácel. „K čertu s kávou. Našel jsem ve sklepě šampaňské, Bollinger. Tak akorát pro dnešní večer.“

Z kbelíku na stole vytáhl láhev, s okázalým gestem ji otevřel a nalil oběma sklenku.

„Ten člověk, Conlon,“ začala. „Jaký jsi říkal, že je?“

„Už jsem ti ho popsal nejmíň pětkrát, děvče.“

„Ach Maxi, není to vzrušující? Tak na tebe, drahý.“

„A na tebe, děvče,“ oplatil jí přípitek.

V Schellenbergově berlínské kanceláři bylo úplné ticho. Generál seděl za stolem a ve světle lampičky se probíral nějakými papíry. Dveře se otevřely a dovnitř nakoukla Ilse. „Kávu, pane generále?“

„Vy jste ještě tady? Myslel jsem, že jste už odešla.“

„Přespím tady na lehátku. Asa taky zůstal, je v jídelně.“

„Tak můžeme jít za ním, ne?“ Schellenberg vstal a zapnul si blůzu.

„Máte starosti o Devlina, pane generále?“

„Ale Ilse, drahoušku. Liam Devlin je neuvěřitelně mazaný a schopný muž – což by mě v tomhle případě mělo logicky uklidňovat.“ Otevřel dveře a usmál se. „A právě proto jsem naopak vyděšený k smrti.“

Ze svého okna měl Steiner výhled na řeku. Vykoukl ven škvírou v zatemnění a zase ji zakryl. „Dolů po řece zase pluje nějaká velká loď. Člověku se nechce věřit, jak je tam úžasně živo, i v noci.“

Otec Martin od malého stolku přikývl. „Jak se to zpívá v té písni. Stará Temže, matka řek, se valí dál a dál.“

„Za dne si někdy sednu k oknu a dívám se v jednom kuse celé hodiny.“

„Já vám rozumím, synu. Musí to být pro vás těžké.“ Kněz si povzdechl a vstal. „Musím jít. Mám sloužit půlnoční mši.“

„Bože můj, otče, zastavíte se vůbec někdy?“

„Je válka, můj synu.“ Otec Martin zaklepal na dveře.

Policista ve službě mu odemkl a starý kněz kráčel chodbou k vnějším dveřím. Poručík Benson seděl za stolem ve svém pokoji a vzhlédl k němu. „Všechno v pořádku, otče?“

„Jako obvykle,“ odpověděl Martin a prošel ven ke schodům.

Sestupoval po schodišti do haly a ve dveřích kanceláře se objevila sestra Marie Palmerová. „Vy jste ještě tady, otče? Chodíte vůbec někdy domů?“

„Je tu tolik práce, sestro.“

„Vypadáte unaveně.“

„To jen ta válka nějak nechce skončit.“ Usmál se. „Dobrou noc a Bůh vám žehnej.“

Z kukaně vyšel noční vrátný, pomohl mu do kabátu a podal mu deštník. Když odsunul závoru, stařec chvíli váhal s očima upřenýma do deště, pak roztáhl deštník a unaveně kráčel pryč.

Když se Jack Carter vbelhal do kanceláře, Munro tam stále ještě byl. Stál u stolu, před sebou mapy kanálu La Manche a přístupy k normandskému pobřeží.

„Invaze, pane?“

„Ano, Jacku. Normandie, už se rozhodli. Doufejme, že Hitler pořád ještě věří, že to bude Pas de Calais.“

„Pokud vím, přesvědčil ho o tom jeho osobní astrolog,“ poznamenal Carter.

Munro se zasmál. „Staří Egypťané zase jmenovali generálem jenom toho, kdo se narodil ve znamení Lva.“

„O tom jsem nikdy neslyšel.“

„Každý den se člověk doví něco nového. Dnes večer se nedostaneme domů, Jacku. Eisenhower chce shrnující hlášení o síle francouzského odboje v té oblasti a chce ho ráno. Budeme pro sebe muset ukrást pár hodin tady.“

„Jistě, pane.“

„Máš ještě něco?“

„Volal Vargas.“

„Co chtěl?“

„Došla další zpráva od bratrance z Berlína. Jestli by mohl poslat co nejvíc informací o konventu Panny Marie.“

„No dobrá, Jacku. Něco za těch pár dní spíchni, drž se při tom co nejvíc pravdy a dej to Vargasovi. Teď máme na starosti důležitější věci.“

„Ano, pane. Nechám nám sem poslat čaj a pár sendvičů.“

„Na to určitě nezapomeň. Bude to pěkně dlouhá noc.“

Carter odešel a Munro se vrátil ke svým mapám.

DESÁTÁ KAPITOLA

Následujícího rána klečel otec Martin před oltářní mříží a se zavřenýma očima se modlil. Skličovalo ho, že je tak vyčerpaný, už dlouho na něm ležela těžká únava, a proto teď prosil Boha o sílu a odvahu stát zpříma, toho Boha, kterého tak neochvějně miloval celý svůj život.

„Dobrořečiti budu Hospodinu, jenž mi pomáhá radou, jenž i v noci ukazuje cestu mému srdci. Vždy zůstanu v jeho blízkosti.“

Vyslovil ta slova nahlas a pak zmlkl, neboť si nemohl vzpomenout na zbytek. Za ním se ozval pevný hlas. „Neboť když on je po pravici mé, stojím pevně.“ Otec Martin se ohlédl přes rameno a uviděl Devlina, jenž tam stál v uniformě s vojenským kabátem přes ruku.

„Přejete si, pane majore?“ Stařec se snažil vstát, Devlin ho vzal za loket a pomohl mu.

„Majore nebo otče. Ta uniforma platí jen do konce války. Jmenuji se Conlon – Harry Conlon.“

„Já jsem Frank Martin, zdejší kněz. Mohu vám nějak posloužit?“

„Nijak zvlášť. Mám prodlouženou dovolenou, zranili mě na Sicílii,“ odpověděl Devlin. „Trávím tady nedaleko pár dní u přátel. Viděl jsem kostel, a tak jsem si říkal, že se podívám dovnitř.“

„Ach tak. Mohu vám nabídnout šálek čaje?“ zeptal se stařec.

Devlin si sedl v malé, přeplněné sakristii, Martin zatím uvařil v elektrické konvici vodu a udělal čaj.

„Takže vy jste v tom od začátku?“

Devlin přikývl. „Ano, povolali mě v devětatřicátém, v listopadu.“

„Všiml jsem si, že vám dali Válečný kříž.“

„To bylo tehdy za přistání na Sicílii,“ vysvětloval Devlin.

„Bylo to moc zlé?“ Otec Martin mu nalil čaj a nabídl plechovku s kondenzovaným mlékem.

„Dost.“ Starý pán usrkával čaj a Devlin si zapálil. „Ale vy jste to neměl o nic lepší. Myslím nálety. Jste tady kousek od londýnských doků.“

„Ano, bylo to těžké.“ Martin pokýval hlavou. „A nijak se to nelepší. Jsem tu teď na všechno sám, víte.“

Najednou vypadal slabě a zranitelně a v Devlinovi se ozvalo svědomí, ač zároveň dobře věděl, že tohle všechno musí dovést, jak nejdál to půjde. „Stavoval jsem se ve zdejším hostinci, U kapitána se to myslím jmenuje, pro pár cigaret. Mluvil jsem tam s jednou dívkou a ta se o vás zmiňovala moc hezky.“

„To byla asi Maggie Brownová.“

„Vyprávěla, že jste zpovědníkem tady nedaleko v útulku. V konventu Panny Marie.“

„To je pravda.“

„To musí být spousta práce navíc, otče.“

„Je, opravdu, ale udělat se musí. Všichni musíme něčím přispět.“ Stařec se podíval na hodinky. „Teď mě napadá, že tam mám za pár minut být. Obchůzka pacientů.“

„Je jich tam hodně?“

„Mění se to. Tak patnáct, někdy dvacet. Mnozí jsou nevyléčitelné případy, někteří zase potřebují zvláštní péči. To bývají obyčejně vojáci, co se nervově zhroutili. Občas i nějací piloti. Víte, jak to chodí.“

„Abych nevěděl,“ odpověděl Devlin. „Když jsem před chvilkou procházel kolem, překvapilo mě, že dovnitř vešli dva policisté. Připadalo mi to divné. Co dělají vojenští policisté v útulku pro nemocné?“

„Má to svůj důvod. Čas od času nahoru dávají nějakého přespočetného Němce, válečného zajatce. Moc o tom nevím, ale většinou to jsou speciální případy.“

„Aha, tak proto ty stráže. Teď tam právě někdo je?“

„Ano, jeden plukovník Luftwaffe. Milý člověk. Dokonce jsem ho dokázal přesvědčit, aby přišel na mši, poprvé po bůhví kolika letech.“

„Zajímavé.“

„Ano, ale promiňte, už musím jít.“ Starý pán si vzal plášť do deště a Devlin mu do něj pomohl. „Něco mě napadlo, otče,“ řekl, když vešli opět do kostela. „Já tu teď zbůhdarma utloukám čas a vy se vláčíte s takovým břemenem. Co kdybych vám trochu pomohl? Alespoň pár zpovědí bych za vás mohl vyslechnout.“

„Ale to by od vás bylo opravdu moc laskavé,“ souhlasil otec Martin ochotně.

Liam Devlin si málokdy předtím v životě připadal hůř, ale přesto pokračoval. „A hrozně rád bych také viděl něco z vaší práce v konventu.“

„Uvidíte, slibuji,“ ujistil ho stařec a začal sestupovat ze schodů.

V kapli konventu už nemohla být větší zima. Přešli k oltáři a Devlin poznamenal: „Zdá se, že je tu dost vlhko. Máte s tím problémy?“

„Ano, krypta je už mnoho let zaplavovaná, někdy dost vysoko. Nemáme peníze, abychom s tím něco udělali.“

V přítmí protějšího rohu Devlin rozeznal masivní dubové dveře s železným kováním. „Tudy se tam jde?“

„Ano, ale nikdo už tam dolů nechodí.“

„Kdysi jsem ve Francii navštívil kostel, kde měli stejné potíže. Mohl bych se podívat?“

„Když chcete.“

Dveře byly na závoru. Odsunul ji a opatrně sešel asi do půlky schodů. V plamínku zapalovače viděl temnou vodní hladinu kolem hrobek a vlny šplouchající o mříž. Vrátil se nahoru a zavřel za sebou.

„No, s tímhle se už toho opravdu moc dělat nedá,“ zavolal.

„Asi ne. Hlavně nezapomeňte zase zastrčit závoru,“ ozval se hlas otce Martina. „Nechceme, aby nám tam někdo chodil. Mohl by si ublížit.“

Devlin hlučně zarazil závoru, až se v kapli rozezněla ozvěna, a pak ji potichu zase odsunul. Dveře byly v rohu a ve stínu se skoro ztrácely, nebylo příliš pravděpodobné, že si toho někdo všimne. Přidal se k otci Martinovi a společně zamířili uličkou k vnějším dveřím. Když otevírali, sestra Marie Palmerová právě vycházela, ze své kanceláře. „Á, tady jste,“ zdravil ji otec Martin. „Díval jsem se dovnitř, když jsme přišli, ale nezastihl jsem vás. Ukazoval jsem otci Conlonovi –“ Se smíchem se opravil. „Začnu znova. Ukazoval jsem tady majoru Conlonovi kapli. Bude mě doprovázet při návštěvách pacientů.“

„Otec mi úplně vyhovuje.“ Devlin si s ní potřásl rukou. „Těší mě, sestro.“

„Major Conlon byl raněn na Sicílii.“

„Ach tak. Převeleli vás do Londýna?“ zeptala se.

„Ne – pořád ještě mám zdravotní dovolenou. Pár dnů budu bydlet tady v sousedství, dlouho se tu nezdržím. Otce Martina jsem potkal v kostele.“

„Byl tak hodný a nabídl mi, že mi tam vypomůže. Se zpovídáním a podobně,“ vysvětloval Martin.

„To se hodí, potřebujete si odpočinout. Půjdeme po návštěvách spolu.“ Když vykročili vzhůru po schodech, dodala: „Mimochodem, poručík Benson dostal na tři dny volno. Místo něj velí ten mladý seržant – jak se jenom jmenuje? Morgan, myslím.“

„Ten chlapec z Walesu? Včera večer jsem se stavoval u Steinera. Vy také?“

„Ne, když jste odešel, přivezli nám nový naléhavý případ, takže jsem neměla kdy. Ale teď se za ním podívám. Měl ještě nějakou reziduální infekci hrudníku, ale doufám, že po penicilínu už zmizela.“

Energicky se pustila nahoru po schodech, až za ní sukně vlály, a Devlin s Martinem kráčeli pomalu za ní.

Chodili z pokoje do pokoje, tu a tam prohodili pár slov s některým z pacientů, a než se dostali do posledního patra, uplynulo půl hodiny. Vojenský policista hlídkující přede dveřmi při pohledu na Devlina vyskočil a automaticky zasalutoval. Jeho kolega jim otevřel a všichni tři vešli dovnitř.

Mladý seržant v Bensonově pokoji vstal a šel jim vstříc. „Dobrý den, sestro. Vám taky, otče Martine.“

„Dobré ráno, seržante Morgane,“ odpověděla sestra Marie. „Rádi bychom navštívili plukovníka Steinera.“

Morgan přejel pohledem Devlinovu uniformu a kněžský límec. „Rozumím,“ řekl nejistě.

„Tady major Conlon je s námi na obchůzce,“ informovala ho.

Devlin vytáhl peněženku a ukázal mu falešnou propustku z ministerstva války, kterou mu obstarali Schellenbergovi lidé. Umožňovala neomezený přístup do nemocnic.

„Myslím, že tohle by vás mělo uspokojit, seržante.“

Morgan si ji pečlivě prohlédl. „Jen si opíšu podrobnosti na přijímací formulář, pane.“ Udělal to a podal mu ji zpátky. „Pojďte prosím za mnou.“

Kráčel před nimi na konec chodby, kývl a policista na stráži odemkl dveře. Sestra Marie vešla jako první, za ní otec Martin a poslední Devlin. Pak dveře znovu zaklaply.

Steiner vstal ze svého místa u okna. „Jak se vám daří, plukovníku?“ zeptala se sestra Marie.

„Dobře, sestro.“

„Promiňte, že jsem včera večer za vámi nezašla. Měla jsem naléhavý případ, ale otec Martin tu prý byl.“

„Jako obvykle,“ přikývl Steiner.

Starý kněz se vložil do hovoru. „Mimochodem, tohle je major Conlon, armádní kaplan, jak vidíte. Je tu na zdravotní dovolené, nedávno ho zranili – jako vás.“

Devlin se vlídně usmál a natáhl ruku. „Moc mě těší, plukovníku.“

Kurt Steiner odvedl jeden ze svých největších životních výkonů, nicméně dokázal zachovat vážnou tvář.

„Těší mě, majore Conlone.“ Devlin mu pořádně zmáčkl ruku a Steiner se zeptal: „A kde to bylo? Chci říct, kde vás zranili?“

„Na Sicílii,“ odpověděl Devlin.

„To byly těžké boje.“

„Abych řekl pravdu, moc o nich nevím. Dostal jsem to hned první den.“ Přešel k oknu a podíval se na ulici na nábřeží. „Máte tu hezký výhled. Přímo dolů na schody, na tu malou pláž a na lodě. To člověka skoro nikdy neomrzí.“

„Dobře se tím zabíjí čas.“

„Už budeme muset jít,“ řekla sestra Marie a zaklepala na dveře.

Otec Martin položil Steinerovi ruku na rameno. „Nezapomeňte, dnes večer v osm budu v kapli zpovídat. Všichni hříšníci jsou vítáni.“

„Ale otče, neříkal jste, že vám smím trochu odlehčit? Dnes večer si tam sednu já.“ Obrátil se ke Steinerovi. „I tak jste samozřejmě srdečně zván, plukovníku.“

„Opravdu vás to nebude obtěžovat?“ ujišťoval se otec Martin. „Je to výborný nápad,“ vložila se do toho sestra Marie. Dveře se otevřely, Devlin s knězem a se sestrou prošli chodbou a Morgan je pustil ven. „Ještě jednu věc,“ ozval se otec Martin. „Většinou začínám v sedm a v osm přivedou policisté Steinera, protože tou dobou jsou už všichni pryč. Mají to tak radši.“

„Takže jeho zpovídáte jako posledního?“

„Ano.“

„V pořádku,“ řekl Devlin.

Došli do haly a vrátný jim podal kabáty. „Tak na shledanou dnes večer, pane majore,“ rozloučila se představená.

„Budu se těšit,“ odpověděl Devlin a pustil se za knězem dolů po schodech.

„Panenko Maria, kam se hrabe Daniel v jámě lvové,“ spráskl ruce Ryan. „Ta tvoje drzost je přímo ďábelská.“

„A vidíš, vyšlo to,“ opáčil Devlin. „Moc bych se tam ale neukazoval. Nechci si zbytečně koledovat o průšvih.“

„Ale dnes večer se tam vrátíš?“

„Musím. Je to jediná šance, jak si pořádně promluvit se Steinerem.“

Mary se zkříženými pažemi seděla na druhém konci stolu. „Ale pane Devline,“ namítla, „sedět tam a poslouchat cizí zpovědi a dokonce zpovědi jeptišek – to je smrtelný hřích.“

„Nemám na vybranou, Mary. Musím to udělat. Nemysli si, že je mi příjemné dělat si z toho úctyhodného starého pána blázny, ale co jiného mi zbývá?“

„A já si stejně myslím, že je to od vás strašně ošklivé“

Zmizela za dveřmi, za okamžik se vrátila s kabátem a vyběhla ven.

„Občas ji takhle něco popadne,“ omlouval ji Ryan.

„To teď nechme stranou, máme důležitější věci. Dnes večer mám schůzku s Carverem, v doku U černého lva. Mohli bychom tam dojet člunem?“

„Tam to dobře znám. Je to odsud asi půl hodiny. Říkal jsi v deset?“

„Chtěl bych tam být o něco dřív. Obhlédnout situaci, jestli mi rozumíš.“

„Takže vyrazíme v devět. Tou dobou už budeš určitě zpátky z konventu.“

„Asi ano.“ Devlin si zapálil. „Nemůžu jet do Shaw Place tvým taxíkem, Michaeli. Londýnský taxík by byl na Romney Marsh moc nápadný. Co ten tvůj náklaďák, dá se s ním jezdit?“

„Ano. Jak jsem říkal, občas ho na něco použiju.“

„Je tu jedna dost důležitá věc,“ uvažoval Devlin. „Až odtamtud Steinera dostanu, musíme pryč, a hezky rychle. Do Shaw Place to trvá dvě hodiny, tam hned do letadla a pryč ze země, než se úřady proberou. Na tu noc budu potřebovat tvůj náklaďák, jenom na jízdu tam. Nebylo by rozumné, kdyby ses ho snažil dostat zpátky.“

Ryan se usmál. „Přišel jsem k němu před dvěma lety u jednoho brixtonského obchodníka. Nemohl splatit dluh, a tak mi ho dal jako náhradu. Poznávací značka je zfalšovaná a techničák, ten by se dal přímo předčítat jako veselá pohádka na dobrou noc. Nehrozí, že by je to auto mohlo dovést ke mně, a jezdí taky dobře. Znáš to, já a motory. Hrozně mě to baví.“

„Neboj, dostaneš za něj pár šilinků navrch,“ ujistil ho Devlin a vstal. „A teď se půjdu udobřit s tvojí neteří.“

Seděla ve člunu pod plachtou a zase četla, Seběhl po schodech k ní.

„Co je to tentokrát?“ zeptal se.

„Půlnoční soud,“ odpověděla neochotně.

„V angličtině nebo v irštině?“

„V irštině to nemám.“

„To je ohromná škoda. Kdysi jsem z toho uměl celé pasáže zpaměti. Můj strýc mi za to daroval bibli, on byl kněz.“

„To by mě zajímalo, jak by se tvářil na to, k čemu se chystáte dneska večer,“ nedala se obměkčit.

„To náhodou vím docela přesně,“ prohlásil Devlin.

„Odpustil by mi.“ Otočil se a vyběhl zpátky po schodech.

Devlin seděl ve zpovědnici v uniformě, jen kolem krku měl přehozenou fialovou štólu. Trpělivě vyslechl čtyři jeptišky a dva pacienty, kteří se přišli vyzpovídat ze svých hříchů. Nebylo to nic strašného, co toho večera vyslechl, nejčastěji hříchy opomenutí nebo věci tak nicotné, že skoro ani nestály za zmínku, a přesto zřejmě stály, všem těm anonymním lidem, kteří se mu svěřovali z druhé strany mříže. Poctivě se snažil, usiloval, aby vždycky řekl tu správnou věc, ale stálo ho to dost námahy. Konečně odešel poslední hříšník. Devlin zůstal tiše sedět a za chvíli se dveře do kaple otevřely a na kamenné podlaze zařinčely okované vojenské boty. Dveře zpovědnice se otevřely a zaklaply a ze tmy se ozval Steinerův hlas. „Smiluj se, Pane, neboť jsem zhřešil.“

„Ne tolik jako já, plukovníku.“ Devlin rozsvítil a přes mříž se na něj zazubil.

„Pane Devline,“ oslovil ho Steiner, „co to s vámi udělali?“

„Jen malé kosmetické úpravy, abych přelstil lovce.“ Devlin si prohrábl šedivou kštici. „Jak jste se tu měl?“

„To není důležité. Britové doufají, že se tu objevíte. Vyslýchal mě brigádní generál Munro ze SOE; říkal, že záměrně poslali do Berlína informaci o mém zajetí v Londýně, přes jistého Vargase, zaměstnance španělské ambasády. Pracuje pro ně.“

„Já to tušil. Ten mizera.“

„Dozvěděl jsem se dvě věci – generál Walter Schellenberg měl zorganizovat můj útěk a oni očekávali, že použije vás. Čekají na vás, doufají, že se tu ukážete.“

„Ano, ale já počítal, že britská kontrarozvědka něco takového udělá. Vargas pořád ještě dostává žádosti o další informace. Budou předpokládat, že jsem ještě v Berlíně.“

„Pane na nebi!“ uklouzlo Steinerovi.

„Kolik policistů vás sem eskortuje?“

„Dva. Jeden z nich bývá obyčejně Benson, ten poručík, ale ten má teď volno.“

„Dobrá. Do dvou, do tří dnů vás odtud dostanu. Ven půjdeme přes kryptu a na řece na nás bude čekat člun. Je to docela slušně zorganizované. Pak dvě hodiny autem na jedno místo na venkově a tam si nás vyzvedne letadlo z Francie.“

„Hm, rozumím. Všechno do detailu promyšlené, zrovna jako operace Orel. A vzpomeňte si, jak ta dopadla.“

„Ano, ale tentokrát tady velím já.“ Devlin se usmál. „V ten příslušný večer půjdete ke zpovědi, jako dnes. V obvyklou dobu.“

„Jak se to dovím?“

„Z okna máte krásný výhled na Temži a v jednom místě je malá pláž se schůdky. Vzpomínáte si?“

„Ano, už vím.“

„V den útěku bude na posledním schodu u zdi stát děvče, v starém kabátu do deště a s černým baretem. Přijde přesně ve dvanáct, takže se nezapomeňte každý den v poledne dívat z okna. Mimochodem, ta dívka kulhá, plukovníku, velice nápadně. Nemůžete si ji splést.“

„Takže až ji uvidím, znamená to, že večer vyrážíme?“ Steiner se zarazil. „Co ti policisté?“

„To je maličkost.“ Devlin se usmál. „Důvěřujte mi. A teď dva otčenáše, tři zdrávasy a ať už vás tady nevidím.“

Zhasl, dvířka bouchla, ozvaly se tlumené hlasy, znovu zvuk bot a konečně se otevřely a zavřely vnější dveře.

Devlin vylezl ze zpovědnice a zamířil k oltáři. „Bůh mi odpusť,“ mumlal si pro sebe.

Zkontroloval, zda je závora na dveřích do krypty pořád ještě odsunutá, pak zašel do sakristie, vzal si kabát a opustil konvent.

Ryan stál u dveří, zatímco Devlin se rychle převlékal z uniformy do roláku a širokých tmavých kalhot. Vyhrnul si pravou nohavici, připjal si ke kotníku pouzdro a zastrčil pod ně ponožku. Pak do něj zasunul svůj Smith & Wesson ráže 38 a stáhl nohavici dolů.

„Pro všechny případy.“ Natáhl se pro starou koženou bundu, kterou mu Ryan půjčil, a oblékl si ji. Nakonec otevřel kufřík, vzal zevnitř svazek pětilibrovek a zastrčil si ho do náprsní kapsy. Sešli dolů a u stolu našli Mary nad knihou. „Zbyl v konvici čaj?“ zeptal se Devlin.

„Tak jeden doušek, myslím. Už jdeme?“ Nalila zbytek čaje do šálku.

Devlin otevřel zásuvku kuchyňského stolu, vzal z ní luger, zkontroloval ho a hodil ho do kapsy u bundy. „Dnes večer nikam nejdeš, moje milá, tentokrát ne,“ oznámil jí stroze a obrátil do sebe šálek.

Chtěla něco namítnout, ale její strýc zavrtěl hlavou. „Má pravdu, děvče. Mohlo by se to nějak ošklivě zvrtnout. Nejlíp, když zůstaneš mimo.“

Sklíčeně je pozorovala, jak kráčejí po schodech k lodi a odrážejí. Ryan spustil motor, Devlin si vlezl vedle do malé kormidelní kabiny a opatrně si v dlaních zapálil cigaretu.

„A to samé platí pro tebe, Michaeli,“ řekl. „Zůstaň radši mimo. Je to moje věc, ne tvoje.“

Jack a Erik Carverovi dorazili k doku U černého lva v devět čtyřicet pět. Za volantem limuzíny humber seděl George. V doku byla skoro úplná tma, s výjimkou světla nade dveřmi hlavního skladu, jež bylo v souladu s vyhláškou patřičně zatemněno. Nápis na dveřích hlásal: „Bratři Carverovi – export a import“. Jack Carver vystoupil z auta a s uspokojením si ho prohlížel.

„Moc pěkné. Ten písmomalíř si dal záležet.“

Všude bylo ticho, jen od řeky se ozývaly zvuky lodní dopravy. Erik šel za Jackem a George zatím dokulhal ke kufru auta, otevřel ho a vytáhl odtud vysílačku v dřevěné schránce natřené olivovou zelení.

Carver se obrátil k bratrovi.

„Fajn, Eriku. Jdeme na to.“

Erik odemkl dvířka v dolní části hlavních vrat, vešel dovnitř a nahmatal vypínač. Jeho bratr s Georgem ho následovali. Sklep byl zarovnaný všelijakými bednami a uprostřed stál stůl se dvěma židlemi, zjevně pracoviště expedičního úředníka.

„Tak, dej to na stůl.“ George vyplnil příkaz a Carver dodal: „Bouchačku máš?“

George sáhl do jedné kapsy pro Walther PPK, do druhé pro tlumič a sešrouboval je dohromady.

Carver si zapálil doutník. „Koukej, Eriku, není to nádhera? Zní to, jako když odzátkuješ šampaňské.“

„Už se toho prevíta nemůžu dočkat,“ zavrčel Erik.

Devlin tam ovšem už nějakou dobu byl; dostal se dovnitř oknem v prvním patře a teď postával schovaný ve tmě v zadním traktu budovy.

Chvíli pozoroval, jak George zaujímá pozici za hromadou přepravek, i bratry Carverovy čekající u stolu, pak se otočil a vyklouzl stejnou cestou ven.

Za pár minut s veselým hvízdáním dorazil k vratům, otevřel si a vešel.

„Bůh s vámi,“ pozdravil rozjařené a přistoupil ke stolu. „Tak co, sehnal jste to, pane Carvere?“

„Říkal jsem vám, že dokážu obstarat všechno. Mimochodem, včera večer jste se zapomněl představit.“

„Churchill,“ vyhověl mu Devlin ochotně. „Winston.“

„Velmi zábavné.“

Devlin otevřel kufřík. Vysílačka byla uvnitř, i se sluchátky, telegrafním klíčem, anténami – zkrátka komplet a vypadala úplně nová. Znovu víko zavřel.

„Spokojen?“ zeptal se Carver.

„Naprosto.“

„Tak tedy peníze na stůl.“

Devlin sáhl do kapsy pro tisíc liber a podal mu je. „Vy nerad diskutujete, co, pane Carvere?“

„Nijak zvlášť.“ Carver upustil balíček na desku stolu. „Samozřejmě, teď se dostáváme k té druhé záležitosti.“

„A k jaké, smím-li se ptát?“

„Vaše urážlivé chování k mému bratrovi a vaše vyhrůžky mně. Ohledně IRA a Zvláštního oddělení. To nemůžu strpět, musím myslet na své dobré jméno. Potřebuješ pořádně spráskat, synu.“ Vyfoukl Devlinovi do obličeje kouř z doutníku. „Georgi.“

George byl dost rychlý, na své pošramocené koleno. Ve vteřině měl hlaveň pistole v Devlinově týlu, Erik sáhl Irovi do bundy a odlehčil mu od lugeru. „A hele, podívej Jacku. Hajzlík jeden mazaná.“

Devlin rozhodil rukama. „Tak dobrá, pane Carvere, dostal jste mě. Co bude dál?“

Přešel k jedné přepravce, sedl si na ni a zapálil si. „Jsi sice svině, ale chladnokrevná, to se musí nechat,“ poznamenal Carver.

„Já ti povím, co bude,“ ozval se Erik. Vytáhl z kapsy břitvu a otevřel ji. „Ufiknu ti obě uši, to bude dál.“

„A George na mě při tom bude mířit?“ zeptal se Devlin nevinně.

„Tak nějak,“ odsekl Erik.

„Má to jen jeden háček. Ta pistole je Walther PPK a to znamená, že nejdříve musíte natáhnout závěr, abyste dostal náboj do komory, což George nejspíš neudělal.“

George se pozdě pokusil napravit chybu, ale Devlin už trhl za nohavici, bleskově vytáhl revolver a vypálil, to všechno jediným elegantním pohybem ruky. Kulka provrtala Georgovi paži, až vykřikl a upustil pistoli.

Devlin ji zvedl. „Hezká,“ poznamenal a zastrčil si ji za opasek. „Vřelé díky.“

Carver tam pořád ještě seděl, s dokonale nevěřícným výrazem, a Erik vypadal k smrti vyděšeně. Devlin zastrčil nejdřív peníze a pak luger do kapes u bundy, shýbl se pro kufřík s vysílačkou a vykročil ke dveřím.

Těsně před nimi se otočil. „Propána, Eriku, málem bych zapomněl. Neříkal jsi něco o uřezávání uší?“

Jeho pravá paže vyletěla vzhůru, zahřměl výstřel a Erik zařval. Chytil se za zbývající půlku pravého ucha a mezi prsty mu vystříkla krev.

„Ještě že nenosíš náušnice,“ utrousil Devlin.

Vykročil ze dveří a ty za ním s bouchnutím zapadly.

Schellenberg seděl ve své kanceláři, když vtom se rozletěly dveře a objevila se Ilse. Kousek za ní stál Asa Vaughan, celý rozrušený.

„Co se proboha děje?“ chtěl vědět Schellenberg.

„Musíte hned do rádiové místnosti. Je to Devlin, generále, volá z Londýna.“

Vysílačka stála rozložená na kuchyňském stole a všude podél stěn až ke stropu se plazily antény. Ryan s Mary seděli a fascinovaně pozorovali Devlina, jak vyťukává Morseovu abecedu.

„Kristepane,“ zamumlal a zamračil se. Ještě pár vteřin vysílal a pak přestal. „Hotovo. Můžete stáhnout antény.“

Mary obešla kuchyni a svinula všechny dráty. „Je všechno v pořádku, Liame?“ ozval se Ryan.

„Spíš v nepořádku, kamaráde – úplně všechno. Měli jsme se pokusit být ve Francii do jedenadvacátého, právě mi ovšem sdělili, že ona velká sláva se koná už patnáctého. A jelikož dneska je dvanáctého, nezbývá nám zrovna moc času.“

„Dá se to stihnout?“

„Hned ráno zajedeme na Romney Marsh,“ rozhodl Devlin. „Podívám se, jak to vypadá kolem Shaw Place.“ Obrátil se k Mary. „Nechtěla by sis vyjet na den na venkov?“

„To zní lákavě.“

„Dobře. Já teď zavolám Shawovým a upozorním je, aby mě čekali.“

Schellenberg ve své kanceláři studoval zprávu na stole před sebou a Asa s Ilse ho napjatě pozorovali.

„Co tedy víme?“ řekl Schellenberg. „Je tam, bydlí u svého přítele z IRA, spojil se se Shawem a teď už i se Steinerem.“

„Všechno klape,“ poznamenal Asa.

„Možná, ale do patnáctého to nezvládne. To je nemožné, dokonce i pro Devlina.“

„Začínám se ptát, jestli existuje vůbec něco, co je pro toho chlapa nemožné,“ odpověděl Asa.

„Připravte se na zítra,“ oznámil Schellenberg. „To byl jeho poslední pokyn. No, uvidíme.“ Vstal. „Pochybuji, že se v kantýně zmůžou na šampaňské, ale ať už nám dají cokoli, jde to na mě.“

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Jižně od Temže odbočili na silnici do Maidstone. Ryan řídil a Devlin se vmáčkl do sedadla vedle něj. Nebyl v uniformě, nýbrž ve svém kněžském úboru, přes něj si oblékl kabát a na hlavu si šikmo posadil černý plstěný klobouk.

Ryan mu nelhal. I když fordka vypadala předpotopně, motor jí běžel jako hodinky.

„Měls pravdu, Michaeli,“ ozval se Devlin. „Je to tahoun, ta tvoje dodávka.“

„To se ví. Kdyby se v Brooklands ještě závodilo, klidně bych ji přihlásil,“ zakřenil se.

Mary seděla vzadu a četla si, jako obvykle. „Sedí se ti tam dobře?“ zeptal se Devlin.

„Jde to.“

„Za chvíli se někde zastavíme na čaj.“

V Maidstone Ryan projížděl centrem, dokud nenašel obchod s jízdními koly. Devlin tam skočil a koupil šest standardních cyklistických reflektorů s bateriemi.

„Pěkně jsem jim to tam vybílil,“ řekl, když se vrátil. „Namluvil jsem jim, že je potřebuju pro skautský oddíl při našem kostele. To je přece naprosto věrohodné, ten mundúr se občas docela hodí.“

„A k čemu vám budou?“ zeptala se Mary.

„Letadlo, které se v noci snaží přistát, je jako zatoulaný pták, moje zlatá. Potřebuje vědět, že na něj někdo čeká. Potřebuje osvětlit, o co kráčí, abych tak řekl.“

Za Ashfordem zastavili, Mary otevřela termosku s čajem a všichni se osvěžili. Ze silnice odbočovala cesta k malému remízku. Už přestalo pršet, ale pořád ještě bylo hodně vlhko. Celou cestu na Romney Marsh a k moři na obzoru byla obloha temná a hrozivá. Mary s Devlinem se pustili po pěšině, pak se zastavili pod stromem a dívali se do dálky.

Pohodil hlavou směrem ke knize. „Copak je to tentokrát?“

„Básně,“ odpověděla. „Robert Browning. Máte rád poezii?“

„Jednou mi něco vydali. Hubená knížka, jak říkáme my básníci.“ Zasmál se. „Napadlo mě to jen tak, zčistajasna, a pak jsem si jednoho dne, taky zčistajasna, uvědomil, jaká je to hrůza.“

„To vám nevěřím. Schválně, jestli vás napadne něco o mně.“

Strčil si cigaretu do koutku úst. „Dobrá.“ Na chvíli se zamyslel a pak spustil: „Tajemná dívko, kdo jsi a proč nespěcháš – v úzké sukni, s kadeřavou hlavou, nohy obtěžkané nadějí?“

Na tváři se mu objevil potměšilý výraz a Mary ho v žertu uhodila pěstičkou.

„To je příšerné.“

„Já jsem tě varoval,“ utrousil Devlin a zapálil si. „Dobrá poezie řekne všechno v pár řádcích.“

„A co by mě tedy vystihovalo?“

„To je jednoduché. – Je čas vyrazit, mořeplavče, hledat a nalézat.“

„Krásné. To jste taky napsal?“

„Tohle zrovna ne. Jednoho Yankeeho to napadlo dřív jistého Walta Whitmana.“ Začalo pršet a Devlin ji vzal za loket. „Ale moc rád bych to byl pro tebe napsal. Půjdeme,“ řekl a společně vykročili k autu.

Jack Carver seděl za stolem u okna ve svém bytě nad tančírnou Astoria a právě si dával pozdní snídani, když se ve dveřích objevil Erik. Na uchu měl tlustou vrstvu gázy a náplast přidržující obvaz se mu táhla napříč přes celé čelo. Vypadal hrozně.

„Jak se cítíš?“ zeptal se Carver.

„Děsně, Jacku, bolí to jak ďas. Aziz mi dal nějaké prášky, ale moc nezabírají.“

„Říkal, že George je na tom špatně. Kulka mu roztříštila kost. Mohl by mít nadosmrti nepohyblivou ruku a nohu taky.“

Erik si třesoucí se rukou nalil kávu. „Zatracenej zmetek, Jacku. Musíme se mu dostat na kobylku. Prostě musíme.“

„Taky že dostaneme, chlapče,“ uklidňoval ho Jack. „A pak přijde řada na nás. Nechal jsem jeho popis rozšířit po celém Londýně. Však my ho najdeme. Jen si klidně dopij kafe a najez se.“

S pomocí autoatlasu Ryan snadno našel Charbury a ve vesnickém obchůdku se pak doptali na Shaw Place. Veliká zrezivělá železná vrata na konci příjezdové cesty byla dokořán. Štěrková cesta vedla až k domu a místy zarůstala trávou.

„Tohle místo už má svou slávu za sebou,“ poznamenal Ryan.

Devlin vystoupil, otevřel zadní dveře a vyložil vysílačku a tašku s reflektory. „Můžete mě vyhodit tady. Dojdu tam pěšky.“

„V kolik se máme pro tebe stavit?“ zeptal se Ryan.

„Dejte mi tak čtyři hodiny, a když tu ještě nebudu, počkejte. Můžete se třeba zajet podívat do Rye nebo tak něco.“

„Prima,“ odpověděl Ryan. „Tak zatím nashle, Liame,“ rozloučil se a nastartoval.

Devlin zvedl kufřík a vydal se po cestě k domu. Stavení vykazovalo všechny známky toho, že majitel je ve finanční tísni. Dlouhé venkovní okenice úpěnlivě volala po novém nátěru, stejně jako přední dveře. Vedle nich visela šňůra od zvonku. Devlin za ni zatáhl a čekal, ale zevnitř se nic neozývalo. Po chvíli se shýbl pro kufřík a obešel dům přes dlážděný dvůr k zadnímu vchodu. Jedno křídlo stájových vrat bylo otevřené a podle zvuku uvnitř někdo byl. Postavil kufřík a nakoukl tam.

Lavinie Shawová měla vlasy stažené šátkem, na sobě jezdecké kalhoty s botami, a právě hřebelcovala velkého černého hřebce. Devlin si strčil do úst cigaretu a škrtl zapalovačem. Polekaně se rozhlédla po zvuku.

„Slečna Lavinie Shawová?“ otázal se.

„Ano.“

„Jsem Harry Conlon. Včera večer jsem volal vašemu bratrovi. Očekává mě.“

„Těší mě, majore Conlone.“ V jejím chování se najednou objevila zvláštní horlivost. Odložila kartáč i hřeblo a uhladila si jezdecké kalhoty. „Mohlo mě napadnout, že jste to vy. To je skvělé, že jste přijel.“

Přízvuk, jenž prozrazoval dobrou výchovu a příslušnost k vyšší třídě, i celé její chování Devlina ohromilo, nicméně přijal nabízenou ruku a usmál se. „Rád vás poznávám, slečno Shawová.“

„Maxwell šel s puškou někam na slatiny, chodí tak každý den. Znáte to přece. Jídla je málo a cokoli je dobré na pekáč.“ Vypadalo to, jako by nedokázala přestat mluvit. „Půjdeme do kuchyně, ano?“

Kuchyň byla rozlehlá, podlaha pokrytá červenými dlaždicemi a uprostřed stál obrovitý stůl z borového dřeva s židlemi. Ve dřezu bylo naskládané špinavé nádobí a celá místnost vypadala zanedbaně a vzhůru nohama. Zřetelně tady chybělo služebnictvo.

„Dáte si čaj?“ zeptala se. „Nebo raději něco silnějšího?“

„Ne, děkuji, čaj bude stačit.“

Opatrně položil kufřík na stůl vedle tašky s reflektory. Lavinie postavila vodu na vařič a rychle mu udělala čaj. Byla tak rozrušená a nervózní, že ho nalila dřív, než se stačil pořádně vyluhovat.

„Ach, bože, teď jsem tomu dala.“

„Ale vůbec ne. Horké to je a žízeň to taky zažene, ne?“ chlácholil ji Devlin.

Dolil si šálek mlékem a ona se zatím posadila proti němu, zkřížila ruce pod plnými ňadry a nespouštěla z něj oči, ve kterých teď jen jiskřilo.

„Nemůžu vám ani vypovědět, jak je to pro mě všechno úžasně napínavé. Něco tak vzrušujícího jsem nezažila už léta.“

Připadala mu jako postava ze špatné hry – vévodská dcerka, co vstupuje na scénu balkónovými okny a každého na potkání obšťastňuje svými výlevy.

„Byl jste poslední dobou v Německu?“ ptala se ho.

„Ano, ovšem,“ odpověděl. „Ještě před pár dny jsem se procházel po Berlíně.“

„Musí to být fantastické, být součástí toho všeho.

Tady jsou lidé tak samolibí. Nedokážou pochopit, co Vůdce udělal pro Německo.“

„Pro celou Evropu, můžete klidně dodat,“ přizvukoval Devlin.

„Přesně. Dal jim sílu, směr, disciplínu. Zato tady…“ pohrdavě se zasmála. „Ten ožrala Churchill je naprosto neschopný. Jen se potácí od jedné chyby ke druhé.“

„No jistě, to je mu podobné,“ odtušil Devlin suše. „Co myslíte, mohli bychom se tu trochu porozhlédnout? Rád bych viděl tu starou stodolu, ve které jste měla svůj Tiger Moth, a taky Jižní louku.“

„S radostí.“ Vyskočila tak dychtivě, že převrhla židli, Zvedla ji a dodala: „Jen si dojdu pro kabát.“

Louka byla větší, než jakou si ji představoval, a na vzdálenějším konci se táhla řada stromů. „Jak je dlouhá?“ zeptal se Devlin. „Hádám tak dvě stě padesát menu, plus mínus dvacet.“

„Ale kdepak,“ opravila ho. „Skoro tři sta dvacet. Pronajali jsme ji místnímu farmáři jako pastvinu pro ovce, proto je tu tráva tak nízká, ale teď už je prodal.“

„Dřív jste to tu používala jako letiště dost často, že?“

„Skoro pořád. Tehdy jsem ještě měla toho starého chudáčka Motha. Moc jsem si s ním užila.“

„A namísto hangáru jste používala stodolu?“

„Ano. Hned vám ji ukážu.“

Budova byla obrovská, ale tak jako všechno ostatní zanedbaná – mohutná vrata měla už svá léta, všude byly stopy po dřevomorce a sem tam dokonce chybělo prkno. Devlin jí pomohl pootevřít jedno křídlo dveří, takže se mohli protáhnout dovnitř. V rohu stál rezavějící traktor a vzadu byla hromada hnijícího sena. Jinak tam bylo prázdno a dírami ve střeše tu a tam spadla dešťová kapka.

„Chcete dát letadlo sem?“ vyzvídala.

„Jenom na chvilku, aby nebylo nikomu na očích. Je to lysander, ne moc velký. Bez problémů se sem vejde.“

„A kdy to přesně bude?“

„Zítra v noci.“

„Panebože, vy ale neztrácíte čas.“

„To ne, rychlost tu hraje důležitou roli.“

Vyšli ven a zavřeli za sebou. Někde v dálce zaduněl výstřel.

„To je bratr. Pojďte, zkusíme ho najít.“

Pustili se přes louku a Lavinie znovu spustila:

„Měli jsme v Německu přítele, kdysi nás často navštěvoval. Werner Keitel. Létávali jsme společně nad celým krajem. Neznáte ho náhodou?“

„Zahynul v bitvě o Británii.“

Jen na chvilku se zarazila a pak dodala: „Ano, tušila jsem, co se asi stalo.“

„Je mi to líto.“

Pokrčila rameny. „To bylo dávno, pane majore,“ vzdychla a zrychlila krok.

Šli po náspu skrz nízké rákosí a jako první uviděli Nell. Se šplícháním se přehnala vodou kolem nich a znovu zmizela z dohledu. Ozval se další výstřel, z rákosí kus od nich se vynořil Shaw a zamířil k nim.

„Podívej na tohle, děvče.“ Ukázal jí párek králíků.

„Vidíš, kdo přijel?“ zavolala na něj.

Zarazil se a pak znovu vykročil. „Conlone, chlapče zlatá. Dobře že jste tady. Ani vám nepodám ruku, jsem celý od krve.“ Působil dojmem, že Devlina vítá na dvoudenní odpočinkové návštěvě na venkově. „Radši pojďme domů, dáme si něco k pití.“

Zamířili po náspu zpátky k domu. Devlin si prohlížel rozsáhlé rákosové porosty přerušované jen tu a tam korytem nějakého potoka. „Je to tu pěkně ponuré.“

„Mrtvé, kamaráde. Všechno tady kolem je mrtvé. Jen déšť, mlha a duchové minulosti. Za mého dědečka bylo samozřejmě všechno jinak. Jen v samotném domě bylo pětadvacet sloužících a bůhvíkolik na celém statku.“ Při chůzi ani na chvíli nepřestal mluvit. „Dneska už lidi nechtějí pracovat, v tom je ta potíž. Všude je to prolezlé těmi mizernými bolševiky. Proto taky obdivuju Vůdce. Dává lidem řád.“

„Stará se, aby udělali, co se jim řekne, tak to myslíte?“ zeptal se Devlin ironicky.

Shaw nadšeně přikývl.

„Tak, kamaráde, přesně tak.“

Devlin rozložil vysílačku v malé pracovně za knihovnou. Shaw se šel vykoupat a Lavinie Devlinovi zatím pomáhala připevnit antény ke stěnám. Pozorně poslouchala, když jí Ir vysvětloval, jak vysílačka pracuje.

„Je to velký rozdíl oproti té dřívější?“ ptal se.

„Je to jen trochu komplikovanější, nic víc.“

„A co morseovka? Pamatujete si ji ještě?“

„Pane na nebi, majore Conlone, takové věci se nezapomínají. Poprvé mě ji učili ve skautu.“

„No dobrá,“ řekl Devlin. „Vyzkoušíme, co umíte.“

V rádiové místnosti na Prinz Albrechtstrasse přečetl Schellenberg Devlinovu první zprávu. Pak se obrátil k Ilse a Asovi Vaughanovi. „Neuvěřitelné. Má v úmyslu unést Steinera zítra večer. Máte být v Shaw Place tak, abyste mohli odletět nejpozději o půlnoci.“

„V tom případě sebou budeme muset hodit,“ utrousil Asa.

„Ano. Lysander je už od včerejška v Chernay,“ odpověděl Schellenberg. „Jde jen o to dopravit se tam za ním.“ Otočil se na radistu. „Pošlete Sokolovi tuhle zprávu: Požadavkům vyhovujeme. Doba odletu bude oznámena zítra večer.“

Už odcházel, když na něj radista zavolal: „Mám tu odpověď, pane generále.“

Schellenberg se otočil. „Jakou?“

„S vámi je radost spolupracovat.“

Schellenberg se usmál a vyšel ven, Asa s Ilse Huberovou za ním.

Lavinie v pracovně zvedla hlavu od vysílačky. „Zvládla jsem to dobře?“

Její bratr seděl se sklenicí whisky před prázdným krbem.

„Podle mě dobře.“

„Byla jste skvělá,“ pochválil ji Devlin. „Tahle vysílačka se liší od té, kterou jste vyhodila, v jednom ohledu. Normální lidský hlas přenáší přímo jen na krátkou vzdálenost, řekněme čtyřicet kilometrů. Proto jsem jim diktoval frekvenci. Nastavil jsem vám vysílačku, takže vy ji teď jen zapnete a můžete hned pracovat. To znamená, že můžete mluvit s pilotem, až bude blízko.“

„Báječné. Ještě něco?“

„Někdy po sedmé se ozvou z francouzské základny, aby vám potvrdili dobu odletu, tak buďte připravení. Potom rozmístíte reflektory po louce, jak jsem vám to popisoval.“

„Spolehněte se.“ Obrátila se k Shawovi. „Není to skvělé, drahý?“

„Fantastické, děvče,“ přisvědčil už s poněkud skelným pohledem a nalil si další skleničku.

V té chvíli už jich měl Devlin akorát dost, a tak se zvedl.

„Budu muset jít. Na shledanou zítra večer.“

Shaw něco zamumlal a Lavinie zavedla Devlina zpátky do kuchyně, kde nechal kabát a klobouk.

„Bude v pořádku?“ zeptal se Devlin cestou k přednímu vchodu.

„Myslíte Maxe? Ale jistě. Nemusíte mít obavy, pane majore.“

„Tak dobrá, ještě se uvidíme.“

Když kráčel po příjezdové cestě, rozpršelo se. Dodávku nebylo nikde vidět. Čekal s rukama v kapsách, dokud se asi za půl hodiny neobjevila.

„Šlo to dobře?“ zeptal se Ryan.

„My jsme se měli báječně,“ skočila mu do řeči Mary. „V Rye je opravdu moc hezky.“

„No, to mě těší,“ zavrčel Devlin kysele. „Ti dva mi nedali ani kus žvance.“

Asa zrovna v kantýně dojídal pozdní oběd, když se dovnitř přihnal Schellenberg. „Malá změna v plánech. Dostal jsem zprávu, že mě Reichsführer chce vidět. Zajímavé na tom je to, že mám s sebou vzít vás.“

„A proč, sakra?“

„Vypadá to, že vám byl udělen Železný kříž první třídy, a ten Reichsführer rád připichuje důstojníkům SS osobně.“

„Rád bych věděl, co by tomu říkal tatínek,“ ucedil Asa. „Pro boha živého, vždyť jsem studoval ve West Pointu.“

„Druhá potíž je v tom, že se momentálně nachází ve Wewelsburgu. Předpokládám, že jste o tom místě slyšel, ne?“

„Ráj v představách každého správného esesmana. Jak to ovlivní náš rozvrh?“

„Nijak zvlášť. Jen patnáct kilometrů od Wewelsburgu je pomocná letecká základna. Storch nás tam vezme a odtud pak dál do Chernay.“ Schellenberg mrkl na hodinky. „Ta schůzka je sjednaná na sedmou a pozdní příchody pro něj neexistují.“

O půl sedmé, když Ryan postrkoval člun ke kamenitému břehu, byla už nad Temží úplná tma. „Jen tu pěkně seď,“ přikázal Mary. „Nemělo by to dlouho trvat.“

Devlin zvedl brašnu s nářadím a baterku. „No, tak jdeme na to,“ řekl a přehoupl se přes okraj člunu.

Hladina v tunelu byla výš než posledně, v jednom místě sahala až ke hrudníku, ale Ryan s Devlinem spěchali dál a za pár minut stáli u mříže.

„Opravdu to chceš podniknout?“ zeptal se Ryan.

„Michaeli, právě ty jsi mi tvrdil, že by to mělo klapnout. Nevypadal bych jako prvotřídní pitomec, kdybych si sem zítra v noci šel pro Steinera a zjistil, že se ta zatracená mříž ani nehne?“

„Tak dobře, podíváme se na to,“ odpověděl Ryan.

„A pěkně potichoučku. Nechci, aby se někdo, kdo zrovna klečí tam nahoře v kapli, divil, co se dole děje.“

Právě tento požadavek celou operaci oproti původním předpokladům dost ztížil. Pomalé a pečlivé sondování zdiva si vyžádalo hodně času. Někdy vypadly cihly hned na první zapáčení, ale s jinými byly větší obtíže. Trvalo půl hodiny, než uvolnili jednu stranu mříže. Po patnácti minutách práce na druhé se Ryan nechal slyšet: „Hergot, měls pravdu. Je to pěkná zabíračka.“

Vztekle mříží zalomcoval a ta zničehonic vypadla, Devlin ho popadl za rameno, strhl ho na stranu, zároveň v poslední chvíli zachytil rukou okraj mříže a opatrně ji položil.

Vzal baterku, nakoukl dovnitř a podal ji Ryanovi. „Podrž to, já tam vlezu a porozhlédnu se.“

„Dávej pozor.“

Devlin se protáhl dírou a dobrodil se doprostřed krypty. Uvnitř mu voda sahala až do podpaždí, vrcholky náhrobků byly všechny pod hladinou. Dostal se ke schodům a začal stoupat nahoru. Kolem něj proběhla krysa a skočila do vody. Na nejhořejším schodu se zastavil a pak velice jemně stiskl kliku.

Ozvalo se sotva slyšitelné zavrzání a dveře se otevřely. Mezerou zahlédl oltář a na protější straně madonu plovoucí ve světle svíček. Obezřetně vyhlédl ze dveří. Kaple byla úplně prázdná, ale pak se otevřely venkovní dveře a vešla jeptiška.

Devlin za sebou velice tiše zavřel a sešel po schůdcích.

„Nádhera,“ hlásil Ryanovi, když přelezl zpátky do tunelu. „A teď mizíme.“

Na základně Luftwaffe rozkázal Schellenberg doplnit storchovi palivo, uzurpoval si pro sebe velitelův mercedes i s řidičem a vydal se s Asou do Wewelsburgu. Začalo sněžit, a jak se přibližovali, celý hrad byl vidět jako na dlani. Světla v oknech a nad hlavní bránou byla výsměchem všem vyhláškám o zatemnění.

Asa si mezi vločkami sněhu prohlížel hradní věže. „Pane bože,“ vydechl užasle. „To je neuvěřitelné.“

„Vím.“ Schellenberg se předklonil a zasunul skleněnou přepážku, aby řidič Luftwaffe nemohl slyšet, o čem mluví. „Vypadá to jako filmové kulisy. Ve skutečností je to Reichsführerovo osobní útočiště, středisko rasového výzkumu a druhý domov všech špiček SS.“

„Ale co tu dělají?“

„Reichsführer je posedlý králem Artušem a rytíři kulatého stolu. Tak se svými dvanácti nejvěrnějšími pobočníky vysedává kolem kulatého stolu. Jeho rytíři, abyste rozuměl.“

„Předpokládám, že vy k nim nepatříte.“

„To tedy rozhodně ne. Ne, člověk musí být šílenec, aby se takovým způsobem bavil. Mají tam síň, vlastně hrobku, s hákovým křížem na stropě a uprostřed věčný oheň, ve kterém po smrti spálí erb každého z těch výtečníků. A je tam dvanáct hrobek, které čekají na jejich vlastní popel.“

„Děláte si legraci?“ nevěřil Asa.

„Ne, říkám vám čistou pravdu. Ukážu vám to, když budeme mít příležitost.“ Schellenberg se zasmál a potřásl hlavou. „A takoví lidé vládnou nad životy miliónů.“

Ve vstupní hale se nahlásili. Rotmistr stráže od nich vzal kabáty a čepice a podíval se do seznamu návštěv.

„Ano, generále Schellenbergu. Reichsführer vás očekává o sedmé ve svém soukromém přijímacím pokoji v jižním křídle. Zavedu vás tam, když dovolíte.“

„Není třeba, cestu znám.“

Asa šel za Schellenbergem napříč halou, a když zahnuli do chodby, poznamenal: „Máte pravdu, být tu Louis B. Mayer, zezelenal by závistí.“

Schellenberg se podíval na hodinky. „Máme ještě patnáct minut. Pojďte rychle, ukážu vám tu hrobku, o které jsem vám vyprávěl. Je to jen kousek odtud. Pokud si pamatuju, je tam taková malá galerie. Á, už jsme tady.“

Vystoupali asi po deseti schodech, dubové dveře ochotně povolily a hned bylo slyšet hlasy. Schellenberg se zamračeně zarazil, obrátil se k Asovi a zvedl prst k ústům. Pak opatrně otevřel a vešli dovnitř.

Kruhová místnost byla jenom spoře osvětlená a plná stínů. Asa si všiml náhrobních desek, jak je popisoval Schellenberg, i věčného ohně pod nástropním hákovým křížem, ale ještě víc než to všechno ho zaujali přítomní lidé. Na jedné straně sálu stál Rossman, Himmlerův pobočník, a čekal. Reichsführer stál přímo u plamene, tváří v tvář Sturmbannführerovi Horstu Bergerovi. Všichni měli na sobě černé vycházkové uniformy.

„Přivedl jsem vás sem, na toto posvátné místo, Bergere, dřív než se ujmete úkolu, který nemohu popsat jinak než jako svatý.“

„Bude mi ctí, Herr Reichsführer.“

„Teď si projdeme podrobnosti. Zítra v šest večer přivítáte na základně v Cherbourg Vůdcovo letadlo. Já přiletím s ním. Doprovodíte nás do Chateau de Belle Ile, kde přenocujeme. Druhý den ráno v sedm Vůdce posnídá s Rommelem a admirálem Canarisem. Ti přijedou autem.“

„A kdy začíná můj vlastní úkol, Herr Reichsführer?“

Himmler pokrčil rameny. „Na tom zas tolik nezáleží. Počítám, že konec snídaně bude nejvhodnější. Kolik mužů budete mít ve stráži?“

„Třicet.“

„Dobře. To by mělo stačit.“

„Vybral jsem je osobně, Herr Reichsführer.“

„Dobrá – čím méně, tím lépe. Jsme velmi zvláštní bratrstvo, my, kteří jsme zasvěceni do této věci. Někteří lidé by nesouhlasili s tím, co zamýšlíme.“

„Rozumím, Herr Reichsführer.“

„Například generál Schellenberg, ten je ovšem chytřejší než ta příslovečná liška. Proto jsem ho poslední tři týdny zaměstnával jinde. Dal jsem mu na starost ten směšný úkol, aby měl pořád co dělat. Unést Steinera z Anglie – to je přece neproveditelné. Náhodou vím od lidí z rozvědky, že náš londýnský agent Vargas pracuje i pro druhou stranu. Ale to jsme Schellenbergovi neřekli, že, Rossmane?“

„Ne, Herr Reichsführer.“

„Takže můžeme předpokládat, že ten Ir, Devlin, tam dlouho na svobodě nezůstane.“

„Větší radost jste mi nemohl udělat, Herr Reichsführer,“ ozval se Berger.

„Tuhle válku jsme mohli vyhrát u Dunkerque, Bergere, jen kdyby Vůdce nechal tanky dojet až na pláže. Ale ne, on jim poručil zastavit. A pak Rusko, debakl na pokračování. Stalingrad, nejkatastrofálnější porážka, jakou kdy německá armáda utrpěla.“ Šouravě popošel pár kroků a otočil se. „Jedna hrubá chyba za druhou a on si pořád nedá říct.“

„Chápu, Herr Reichsführer,“ řekl Berger. „Každý rozumný člověk by si nechal poradit.“

„Tak se Německo, naše milovaná vlast, nevyhnutelně noří do bahna porážky – a proto musí Vůdce zemřít, Bergere. To je vaše svaté poslání. On, Rommel a Canaris. Ti dva zosnovali zbabělý, ale naneštěstí úspěšný útok na Vůdcův život a sami pak zemřeli rukou věrných jednotek SS.“

„A dál?“ zeptal se Berger.

„My, SS, přirozeně přebereme veškeré vládní pravomoci. Válka bude pokračovat dál tak, jak by měla. Nestrpíme žádnou slabost, žádné vytáčky.“ Položil Bergerovi ruku na rameno. „Náležíme k jednomu svatému bratrstvu, majore. Závidím vám tuto příležitost.“

Schellenberg kývl na Asu, dostrkal ho ven a zavřel.

„Můj bože!“ zašeptal Asa. „Co teď?“

„Dostavíme se k audienci. Jestli zjistí, co jsme tu vyslechli, živí se odtud nedostaneme.“ Spěchali chodbou a Schellenberg Asu ještě rychle instruoval. „Ať už bude chtít cokoli, držte se mojí verze a hlavně se neprořekněte, jak daleko už je Devlin s přípravami.“

Vystoupal po postranním schodišti, přešel chodbu a za okamžik už stál přede dveřmi Himmlerova přijímacího pokoje v jižním křídle. Posadil se na židli u Rossmanova stolu. „Počkáme. Nejspíš přijdou do pokoje zadním vchodem.“

Za moment se dveře otevřely a objevila se Rossmanova hlava. „Á, tady jste.“

„Jdeme přesně na čas.“

Schellenberg vstoupil jako první.

Himmler vzhlédl od psacího stolu. „Nuže, generále, tohle je tedy Hauptsturmführer Vaughan? Ten pilot, jehož jste vybral pro Steinerovo vysvobození?“

„Ano, Herr Reichsführer.“

„Máte nějaké zprávy od pana Devlina?“

„Bohužel ne, Herr Reichsführer,“ odpověděl Schellenberg.

„Hm. Přiznejme, že to byla od začátku přinejmenším velmi problematická mise. Vůdce odlétá do Cherbourg a zítra večer přistane v Belle Ile. Druhý den ráno v sedm s ním mají snídat Canaris s Rommelem. Já tam samozřejmě budu také. Ti pitomci se teď promenují někde po Normandii. Jsou z jakéhosi nesmyslného důvodu přesvědčeni, že invaze přijde odtamtud, a pokoušejí se Vůdce zpracovat, aby tomu také uvěřil.“

„Chápu, Herr Reichsführer.“

„Vraťme se nicméně k důvodu vaší návštěvy, vaší a zde přítomného důstojníka.“ Otočil se. „Rossmane.“

Vstal a Rossman otevřel pouzdro s medailí. Himmler vzal Železný kříž, obešel stůl a připjal ho Asovi Vaughanovi na blůzu.

„Uděluje se vám, Hauptsturmführere Aso Vaughane z Legie George Washingtona, jako ocenění vaší mimořádné chrabrosti při vzdušném souboji nad Polskem.“

„Herr Reichsführer,“ dostal ze sebe Asa a jen s maximálním úsilím se mu podařilo zachovat kamennou tvář.

„Teď můžete jít. Mám práci.“

Schellenberg s Američanem si pospíšili dolů po schodech, vyzvedli si kabáty a čepice a vykročili k čekajícímu mercedesu.

„Zpátky na základnu,“ poručil Schellenberg řidiči a oba s Asou nastoupili.

Když se rozjeli, Asa zavřel skleněnou přepážku. „Co si o tom myslíte vy?“ zeptal se.

„Jedno je jisté,“ odpověděl generál. „Hitlerova smrt je momentálně to nejhorší, co by nás mohlo potkat. U Vůdce máme přinejmenším záruku, že díky všem jeho přehmatům válka celkem brzy skončí. Ale Himmler, to by bylo něco jiného. Dovedete si představit, jak by to zvíře vládlo Říši – státní správu i armádu v rukou SS? Válka by se mohla táhnout léta.“

„Tak co chcete dělat? Varovat Rommela a Canarise?“

„Za prvé přesně nevím, kde jsou, a navíc, tohle je otázka důvěry, Aso. Proč by mi měl někdo věřit? Moje slovo proti slovu říšského vůdce SS?“

„Ale jděte, generále. Podle Liama Devlina vám to myslí víc než slušně. Neříkejte mi, že vás nic nenapadne.“

„Budu o tom přemýšlet ve dne v noci,“ slíbil mu Schellenberg. „Ale teď se nejdřív musíme dostat na letiště ke storchovi. Odlétáme ihned. Čím dřív budeme v Chernay, tím budu klidnější.“

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Vojenský policista ve službě přinášel obvykle Steinerovi každý den dopoledne v jedenáct šálek čaje. Tentokrát se o pět minut opozdil; Němec seděl u okna a četl si.

„Už se to nese, pane plukovníku.“

„Díky, desátníku.“

„Asi byste raději kávu, že?“ zeptal se voják. Nikam nespěchal, Steiner mu byl dost sympatický.

„Ale mě jako dítě napájeli jenom čajem, desátníku,“ odpověděl Steiner. „Chodil jsem do školy přímo tady v Londýně, do St. Paul’s.“

„Opravdu, pane?“

Otočil se čelem ke dveřím, ale Steiner ho ještě zadržel. „Poručík Benson se už vrátil?“

„Má volno až do půlnoci, pane, ale jak ho znám, večer ho tu máme jako na koni. Znáte tyhle mladé důstojníky. Horliví až do roztrhání těla. Už se poohlíží po té druhé hvězdičce na rameno.“

Odešel, závora za ním zapadla a Steiner se vrátil k židli u okna. Čekal, až bude poledne, stejně jako předešlého dne, upíjel přitom čaj a snažil se krotit netrpělivost. Venku už zase pršelo a nad městem se válela mlha tak hustá, že jen tak tak rozeznával protější břeh. Z londýnských doků pomalu vyplouvala velikánská nákladní loď a za ní šňůra vlečných člunů. Chvíli ji pozoroval, přemýšlel, kam má asi namířeno, a pak spatřil dívku přesně podle Devlinova popisu: ošumělý kabát a černý baret.

Mary s vyhrnutým límcem kulhala po chodníku, ruce zastrčené hluboko v kapsách. Zastavila se u branky vedoucí dolů k řece, opřela se o zeď a zahleděla se na čluny na řece. Ani jednou se nepodívala ke konventu. To jí Devlin obzvláště kladl na srdce. Jen tam stála a dívala se, asi deset minut, pak se otočila a odešla.

Steiner cítil, jak ho zalévá vlna vzrušení, a oběma rukama sevřel mříž v okně, aby se uklidnil. Dveře za ním se otevřely a znovu se objevil desátník.

„Jestli jste už dopil, pane plukovníku, s dovolením to odnesu.“

„Ano, děkuji vám.“ Policista zvedl podnos a zamířil ke dveřím. „Ještě moment. Nevím, kdo bude mít dnes večer službu, ale půjdu dolů ke zpovědi,“ řekl Steiner.

„V pořádku, pane. Budu si to pamatovat. V osm hodin, jako obvykle.“

Vyšel ven a zamkl. Steiner naslouchal, dokud se zvuky bot v chodbě nevytratily, pak se otočil a znovu sevřel mříž.

„A teď se pomodleme, pane Devline,“ řekl si tiše. „Teď se pomodleme.“

Devlin v uniformě a vojenském kabátě vešel do kostela svatého Patrika. Sám nevěděl, proč přesně přišel. Nejspíš se v něm znovu ozvalo svědomí – anebo se chtěl prostě jenom pojistit. Věděl jen, že nemůže odejít, aniž by si promluvil se starým knězem. Zneužil ho, byl si toho vědom, a ta myšlenka mu moc dobře nedělala. Ještě horší bylo pomyšlení, že se budou muset toho večera znovu a naposledy setkat v kapli. Nedalo se tomu vyhnout, ani šoku, který mu to způsobí.

V kostele bylo ticho, jen Frank Martin rovnal květiny na oltáři. Při zvuku kroků se otočil a tvář se mu okamžitě rozjasnila. „Dobrý den, otče.“

Devlin se silou vůle přinutil k úsměvu. „Jen jsem se chtěl stavit a říct vám, že odjíždím. Dnes ráno jsem dostal rozkazy.“

„Ale to je dřív, než jste očekával, ne?“

„Ano, zřejmě mě chtějí už zase pomalu vtáhnout zpátky,“ lhal mu Devlin do očí. „Mám se hlásit v Portsmouthu, ve vojenské nemocnici.“

„No, co se dá dělat, je válka.“

Devlin přikývl. „Válka, válka, zatracená válka, otče. Už to trvá příliš dlouho a my všichni jsme nuceni dělat věci, které bychom za normálních okolností nikdy nedělali. Každý voják, nezáleží na tom, na které straně. Takové věci, za které se sami stydíme.“

„Něco vás trápí, můj synu,“ řekl stařec mírně. „Mohu vám nějak pomoci?“

„Ne, otče, tentokrát ne. S některými věcmi se musíme vyrovnat každý sám.“ Devlin natáhl ruku a starý kněz mu ji stiskl. „Jsem upřímně rád, že jsem vás poznal, otče.“

„Nápodobně,“ odpověděl otec Martin.

Devlin se otočil, vyšel ven a vrata za ním zabouchla. Starý kněz tam chvíli zamyšleně stál a pak se vrátil ke svým květinám.

Když se Schellenberg ve čtyři hodiny vydal hledat Asu, v Chernay už se také objevila první, sotva zaznamenatelná předzvěst mlhy. Našel Američana v hangáru u lysanderu, jak tam rozmlouvá se šikovatelem Leberem.

„Jak to vypadá?“ zeptal se Schellenberg.

„Všechno v dokonalém pořádku, pane generále,“ odpověděl Leber. „Lepší už to nemůže být.“ Usmál se. „Přirozeně, že tady Hauptsturmführer si všecko zkontroloval už nejmíň pětkrát, ale není se čemu divit.“

Lysander měl na sobě připevněné plátěné potahy s výsostnými znaky RAF, jak Asa požadoval, a svastika na ocase byla zakryta černým plátnem.

„Samozřejmě nelze stoprocentně zaručit, že se za letu neuvolní,“ poznamenal Asa. „Budeme si prostě muset držet palce.“

„A počasí?“ zeptal se Schellenberg.

„To je nejisté,“ krčil rameny Leber. „Mohla by být omezená viditelnost. Přicházejí k nám zároveň dvě protichůdné fronty. Volal jsem na naši základnu v Cherbourg a tam mi přiznali, že to je přesně ten případ, kdy si nejsou ničím stoprocentně jisti.“

„Ale letadlo je připravené?“

„Jistě,“ odpověděl Asa. „Tahle kráska má jednu výhodu – vyprojektovali ji s přídavnou palivovou nádrží. Pro úkoly, na které je používali v RAF, to zřejmě bylo nutné. Na celý let počítám tak hodinu a půl a díky rozvědce Luftwaffe v Cherbourg si můžou vyladit frekvenci RAF, jakmile se přiblížím k pobřeží.“

„Dobře. Pojďme se trochu projít, potřebuju se nadýchat čerstvého vzduchu.“

Lehounce pršelo. Šli po letištní ploše a Schellenberg chvíli mlčky kouřil. Na konci se opřeli o plot a zadívali se do moře.

„Máte z toho dobrý pocit?“ zeptal se generál.

„Z té cesty?“ Asa pokrčil rameny. „Samotný let mi nedělá starosti, ale situace tam na druhé straně, ta je problematická.“

„Ano, tam je všechno v Devlinových rukou.“

„Předpokládejme, že všechno vyjde a já tu někdy zítra časně ráno přistanu s oběma našimi přáteli,“ uvažoval dál Asa. „Co se bude dít? Co podnikneme ohledně Belle Ile? Napadlo vás něco?“

„Jen jedna myšlenka, a ještě ke všemu šílená. Na druhé straně je to jednoduché jako facka a já mám jednoduchost rád. Dělá mi dobře.“

„Jsem jedno velké ucho.“

„Tak tedy – Vůdce má snídat s Rommelem, admirálem a Himmlerem. Berger udeří po jídle.“

„To všechno už jsem slyšel, vždyť jsem tam byl s vámi, pamatujete?“

„Co kdybychom my tři, já, vy a pan Devlin přijeli na tu snídani a celé spiknutí odhalili?“

„V tom případě bychom pochopitelně zařvali taky,“ řekl Asa. „I kdybyste všechno Vůdci stačil říct, Berger a jeho parta by stejně odvedli svoje.“

„To nepochybně, a Reichsführerovi by se navíc hodilo mít mě z krku.“ Schellenberg se usmál. „Je tu v záloze jedna věc, o které jsem se nezmínil. Pamatujete, jak jsme jeli do Belle Ile? Ta Dvanáctá detašovaná parašutistická jednotka kousek od St. Aubinu. Hauptmann Erich Kramer plus třicet pět parašutistů.“

„Ovšemže se pamatuju.“

„Co myslíte, že by se stalo, kdyby se u nich objevil plukovník Kurt Steiner, žijící legenda parašutistického pluku, a požádal je o pomoc, protože patnáct kilometrů odtamtud se schyluje k atentátu SS na Vůdce?“

„Kristepane,“ vydechl Asa. „Ti chlapi by šli za Steinerem kamkoli.“

„Přesně tak. A Fallschirmjäger byli vždycky notoricky známí odporem k SS.“

„To by mohlo vyjít,“ řekl Američan uznale.

„Pokud vyjde všechno ostatní.“

„Prozraďte mi ještě něco. My bychom šli napřed? A Steiner po nás?“

„Ano, řekněme tak za čtvrt hodiny.“

„To by mohla být pěkně pekelná snídaně,“ utrousil Asa.

„Ano, ale proč na to myslet už teď?“ odpověděl Schellenberg. „Mně leží v hlavě spousta dalších věcí. Pojďte, dáme si šálek kávy.“

V Ryanově kuchyni si Devlin rozložil po stole nejrůznější předměty. „Tak se podíváme, co tu máme,“ bručel si pro sebe. „Ti policisté s sebou nosí želízka, ale pro strýčka příhodu s sebou vezmu kus špagátu.“

„Udělal jsem ti tři roubíky,“ ozval se Ryan. „Obvazy a leukoplast. Nezapomeň, že tam bude i ten kněz.“

„Na toho bych nejraději zapomněl, ale díky,“ odpověděl Devlin.

„A zbraně?“

„Do kotníkového pouzdra si dám pro všechny případy Smith & Wesson a jinak beru ten walther s tlumičem, co mám od Carvera.“

„Myslíš, že budeš muset někoho zabít?“ zeptal se Ryan s úzkostným výrazem.

„To je to poslední, co bych chtěl. Máš někde ten svůj pendrek?“

„Ježíši, málem bych na něj zapomněl.“

Ryan otevřel zásuvku kuchyňského stolu a vytáhl kožený obušek. Byl vycpaný olovem a na konci měl smyčku pro zápěstí. Mnoho londýnských taxíkářů ho s sebou nosilo pro případ, že by byli napadeni. Devlin ho potěžkal v dlani a položil ho vedle waltheru.

„Je to všechno?“ ozval se Ryan.

Devlin se pousmál. „Už nám chybí jenom Steiner.“

Otevřely se dveře a vešla Mary. „Bože, děvče, já už umírám hlady,“ přivítal ji strýček. „Vajíčka na slanině pro všechny, jestli by to šlo.“

„Jistě,“ odpověděla, „ale došel nám chleba a čaj. Jen pro něj skočím na High Street, než mi zavřou. Hned jsem zpátky.“ Z věšáku za dveřmi si vzala kabát a baret a byla pryč.

Stará paní v krámě jí kromě chleba a čaje někde vyštrachala i konzervovaného lososa z černého trhu a cigarety. Mary to všechno poskládala do tašky a vydala se zpátky. Začínala padat mlha, auta jezdila pomaleji. Na dalším rohu se opatrně zastavila a rozhlédla se, než přešla ulici.

Erik Carver za volantem bratrovy limuzíny stál na semaforu. Když ho míjela, byla od něj nanejvýš dva metry, takže ji jasně viděl. Přešla a zahnula do vedlejší ulice. Když mu naskočila zelená, rozjel se tím směrem, zastavil u obrubníku a obezřetně se pustil za ní.

Mary pospíchala, jak nejrychleji mohla. Zabočila na Cable Wharf a přešla silnici k domu. Když zmizela za rohem, Erik hbitě přeběhl za ní a opatrně povystrčil hlavu. Mary právě došla ke dveřím do kuchyně.

Otevřely se a ozval se Devlinův hlas. „Á, tady jsi, děvče. Pojď, ať už jsi v teple.“

Dveře zaklaply. „Tak, konečně tě mám, ty mizero,“ zašeptal Erik, pak se otočil a spěchal pryč.

Když se Erik vřítil do ložnice, Jack Carver se právě oblékal. „Kolikrát jsem říkal, že nechci, aby mi sem někdo lezl, když se převlékám,“ zavrčel na něj. „A pro tebe to platí taky.“

„Ale Jacku, já ho našel. Náhodou jsem zjistil, kam se ten prašivěj malej hajzlík zašil. Viděl jsem tu holku, sledoval jsem ji domů a narazil jsem na něj.“

„Jseš si jistej?“

„Dám na to krk.“

„A kde to je?“

„Jmenuje se to Cable Wharf, ve Wappingu.“

„Fajn.“ Carver spokojeně přikývl, oblékl si sako a společně přešli do obývacího pokoje.

„Tak co podnikneme?“ naléhal Erik na bratra.

Carver se posadil za stůl. „Co podnikneme? Vyřídíme ho,“ odpověděl stručně.

„Kdy?“

Carver se podíval na hodinky. „Dnes večer mám rozjetou velkou hru, to víš. Skončí to tak kolem desáté. Pak se u něj zastavíme, to už bude hezky v postýlce.“ Carver se zasmál, otevřel zásuvku a vytáhl browning. „Jen my dva a tady kamarád.“

Erikova tvář se stáhla v nelidskou grimasu. „Kriste Ježíši, Jacku, já už se nemůžu dočkat.“

Poručík Benson dorazil do konventu těsně před sedmou. Pozdravil vrátného, ten ho vpustil dovnitř a Benson zamířil přímo nahoru. Vojenský policista říkal ráno Steinerovi pravdu, striktně vzato platila jeho propustka až do půlnoci, ale jediný možný vlak z Norwiche, kde bydleli jeho rodiče, odjížděl do Londýna poměrně brzy. Když ho vpustili do chodby v horním poschodí, desátník v jeho kanceláři se okamžitě vymrštil do pozoru.

„Vy už jste tady, pane?“

„Myslím, že není důvod o tom pochybovat, Smithi. Kde je seržant Morgan?“

„Odešel asi před hodinou, pane.“

„Nic se nestalo, zatímco jsem byl pryč?“

„Pokud vím ne, pane.“

„Ukažte mi záznamy.“ Smith mu podal sešit a Benson prolistoval posledních pár stránek. „Co znamená tenhle zápis na seznamu návštěv? Major Conlon?“

„Ach tak, pane. To je vojenský kaplan, prohlížel si konvent s představenou a otcem Martinem.“

„Kdo mu dal povolení?“

„Měl propustku z ministerstva války, pane. Takovou tu, co umožňuje neomezený přístup. Myslím, že seržant Morgan vám dodá přesnější informace.“

„To předpokládám. Otázkou zůstává, co tu vůbec dělal?“

„To vám neřeknu, pane. Ale vypadal sympaticky, takový šedovlasý, s brýlemi. Asi si užil svoje. A málem bych zapomněl, měl Válečný kříž, pane.“

„Hm, to může znamenat cokoli,“ odsekl Benson kysele. „Jdu si dolů promluvit se sestrou.“

Zaklepal na dveře a vešel. Byla tam, zvedla hlavu a usmála se na něj. „Tak už jste zpátky. Užil jste si to pěkně?“

„Ano, ušlo to. Je tu někde otec Martin?“

„Zrovna odešel do kaple na večerní zpovědi. Mohu vám být nějak nápomocná?“

„Prý tu byl nějaký major Conlon, když jsem byl pryč.“

„Ach ano, ten armádní kaplan. Moc milý člověk. Je tu na zdravotní dovolené, minulý rok ho tuším zranili na Sicílii.“

„Ano, ale co dělal tady?“

„Nic. Jenom jsme ho tu provedli a jednou večer zastupoval otce Martina ve zpovědnici. Poslední dobou mu nebylo dobře, vždyť víte.“

„Ukázal se tu ještě někdy?“

„Ne, otec Martin tvrdil, že už ho znovu povolali. Vojenská nemocnice v Portsmouthu, myslím.“ Vypadala trochu zaraženě. „Je něco v nepořádku?“

„Ale ne, jen když se vám tu objeví nečekaní hosté s propustkami z ministerstva války, je dobré vědět, co jsou zač.“

„Děláte si zbytečné starosti,“ chlácholila ho.

„Nejspíš ano. Dobrou noc, sestro.“

Ale pochyby ho neopustily, nepřestávaly v něm hlodat, a když se vrátil do kanceláře, zatelefonoval Dougalu Munrovi.

Jack Carter odjel na celý den do Yorku. Vlak, kterým se měl vrátit do Londýna, přijížděl až v deset, takže Munro byl v kanceláři sám, když zazvonil telefon. Trpělivě vyslechl Bensonovo hlášení.

„Udělal jste dobře, že jste mi zavolal,“ pochválil ho. „Taky se mi moc nelíbí představa, že nám důstojníci s propustkami z ministerstva strkají nos do našich záležitostí, ale co se dá dělat. To je jeden z problémů, které nastanou, když používáte takové místo, jako je konvent Panny Marie, Bensone. Tyhle nábožné typy se chovají jinak než normální lidé.“

„Mám podrobnosti o tom Conlonovi na seznamu návštěv, pane. Chcete je?“

„Víte co? Za chvíli to tady zabalím a odcházím domů,“ řekl Munro. „Stavím se u vás a promluvíme si, asi tak za hodinu a půl.“

„Budu vás očekávat, pane.“

Benson položil sluchátko a desátník Smith se ode dveří ozval: „Asi jste si všiml, pane, že plukovník Steiner je na dnes zapsán ke zpovědi.“

„Z čeho se kruci může zpovídat, takhle zavřený v kleci?“ rozčiloval se Benson.

„Je to v osm hodin, pane, jako obvykle. Mám ho eskortovat já s desátníkem Rossem?“

„Ne,“ odpověděl Benson. „Půjdeme tam spolu. Čekám brigádního generála Munra, ale ten tu bude nejdřív o půl deváté. A teď mi uvařte čaj.“

V Chernay se proti nim očividně spikly všechny živly – od moře se sem hnala mlha a déšť. Schellenberg s Asou Vaughanem stáli v rádiové místnosti a čekali, zatímco Leber zjišťoval situaci v Cherbourg.

Po chvíli se k nim otočil. „Vůdcovo letadlo přistálo v pořádku, pane generále. V šest, těsně než začalo tohle dopuštění.“

„Tak jak zní verdikt?“ naléhal Asa.

„Na některých místech Kanálu je síla větru v nárazech až osm stupňů.“

„S větrem si snad sakra poradit umím,“ odsekl Asa. „Co ještě říkají?“

„Nad jihem Anglie je mlha, od Londýna až dolů k pobřeží. A ještě něco. Říkají, že tady se to v noci zhorší.“ Vypadal ustaraně.

„Jestli chcete slyšet můj názor, pane, tak to smrdí.“

„Žádné strachy, šikovateli, já si poradím.“

Asa se Schellenbergem vyšli ven do větru a deště a pospíšili si k chatce, ve které byli ubytovaní. Schellenberg se posadil na jednu z postelí a nalil si do smaltovaného hrnku šnaps. „Chcete taky?“

„Radši ne.“ Asa si místo toho zapálil cigaretu. Chvíli bylo ticho, pak ho Schellenberg přerušil. „Podívejte, jestli myslíte, že to nepůjde, jestli se vám do toho nechce…“

„Nebuďte blázen,“ skočil mu Asa do řeči. „Samozřejmě že poletím. Devlin je na mně závislý, nemůžu ho nechat ve štychu. Vítr mi nevadí, nezapomínejte, že jsem v zimní ofenzívě létal za Finy. Tehdy jsme mívali blizardy každý den. Ale teď k té mlze. Vzlétnout při ní je hračka, ale přistání, to je něco jiného. Bojím se, že nebudu moci přistát, až se tam dostanu.“

„V tom případě se budete muset vrátit.“

„To je hezké. Jenomže Leber nám právě teď oznámil, že tady se to rozhodně nezlepší.“

„Co tedy chcete dělat?“

„Nechat všechno až na poslední chvíli. Devlin chce odletět o půlnoci. Stáhnu rezervu na minimum a odletím až v deset. Tak zůstává možnost, že se počasí umoudří.“

„A když ne?“

„Stejně poletím.“

„Dobrá.“ Schellenberg vstal. „Pošlu v tom smyslu zprávu do Shaw Place.“

Lavinia Shawová se sluchátky na uších seděla u vysílačky v pracovně a přijala zprávu. Rychle vyťukala stručnou odpověď: „Potvrzujeme příjem a rozumíme.“ Sňala sluchátka a ohlédla se. Její bratr seděl u krbu a čistil brokovnici, k nohám se mu stulila Nell a vedle něj stála sklenice whisky.

„Odstartují nejdřív v deset, drahý, kvůli tomu zatracenému počasí.“

Popošla k oknům, roztáhla závěsy, otevřela a vyhlédla ven do mlhy. Shaw se postavil vedle ní.

„A já bych si byl myslel, že tahle kaše se pro tajné přistání jenom hodí.“

„Nemluv nesmysly, Maxi. Mlha je pro každého pilota to nejhorší na světě. Copak se nepamatuješ, jak jsem tehdy v šestatřicátém nemohla přistát v Helmsley? Lítala jsem dokolečka, dokud mi nedošlo palivo, a pak jsem na poli narazila do té hraniční zídky. Málem jsem se zabila.“

„Promiň, děvče, už jsem skoro zapomněl.“ Na terasu před nimi začaly dopadat dešťové kapky, prozářené světlem z okna. „Tak vidíš,“ uklidňoval ji Shaw. „Tohle snad trochu pomůže vyčistit nebe. Zavři to okno a dáme si ještě něco k pití.“

„Máš všechno?“ zeptal se Michael, když člun přirážel k písečnému pruhu.

Devlin měl na sobě velké modré montérky a holínky, poklepal si na kapsy a zkontroloval po jednom celou výbavu. „Všechno v pořádku a dokonale provozuschopné.“

„Stejně bych byl radši, kdybys mě nechal jít s sebou,“ zkusil to ještě Ryan.

„Tohle je moje věc, Michaeli, a jestli budeš mít podezření na sebemenší komplikace, co nejrychleji odsud s Mary zmizte. Ta zatracená mlha je v jistém smyslu požehnání.“ Otočil se a ve tmě se usmál na dívku. „V tom jsi měla pravdu.“

Natáhla se k němu a políbila ho na tvář. „Bůh vám žehnej, pane Devline. Modlila jsem se za vás.“

„Tak to určitě všechno vyjde,“ vyskočil na břeh.

Voda nebyla až tak vysoko, což ho potěšilo. Brodil se tunelem s baterkou, jejíž světlo vrhalo na stěny obrovská kola, až se dostal k otvoru ve zdi. Podíval se na hodinky, bylo něco po osmé. Protáhl se dovnitř, prošel vodou ke schodům a začal stoupat ke dveřím.

Dougal Munro byl hotov o něco dřív, než předpokládal. Zavolal si služební auto a nakázal řidiči, ať ho zaveze do konventu Panny Marie. Byla to obtížná cesta, plazili se v mlze pětadvacetikilometrovou rychlostí a na místo dorazili až pár minut po osmé.

„Nebudu tam dlouho,“ řekl generál a vystoupil.

„Sjedu ze silnice, pane, a počkám na vás,“ odpověděl řidič. „Jinak by mě mohl někdo zezadu nabrat. Budu hned tady za rohem, je tam dvůr.“

„Já si vás najdu.“ Munro vyběhl po schodech a zazvonil na zvonek u dveří.

Otevřel mu noční vrátný. „Dobrý večer, pane brigádní generále,“ pozdravil.

„Je tu někde sestra Marie?“ zeptal se Munro.

„Ne, zavolali si ji do nemocnice na Cromwell Road.“

„Dobře. Půjdu nahoru, mám schůzku s poručíkem Bensonem.“

„Před pár minutami jsem ho viděl jít do kaple, pane, s jedním desátníkem a s tím německým důstojníkem.“

„Opravdu?“ Munro zaváhal a pak vykročil ke dveřím kaple.

Devlin na posledním schodě zlehounka pootevřel dveře a utrpěl svůj životní šok. Ani ne v dvoumetrové vzdálenosti stál zády k němu desátník Smith a prohlížel si sochu svatého. U druhých dveří byl Benson. Ir neváhal ani chvilku. Vytáhl obušek, praštil Smithe do týla, a jakmile se desátník s rachotem sesul k zemi, stáhl se zpátky za dveře.

„Smithi?“ ozval se Benson. „Co se děje?“

Proběhl uličkou a nechápavě se zastavil nad tělem. Teprve tehdy vycítil, že tu opravdu cosi výrazně nehraje, a příliš pozdě sáhl do pouzdra pro revolver webley.

Devlin vykročil z úkrytu, v levé ruce walther s tlumičem, v pravé obušek. „To bych si rozmyslel, synku. Tahle věcička nadělá asi tolik hluku jako tvoje nebo moje zakašlání. Teď se otoč.“

Benson poslechl a Devlin se o něj postaral stejně jako předtím o Smithe. Poručík zasténal, padl na kolena a složil se na desátníkovo tělo. Devlin je rychle prohledal, ale želízka měl u sebe jen Smith.

„Jste tam, plukovníku?“ zavolal.

Steiner vystoupil ze zpovědnice a hned za ním otec Martin. Starý kněz byl zjevně šokovaný a zmatený. „Majore Conlone – co se tu děje?“

„Je mi to opravdu moc líto, otče.“ Devlin si ho otočil zády a nasadil mu na zápěstí želízka.

Posadil starce do kostelní lavice a vytáhl jeden ze tří provizorních roubíků. „Vy tedy nejste kněz, předpokládám,“ pravil Martin.

„Můj strýček byl, otče.“

„Odpouštím ti, můj synu,“ stačil ještě říct stařec a pak si nechal nasadit roubík.

V tu chvíli se otevřely dveře a dovnitř vešel Dougal Munro. Než stačil otevřít ústa, Kurt Steiner si ho otočil a ocelovou paží mu stiskl hrdlo.

„A kohopak to máme tady?“ chtěl vědět Devlin. „Brigádní generál Dougal Munro osobně,“ poučil ho Steiner. „Ze SOE.“

„Skutečně?“ Devlin si přehodil walther do pravé ruky. „Určitě víte, že tahle pistole má tlumič, pane generále, takže buďte rozumný.“

Steiner uvolnil stisk. „Můj bože – Devlin,“ řekl Munro hořce. „Liam Devlin.“

„Ano, pane brigádní generále, zase já.“

„Co podnikneme teď?“ zeptal se Steiner.

Devlin byl v povznesené náladě, až trochu namyšlený. „Malý výlet po řece, pak osvěžující projížďka venkovem a jste odtud pryč, zatímco tahle chasa bude stále ještě běhat dokolečka a hledat nás.“

„Což znamená, že chcete odletět,“ ozval se Munro. „Velice zajímavá informace.“

„Že já si nemůžu dát pozor na jazyk,“ zaúpěl Devlin. Poklepal Munrovi hlavní pistole na dolní čelist. „Když vás tu nechám, pověsíte nám na paty RAF dřív, než se rozkoukáme. Taky bych vás mohl zabít, ale mám dnes velice lidumilnou náladu.“

„Takže z toho vyplývá?“

„Budeme vás muset vzít s sebou.“ Kývl na Steinera. „Hlídejte ho,“ a opatrně otevřel dveře.

V tu chvíli se ze své kukaně vynořil noční vrátný. Nesl podnos s konvicí čaje, dvěma šálky a konvičkou mléka a s hvízdáním se pustil nahoru po schodech.

„Senzace,“ pochvaloval si Devlin. „Ani nebude třeba, abychom si máčeli nohy, chlapci. Vyjdeme pěkně hlavním vchodem a pak přímo přes ulici. Mlha je jako mlíko, takže si nikdo ničeho nevšimne.“ Otevřel a pobízel Munra hlavní pistole napříč halou. „Pamatujte si, pane generále, jediné špatné slovo a máte páteř na dva kusy.“

Steiner otevřel a první sešel dolů na chodník. Taková mlha se mohla vyskytnout opravdu jen v Londýně – byla hustá a hnědavá jako hrachová polévka a zanechávala na patře kyselou pachuť. Devlin postrčil Munra přes ulici a Steiner vykročil za nimi. Neviděli ani živáčka a sami, ve svém soukromém světě, sestoupili po schůdcích k řece. Když byli dole, Devlin se zastavil a podal pistoli Steinerovi.

„Mám tu přátele a nechci, aby je ten starý všivák viděl, nebo je nechá ve Wandsworthském vězení pověsit za vlastizradu.“

„Jen pokud si to zaslouží,“ opáčil Munro.

„To je věc názoru.“

Devlin rychle svázal generálovi ruce kouskem provazu, který si vzal s sebou. Munro měl kolem krku hedvábný šátek proti zimě. Ir ho vzal a zavázal mu s ním oči.

„Tak, a můžeme jít.“

Vzal Munra za loket a vykročil podél břehu, zatímco se ze tmy jako přízrak vynořil člun.

„Jsi to ty, Liame?“ zavolal tiše Ryan.

„Kdo jiný. A teď co nejrychleji pryč,“ zazněla odpověď.

V ložnici se Devlin rychle převlékl do kněžského úboru a tmavého roláku. Posbíral si nutné osobní věci a spolu s lugerem a waltherem je uložil do velké cestovní kabely. Zkontroloval Smith & Wesson v pouzdře na noze, vzal tašku a přešel do kuchyně. Steiner s Ryanem tam popíjeli čaj a Mary si plukovníka nábožně prohlížela.

„Je vám dobře, plukovníku?“ zeptal se Devlin.

„Nikdy mi nebylo líp, pane Devline.“

Devlin mu hodil vojenský kabát, který ukradl v Klubu armády a námořnictva, když tam měl schůzku se Shawem. „To by mělo zakrýt uniformu a Mary vám určitě ještě někde najde šátek.“

„Hned to bude.“ Vyběhla ze dveří, za chvíli se vrátila s bílým hedvábným šátkem a podala ho Steinerovi.

„Jste velmi laskavá,“ poděkoval.

„No, a můžeme jít.“ Devlin otevřel skříň pod schody, kde v rohu seděl skrčený Munro. Ruce měl svázané a na očích měl stále ještě šátek. „Tak polezte, pane generále.“

Pomohl Munrovi na nohy a ven a dovedl ho k přednímu vchodu. Ryan už vyvezl dodávku z garáže a teď stála připravená u obrubníku. Naložili Munra dozadu a Devlin se podíval na hodinky.

„Devět hodin. Připozdívá se, Michaeli, synku. Musíme jet.“

Stiskl mu ruku. Když se obrátil k Mary, viděl, že je celá uslzená. Dal tašku do auta a rozpřáhl náruč. Vrhla se mu do ní a on ji pevně objal.

„Pamatuj, že jsi báječné děvče a máš před sebou báječný život.“

„Nikdy na vás nezapomenu.“ Teď doopravdy plakala. „Každou noc se za vás budu modlit.“

Pohnutím ze sebe nedokázal vypravit ani slovo, mlčky nasedl vedle Steinera a auto se rozjelo. „Milá dívka,“ poznamenal Němec.

„Ano,“ odpověděl Devlin. „Neměl jsem je do toho zatahovat, ani toho starého kněze, ale jiná možnost nebyla.“

„Tak to v téhle hře chodí, pane Devline,“ ozval se zezadu Munro. „Povězte mi něco, jen abych ukojil svou teď už lichou zvědavost. Jak to bylo s Vargasem?“

„Už od začátku mi tam něco nehrálo,“ vysvětloval Devlin. „Vždycky tu byla dost velká pravděpodobnost, že nás, tak říkajíc, zvete k sobě. Bylo mi jasné, že jediný způsob, jak vás oklamat, znamená klamat i Vargase. Proto také stále ještě dostává instrukce z Berlína.“

„A vaše vlastní kontakty? Poslední dobou se v ničem neangažovali, nemám pravdu?“

„Tak nějak.“

„Jste mimořádně chytrý mizera, to se musí nechat. Dejte si pozor – jak říká jedno hezké staré přísloví, nechval dne před večerem.“

„To mi určitě vysvětlíte.“

„Mlha, pane Devline, mlha,“ pronesl Dougal Munro významně.

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

Jacku Carverovi jeho velká hra v zadní místnosti tančírny Astoria vůbec nevycházela, a jestli ho něco zaručeně dokázalo otrávit, byly to právě prohrané peníze.

O půl deváté vztekle přestal hrát, zapálil si doutník a sešel do tančírny. Opřel se o zábradlí balkónu, zadíval se do davu a Erik, který dole tancoval s nějakou mladičkou dívkou, si ho okamžitě všiml.

„Promiň, zlato, snad někdy příště,“ řekl děvčeti a vyběhl po schodech k bratrovi. „Skončil jsi nějak brzy, Jacku.“

„Hm, no a co? Prostě mě to přestalo bavit.“

Erik už znal jeho nálady, a tak to nechal plavat. „Trochu jsem o tom uvažoval,“ řekl místo toho. „Určitě s sebou na tu návštěvu nechceš vzít někoho z chlapců?“

To Carvera do běla rozzuřilo. „Co tím chceš říct? Myslíš, že toho smrada nedokážu vyřídit sám, že potřebuju někoho za zadkem?“

„Nechtěl jsem se tě dotknout, Jacku, jen jsem myslel…“

„Zatraceně moc myslíš,“ uťal ho bratr. „Pojď, však já ti něco ukážu. Jdeme k tomu irskému zmetkovi, hned teď.“

Erik s limuzínou humber zatočil na Cable Wharf nanejvýš deset minut po Devlinově odjezdu.

„Je to ten dům tam vzadu,“ ukazoval Erik.

„Fajn. Necháme auto tady a půjdeme pěšky. Nechci je vyplašit.“ Carver vytáhl z kapsy browning a odjistil ho. „Máš svůj?“

„Jasně, Jacku.“ Erik vytáhl webley ráže 38.

„Prima. Jdeme mu dát co proto.“

Mary seděla u stolu a četla a Ryan prohrabával pohrabáčem oheň, když vtom se kuchyňské dveře rozletěly a dovnitř vpadli bratři Carverové. Mary zaječela a Ryan se bleskurychle obrátil s pohrabáčem v ruce.

„Něco takového ať tě ani nenapadne.“ Carver natáhl ruku s revolverem. „Jeden chybný pohyb a ustřelím ti hlavu. Ty se postarej o zajíčka, Eriku.“

„Bude mí potěšením.“ Erik pustil revolver do kapsy, stoupl si za Mary a dal jí ruce na ramena. „A teď buď pěkně hodná holčička.“

Políbil ji na krk a Mary se otřásla odporem. „Přestaň!“

Ryan postoupil o krok dopředu. „Nech ji na pokoji.“

Carver ho dloubl hlavní browningu. „Tady rozkazuju já, tak drž klapačku. Kde je?“

„Kde je kdo?“ nechápal Ryan.

„Ten tvůj irskej brácha. Přišel s touhle kočkou na tancovačku do Astorie. Ten mazanej hajzlík, co ustřelil tady bratrovi půlku ucha.“

„Jdete pozdě,“ ozvala se vzdorně Mary. „Už jsou pryč.“

„To se podívejme, opravdu?“ Carver se obrátil k Erikovi. „Nech ji. Podívej se nahoru, ale měj bouchačku při ruce.“

Erik odešel a Carver ukázal na druhou židli. „Sedni si,“ nařídil Ryanovi. Ir poslechl a Carver si zapálil. „Neříkala, že jsme propásli jeho, říkala, že jsme propásli je.“

„No a?“ řekl Ryan.

„Takže kdo je ten tvůj kámoš a s kým je spřažený? Chci to vědět a ty mi to řekneš.“

„Nic mu neříkej, strýčku,“ vykřikla Mary.

„Jak bych mohl, děvče.“

Carver ho udeřil pistolí do tváře a Ryan se překotil i s židlí. Mary znovu začala křičet a Carver poznamenal: „Měli jste zůstat doma u hnoje, kam patříte, ty a ten tvůj kamarád.“

V tu chvíli se vrátil Erik. „Přišel jsem o něco?“

„Jenom mu dávám lekci z chování. Cos zjistil?“

„Vůbec nic. V jednom pokojí byla uniforma majora.“

„Jseš si jistý?“ Carver se obrátil k Ryanovi, který si utíral z obličeje krev. „Nemám času nazbyt.“

„Jděte se oba vycpat.“

„Ty máš pro strach uděláno, co? Dávej pozor na holku, Eriku.“

Erik k ní zezadu přiskočil, stáhl ji ze židle a oběma rukama ji stiskl okolo pasu. „Že se ti to líbí, řekni. Jako všem.“

Zasténala bolestí, jak se snažila vyprostit, a Carver zvedl z krbu pohrabáč a strčil ho do ohně. „No dobrá, ty hrdino, uvidíme, co budeš říkat na tohle. Buď mi řekneš, co chci vědět, nebo strčím tohle tvojí neteři, do obličeje, jen co se to pěkně rozžhaví. Pravda, krásy moc nepobrala, ale tohle jí rozhodně dorazí.“

Mary sebou cukla, ale Erik ji se smíchem zarazil. „Ty parchante,“ řekl Ryan tiše.

„To už jsem párkrát slyšel,“ odpověděl Carver, „ale není to pravda. Matku si urážet nenechám.“

Vytáhl do běla rozžhavený pohrabáč, přiložil ho k desce stolu a z proschlého dřeva vyšlehl plamen. Pak vykročil k Mary a dívka zaječela hrůzou.

Právě tenhle výkřik Ryana zlomil. „Dobrá,“ vyštěkl. „Řeknu vám to.“

„Fajn,“ pochválil ho Carver. „Nejdřív jméno.“

„Devlin – Liam Devlin.“

„Z IRA, nemám pravdu?“

„Tak trochu.“

„Kdo byl ten druhý?“ Ryan zaváhal, Carver se otočil a dotkl se pohrabáčem dívčina vlněného svetru, až se z něho začalo kouřit. „Já nežertuju, kamaráde.“

„Devlin tu pracoval pro Němce. Měl dostat z vězení v Londýně jistého zajatce.“

„A kde je teď?“

„Odjeli na jedno místo poblíž Romney. Má si ho tam vyzvednout letadlo.“

„V téhle mlze? To bude potřebovat zatracenou kliku. A kam to přesně jedou?“ Ryan znovu na okamžik zaváhal a Carver se dotkl pohrabáčem dívčiných vlasů. Zápach spáleniny byl příšerný a Mary znovu vyjekla.

Ryan se úplně sesypal. Byl to hodný člověk, ale to, co se teď dělo, bylo víc, než mohl snést. „Jak jsem říkal, je to poblíž Romney.“

„Mlč, strýčku Michaeli!“ vykřikla Mary.

„Vesnice se jmenuje Charbury a tomu domu říkají Shaw Place.“

„Výborně.“ Carver vrátil pohrabáč na místo. „Ani to moc nebolelo, ne?“ Obrátil se k Erikovi. „Tak co, vyjedeme si trochu na venkov?“

„Nejsem proti, Jacku.“ Erik znovu políbil dívku na šíji. „Když mi dáš deset minut nahoře s touhle malou slečinkou.“

Vykřikla hrůzou a odporem, hbitě sáhla rukou za sebe a zaryla mu prsty do obličeje. Erik zavyl bolestí a pustil ji, ale hned se zase otočil a udeřil ji do tváře. Pomalu se k ní přibližoval a Mary na ústupu sáhla za sebe a podařilo se jí otevřít kuchyňské dveře. Chňapl po ní, Mary se ho snažila kopnout, zavrávorala a narazila na zídku. Ozvala se ošklivá rána, jak zdivo povolilo, a dívka zmizela ve tmě.

Ryan zařval a vrhl se dopředu, ale Carver si ho přidržel za límec a přimáčkl mu na ucho hlaveň browningu. „Jdi se po ní podívat,“ zavolal na Erika.

Ryan sebou přestal škubat a tiše čekal. Po chvíli se Erik objevil znovu, celý bledý. „Je po ní, Jacku, spadla dolů na molo. Nejspíš si zlomila vaz.“

Ryan kopl Carvera do lýtka a vší silou ho od sebe odstrčil. Popadl z krbu pohrabáč, otočil s ním nad hlavou a Carver ho střelil do srdce.

Najednou bylo ticho. Erik si utřel krev z obličeje. „Co teď, Jacku?“

„Padáme odsud, co jiného.“

Vykročil a Erik za nimi zavřel kuchyňské dveře. Zabočili kolem přístaviště a nasedli do limuzíny. Carver si zapálil. „Kde je autoatlas?“ Erik mu ho z přihrádky podal a Carver si rychle nalistoval příslušnou stránku. „Už to mám. Romney Marsh, a tady je Charbury. Vzpomínáš si? Před válkou jsem tě s maminkou brával autem do Rye, na piknik k moři.“

Erik přikývl. „Maminka měla Rye ráda.“

„Tak tedy jedem.“

„Do Charbury?“ zeptal se Erik.

„Proč ne? Nemáme nic lepšího na práci a celá tahle věc skýtá jistou příležitost, kterou jsi zřejmě nezaznamenal, můj milý. Když dohoníme Devlina s tím Němcem a vyřídíme je, budou z nás národní hrdinové.“ Vyhodil cigaretu z okénka a vzal si místo ní doutník. „Přidej, Eriku, šlápni na to,“ pobídl bratra a pak se pohodlně zabořil do sedadla.

Viditelnost v Chernay nepřesahovala sto metrů. Schellenberg s Asou stáli v rádiové místnosti a čekali, až Leber zjistí něco o momentálním stavu počasí. Američan měl na sobě koženou helmu, leteckou bundu lemovanou kožešinou a vysoké boty. Nervózně popotahoval z cigarety.

„Tak co?“ ptal se netrpělivě.

„Vyslechli předpovědi RAF pro jih Anglie. Je to jedna z těch klasických situací, kapitáne; hustá mlha, ale vždycky čas od času ji vítr někde protrhne.“

„Dobrá,“ rozhodl Asa. „Konec tajtrlíkování.“

Vyšel ven, generál za ním, a zamířil k letadlu. „Já – nevím, co k tomu dodat, Aso,“ protrhl Schellenberg ticho.

Američan se zasmál a natáhl si rukavice. „Pane generále, já jsem na světě podmínečně už od chvíle, co jsem tenkrát ve Finsku nouzově přistál v té vánici. Mějte se tu dobře.“

Vyšplhal se do kabiny a zavřel za sebou. Schellenberg ustoupil, aby mu nepřekážel, a lysander se dal do pohybu. Na konci dráhy se letadlo otočilo a rozjelo se zpátky do větru. Asa, maximálně soustředěný, prudce zvýšil rychlost a řítil se střemhlav proti stěně z mlhy, tmy a deště. Přitáhl si páku, začal stoupat a zároveň se obrátil čelem k moři.

Schellenberg ho sledoval s téměř posvátnou bázní. „Můj bože,“ mumlal si pro sebe, „kde jen bereme takové muže?“

Otočil se a vrátil se zpátky do rádiové místnosti.

Lavinie se v pracovně Shaw Place otočila zády k vysílačce a sňala sluchátka. Pak vyběhla z pokoje za bratrem, který v kuchyni smažil vajíčka na slanině.

„Trochu mi vyhládlo, děvče.“ U ruky měl jako obvykle panáka whisky a Lavinie začala být netrpělivá.

„Kristepane, Maxi, letadlo je na cestě a tebe zajímá jen tvůj žaludek. Jdu se podívat na Jižní louku.“

Oblékla si loveckou kamizolu, na hlavu si narazila jeden z bratrových tvídových klobouků, našla tašku s reflektory a s Nell za patami vyrazila. Do stodoly byla zavedená elektřina, takže si mohla uvnitř posvítit. Bylo jasné, že díky počasí si může dovolit ignorovat vyhlášku o zatemnění, navíc v okruhu tří kilometrů nebyl jediný dům. Složila reflektory u vrat a vyšla ven, aby zjistila směr větru. Mlha byla pořád stejně hustá a ani v nejmenším se nezdálo, že by se chtěla trhat. Najednou ale jako by se rozevřela opona a Lavinie uviděla proužek světla z domu, vzdáleného tři sta metrů.

„Není to báječné, Nell?“ Sklonila se a podrbala psa za ušima. Vítr utichl a mlha se znovu spustila.

Dostat se ven z Londýna byla nejobtížnější fáze celého podniku, jak Devlin zjistil, když se pětadvaceti až třicetikilometrovou rychlostí plazili v dopravní zácpě.

„K čertu s tím,“ zavrčel směrem ke Steinerovi.

„Nejspíš kvůli tomu zmeškáme naši schůzku, co?“ poznamenal Steiner.

„Odlet byl plánovaný na půlnoc. Ještě není všem dnům konec.“

„Tohle vám udělalo trochu čáru přes rozpočet, co, pane Devline?“ ozval se zezadu Munro.

Devlin si ho nevšímal a dál svíral volant. Jakmile se dostali z Greenwiche, doprava znatelně prořídla, takže mohl zrychlit. Jednou rukou si zapálil cigaretu. „Konečně se můžeme rozjet.“

„Být vámi, ještě bych neříkal hop,“ řekl Munro uštěpačně.

„Vy jste opravdu kanón na přísloví, pane brigádní generále,“ odpověděl Devlin. „Znáte tohleto z Bible? Tak jako se pes vrací ke svému zvratku, tak hlupák opakuje svou pošetilost,“ zadeklamoval a přidal plyn.

Oba Carverové v limuzíně se na cestě z Londýna potýkali s přesně stejným problémem. V centru Greenwiche navíc Erik špatně odbočil, což mělo za následek pětikilometrovou zajížďku. Omyl zjistili, až když Jack vytáhl autoatlas a podíval se na cestu.

„Je to jednoduché jako facka. Z Greenwiche do Maidstone a z Maidstone do Ashfordu. Tam se napojíš na silnici do Rye a na půl cestě odbočíme na Charbury.“

„Ale dneska stěží někde narazíš na značku, Jacku, počítáš s tím?“ řekl Erik pochybovačně.

„Vždyť je taky válka, ne? Tak nemluv a jeď.“

Jack Carver se opřel, zavřel oči a zdříml si.

Jistá strategická poučka, společná RAF i Luftwaffe, doporučovala, aby letadla s důležitými úkoly celou cestu k nepřátelskému pobřeží letěla níž, než byl účinný dosah radarů. Asa si vzpomněl, jak to za rusko-finské války zkoušel se svou starou letkou. Nalétávali v minimální výšce od moře, aby Rusy překvapili, všechno jako z učebnice, až na to, že nikdo z nich nepočítal s Rudým námořnictvem. Pět letadel je to tenkrát stálo.

Naplánoval si kurs směrem na Dungeness, což znamenalo, že přes Kanál poletí takřka po kolmici. Silný boční vítr ho trochu brzdil, ale jinak to byl příjemně monotónní let. Jen čas od času musel zkontrolovat směr. Většinu cesty se držel ve výšce dva tisíce sedm set, vysoko nad mlhou, a cvičeným zrakem pátral po jiných letadlech.

Když se ale z mlhy vedle něj vynořil spitfire, zaskočilo to i starého mazáka, jako byl Asa. Letadlo se naklonilo a zaujalo postavení napravo od něj. Viditelnost tady nahoře byla dobrá, srpek měsíce svítil a Asa v kabině spitfiru jasně rozeznával pilota v kukle a brýlích. Američan zvedl ruku a zamával mu.

Ve sluchátkách mu vesele zapraskal hlas. „Nazdar lysandere, kam máš namířeno?“

„Bohužel nemůžu sloužit,“ odpověděl Asa. „Letka pro zvláštní úkoly se základnou v Temsfordu.“

„Ty jsi Yankee?“

„V RAF,“ odpověděl Asa narážkou na známý film.

„To znám, člověče. Hrůza. Tak sbohem.“ Spitfire se od něj odlepil, velkou rychlostí zamířil na východ a zmizel v dálce.

„Tak pro tohle se vyplácí žít ctnostně, kamaráde,“ řekl si Asa tiše.

Sestupoval do mlhy, dokud se na výškoměru neukázalo tři sta padesát metrů, a pak se stočil směrem na Dungeness a Romney Marsh.

Shaw se najedl a spláchl to pořádnou dávkou whisky. Když za ním přišla Lavinie, byl v obývacím pokojí – zhrouceně seděl na židli před krbem a u nohou mu ležela brokovnice.

„Ach, Maxi,“ povzdechla si, „co si s tebou mám počít?“

Položila mu ruku na rameno, Shaw se pohnul a zvedl k ní hlavu. „Nazdar, děvče. Všechno v pořádku?“

Popošla k oknům a rozhrnula závěsy. Mlha vůbec nevypadala, že by chtěla zřídnout. Znovu je zatáhla a vrátila se k němu. „Půjdu ke stodole, Maxi. Už musí být blízko, myslím to letadlo.“

„Dobrá, děvče.“

Založil ruce na prsou, otočil hlavu a znovu zavřel oči. Lavinie to vzdala. Vešla do pracovny, chvatně stáhla anténu a uložila všechno do přenosné schránky. Otevřela přední dveře, Nell vyklouzla ven a společně se vydaly na Jižní louku. Před stodolou se zastavila a naslouchala. Nikde se nic neozývalo, všechno tonulo v mlze. Vešla a rozsvítila. Vysílačku rozložila na pracovním stole u dveří a rozvinula dráty antény podél stěny, zavěšujíc je na staré zrezivělé hřebíky. Pak si nasadila sluchátka a přepnula na frekvenci pro přímé hlasové spojení, jak jí to ukázal Devlin. Téměř okamžitě se ozval Asa Vaughan.

„Sokole, slyšíte mě? Opakuji, slyšíte mě?“

Bylo jedenáct čtyřicet pět a lysander byl už jen osm kilometrů daleko. Lavinie stála se zvrácenou hlavou ve vratech stodoly a jednou rukou si u levého ucha přidržovala sluchátka. Letadlo pořád ještě nebylo slyšet.

„Slyším, lysandere. Slyším vás.“

„Jaká je situace v hnízdě?“ zapraskal Asův hlas.

„Hustá mlha. Viditelnost maximálně padesát metrů, občas nárazový vítr. Sílu odhaduji něco mezi čtyři a pět. Jen občas se mu podaří částečně to rozfoukat.“

„Rozestavěla jste světla?“ zeptal se.

Úplně na to zapomněla. „Ach bože, ještě ne. Dejte mi pár minut.“

Položila sluchátka, shýbla se pro tašku s reflektory a rozběhla se na louku. Umístila tři z nich do tvaru obráceného L s kratší nožičkou proti větru a zapnula je, takže svítily kolmo proti obloze. Pak s Nell utíkala o dalších dvě stě metrů dál a rozmístila druhou trojici světel.

Když byla zpátky u stodoly, sotva lapala po dechu. Zvedla sluchátka a mikrofon. „Tady Sokol. Signalizace rozmístěna.“

Stála ve vratech a upřeně hleděla vzhůru. Jasně už slyšela motor lysanderu. Zdálo se jí, že přeletěl tak sto padesát, dvě stě metrů nad zemí a pak se zase vzdálil. „Tady Sokol,“ zavolala do mikrofonu. „Slyšela jsem vás. Byl jste přímo nade mnou.“

„Vůbec nic nevidím,“ odpověděl Asa. „Je to zlé.“

V tu chvíli se ve tmě objevila postava sira Maxwella. Neměl na sobě ani kabát, ani klobouk a zjevně byl úplně namol. „Á, tady jsi – děvče.“ Mluvil přerývaně a špatně artikuloval. „Je všechno v pořádku?“

„Ne, není,“ odsekla.

Znovu se ozval Asův hlas. „Budu kroužit nad vámi, pro případ, že se něco změní k lepšímu.“

„Dobře. Počkám.“

Kousek od Ashfordu došlo k nějaké bouračce; na silnici stál náklaďák a osobní auto a všude se válely rozsypané brambory. Devlin netrpělivě svíral volant a po patnácti minutách čekání ve frontě otočil dodávku a vzal to jinudy.

„Už je půlnoc,“ řekl Steinerovi. „Nemůžeme si dovolit tady uvíznout. Najdeme si jinou cestu.“

„Ale ne,“ ozval se Munro. „Máme potíže, co, pane Devline?“

„Ne, ty mizero, ale ty budeš mít, jestli hned nesklapneš,“ uťal ho Devlin a na nejbližší křižovatce zahnul doleva.

Přibližně ve stejné chvíli Asa Vaughan sestoupil ke svému čtvrtému pokusu o přistání. Letadlo mělo nezatažitelný podvozek a na krytech kol přistávací světla. Dávno je zapnul, ale neukázala mu nic jiného než mlhu.

„Nejde to, Sokole. Vůbec se to nelepší.“

Kupodivu to byl Maxwell Shaw, kdo přišel s řešením. „Potřebuje víc světla,“ ozval se. „Mnohem víc světla. Totiž – chci říct, ten zatracený dům by přece musel vidět, kdybychom ho zapálili, nebo ne?“

„Bože!“ zvolala Lavinia a popadla mikrofon. „Tady Sokol. Dobře mě poslouchejte. Jsem taky pilot, takže vím, co říkám.“

„Sem s tím,“ pobídl ji Asa.

„Můj dům je necelých tři sta metrů od louky, po větru. Zaběhnu tam a rozsvítím všechna světla.“

„Tomu říkám pořádná reklama,“ opáčil Asa.

„V téhle mlze je to jedno a v okruhu tří kilometrů není jediný dům. Tak já už běžím. Hodně štěstí.“ Odložila sluchátka s mikrofonem, „Ty zůstaň tady, Maxi. Hned jsem zpátky.“

„Jak chceš, děvče.“

Utíkala celou cestu až k domu, udýchaně otevřela přední dveře a začala. Nejdřív vyběhla po schodech, vzala po řadě všechny horní místnosti včetně koupelen a v každé rozhrnula černé závěsy a rozsvítila. Pak se vrátila a udělala to samé v přízemí. Rychle se zase rozběhla zpátky na louku, a když se asi po padesáti metrech zastavila a ohlédla se, celý dům jen zářil.

Když se vrátila, Maxwell Shaw si zrovna přihýbal z placatice. „Ten barák vypadá jako vánoční stromeček,“ přivítal ji.

Nevěnovala mu pozornost a sáhla po mikrofonu. „Tak, hotovo. Bude to k něčemu?“

„Hned to vyzkoušíme,“ odpověděl Asa.

Sestoupil s lysanderem na sto padesát metrů a najednou se cítil úplně klidný, nebo spíš rezignovaný. „A o co vůbec jde,“ řekl si pro sebe. „Jestli tuhle všivou válku přežiješ, čeká tě jen padesát let v Leavenworthu, tak co můžeš ztratit?“

Prudce klesl, mlhu pod ním najednou zaplavila záře a o vteřinu později uviděl Shaw Place, světlo v každém okně. Odjakživa byl skvělý pilot, ale teď do něho na okamžik sestoupilo ještě cosi shůry. Přitáhl si páku, přehoupl se těsně nad střechou domu a tam, na druhé straně, byla louka se světly a otevřené dveře stodoly.

Lysander přistál naprosto čistě, otočil se a zaroloval ke stodole. Zatímco její bratr přihlížel, Lavinie otevřela vrata dokořán a kývla na Asu, ať zajede dovnitř. Američan vypnul motor, sňal helmu a vystoupil.

„To tedy bylo o vlásek,“ podala mu ruku. „Lavinie Shawová – a tohle je můj bratr Maxwell.“

„Asa Vaughan. Máte u mě skleničku.“

„Ale jděte. Sama taky pilotuji, dřív jsem odtud létávala na Tiger Mothovi.“

„Pane na nebesích, ten člověk mluví jako Yankee,“ ozval se Maxwell Shaw.

„Máte pravdu, jsem vlastně původně odtamtud.“ Asa se obrátil na Lavinii. „Kde jsou ostatní?“

„Major Conlon bohužel ještě nedorazil. Mlha visí nad celým územím od Londýna až k pobřeží. Nejspíš někde uvízli.“

Asa přikývl. „Dobrá. Zatím pošleme zprávu do Chernay, že jsem u vás dole a živý.“

Schellenberg si v rádiové místnosti v Chernay zoufal. Z předpovědí RAF, které průběžně sledovali v Cherbourg, vyplývalo, že situace je naprosto beznadějná. A pak Leber se sluchátky na uších najednou začal horečně pracovat.

„To je od Sokola, generále.“ Naslouchal a zuřivě zapisoval, pak papír vytrhl a podal ho Schellenbergovi. „Dokázal to, pane generále. Povedlo se mu s tou nádhernou kraksnou přistát.“

„Ano,“ řekl Schellenberg. „Povedlo, ale pasažéři tam na něj nečekali.“

„Říkal, že je zdržela mlha, pane generále.“

„Hm. No, doufejme, že má pravdu. Vyřiďte mu, že budeme udržovat pohotovost.“

Leber hbitě vyťukal zprávu a stáhl si sluchátka na krk. „Proč si nejdete na hodinku dát nohy nahoru, pane generále? Mně tu nic neschází.“

„Už vím, co udělám,“ odpověděl Schellenberg. „Půjdu se osprchovat, to mě snad trochu vzpruží, a pak si spolu dáme kávu.“

Zamířil ke dveřím a Leber dodal: „Koneckonců, času dost. Stejně tady nemůže přistát, dokud se nespraví počasí.“

„No, na to teď snad radši nebudeme myslet,“ řekl Schellenberg a odešel.

V Shaw Place Asa pomohl Lavinii místnost po místnosti zhasnout všechna světla. Shaw, oči zakalené, se sesul na židli u krbu a očividně už o sobě nevěděl.

„Stává se mu to často?“ zeptal se Asa.

Lavinie nechala křídlová okna otevřená a zatáhla závěsy. „Můj bratr není příliš šťastný člověk – promiňte, nezeptala jsem se vás na vaši hodnost.“

„Kapitán,“ odpověděl automaticky.

„Tak tedy, kapitáne, myslím, že sklenička nemůže uškodit. Pojďte, zavedu vás do kuchyně. Udělám vám kávu nebo čaj, jestli máte chuť.“

„Kávu, mohu-li prosit.“ Posadil se na kraj stolu a zapálil si. Uniforma SS mu opravdu slušela a Lavinie si intenzívně uvědomovala jeho přítomnost. Zatímco připravovala kávu, Asa si svlékl vrchní část letecké kombinézy a ona si všimla nášivky na rukávu.

„Pane na nebi, Legie George Washingtona? Vůbec jsem nevěděla, že něco takového existuje. Bratr měl pravdu, jste Američan.“

„Doufám, že mi to nebudete mít za zlé,“ opáčil.

„To nebudeme, ty rošťáku yankejská.“ Asa se otočil, ze dveří za ním se vyhrnul Liam Devlin a objal ho. „Jak jsi sakra dokázal v tomhle přistát, synku? My jsme měli co dělat, abychom sem z Londýna dojeli autem.“

„Asi jsem génius,“ navrhl Asa skromně.

Za Devlinem se objevil Munro, pořád ještě se svázanýma rukama a s šátkem na očích. Vedle něj stál Steiner. „To je plukovník Kurt Steiner, předmět našeho malého cvičení – plus jedno menší zavazadlo navíc, které jsme nabrali po cestě,“ představil je Devlin.

„Těší mě, pane plukovníku.“ Asa stiskl Steinerovi ruku.

„Půjdeme do obývacího pokoje na šálek kávy, ne?“ navrhla Lavinie. „Zrovna jsem ji udělala.“

„To je báječný nápad,“ ozval se Munro.

„Co chcete a co dostanete, to jsou dvě různé kategorie, pane brigádní generále,“ poznamenal Devlin. „Ale jestli říkáte, že je to hotovo, proč ne. Pět minut a pak hned letíme.“

„S tím bych příliš nepočítal,“ řekl mu Asa cestou do pokoje. „Budu muset zjistit situaci v Chernay. Když jsem odlétal, bylo tam zrovna tak mizerné počasí jako tady.“

„To nám ještě scházelo,“ vzdychl si Devlin. V obývacím pokoji posadil Munra do druhé židle u krbu a s odporem pohlédl na Maxwella Shawa. „Kristepane, kdybych tady teď škrtl sirkou, určitě by začal hořet.“

„Ten si ale dal do helmy,“ poznamenal Asa.

Shaw se vzbudil a otevřel oči. „Co je, eh?“ Zaměřil pohled na Devlina. „Conlone, to jste vy?“

„Kdo jiný?“ odpověděl Ir. Shaw se posadil a zrak mu padl na Munra. „A kdo je kruci tohle? Proč má kolem očí ten pitomý hadr?“ Natáhl se k němu a dřív, než někdo stačil zareagovat, strhl mu šátek z očí. Munro zatřepal hlavou, oslněný světlem. „Tebe znám, nebo ne?“ oslovil ho Shaw.

„Měl byste, sire Maxwelli,“ odpověděl Dougal Munro. „Léta jsme oba členy Klubu armády a námořnictva.“

„No ovšem,“ přitakal Shaw přihlouple. „Říkal jsem si, že tě musím odněkud znát.“

„Teď jste si to definitivně pokazil, generále,“ řekl mu Devlin. „Myslel jsem si, že vás vyklopím tady někde na slatinách a nechám vás najít si cestu domů. Ale teď už víte, kdo jsou tihle lidé.“

„Což znamená, že máte dvě možnosti. Zastřelit mě, nebo mě vzít s sebou.“

„Máme ještě místo?“ zeptal se Steiner.

„Jistě, to se zvládne,“ odpověděl Asa.

Steiner se otočil k Irovi. „Je to na vás, pane Devline.“

„Neberte na mě žádné ohledy,“ vložil se do toho Munro. „Vaši nacističtí páni vám za mě určitě dobře zaplatí.“

„Ještě jsem vás nestačil informovat, jak se věci mají tam na druhé straně,“ ozval se Asa. „Radši ať to víte hned teď, protože jestli se dostaneme zpátky celí, budete v tom všichni až po uši.“

„Tak rychle, ven s tím,“ pobídl ho Steiner.

A Asa začal vyprávět.

Mlha se nijak nelepšila. Stáli v kruhu kolem vysílačky ve stodole a Lavinie čmárala do sešitku před sebou. Podala zprávu Asovi, ten ji přečetl a předal Devlinovi. „Navrhují, abychom odložili start ještě o hodinu. Je tu jakási šance, že by se podmínky v Chernay mohly do té doby změnit.“

Devlin pohlédl na Steinera. „Nemáme zrovna na vybranou.“

„Nemůžu říct, že by mi vás bylo líto.“ Munro se s odzbrojujícím úsměvem obrátil na Lavinii. „Tak jsem si říkal, má drahá, myslíte, že bych mohl dostat pro změnu šálek čaje, až se vrátíme dovnitř?“

Shaw byl rozvalený v židli u krbu a tvrdě spal. Munro seděl se svázanýma rukama proti němu a Asa v kuchyni pomáhal Lavinii.

Devlin se obrátil ke Steinerovi. „Tak mě napadlo, plukovníku, že nějaká zbraň by vám přišla vhod.“ Shýbl se pro svou kabelu, položil ji na stůl a otevřel. Na složených košilích ležel walther s tlumičem.

„Vy myslíte na všechno,“ kývl Steiner uznale.

V tu chvíli prudce zafoukal vítr, od francouzských oken to zavrzalo, pak se rozhrnuly závěsy a do místnosti vstoupili s pistolemi v rukou Jack a Erik Carverovi.

\

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

Devlin zareagoval jako první. „Podívejme, co nám to sem vítr přivál.“

„Kdo jsou ti pánové?“ zeptal se klidně Steiner.

„Ten velký, ošklivý, to je Jack Carver. Má pod palcem skoro celý v East End. Vydělává svůj poctivý denní groš na hazardu, prostituci a vydírání za ochranu.“

„Jste opravdu vtipný,“ odfrkl si Carver.

„Ten druhý, ten, co vypadá, jako když právě vylezl odněkud z díry, je jeho bratr Erik.“

„Já ti ukážu…“ Erik vykročil k němu, obličej stažený vzteky. „Zatočíme s tebou tak jako s tím tvým kamarádem a jeho neteří.“

Devlina uvnitř sevřela ledová ruka a tvář mu smrtelně zbledla. „Co to říkáš?“

„Tentokrát už žádné srandičky,“ řekl Carver. „Podívej se, jestli má zase v nohavici tu zatracenou pistoli.“

Erik si klekl na koleno a odlehčil Devlinovi od revolveru.

„Podruhé s tím nikoho nedoběhneš, ty hajzle vyčuraná.“

„Moji přátelé,“ řekl Devlin tiše. „Co se s nimi stalo?“

Carver očividně vychutnával situaci. Vytáhl z kapsy doutník, ukousl špičku a strčil si ho do úst. „Dal jsem tě hledat, zlato, ale nikam to nevedlo – a pak jsme měli štěstí. Včera večer zahlédl Erik na Wapping High Street tu holku a sledoval ji domů.“

„A?“

„Stavili jsme se tam, chvilku potom, co jsi odjel. Přesvědčit je nedalo velkou práci – a tak jsme tady.“

„A to můj přítel mluvil, jen tak?“ řekl Devlin pochybovačně. „Tomu se mi nechce věřit.“ Otočil se ke Steinerovi. „Vám ano, plukovníku?“

„Rozhodně ne,“ odpověděl Steiner.

„Být vámi, nebyl bych na něj tak přísný.“ Carver škrtl zapalovačem a přiložil plamínek ke špičce doutníku. „To víte, měl strach o neteř. Musel se zachovat, jak se zachoval.“

„Ne že by to jednomu nebo druhému nějak zvlášť pomohlo.“ Erik se sadisticky usmál. „Chceš vědět, co se stalo jí? Chtěla mi pláchnout a přepadla z terasy dolů na molo. Zlomila si vaz.“

„A Michael?“ zeptal se Devlin Carvera a skoro se dusil.

„Toho jsem zastřelil, ne? Co člověk dělá se psy?“

Devlin pokročil k němu, z jeho obličeje šla hrůza. „Jste mrtví – už teď. Oba.“

Carver se přestal usmívat. „Ne my, ty zmetku – ty. Navíc to dostaneš do břicha, takže to bude chvilku trvat.“

Právě v tu chvíli se Shaw znovu probral. Otevřel oči, protáhl se a rozhlédl se kolem. „Copak se tu děje?“

Ve stejném okamžiku se otevřely dvojité dveře, objevila se Lavinie s podnosem a vedle ní Asa. „Čaj se nese,“ zahlaholila a pak strnula.

„Jen zůstaňte pěkně, kde jste – oba,“ rozkázal Carver.

Lavinie vypadala k smrti vyděšená, ale nevydala ze sebe ani hlásku.

Dougal Munro se ji snažil povzbudit. „Klid, má drahá. Jen zůstaňte klidná.“

Shaw už byl na nohou. Opile se potácel, oči podlité krví a přerývaně blekotal. „Vy parchanti – co si to o sobě myslíte? Přijdete si ke mně do domu… a máváte tu na mě pistolí.“

„Ještě krok, ty starý hlupáku, a odprásknu tě,“ varoval ho Carver.

„Poslechni ho, Maxi,“ křikla na něj Lavinie. Upustila tác, ten se zařinčením dopadl na podlahu, a udělala krok dopředu.

Carver se otočil a střelil po ní, spíš reflexivně než cokoli, jiného. Maxwell Shaw se po něm s řevem vrhl a Carver vystřelil znovu, dvakrát a z těsné blízkosti.

Asa klečel na zemi vedle Lavinie. Zvedl hlavu. „Je mrtvá.“

„Já jsem vás varoval,“ řekl Carver s křečovitě staženým obličejem.

„To máte pravdu, pane Carvere,“ odpověděl Kurt Steiner.

Jeho ruka zajela do Devlinovy otevřené kabely na stole, nahmátla pažbu waltheru s tlumičem, jedním bleskurychlým pohybem vylétla ven a ozval se výstřel. Kulka zasáhla Carvera doprostřed čela a jeho tělo se překotilo přes židli.

„Jacku,“ zaječel Erik, ale jen co udělal krok, Devlin ho popadl za zápěstí a kroutil jím tak dlouho, dokud Erik neupustil revolver.

Carver mladší před ním couval a Devlin se zeptal: „Je pravda, že jsi zabil tu dívku?“

Shýbl se a zvedl z podlahy vedle židle Shawovu brokovnici.

Erik byl polomrtvý strachy. „Byla to nehoda. Utíkala přede mnou a přepadla přes zídku.“ Záclony v otevřených křídlových oknech se vzdouvaly ve větru a Erik vycouval na terasu.

„Ale proč utíkala, na to se tě ptám,“ procedil skrz zuby Devlin a natáhl úderníky.

„Ne!“ vykřikl Erik a Devlin do něho vyprázdnil obě hlavně, až tělo přelétlo přes balustrádu.

V Chernay byly už téměř dvě hodiny, když se objevil Leber a vzbudil Schellenberga, podřimujícího v koutě rádiové místnosti.

„Sokol se ozval, pane generále.“

Schellenberg okamžitě vyskočil. „Co je?“

„Jen chtěli čerstvou zprávu o počasí. Řekl jsem mu, jak špatná je tu situace.“

„A?“

„Strpení, generále, už se zase hlásí.“ Pozorně poslouchal a pak vzhlédl. „Říká, že už nebude dál čekat. Ihned odstartuje.“

Schellenberg pokýval hlavou. „Popřejte mu za mě hodně štěstí.“

Šel ke dveřím, otevřel je a vykročil ven. Mlha se nemilosrdně valila od moře. Vyhrnul si límec kabátu a bezcílně bloumal sem a tam podél rozjezdové dráhy.

Přibližně ve stejnou dobu vysedával Horst Berger u okna pokoje, který mu přidělili v Belle Ile. Nedokázal usnout, nadcházející ráno bylo příliš závažné, a tak jen seděl ve tmě u otevřeného okna a poslouchal, jak se dešťové kapky probíjejí mlhou. Ozvalo se zaklepání. Otevřenými dveřmi do místnosti proniklo světlo a na prahu stál jeden z hlídkujících esesmanů.

„Sturmbannführere?“ zavolal tiše.

„Tady jsem. Co se děje?“

„Reichsführer vás chce vidět. Čeká vás ve svém apartmá.“

„Za pět minut jsem tam,“ odpověděl Berger a voják odešel. Himmler stál v plné uniformě u krbu v obývacím pokoji svého bytu. Když Berger zaklepal a vešel, otočil se. „Á, tady jste.“

„Přejete si, Herr Reichsführer?“

„Vůdce zřejmě nemůže usnout. Poslal pro mě a zvlášť mě požádal, ať s sebou vezmu vás.“

„Myslíte si, Herr Reichsführer, že to může mít nějaký význam?“

„Ani v nejmenším,“ odpověděl Himmler. „Vůdce už má delší dobu problémy se zdravím. Nespavost je jenom jedním z příznaků. Až příliš si zvykl se spoléhat na služby svého osobního lékaře, profesora Morella. Naneštěstí pro něj je Morell momentálně v Berlíně, kdežto Vůdce tady.“

„Je Morell opravdu tak důležitý?“ zeptal se Berger.

„Někteří lidé ho považují za šarlatána. Na druhé straně, léčit Vůdce není zrovna jednoduché.“

„Chápu. Herr Reichsführer. Ale proč si Vůdce žádá mě?“

„Kdo ví? Nejspíš jeden z jeho rozmarů.“ Himmler pohlédl na hodinky. „Za čtvrt hodiny máme být v jeho apartmá. Pro Vůdce je přesnost na prvním místě. Ani o minutu dřív, ani o minutu později. Tamhle na stole je čerstvě udělaná káva. Ještě si stačíte vypít šálek, než půjdeme.“

Ve stodole u Shaw Place všichni čekali, zatímco Devlin vyťukával na vysílačce zprávu. Sňal sluchátka, vypnul ji a obrátil se ke Steinerovi s Asou. Stáli tam každý z jedné strany vedle Dougala Munra, který měl stále ještě svázané ruce.

„A je to,“ oznámil Devlin. „Vzkázal jsem Schellenbergovi, že odlétáme.“

„Tak mi pojďte pomoct s letadlem,“ vyzval je Asa.

Munro stál u zdi a přihlížel, zatímco ostatní tři muži opatrně vytlačili lysander ven do mlhy. Asa otevřel kabinu a sáhl pro helmu.

„A co náš přítel ve stodole?“ zeptal se Steiner.

„Ten zůstává tady,“ řekl Devlin.

Steiner na něj udiveně pohlédl. „Rozmyslel jste si to dobře?“

„Plukovníku,“ začal Devlin, „jste čestný člověk a rozmary téhle války mě teď čirou náhodou zavedly na vaši stranu – ale tohle je osobní věc. Ani v nejmenším nemám chuť předat hlavu sekce D britské SOE německé rozvědce. A teď si už nastupte, já tu budu za chvíli.“

Když vešel do stodoly, Munro se opíral o stůl vedle vysílačky a zápolil s provázkem na zápěstí. Pak uviděl Devlina a zarazil se. Ir sáhl do kalhot pro kapesní nožík a otevřel ho.

„S dovolením, pane brigádní generále.“

Přeřízl motouz a Munro si začal mnout volná zápěstí. „Co to má znamenat?“

„Snad jste si doopravdy nemyslel, že vás předám těm nacistickým parchantům? Na chvilku se tu objevil problém, když vám to tady Shaw ukázal v plném světle, ale jak vidíte, už nikdo nezůstal. Ani můj dobrý kamarád Michael Ryan s neteří na Cable Wharf, ani Shawovi tady. Všichni mrtví. Už nemůžete nikomu ublížit.“

„Bože, Devline, já vás nikdy nepochopím.“

„A proč taky, generále, když se v sobě většinou nevyznám ani já sám?“ Motor lysanderu naskočil a Devlin si strčil do úst cigaretu. „Už poletíme. Můžete na nás upozornit RAF, ale museli by mít z pekla štěstí, aby nás v téhle mlze našli.“

„To je fakt,“ připustil Munro.

Devlin škrtl zapalovačem. „Třeba ale dojdete k názoru, že Walter Schellenberg má pravdu a ví, co dělá.“

„To je zvláštní,“ řekl Munro. „Byly v téhle válce chvíle, kdy bych skákal radostí při pomyšlení, že někdo zabil Hitlera.“

„Někdo velký kdysi řekl, že jak se mění doba, rozumní lidé se mění s ní.“ Devlin pokročil ke dveřím. „Na shledanou, pane brigádní generále, nejspíš se už neuvidíme.“

„Kéž bych se na to mohl spolehnout,“ opáčil Munro.

Ir si pospíšil k letadlu, ze kterého Steiner právě strhával plátno s výsostnými znaky RAF, zakrývajícími emblém Luftwaffe. Devlin se rozběhl k ocasu, udělal to samé na něm a pak se vyšplhal za Steinerem. Lysander zaroloval ke kraji louky, otočil se do větru a za okamžik se už řítil po rozjezdové dráze. Letadlo se odlepilo od země a Munro stál a poslouchal, jak zvuk motorů mizí do noci. Najednou se ozvalo zakňučení. Ze tmy se vynořila Nell, sedla si a zvedla k němu hlavu. Když se otočil a pustil se k domu, běžela za ním.

V předpokoji kanceláře na velitelství SOE uslyšel Jack Carter charakteristické vyzvánění červeného telefonu a hnal se dovnitř.

„Jacku?“ ozval se Munrův hlas.

„Díky bohu, pane. Už jsem měl pořádný strach. Vrátil jsem se z Yorku a jako bych šlápl na minu. V konventu Panny Marie je boží dopuštění a vrátný tvrdil, že jste tam byl, pane. Vysvětlíte mi, co se vlastně stalo?“

„Je to úplně jednoduché, Jacku. Jeden chytrý pán jménem Liam Devlin z nás všech nadělal blázny a v tuhle chvíli už odlétá do Francie s plukovníkem Kurtem Steinerem.“

„Mám uvědomit RAF?“ zeptal se Carter.

„O to se postarám sám. Jsou tady důležitější věci. Za prvé, ve Wappingu na Cable Wharf stojí dům, který patří jistému Ryanovi. Najdete ho tam s jeho neteří, oba mrtvé. Co nejdřív tam chci mít likvidační četu. Použijte krematorium v severním Londýně.“

„Rozkaz, pane.“

„Další likvidační četu pošli sem, to jest do Shaw Place, kousek od vesnice Charbury na Romney Marsh. Přijeď sem s nimi, počkám na tebe.“

Položil sluchátko. Ovšemže ho ani nenapadlo volat RAF. Schellenberg uvažoval správně a tím to končilo. Vyšel z pracovny a zamířil k hlavnímu vchodu. Mlha venku byla pořád stejná. Nell zakňučela, sedla si a upřela na něj oči.

Munro se shýbl a pohladil ji přes uši. „Chudinko malá,“ politoval ji. „A chudák Devlin. Kéž by mu to vyšlo.“

Když Himmlera s Bergerem vpustili do Vůdcova apartmá, Adolf Hitler seděl před obrovským kamenným krbem, v němž jasně šlehaly plameny. Na kolenou měl otevřenou složku a nepřestával číst, zatímco oni stáli a čekali. Po chvíli zvedl hlavu a poněkud nepřítomně se na ně zadíval.

„Herr Reichsführer?“

„Přál jste si vidět mě a Sturmbannführera Bergera.“

„Ach – ano.“ Hitler zaklapl desky a odložil je na stolek. „To je ten mladý muž, který tu tak skvěle zajišťuje moji bezpečnost. Máte mé uznání, Herr Reichsführer.“ Vstal a položil Bergerovi ruku na rameno. „Vedl jste si dobře.“

Berger stál rovně jako pravítko. „Je mi ctí, když vám mohu sloužit, můj Vůdce.“

Hitler se prstem dotkl Bergerova Železného kříže první třídy.

„Vidím, že jste i statečný voják.“ Obrátil se k Himmlerovi. „Myslím, že hodnost Obersturmbannführera by se pro něj hodila lépe.“

„Postarám se o to, můj Vůdce,“ odpověděl Himmler ochotně.

„Dobře.“ Hitler znovu pohlédl na Bergera a blahosklonně se usmál. „A teď už jděte. Potřebujeme si s Reichsführerem promluvit.“

Berger scvakl podpatky a zvedl pravici. „Heil Hitler,“ vyštěkl, otočil se na patě a odporoučel se.

Hitler se znovu vrátil ke své židli a kývl na druhou naproti ní. „Prosím, Herr Reichsführer.“

„Je mi ctí.“

Himmler se posadil a Hitler začal: „Nespavost může být někdy skrytým požehnáním. Dává člověku čas navíc, aby zvážil věci, které jsou opravdu důležité. Jako třeba tenhle spis.“ Zvedl složku. „Společná analýza od Canarise a Rommela, ve které se mě snaží přesvědčit, že Spojenci se pokusí o vylodění v Normandii. Úplný nesmysl, samozřejmě. Ani Eisenhower by nebyl takový hlupák.“

„Souhlasím, můj Vůdce.“

„Ne, je přece jasné, že se zaměří na Pas de Calais. To by uhodl i naprostý pitomec.“

„A přesto máte nadále v úmyslu potvrdit Rommela ve velení Armádní skupiny B, s plnou odpovědností za obranu Atlantického valu?“ zeptal se Himmler opatrně.

„A proč ne?“ opáčil Hitler. „Je to skvělý voják, to všichni víme. A v téhle věci se bude muset bez reptání podřídit mému rozhodnutí a plnit rozkazy, stejně jako Canaris.“

„Ale udělají to, můj Vůdce?“

„Pochybujete o jejich věrnosti?“ otázal se Hitler. „Mám si snad vaše slova vykládat v tom smyslu?“

„Co vám mohu odpovědět, můj Vůdce? Admirál nepřistupoval vždy k idejím nacionálního socialismu s takovým nadšením, jaké bych byl rád viděl. Co se Rommela týče…“ Himmler pokrčil rameny. „Je národním hrdinou. Taková obliba snadno stoupne do hlavy.“

„Rommel udělá, co se mu řekne,“ prohlásil Hitler vážně. „Jsem si tak jako vy dobře vědom toho, že v armádě existují extrémní skupiny, které by mne nejraději zničily, kdyby mohly. Vím také, že tu je nezanedbatelná pravděpodobnost, že Rommel s takovými záměry sympatizuje. Všechny takové zrádce čeká v příhodnou chvíli oprátka.“

„A naprosto zaslouženě, můj Vůdce.“

Hitler vstal a postavil se zády k ohni. „Člověk se musí naučit, jak s takovými lidmi jednat, Herr Reichsführer. Proto jsem trval na tom, aby se mnou zítra v sedm posnídali. Jak víte, zůstávají na noc v Rennes, to znamená, že budou muset vstávat dost brzy, aby se sem dostali včas. Zjišťuji, že je dlouhodobě lepší, když se lidé jako oni necítí úplně ve své kůži. Vyplatí se to.“

„Naprosto souhlasím, můj Vůdce.“

„A ještě než půjdete, uvědomte si jednu věc.“ Hitlerova tvář byla velmi vážná a Himmler povstal. „Kolik už bylo útoků na můj život od chvíle, kdy jsem převzal moc? Kolik spiknutí?“

Himmler se po dlouhé době zase dostal do úzkých. „Nejsem si jist.“

„Nejméně šestnáct,“ poučil ho Hitler. „To ukazuje na zásah prozřetelnosti. Není jiné logické zdůvodnění.“

Himmler těžce polkl. „Ovšem, můj Vůdce.“

Hitler se vlídně usmál. „A teď můžete jít. Snažte se ještě trochu vyspat a na shledanou při snídani.“ Zahleděl se do krbu a Himmler rychle odešel.

Skoro nad celou trasou přes Kanál do Cap de la Hague visela mlha a Asa ji využíval jako pláštíku. Zvládl let ve slušném čase a těsně po třetí stočil letadlo k francouzskému pobřeží.

Ohlásil se vysílačce v Chernay. „Chernay, tady Sokol, jaká je situace?“

Schellenberg se v rádiové místnosti vymrštil ze židle a přiskočil k Leberovi. „Vítr to tu trochu pročistil, ale ne dostatečně. Viditelnost je chvíli na nule, pak se to vyšplhá až tak na třicet metrů a hned je to zase dole.“

„Nedá se přistát někde v okolí?“ zajímal se Asa.

„Tady blízko nikde. Cherbourg vůbec nepřijímá.“

Schellenberg se chopil mikrofonu. „Aso, to jsem já. Jste tam všichni?“

„To si pište. Váš plukovník Steiner, já i Devlin. Jen nějak nemáme kde přistát.“

„Jak jste na tom s palivem?“

„Počítám, že nám zbývá tak na pětačtyřicet minut. Budu chvíli kroužit kolem, tak buďte ve střehu, a jakmile by se objevilo nějaké zlepšení, dejte mi okamžitě vědět.“

„Řeknu mužům, aby zapálili signální světlice podél dráhy, pane generále,“ nabídl Leber. „Třeba to pomůže.“

„Zařídím to sám,“ odpověděl Schellenberg. „Vy zůstaňte u vysílačky,“ dodal a vyběhl ven.

„Tohle nemá smysl,“ prohlásil Asa za dvacet minut. „Pevně se držte a já to zkusím.“

Sestoupil s lysanderem, zapnul reflektory na podvozku a mlha ho pohltila stejně jako před několika hodinami nad Shaw Place. Ve dvou stech metrech si přitáhl páku až k břichu, vystřelil vzhůru a asi v třech stech padesáti se dostal znovu ven na světlo.

Hvězdy stále ještě studeně svítily, zbývající srpek měsíce byl nízko. Po obzoru se už rozléval úsvit. „Je to beznadějné,“ zavolal Asa do mikrofonu. „Zkusit to by byla sebevražda. Raději s ní přistanu na hladině.“

„Je odliv, kapitáne,“ odpověděl Leber.

„Doopravdy? Jak dlouhá je tu pláž?“

„Několik kilometrů.“

„V tom případě je rozhodnuto. Je to alespoň minimální šance.“

„Určitě na tom trváte, Aso?“ ozval se Schellenbergův hlas.

„Trvám na jediném, generále – že nemáme na výběr. Možná se uvidíme, možná ne. Přepínám a končím.“

Schellenberg pustil mikrofon a otočil se k Leberovi. „Dá se tam odtud dostat?“

„Ovšem, generále. Vede tam silnice, přímo ke starému lodnímu skluzu.“

„Dobře. Tak ať jsme co nejrychleji na místě.“

„Pokud budu muset přistát na moři, tahle věc moc dlouho na hladině nezůstane,“ poznamenal Asa přes rameno ke Steinerovi s Devlinem. „Za vámi je balík s nafukovacím člunem, ten žlutý. Chce to rychle vybalit, zatáhnout za červenou šňůru a samo se to nafoukne.“

Steiner se usmál. „Předpokládám, že umíte plavat, pane Devline.“

Devlin mu oplatil úsměv. „Ještě jsem se neutopil.“

Asa začal klesat, na obličeji se mu perlil pot. Postupně uvolňoval páku, až byl na sto sedmdesáti, a ručička výškoměru stále klesala. Letadlo se v prudkém poryvu větru zakymácelo a ručička minula značku sto metrů.

„Něco jsem viděl,“ vykřikl Devlin.

Mlha se před nimi rozevřela, jako kdyby někdo na každé straně odhrnul záclonu, a pod nimi se objevily zpěněné vlny Atlantiku, dorážející na necelý kilometr mokré pláže, jež se táhla až k útesům Cap de la Hague. Američan přitáhl páku k sobě a lysander se vyrovnal ani ne dvacet metrů nad úrovní, kde se bílé čepice vln zakusovaly do pobřeží.

Asa praštil dlaní do přístrojové desky. „Ty nádherná mrcho, já tě miluju,“ křičel šťastně a stočil se do větru k přistání.

Náklaďák se Schellenbergem, Leberem a několika mechaniky Luftwaffe dorazil ke skluzu právě ve chvíli, kdy se lysander objevil na obzoru.

„On to dokázal, generále,“ vykřikl Leber. „To je pilot!“ S máváním se rozběhl k letadlu a jeho muži za ním.

Schellenberg byl naprosto vyčerpaný. Zapálil si a počkal, až letadlo zaroluje k ústí skluzu. Zastavilo se, a když Asa vypnul motor, Leber s ostatními ho přivítali vítězným pokřikem. Nejdřív vystoupili Devlin se Steinerem, Asa za nimi si ještě sňal kuklu a hodil ji do kabiny.

„Slušná práce, kapitáne,“ řekl Leber obdivně.

„Opatrujte tu krásku dobře,“ odpověděl Asa. „Zaslouží si tu nejlepší péči. Můžu ji zatím nechat tady?“

„Ano, za chvíli sice začne příliv, ale tak daleko nedosáhne.“

„Dobře. Zkontrolujte motor a budete jí muset ručně doplnit nádrž.“

„Provedu, kapitáne.“

Schellenberg stál a čekal, až k němu Steiner s Devlinem dojdou. Podal Steinerovi ruku. „Jsem rád, že vás tu mohu přivítat, plukovníku.“

„Potěšení na mé straně, pane generále,“ odpověděl Steiner.

Schellenberg se obrátil na Devlina. „A vy, můj bláznivý irský příteli – pořád ještě nemohu uvěřit, že jste tady.“

„Víš, Waltře, synku, jak já vždycky říkám – člověk prostě jen musí žít ctnostně.“ Devlin se ušklíbl. „Co myslíš, nenašel by se tady někde kus žvance k snídani? Umírám hlady.“

Seděli u stolu v malé kantýně a popíjeli kávu. „Takže Vůdce dorazil ve zdraví včera večer,“ informoval je Schellenberg.

„A Rommel s admirálem?“ zajímal se Devlin.

„Nemám ponětí, kde přenocovali, ale už brzy se s ním mají sejít. Už musejí být na cestě.“

„Ten váš plán zní divoce,“ poznamenal Steiner, „ale svým způsobem je to východisko – samozřejmě až na tu hromadu nepředvídatelných okolností.“

„Vy myslíte, že ti muži z parašutistické jednotky za vámi nepůjdou?“

„Ale ne, jde o to, co se stane s vámi, než se stačíme dostat do Chateau.“

„V tom bohužel nemáme na vybranou,“ uzavřel Schellenberg. „Jiné řešení neexistuje.“

„Ano, já vím.“

Na okamžik zavládlo ticho a pak se Schellenberg zeptal: „Jste ochoten mě v té věci podpořit, plukovníku, nebo ne? Nezbývá nám mnoho času.“

Steiner vstal a přešel k oknu. Venku se hustě rozpršelo. Plukovník na chvíli mlčky zíral do deště a pak se otočil. „Mám pramálo důvodů mít Vůdce v lásce, a nejen kvůli tomu, jak skončil můj otec. Nepochybně je neštěstím pro každého, pohromou seslanou na lidstvo, ale pro mě je nejdůležitější to, že škodí Německu. Přes to všechno, Himmler v čele státu by byl tisíckrát horší. S Vůdcem u kormidla je tu aspoň jakási naděje, že ta mizerná válka někdy skončí.“

„Takže do toho půjdete se mnou?“

„Nemyslím, že kdokoli z nás si může vybírat.“

Asa pokrčil rameny. „K čertu se vším – se mnou můžete taky počítat.“

Devlin vstal a protáhl se. „No, zdá se, že to můžeme rozjet.“ Otevřel dveře a vykročil do deště.

Když Schellenberg vešel do chatky, v níž s Asou bydleli, Devlin měl nohu na posteli, nohavicí vyhrnutou a upravoval si v pouzdře nad kotníkem Smith & Wesson.

„Vaše eso v rukávě, příteli?“

„A ještě tohle.“ Devlin sáhl do kabely pro walther s tlumičem a zastrčil si ho vzadu za pásek. Pak vytáhl luger. „A tenhle patří do kapsy. Pochybuju, že nás ti esesmani budou chtít pustit dovnitř ozbrojené, takže neuškodí, když jim budeme mít co dát.“

„Myslíte, že to vyjde?“ zeptal se nejistě Schellenberg.

„Pochyby v téhle fázi, a od vás, pane generále?“

„Ale ne. Jak víte, Spojenci stanovili jednu věc naprosto jasně. Žádné vyjednávání, jen bezpodmínečná kapitulace. To je to poslední, co by si Himmler mohl dovolit.“

„Jednoho dne ho stejně nemine provaz.“

„A mě možná taky ne. Koneckonců, jsem generálem SS,“ řekl Schellenberg hořce.

„Žádný strach, Waltře.“ Devlin se usmál. „Jestli skončíš někde v kobce, já tě z toho dostanu – a grátis. A teď sebou radši hodíme.“

Polní maršál Erwin Rommel a admirál Canaris odjeli z Rennes v pět hodin. Mercedes řídil z bezpečnostních důvodů Rommelův poradce major Carl Ritter a jejich jediným doprovodem byla dvojice vojenských policistů na motocyklech. Jeli vpředu a v kalném světle časného rána se proplétali úzkými silničkami francouzského pobřeží.

„Samozřejmě se chce s námi setkat v tak směšnou denní dobu jenom proto, že budeme vůči němu v nevýhodě,“ ozval se Canaris.

„Vůdce se vždycky rád postará, abychom byli v nevýhodě, admirále,“ odpověděl Rommel. „Byl bych si myslel, že to je vám dávno jasné.“

„Zajímalo by mě, co má za lubem,“ poznamenal Canaris. „Víme, že vás chce potvrdit ve velení Armádní skupiny B, ale kvůli tomu si vás mohl povolat letadlem do Berlína.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Rommel. „Kromě toho existuje věc jménem telefon. Ne, myslím, že v tom bude ta Normandie.“

„Ale v téhle věci ho snad dokážeme přesvědčit, ne? Ta zpráva, kterou jsme vypracovali, vyznívá velice jednoznačně.“

„Ano, jenže Vůdce naneštěstí trvá na Pas de Calais a jeho astrolog taky.“

„A co strýček Heini?“ zeptal se Canaris.

„Himmler vždycky souhlasí s Vůdcem, to víte stejně dobře jako já.“ Přestalo pršet a v dálce se ukázala silueta Belle Ile. „Působivé,“ poznamenal Rommel.

„Ano, velice wagnerovské,“ řekl Canaris suše. „Hrad na konci světa. To se Vůdci určitě líbí. Přijdou si tam na své, on i Himmler.“

„Zamýšlel jste se někdy nad tím, jak k tomu došlo, admirále?“ zeptal se Erwin Rommel. „Jak jsme mohli dopustit, aby takové zrůdy určovaly osudy miliónů lidí?“

„Celé dni – celý život,“ odpověděl Canaris.

Oba motocyklisté zahnuli, mercedes odbočil za nimi a začal šplhat vzhůru k zámečku.

PATNÁCTÁ KAPITOLA

Bylo těsně po šesté a Hauptmann Erich Kramer, velitel Dvanácté detašované parašutistické jednotky v St. Aubinu, popíjel kávu ve své kanceláři, když vtom se ve dvoře ozval zvuk motoru. Popošel k oknu a uviděl kubelwagen s plátěnou plachtou staženou kvůli dešti. První vystoupil Asa a za ním Schellenberg s Devlinem.

Kramer je okamžitě poznal – pamatoval si jejich první návštěvu a zamračil se. „Co tu k čertu můžou chtít?“ řekl si pro sebe.

A pak se objevil Kurt Steiner. Neměl vlastní vojenskou čepici, a tak si vypůjčil od šikovatele Lebera čapku Luftwaffe všeobecně přezdívanou schiff – shodou okolností předmět sentimentálního uctívání mezi většinou veteránů Parašutistického pluku. Stál tam v dešti, na sobě šedomodrou leteckou blůzu se žlutými nášivkami na výložkách, parašutistické kalhoty a boty. Kramer přejel pohledem Rytířský kříž s dubovými ratolestmi, stříbrného a zlatého orla jako odznak parašutistické odbornosti a rukávové nášivky za Krétu a Afrika Korps. Ovšemže ho poznal – živou legendu všech vojáků Parašutistického pluku.

„Ach bože,“ zamumlal rozčileně, nasadil si čepici a otevřel, ještě než si dopnul poslední knoflík u blůzy. „Pane plukovníku Steinere.“ Scvakl podpatky a zasalutoval, aniž by věnoval sebemenší pozornost ostatním. „Nemohu uvěřit, že jste mi prokázal takovou čest.“

„Je mí potěšením. Kapitán Kramer, nemýlím-li se.“ Steiner zaregistroval Kramerovy nášivky na rukávech a stužku za zimní tažení. „Zdá se, že jsme staří spolubojovníci.“

„Ano, pane plukovníku.“

Z jídelny vyšlo několik parašutistů zvědavých na nově příchozí. Jakmile jim zrak padl na Steinera, všichni vyskočili do pozoru.

„Pohov, chlapci,“ zavolal na ně. „Kolik tady máte mužů?“ otázal se Kramera.

„Jenom třicet pět, pane plukovníku.“

„V pořádku,“ řekl Steiner. „Bude potřebovat každého, včetně vás, samozřejmě. A teď se pojďme schovat dovnitř, tam vám to vysvětlím.“

Třicet pět mužů z Dvanácté detašované parašutistické jednotky stálo ve čtyřech řadách na dvoře statku. Na hlavách měli ocelové přilby, které byly zvláštností Parašutistického pluku, na sobě volné seskokové kombinézy a většina z nich držela v ruce samopaly schmeisser. Stáli strnule v pozoru a Steiner k nim promlouval; po boku měl Kramera a Schellenberg s Devlinem a Asou postávali za ním.

Plukovník se nezdržoval řečněním, soustředil se na fakta. „Tak taková je situace. Vůdce má zakrátko zemřít rukou zrádných elementů SS. Naším úkolem je tomu zabránit. Nějaké otázky?“

Neozval se ani hlásek, jen hlasité bubnování deště, a Steiner pohlédl na Kramera. „Postarejte se, ať jsou připraveni, kapitáne.“

„Zu befehl, Herr Oberst,“ zasalutoval Kramer.

Steiner se obrátil k ostatním. „Stačí vám čtvrt hodiny?“

„A pak ať se přiženete jako tanková kolona,“ řekl mu Schellenberg. „Co nejrychleji.“

On a Asa nastoupili do kubelwagenu. Devlinovi se černý klobouk svezl na ucho a kabát, ukradený z Klubu armády a námořnictva, by se už dal ždímat. „Tahle chvíle mi něco připomíná,“ řekl Steinerovi.

„Ano, a nabízí se tu zase tatáž stará otázka: hrajeme my hru, nebo ovládá hra nás?“

„Jen doufejme, že tentokrát budeme mít víc štěstí, plukovníku.“ Devlin se usmál, vlezl si dozadu do kubelwagenu a Asa nastartoval.

Rommel s Canarisem a majorem Ritterem stoupali po schodech k hlavnímu vchodu Chateau de Belle Ile. Jeden z esesmanů na stráži jim otevřel a trojice vstoupila dovnitř. Vypadalo to, že všude stojí samé hlídky.

Rommel si rozepnul kabát. „Vypadá to spíš jako nějaký víkendový sjezd SS, takový, co se konávaly za starých časů v Bavorsku,“ poznamenal Rommel ke Canarisovi.

Na schodišti se ukázal Berger a šel jim vstříc. „Pane admirále – pane polní maršále, srdečně vás vítám. Jsem Sturmbannführer Berger a zajišťuji tu vaši bezpečnost.“

„Těší mě, Sturmbannführere,“ kývl Rommel na pozdrav.

„Vůdce vás očekává v jídelním sále. Vymínil si, že nikdo v jeho přítomnosti nebude mít u sebe zbraň.“

Rommel s Ritterem vytáhli z pouzder pistole. „Doufám, že jsme se neopozdili,“ řekl polní maršál.

„Naopak, máte ještě dvě minuty k dobru.“ Berger mu věnoval přátelský úsměv jako voják vojákovi. „Doprovodím vás, když dovolíte.“

Otevře] velké dubové dveře a všichni tři ho následovali dovnitř. Dlouhý jídelní stůl byl prostřen jen pro čtyři, u kamenného krbu stál Vůdce a upřeně se díval na hořící polena. Pak se otočil.

„Á, už jste tady.“

„Pevně věřím, že je vám již dobře, můj Vůdce,“ pravil Rommel.

Hitler kývl na pozdrav Canarisovi. „Herr Admiral.“ Pak mu pohled přeskočil na Rittera. Major stál ztuhle v pozoru a svíral kufřík. „A koho to máme tady?“

„To je můj pobočník, major Carl Ritter, můj Vůdce,“ informoval ho Rommel. „Má s sebou další podrobnosti o situaci v Normandii. Jak víte, už jsme ji společně probírali.“

„Nějaké další rozbory?“ zeptal se Hitler. „No když jinak nedáte…“ Obrátil se k Bergerovi. „Dejte prostřít jedno místo navíc a zjistěte, proč se Reichsführer opozdil.“

Berger udělal pohyb směrem ke dveřím, ale ty se v té chvíli otevřely a vstoupil Himmler. Měl na sobě černou vycházkovou uniformu a kromě bledosti na něm byla vidět i slabá nervozita, kterou se mu nedařilo úplně potlačit. „Omlouvám se, můj Vůdce, ale právě když jsem vycházel z kanceláře, dostal jsem telefonní hovor z Berlína.“ Kývl směrem k ostatním. „Pane admirále – pane polní maršále.“

„A toto je pobočník pana maršála, major Ritter.“ Hitler si zamnul ruce. „Dnes mám ale opravdu hlad. Víte, pánové, možná že by člověk měl tohle dělat častěji. Myslím, snídat brzy ráno. Máte pak skoro celý den na důležitější věci. Ale pojďme se posadit.“

Sám si sedl do čela, Rommel s Canarisem se usadili po jeho pravici a Himmler s Ritterem naproti nim.

„Tak,“ řekl. „Můžeme začít. Nejdřív jídlo, pak jednání.“

Zvedl malý stříbrný zvonek u pravé ruky a zazvonil.

Nanejvýš za deset minut poté dorazil k hlavní bráně kubelwagen. Schellenberg se vyklonil, rotmistr, jenž mu šel vstříc, zahlédl jeho uniformu a zasalutoval.

„Vůdce nás očekává,“ oznámil mu Schellenberg.

Rotmistr vypadal nejistě. „Mám rozkazy nikoho nevpouštět, pane generále.“

„Nebuďte hlupák, člověče,“ řekl Schellenberg netrpělivě. „Něco takového se snad nevztahuje na mě, ne?“ Kývl na Asu. „Jeďte, Hauptsturmführere.“

Vjeli do dvora, zastavili a Devlin poznamenal: „Víte, jak ve Španělsku říkají té chvíli, kdy toreador vyráží do útoku a neví, jestli přežije nebo zemře? Okamžik pravdy.“

„Nechte si to na později, Devline,“ přerušil ho Schellenberg. „Hlavně rychle pojďme.“ Vystoupil po širokém schodišti a sáhl po klice hlavního vchodu.

Hitler se v dobrém rozpoložení prokousával talířem topinek a ovoce. „Jedna věc se Francouzům musí nechat. Dělají opravdu výborný chleba,“ poznamenal a natáhl se pro další krajíc.

Dveře se otevřely a objevil se hlavní šikovatel. „Mám pocit, že jsem jasně nařídil, abychom za žádných okolností nebyli rušeni,“ řekl Himmler mrazivě.

„Ano, Herr Reichsführer, ale je tu generál Schellenberg a s ním nějaký kapitán a jeden civilista. Říká, že je bezpodmínečně nutné, abychom ho vpustili k Vůdci.“

„Nesmysl!“ rozkřikl se Himmler. „Držte se rozkazů!“

V tu chvíli ho ale přerušil Hitler. „Schellenberg? To by mě zajímalo, co může mít na srdci. Pusťte je dovnitř.“

Schellenberg s Devlinem a Asou čekali přede dveřmi sálu.

„Vůdce vás přijme, pane generále, ale všechny zbraně musíte zanechat tady,“ oznámil jim vrchní šikovatel, když se vrátil. „Mám své rozkazy, a ty se vztahují na každého.“

„Ale ovšem.“ Schellenberg vytáhl z pouzdra pistoli a položil ji na desku stolu, až to zadunělo.

Asa následoval jeho příkladu a Devlin vylovil z kapsy kabátu luger. „Všechny příspěvky s radostí darovány.“

„Pojďte prosím za mnou, pánové,“ vyzval je vrchní šikovatel. Otočil se a vykročil na druhou stranu haly.

Když byli uvedeni, Hitler ještě jedl. Rommel s Canarisem zvědavě vzhlédli, ale Himmler byl bledý jako stěna.

„Nuže, Schellenbergu, copak vás sem přivádí?“ zeptal se Hitler.

„Lituji, že jsem sem musel tak vpadnout, můj Vůdce, ale dostaly se mi do rukou jisté nanejvýš naléhavé informace.“

„A co přesně znamená to vaše ‚nanejvýš naléhavé‘?“ chtěl vědět Hitler.

„Jde přímo o váš život, můj Vůdce, či, lépe řečeno, úklady o váš život.“

„To je nemožné,“ přerušil ho Himmler.

Hitler ho pohybem ruky umlčel a zrak mu padl na Asu Vaughana s Devlinem. „A kdo jsou tihle lidé?“

„Když dovolíte, hned to vysvětlím. Reichsführer mě nedávno pověřil, abych zajistil bezpečný návrat do Říše jistému plukovníku Kurtu Steinerovi, kterého nějaký čas věznili v londýnském Toweru. Tady Herr Devlin a Hauptsturmführer Vaughan v té věci dosáhli triumfu – před několika hodinami přistáli se Steinerem na jedné malé základně Luftwaffe nedaleko odtud.“

Hitler pohlédl na Himmlera. „O tom mi nikdo nic neřekl.“

Na Himmlera byl žalostný pohled. „Mělo to být překvapení, můj Vůdce.“

Hitler se znovu obrátil k Schellenbergovi. „Ten plukovník Steiner, kde ho máte?“

„Dorazí co nevidět. Totiž, před několika hodinami jsem obdržel anonymní telefonát. Jen velice nerad se o tom zmiňuji v přítomnosti Herr Reichsführera, ale ať to byl kdokoli, mluvil o zradě, a to dokonce v řadách SS.“

Zdálo se, že se Himmler dusí. „To není možné.“

„Padlo jméno jednoho důstojníka, majora Bergera.“

„Ale Sturmbannführer Berger zde pečuje o moje bezpečí,“ ozval se Hitler překvapeně. „Právě jsem nařídil jeho povýšení.“

„Nicméně, můj Vůdce, takové jsou mé informace.“

„Což jenom dokazuje, že je nejlepší nikomu nevěřit,“ ozval se hlas Horsta Bergera a major vystoupil z přítmí na konci sálu, na každé straně jednoho esesmana se samopalem.

Steiner s kapitánem Kramerem jeli v kubelwagenu v čele kolony, navzdory dešti se staženou plachtou, a právě začali šplhat do vršku k Chateau. Parašutisté, naskládaní ve dvou transportérech, se drželi v závěsu za nimi. Steiner si do jedné z parašutistických bot zastrčil ruční granát a na klíně měl připravený schmeisser.

„Až vyrazíme, půjdeme tvrdě, žádné zastavování – to si pamatujte,“ řekl Kramerovi.

„Stojíme plně za vámi, pane plukovníku,“ ujistil ho Kramer.

U vnější brány zpomalili a vstříc jim vyšel rotmistr SS. „Co má tohle znamenat?“

Steiner popadl samopal, vyprázdnil do něj krátkou dávku a už byl na nohou a otočený, aby mohl skosit druhou hlídku. Kramer dupl na plyn a kubelwagen se vřítil na nádvoří.

Jakmile dorazili k patě hlavního schodiště, ze strážního domku napravo se vyrojili další esesmani. Steiner se rychle shýbl pro granát v botě, hodil ho doprostřed hloučku, pak vyskočil z vozu a rozběhl se po schodech nahoru. Parašutisté seskákali z transportérů, hnali se za ním a přitom stříleli přes dvůr po zbývajících esesácích.

„Co se to opovažujete v mé přítomnosti – mířit na mě zbraní?“ obořil se Hitler s planoucím pohledem na Bergera.

„Je mi to líto, můj Vůdce, ale udeřila vaše hodina. Pro vás, tady pro polního maršála a pro admirála.“ Berger potřásl hlavou. „Ani jednoho z vás si už nemůžeme dovolit déle trpět.“

„Mě nemůžeš zabít, ty mladý blázne,“ prohlásil Hitler pevně. „Něco takového je nemožné.“

„Vážně?“ posmíval se Berger. „A smím vědět proč?“

„Protože mi není určeno tady zemřít,“ pravil Vůdce přesvědčeně. „Protože Bůh je na mé straně.“

Odněkud zdáli se ozvala střelba. Berger se ohlédl ke dveřím, v tom okamžiku vyskočil major Ritter, mrštil po něm svůj kufřík a vrhl se ke vchodu. „Stráže!“ vykřikl.

Jeden z esesmanů strhl samopal a několikrát ho střelil do zad.

„Pane Devline,“ sykl Schellenberg.

Devlinova ruka nahmatala pažbu waltheru vzadu za pasem. První kulka zasáhla do spánku muže, jenž právě zastřelil Rittera, a druhá skončila v srdci jeho společníka. Berger se bleskurychle otočil, vyrazil vzteklý výkřik a Devlinova třetí kulka se mu zaryla mezi oči.

Devlin popošel a zastavil se u něj, pohrávaje si s pistolí. „Nedal sis říct, synku, co? Radil jsem ti, ať si najdeš jinou práci.“

V tom okamžiku se dveře za ním rozlétly a dovnitř vpadl v čele svých mužů Kurt Steiner.

Když Schellenberg zaklepal a vešel do Himmlerovy kanceláře, Reichsführer postával u okna. Bylo okamžitě jasné, že hodlá všechno s kamennou tváří zapřít.

„Á, tady jste, generále. To byla opravdu velice nešťastná záležitost. Vrhá to obrovský stín na nás všechny od SS. Jen díky bohu, že se Vůdce rozhodl pohlížet na tu Bergerovu strašlivou zradu jako na individuální selhání.“

„Naštěstí pro nás všechny, Herr Reichsführer.“

Himmler se posadil. „Ten anonymní telefonát, o kterém jste se zmínil. Nemáte vůbec žádné ponětí, kdo to mohl být?“

„Bohužel ne.“

„Škoda. I tak…“ Himmler mrkl na hodinky. „Vůdce chce odletět v poledne a já ho budu do Berlína doprovázet. Canaris letí s námi a Rommel už je pryč.“

„Dobře.“

„Ještě než odletí, chce vás vidět, vás a tu trojici. Podle mého se domnívá, že je na místě udělit pár vyznamenání.“

„Vyznamenání?“ opakoval Schellenberg.

„Vůdce je má všude s sebou, generále. Kamkoli jde, nosí jich zásobu ve svém osobním kufříku. Tak jako já věří, že věrné služby je třeba odměňovat.“

„Rozumím, Herr Reichsführer.“

Schellenberg už chtěl odejít, ale Himmler ho zarazil. „Pro nás všechny bude lepší, když na ten šokující incident zapomeneme. Jako by se nikdy nestal, generále – jestli mi rozumíte. Rommel a Canaris budou držet jazyk za zuby a s těmi parašutisty nebude zas taková práce. Stačí je odvelet zpátky na východní frontu.“

„Chápu, Herr Reichsführer,“ řekl Schellenberg opatrně.

„Což znamená, že nám zbývá Steiner, Hauptsturmführer Vaughan a ten váš Devlin. Jistě souhlasíte, že by nám kterýkoli z nich mohl způsobit vážné obtíže.“

„Mám si to vykládat tak, že Herr Reichsführer chce…“ začal Schellenberg.

„Ne,“ přerušil ho Himmler. „Já nechci nic. Prostě to ponechávám na vašem zdravém uvážení.“

Bylo těsně před polednem a Schellenberg se Steinerem, Asou a Devlinem čekali v knihovně. Pak se dveře otevřely, vešel Vůdce, za ním Canaris a nakonec Himmler s malým koženým kufříkem.

„Dobré poledne, pánové,“ oslovil je Hitler.

Všichni tři důstojníci se vymrštili do pozoru a Devlin neobratně seskočil z okenního parapetu, na kterém předtím seděl. Hitler kývl na Himmlera a ten otevřel kufřík plný vyznamenání.

„Vám, generále Schellenbergu, Německý kříž ve zlatě – a také vám, Hauptsturmführere Vaughane.“ Připjal jím každému řád a pak se obrátil ke Steinerovi. „Vy, plukovníku Steinere, už máte Rytířský kříž s dubovými ratolestmi. Nyní vám k němu uděluji Diamantové meče.“

„Děkuji vám, můj Vůdce,“ odpověděl Kurt Steiner s notnou dávkou ironie.

„A vám, pane Devline,“ řekl Hitler a pohlédl na Ira, „patří Železný kříž první třídy.“

Devlin ze sebe vůbec nedokázal vypravit jakoukoli vhodnou odpověď a měl co dělat, aby potlačil šílené nutkání se rozesmát, když mu Vůdce připínal vyznamenání na prsa.

„Přijměte moji vděčnost, pánové, a vděčnost všeho německého lidu,“ pravil Hitler, otočil se a s Himmlerem za patami se odporoučel.

Canaris se na chvíli zastavil u dveří. „Bylo to velmi poučné ráno, Waltře, ale být tebou, dával bych si ode dneška pozor.“

Dveře zaklaply. „Co teď?“ zeptal se Devlin.

„Vůdce se neprodleně vrací do Berlína,“ informoval ho Schellenberg. „Canaris a Himmler letí s ním.“

„A co bude s námi?“ chtěl vědět Asa Vaughan.

„Tady nastává menší problém. Reichsführer se jasně vyjádřil, že si vás tři nepřeje mít v Berlíně. Ve skutečnosti si vás nepřeje mít vůbec nikde.“

„Chápu,“ přikývl Steiner. „A vy se o to máte postarat.“

„Tak nějak.“

„Ten parchant,“ ulevil si Devlin.

„Samozřejmě, na pláži v Chernay čeká lysander,“ pokračoval Schellenberg. „Touhle dobou ho už Leber nechal zkontrolovat a doplnit palivo.“

„Ale kam se máme sakra podít?“ nechápal Asa. „Zrovna jsme jen o vlásek unikli z Anglie a v Německu je pro nás rozhodně moc horko.“

Schellenberg se zkoumavě zadíval na Devlina a Ir se dal do smíchu. „Byl jste někdy v Irsku?“ zeptal se Asy.

Na pláži byla zima a voda sahala mnohem dál než ráno, ale pořád ještě zbývalo dost a dost místa ke startu.

„Všechno jsem zkontroloval,“ ujistil šikovatel Leber Asu. „Neměl byste mít žádné obtíže, Hauptsturmführere.“

„Vy se teď vraťte na letiště,“ nařídil mu Schellenberg. „Za chvíli za vámi přijdu.“

Leber zasalutoval a vykročil zpátky. Schellenberg si potřásl rukou se Steinerem a Asou. „Hodně štěstí, pánové.“ Nastoupili do letadla a Schellenberg pohlédl na Devlina. „Jste opravdu obdivuhodný člověk, pane Devline.“

„Poleť s námi, Waltře,“ navrhl Devlin. „V Berlíně to není nic pro tebe.“

„Na to už je pozdě, příteli. Jak jsem říkal, z tohohle kolotoče se už dávno nedá seskočit.“

„Ale co řekne Himmler, až se dozví, že jste nás nechal jít?“

„Na to jsem myslel. Pro tak skvělého střelce, jako jste vy, by neměl být problém trefit mě někam do ramene. Řekněme do levého. Čistý průstřel, pochopitelně.“

„Ježíši, vy jste ale liška podšitá.“

Schellenberg poodešel a otočil se. Devlin sáhl do kapsy pro walther, ozvalo se tlumené plesknutí, generál klopýtl a chytil se za rameno. Usmál se a mezi prsty se mu vyřinula krev.

„Na shledanou, pane Devline.“

Ir se vyšplhal do kabiny a zavřel za sebou. Asa otočil letadlo do větru, lysander se s burácením rozjel po pláži a odlepil se od země. Schellenberg sledoval, jak mizí nad mořem, pak se otočil, a stále ještě svíraje levé rameno, vydal se zpátky k lodnímu skluzu.

Jezero Lough Conn v hrabství Mayo, nedaleko zátoky Killala u západoirského pobřeží, má na délku přes patnáct kilometrů. Toho večera, když se z hor snášela tma, se jeho povrch leskl ve skomírajícím světle jako černé sklo.

Michael Murphy farmařil kousek od jižního konce jezera, toho dne si ale vyšel na ryby a popíjel k tomu domácí whisky tak dlouho, až nevěděl, řečeno slovy jeho babičky, jestli je ještě na tom božím světě. Najednou se prudce rozpršelo. Michael se natáhl pro vesla a při tom si pro sebe tiše prozpěvoval.

V tom okamžiku mu v uších zaburácelo, ucítil na tváři proud vzduchu a cosi, co ani později nedokázal popsat jinak než jako velkého černého ptáka, mu přeletělo nad hlavou a zmizelo v polotmě na druhém konci jezera.

Asa čekal až do poslední chvíle, pak konečně nechal ocas letadla klesnout a mistrně přistál na klidné hladině pár set metrů od břehu. Lysander poskočil, zastavil se a dovnitř se začala hrnout voda. Asa otevřel kabinu, o hladinu pleskl složený záchranný člun a vmžiku se nafoukl.

„Jak je tu hluboko?“ zeptal se Američan Devlina.

„Asi sedmdesát metrů.“

„V tom případě není co řešit – chudák holka stará. A teď rychle na břeh.“

Seskočil do člunu a Steiner s Devlinem ho následovali. Zaveslovali opodál a zastavili se, aby se ohlédli. Nos letadla byl už pod vodou, ještě okamžik hleděli na ocas s hákovým křížem Luftwaffe a pak i ten zmizel pod hladinou.

„A je po všem,“ řekl Asa.

Začali veslovat k černajícímu se břehu. „Co teď, pane Devline?“ zeptal se Steiner.

„Čeká nás dlouhá procházka, ale máme na ni celou noc. Moje prateta Eileen O’Brianová má farmu nad killalskou zátokou. Tam nás přivítají s otevřenou náručí.“

„A co dál?“ zajímal se Asa.

„To je ve hvězdách, synku,“ odpověděl mu Liam Devlin. „Ještě uvidíme.“

Proud zanesl člun na malou pláž. Devlin vylezl první, voda mu sahala až po kolena, a dovlekl je ke břehu.

„Cead mile failte,“ pravil a podal Steinerovi ruku.

„Co to říkáte?“ zeptal se Němec překvapeně.

„To je irsky.“ Liam Devlin se usmál. „V jazyce králů. Znamená to buď stotisíckrát vítán.“

BELFAST

1975

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

Byly už skoro čtyři ráno. Devlin vstal a otevřel dveře do sakristie. Město teď bylo tiché, ale ve vzduchu visel štiplavý zápach kouře. Venku se rozpršelo, Ir se zachvěl a zapálil si.

„Není nad mizernou noc v Belfastu.“

„Povězte mi něco,“ požádal jsem. „Měl jste ještě někdy co do činění s Dougalem Munrem?“

„No ovšem.“ Přikývl. „Několikrát, za ta léta. On měl své rybičky rád, tatík Dougal.“

Jako obvykle jsem nevěděl, co si z jeho slov vybrat, a tak jsem to zkusil znova.

„Řekněte, co se stalo potom? Jak se Munrovi podařilo to všechno ututlat?“

„Předně nesmíte zapomínat, že jen Munro s Carterem znali Steinerovu pravou totožnost. Pro chudáka poručíka Bensona, pro sestru Marii i pro otce Martina to byl obyčejný válečný zajatec – anonymní důstojník Luftwaffe.“

„Ale co Michael Ryan s neteří? Co Shawovi?“

„Počátkem toho roku začala Luftwaffe znovu bombardovat Londýn. Malý blitz tomu přezdívali a britské rozvědce to přišlo víc než vhod.“

„Proč?“

„Protože při náletech umírali lidé – jako třeba sír Maxwell Shaw se sestrou Lavinií. Zahynuli v Londýně při útoku Luftwaffe v lednu 1944. Můžete se podívat do Timesů z toho měsíce, najdete tam nekrolog.“

„A co Michael Ryan s Mary? A Jack a Erik Carverovi?“

„Ti se do Timesů nedostali, ale skončili na stejném místě, v jednom krematoriu v severním Londýně. Dva a půl kila šedivého popela a jakákoli pitva je bezpředmětná. Všichni jsou v záznamech vedeni jako obětí bombardování.“

„V tomhle směru se nic nezměnilo,“ poznamenal jsem. „A co ti ostatní?“

„Canaris už moc dlouho nevydržel. Ještě v tomtéž roce upadl v nemilost a pak v červenci se odehrál ten nezdařený atentát na Hitlera. Mimo jiné zatkli i jeho a v posledním týdnu války ho popravili. Jestli byl do spiknutí zapletený Rommel nebo ne, o tom se vždycky spekulovalo, ale Vůdce si myslel, že ano. Nemohl a nechtěl odhalit národního hrdinu jako zrádce nacistické věci, a tak mu dovolil spáchat sebevraždu s příslibem, že ušetří jeho rodinu.“

„Co to jenom bylo za lidi,“ povzdechl jsem si.

„Všichni víme, jak skončil Vůdce, když se zavrtal v tom svém bunkru. Himmler se pokusil upláchnout – oholil si knírek a dokonce nosil přes jedno oko černou pásku, ale moc mu to nepomohlo. Když ho chytli, vzal si cyankáli.“

„A Schellenberg?“

„Walter? To byl úžasný člověk. Vrátil se a podařilo se mu Himmlera oklamat, namluvil mu, že jsme ho přemohli. Díky té ráně to samozřejmě vypadalo věrohodně. Před koncem války se dostal do čela spojených zpravodajských služeb a všechny přežil. Při poválečných procesech mu nedokázali nic kromě toho, že byl členem zločinecké organizace, SS. Před soudem vypovídali v jeho prospěch nejrůznější svědkové, včetně Židů. Odseděl si v žaláři jen pár roků a pustili ho. Zemřel v Itálii, v jednapadesátém. Rakovina.“

„Takže to je celá historie,“ řekl jsem.

Přikývl. „Zachránili jsme život Hitlerovi. Udělali jsme dobře?“ Pokrčil rameny. „Tehdy se nám ta myšlenka zdála správná, ale dovedu si představit, proč ten spis neměl sto let nikdo číst.“

Znovu otevřel dveře a vyhlédl ven. „A co bylo pak dál?“ zeptal jsem se. „S vámi, se Steinerem, s Asou Vaughanem? Vím, že po válce jste byl profesorem na nějaké americké vysoké škole, ale co se stalo mezí tím?“

„Ježíši, copak jsem se už dost nenamluvil? To, co jsem vám řekl, vydá na další knížku. Zbytek počká na příště. Už byste se měl vrátit do hotelu, půjdu kousek s vámi.“

„Není to nebezpečné?“

„Jestli narazíme na vojáka na hlídce, vy jste čistý – a kdo by se staral o nějakého starého chudáka kněze?“

Přes sutanu oblékl kabát, na hlavu si narazil klobouk, a jak jsme procházeli zbědovanými ulicemi se stopami po pumových útocích, nesl nad námi oběma svůj deštník.

„Jen se tady rozhlédněte,“ řekl mi hořce. „Krysí chodba, kde mrtví ztratili své kosti.“

„Proč s tím nepřestanete?“ otázal jsem se vážně. „S těmi bombami, se zabíjením?“

„Když to všechno začalo, tehdy devětašedesátého v srpnu, zdálo se nám to jako správná věc. Oranžisté zapalovali domy katolíkům a policie je v tom ještě podporovala.“

„A teď?“

„Abych řekl pravdu, synku, už mě to unavuje. Navíc jsem nikdy neschvaloval útoky na civilní cíle. Taková bomba si nevybírá, zabíjí ženy, děti, každého, kdo se nachomýtne. Ale ještě k té farmě nad killalskou zátokou. Tetička Eileen mi ji odkázala – a na Trinity College v Dublinu na mě čeká místo profesora angličtiny, kdykoli budu mít zájem.“ Zastavil se na rohu a nadechl se vzduchu prosyceného kouřem. „Už je sakra nejvyšší čas toho nechat a vyklidit pole těm, kteří o to stojí.“

„Jako by vás konečně otrávilo, že hra stejně vždycky ovládá vás a ne naopak,“ poznamenal jsem.

Přikývl. „Steiner tohle říká pořád.“

„To je zajímavé,“ zareagoval jsem okamžitě. „Řekl jste: Steiner říká.“

Usmál se. „Opravdu?“ Déšť najednou zesílil. Stáli jsme na rohu Falls Road. V dálce bylo vidět pěší hlídku parašutistického pluku a obrněné auto Saracén. „Asi se s tebou rozloučím, synku.“

„Moudré rozhodnutí.“ Stiskl jsem mu ruku.

„V Killale mě najdete vždycky.“ Otočil se a pak zaváhal. „Ještě jednu věc.“

„Copak?“ zeptal jsem se.

„Ta Cohenová – měl jste pravdu. Ta autonehoda určitě přišla někomu vhod. Být vámi, dával bych si pozor.“

Opatrně jsem si mezi dlaněmi zapálil cigaretu a díval jsem se, jak odchází, sutanu až ke kotníkům, deštník zdvižený nad hlavou. Přejel jsem očima po Falls Road. Hlídka se mezitím přiblížila, ale když jsem se otočil zpátky, abych se naposledy podíval na Liama Devlina, byl už pryč. Zmizel mezi stíny, jako kdyby nikdy neexistoval.

Jack Higgins

Orel vzlétl

Z anglického originálu The eagle has flown přeložili Viktor Janiš a Zuzana Šťastná.

Redigovala Helena Šebestová.

Obálku navrhl Tomáš Řízek Vydal Knižní klub v Praze roku 1998 jako svou 704. publikaci.

Odpovědný redaktor Jindřich Jůzl.

Technická redaktorka Jana Nováková.

Počet stran 240.

Sazbu zhotovila Knižní sazba Hogen, s. r. o., Horní Jiřetín Tisk Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica.

Vydání první.

ISBN 80-7176-835-9

Notes

[←1]

Pozn. překl.: jednalo se o nakonec neuskutečněný únos vévody Windsorského a jeho manželky z Portugalska.

Table of Contents

Londýn

Belfast

1975

PRVNÍ KAPITOLA

BERLÍN

LISABON

LONDÝN

1943

DRUHÁ KAPITOLA

TŘETÍ KAPITOLA

ČTVRTÁ KAPITOLA

PÁTÁ KAPITOLA

ŠESTÁ KAPITOLA

SEDMÁ KAPITOLA

OSMÁ KAPITOLA

DEVÁTÁ KAPITOLA

DESÁTÁ KAPITOLA

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

DVANÁCTÁ KAPITOLA

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

PATNÁCTÁ KAPITOLA

BELFAST

1975

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

Notes