Obsah

Autorova poznámka

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

Autorova poznámka

V sobotu 6. listopadu 1943 přesně v jednu hodinu v noci obdržel Reichsführer SS a šéf státní policie Heinrich Himmler tuto jednoduchou zprávu: Orel přistál.

Znamenalo to, že v tom okamžiku byla malá jednotka německých parašutistů v bezpečí na anglické půdě, připravena unést britského premiéra Winstona Churchilla z přímořského venkovského domu v Norfolku, kde právě trávil poklidný víkend. Tato knížka se snaží znovu oživit události, vztahující se k onomu pozoruhodnému pokusu.

Přinejmenším padesát procent tvoří historicky doložená fakta. Je na čtenáři, aby se rozhodl, kolik ze zbývajícího je spekulace či fikce…

Věnováno mým dětem Sáře, Ruth, malému Seanovi a Hannah, které si, každé zvlášť a po svém, protrpěly vznik téhle knihy. Kromě nich pak především mé ženě Amy, jež se již před dvěma roky naučila žít s tím příznačným cvaknutím, které se ozve pokaždé, když zvedne telefon…

A na bitevním poli teď stojí živí mrtví: ti, kteří jsou rozhodnuti zemřít, přežijí; ti. kteří se snaží spasit své životy, je ztratí.

Wu Ch’i

Název originálu: THE EAGLE HAS LANDED

Obálka: Petr Bauer

Grafická úprava obálky: Petr Bauer

Překlad: Viktor Janiš, Zuzana Šťastná

Redakce: Helena Šebestová

Copyright © 1975, 82 by J. Higgins
All Rights Reserved

Copyright © 1995 for the Czech translation by V. Janiš, Z. Šťastná

Copyright © 1995 for Cover by P. Bauer

Copyright © 1995 for the Czech edition by

ISBN 80-85601-98-2

1. kapitola

Když jsem procházel hřbitovní branou, na jednom konci hřbitova kdosi kopal hrob. Pamatuji se na to docela jasně, protože ten výjev jistým způsobem předznamenával skoro vše, co mělo následovat.

Počasí bylo pod psa, a jak jsem se při chůzi ke hrobu proplétal mezi náhrobními kameny, musel jsem si vyhrnout límec proti poryvům deště. V tu samou chvíli se ozvalo zlostné zakrákání a z větví buků na západní straně kostela se jak vlající rance černých hadrů zvedlo pět nebo šest havranů.

Ten člověk si tam pro sebe tlumeně povídal, ale nedalo se zachytit, co říká. Přešel jsem na jednu stranu čerstvě vykopané hromady, vyhnul se další lopatě hlíny a nakoukl dovnitř. „Mizerné ráno, co?“

Zvedl hlavu, opíraje se o lopatu, a já uviděl, jak velice je starý. Na sobě měl obnošené, zablácené šaty s plátěnou čepicí a žlutohnědým kusem pytloviny přes ramena, v obličeji byl vyhublý a oči nad šedivým strništěm se zdály vlhké a úplně prázdné.

Zkusil jsem to znovu. „Prší vám na to.“

Zřejmě jsem vykřesal jiskřičku pochopení. Podíval se na zamračené nebe a poškrábal se na bradě. „Eště to chvíli potrvá, než se vyčasí, řek‘ bych.“

„Musí vám to pěkně ztěžovat práci.“ Dole v jámě šplouchalo dobrých patnáct centimetrů vody.

Šťouchl lopatou do vzdálenější stěny hrobu a na dno dopadla sprška hlíny. Vypadalo to, jako by tam puklo něco shnilého. „Mohlo to bejt horší. Za ta léta jich na tenhle malej hřbitov naskládali tolik, že už se tu lidi nepohřbívají do země, ale do ostatků.“

Zasmál se bezzubým úsměvem, sehnul se a z hlíny u svých nohou vyhrábl malou kůstku. „Co jsem říkal?“

Přitažlivost života ve všech jeho formách má jistě čas od času své meze i pro profesionálního spisovatele a já se rozhodl změnit téma.

„Tohle je katolický kostel, že?“

„Tady jsou všichni katolíci,“ odpověděl. „Vždycky byli.“

„Potom byste mi možná mohl pomoci. Hledám jeden hrob, nebo možná památník uvnitř kostela: Gascoigne – námořní kapitán Charles Gascoigne.“

„O tom jsem nikdy neslyšel,“ řekl. „A to jsem tady kostelníkem už jedenačtyřicet let. Kdy zemřel?“

„Kolem roku 1685.“

Jeho výraz se nezměnil. „Aha, tak to bylo trochu dřív,“ poznamenal klidně. „Otec Vereker – ten by vám o tom mohl něco říct.“

„Kde ho najdu – uvnitř?“

„Buďto tam, nebo na faře. Za zdí na druhé straně aleje.“

V té chvíli se v havraní kolonii nad našimi hlavami z nějakého důvodu rozproudil život. Desítky havranů se vznesly a s hlasitým krákáním kroužily v dešti. Stařík pohlédl vzhůru, mrštil kostí do větví a pak řekl něco velice podivného.

„Mrchy uřvaný,“ zanadával. „Táhněte zpátky do Leningradu.“

Už jsem chtěl odejít, ale tohle upoutalo můj zájem. „Do Leningradu?“ podivil jsem se. „Jak vás to napadlo?“

„Odtud přece přilítají. Špačci taky. Houfujou se v Leningradu a v říjnu se objeví tady. Tam je pro ně v zimě moc velkej mráz.“

„Opravdu?“

Docela teď ožil, sáhl pro půlku cigarety zastrčenou za uchem a dal si ji do úst. „V takový zimě by i mosaznýmu opičákovi umrzly koule. U Leningradu zařvala za války spousta Němců. Ne v boji nebo tak. Prostě umrzli.“

Zajímalo mě to čím dál víc. „Od koho to všechno víte?“ zeptal jsem se.

„O těch ptácích?“ opáčil a najednou se celý úplně změnil. Jeho tvář dostala lstivý, potměšilý výraz. „Tak, od Wernera. Ten o nich věděl všecko.“

„A kdo je Werner?“

„Werner?“ Několikrát zamrkal a v obličeji se mu zase objevil ten prázdný výraz, ačkoli se nedalo rozeznat, jestli je pravý nebo jen předstíraný. „Werner, to byl hodnej chlapec. Fakt hodnej. Neměli mu to udělat.“

Opřel se do lopaty a dal se znovu do práce. Zdálo se, že na mě úplně zapomněl. Ještě chvíli jsem zůstal, ale bylo zřejmé, že považuje náš rozhovor za skončený. Nakonec jsem se tedy otočil, ač nerad, protože mi připadalo, že by se z toho rozhodně mohl vyklubat zajímavý příběh, a uličkou mezi náhrobními kameny jsem zamířil k hlavnímu vchodu.

Zastavil jsem se v přístřešku před vchodem. Na zdi tam visela tabule z tmavého dřeva. Vybledlé zlaté písmo hlásalo: Kostel Panny Marie a všech svatých, Studley Constable a pod tím časy určené pro zpověd a mši. Úplně dole pak stálo Otec Philip Vereker, člen Tovaryšstva Ježíšova.

Dubové dveře byly prastaré; držely pohromadě jen díky železným výztužím, přibitým ozdobnými hřeby. Bronzová klika měla tvar lví hlavy s velkým kruhem v tlamě. Pootočil jsem jím a dveře se se slabým, strašidelným zavrzáním otevřely.

Očekával jsem, že uvnitř bude tma a ponuro, ale místo toho jsem se ocitl v něčem, co připomínalo miniaturní středověkou katedrálu, zaplavenou světlem a úžasně prostornou. Sloupořadí hlavní lodi bylo dokonalé. Velké normanské pilíře vybíhaly vzhůru ke skvostné dřevěné střeše, vyzdobené množstvím pozoruhodně zachovalých lidských a zvířecích motivů, a v její úrovni byla po obou stranách hlavní lodě řada okrouhlých oken. Jimi dovnitř proudila největší část světla, které mě při vstupu tak ohromilo.

U stěny stála krásná kamenná křtitelnice a vedle ní jsem si na malované tabuli mohl přečíst jména všech kněží, kteří tu za ta léta sloužili, počínaje Rafe de Courceym, léta Páně 1132, a konče samozřejmě Verekerem, který převzal úřad roku 1943.

V pozadí byla vidět malá tmavá kaple s blikajícími svíčkami a obrazem Panny Marie, který jako by se vznášel v polosvětle. Prošel jsem uličkou mezi kostelními lavicemi až k oltáři. Všude bylo ticho, na oltáři pod středověkým Kristem rudě hořelo věčné světlo a na vysoká okna bubnoval déšť.

Na kamenných dlaždicích za mnou zašoupaly nohy a chraptivý, přísný hlas se zeptal: „Hledáte někoho?“

Otočil jsem se a ve dveřích kaple jsem spatřil kněze, vysokého, vyzáblého muže ve vybledlé sutaně. Šedivé vlasy měl ostříhané téměř až k lebce a oči tak zapadlé, jako by nedávno přestál těžkou nemoc. Napjatá kůže na lícních kostech ještě podtrhovala celkový dojem. Byla to podivná tvář. Mohla patřit jak vojákovi, tak učenci, ale to mě nepřekvapovalo; pamatoval jsem si z tabulky u vchodu, že Vereker je jezuita. Co mě upoutalo, byl bolestný výraz, který jako by se z jeho obličeje nikdy nevytrácel. Když ke mně vykročil, všiml jsem si, že se těžce opírá o hůl a kulhá na levou nohu.

„Otec Vereker?“ otázal jsem se.

„Prosím.“

„Mluvil jsem s tím starým mužem venku, s kostelníkem.“

„Ach ano, to je Laker Armsby.“

„Říkal, že byste mi možná mohl s něčím pomoci. Mimochodem, já jsem Higgins,“ natáhl jsem ruku. „Jack Higgins, spisovatel.“

Předtím, než mi potřásl rukou, lehce zaváhal, ale jen kvůli tomu, že si musel přehodit hůl z pravé ruky do levé. I tak se ale choval rezervovaně, nebo mi to tak alespoň připadalo.

„A jak vám mohu pomoci, pane Higginsi?“

„Dělám sérii článků pro jeden americký časopis,“ řekl jsem. „Historické věci. Včera jsem byl v Cley, u sv. Markéty.“

„Krásný kostel.“ Posadil se na nejbližší lavici. „Omlouvám se, ale v poslední době se rychle unavím.“

„Máte tady na hřbitově jeden takový hrob s plochou deskou,“ pokračoval jsem. „Snad ho znáte – Památce Jamese Greeva…“

Okamžitě mi vpadl do řeči: „…jenž byl nápomocen siru Cloudesley Shovelovi při zapálení lodí v přístavu tripoliském v Berbersku, čtrnáctého ledna, léta Páně šestnáct set sedmdesát šest.“ Ukázal, že se umí usmívat. „Ale to je tady v okolí známý nápis.“

„Podle mých výzkumů měl Greeve jako kapitán Orange Tree lodního důstojníka jménem Charles Gascoigne, který se později stal námořním kapitánem. Zemřel na staré zranění roku šestnáct set osmdesát tři a zdá se, že Greeve ho nechal dopravit do Cley, aby ho tu pohřbili.“

„Ach tak,“ řekl zdvořile, ale bez zvláštního zájmu. V jeho hlase byl téměř náznak netrpělivosti.

„Na cleyském hřbitově po něm není ani stopa,“ pokračoval jsem, „ani ve farních záznamech, a zkoušel jsem to i v kostelech ve Wivetonu, Glandfordu a Blakeney, ale marně.“

„A vy si myslíte, že by mohl být tady?“

„Znovu jsem si procházel své poznámky a vzpomněl jsem si, že byl vychován jako katolík. Napadlo mě, že mohl být pohřben ve víře. Bydlím v hotelu v Blakeney a jeden z tamějších barmanů mi řekl, že tady ve Studley Constable je katolický kostel. Je to tady docela z ruky, trvalo mi nejmíň hodinu, než jsem to našel.“

„Bohužel jste se namáhal zbytečně.“ Opřel se o lavici a vstal. „Jsem tu u Panny Marie už dvacet osm let a mohu vás ujistit, že jsem nikdy nenarazil na jedinou zmínku o nějakém Charlesu Gascoignovi.“

Tohle byla má opravdu poslední šance a zřejmě na mně bylo vidět zklamání, ale v každém případě jsem ještě naléhal. „Jste si naprosto jistý? Co církevní záznamy z té doby? Snad by mohl existovat zápis v úmrtní knize.“

„Místní historie je náhodou mým koníčkem,“ řekl už poněkud kysele. „Neexistuje žádný dokument vztahující se k tomuto kostelu, který bych podrobně neznal, a ujišťuji vás, že ani jeden se nezmiňuje o nějakém Charlesi Gascoignovi. A teď mě prosím omluvte, už budu mít na stole oběd.“

Jak vykročil, ujela mu hůl, až klopýtl a málem upadl. Zachytil jsem ho za loket a přitom se mi podařilo šlápnout mu na levou nohu. Ani nemrkl.

„Promiňte,“ omlouval jsem se, „jsem strašně neohrabaný.“

Podruhé se usmál. „Mně už to neublíží.“ Poklepal si holí na nohu. „Pěkná otrava, ale jak se říká, naučil jsem se s tím žít.“

Byla to poznámka, která nevyžadovala komentář, a on také žádný nečekal. Pomalu, s ohledem na jeho nohu jsme šli uličkou a já poznamenal: „Výjimečně krásný kostel.“

„Ano, jsme na něj docela hrdí.“ Otevřel mi. „Lituji, že jsem vám nemohl být víc nápomocen.“

„To je v pořádku. Nevadilo by vám, kdybych se porozhlédl po hřbitově, když už jsem tady?“

„Vidím, že vás nepřesvědčím.“ V jeho hlase však nebyla žádná zloba. „Ale proč ne, máme tu několik velmi zajímavých náhrobků. Zvláště bych vám doporučoval západní část hřbitova, je to počátek osmnáctého století a zřejmě to dělal stejný kameník jako v Cley.“

Tentokrát mi podal ruku on. „Víte, vaše jméno mi bylo povědomé,“ řekl, když jsem mu s ní potřásl. „Nevyšla vám minulý rok kniha o nepokojích v Ulsteru?“

„Ano, to souhlasí,“ řekl jsem. „Ošklivá záležitost.“

„Válka nebývá hezká, pane Higginsi.“ Tvář měl zachmuřenou. „V člověku se tam projeví to nejhorší. Tak nashledanou – a hodně štěstí.“

Zavřel dveře a já se znovu octl v zastřešeném vchodu. Zvláštní setkání. Zapálil jsem si a vykročil do deště. Kostelník odešel a já měl na chvíli hřbitov pro sebe, samozřejmé až na havrany. Havrany z Leningradu. Znovu jsem se nad tím zamyslel, ale pak jsem se rozhodl pustit to celé z hlavy. Ostatně jsem měl práci. Ne že bych si po rozhovoru s otcem Verekerem dělal velké naděje, že najdu Gascoignův hrob. Spíš jsem už neměl kde jinde hledat.

Hledal jsem metodicky, hrob od hrobu, počínaje západním koncem, a přitom jsem si všiml náhrobků, o kterých se zmiňoval. Byly každopádně pozoruhodné – ozdobené tesanými a leptanými motivy kostí, lebek, okřídlených přesýpacích hodin a archandělů, které, ač neuměle ztvárněné, měly něco do sebe. Zajímavé, ale úplně irelevantní, co se Gascoigna týče.

Trvalo mi hodinu a dvacet minut, než jsem prohlédl celý hřbitov a na konci mi bylo jasné, že jsem poražen. Na rozdíl od většiny venkovských hřbitovů byl totiž tenhle velice pečlivě udržován – tráva byla posekaná, keře zastřižené a nevyskytovala se tam skoro žádná zarostlá či těžko přístupná zákoutí.

Takže jsem Gascoigna nenašel. Když jsem se znovu ocitl u čerstvě vykopaného hrobu, konečně jsem si připustil porážku. Starý kostelník ho přikryl dehtovým papírem, aby do něj nezatékalo, a jeden konec papíru už stačil sklouznout dovnitř. Dřepl jsem si a shýbl se pro něj, a jak jsem se narovnával, povšiml jsem si něčeho zvláštního.

O jeden nebo dva metry dál, blízko zdiva kostelní věže, se zvedal travnatý pahorek a v něm byla zasazena plochá náhrobní deska. Bylo to zase rané osmnácté století, další ukázka práce místního kameníka. V záhlaví se skvěla mohutná lebka se zkříženými hnáty a pod ní věnování jakémusi Jeremiáši Fullerovi, obchodníku s vlnou, jeho manželce a dvěma dětem. V poloze, ve které jsem byl, jsem si najednou všiml, že pod tou deskou je ještě jedna, tenčí.

Krev mých keltských předků se ve mně ozývá dost často a v té chvíli mnou náhle projelo nepochopitelné vzrušení. Jako bych cítil, že stojím na prahu něčeho velikého. Poklekl jsem nad kamenem a snažil se pomalu páčit. Šlo to ztuha, ale pak, z ničeho nic, deska povolila.

„Tak pojď, Gascoigne,“ řekl jsem tiše, „jen se ukaž.“

Deska sklouzla na stranu, překlopila se a odhalila mi své tajemství. Myslím, že to byl jeden z nejdramatičtějších okamžiků mého života. Pod ní byl jednoduchý kámen s říšským křížem v záhlaví – většina lidí by řekla, že vypadá jako Železný kříž. Nápis pod ním byl v němčině. Hier ruhen Oberstleutnant Kurt Steiner und 13 Deutsche Fallschirmjäger gefallen am 6 November 1943.

Moje němčina je přinejlepším průměrná, hlavně kvůli nedostatku praxe, ale na tohle stačila. Zde odpočívá podplukovník Kurt Steiner a 13 německých parašutistů padlých v boji 6. listopadu 1943.

Krčil jsem se tam v dešti, ještě jednou jsem pečlivě kontroloval svůj překlad, ale všechno souhlasilo – a nedávalo mi to žádný smysl. Byl jsem v tomhle směru dost podrobně informován, protože jsem na dané téma kdysi náhodou napsal článek, a věděl jsem tedy, že když byl v roce 1967 v Cannock Chase v Stafforshire zřízen Německý vojenský hřbitov, byly tam převezeny ostatky všech čtyř tisíc devíti set dvaceti pěti německých vojáků, kteří zahynuli v Británii během první a druhé světové války.

Padli v boji, hlásal nicméně nápis. Ne, to bylo absurdní. Někdo si zřejmě dopřál poněkud drahý kanadský žertík. Jinak to být nemohlo.

Jakýmkoli mým dalším úvahám na toto téma zabránil nečekaný rozhořčený výkřik. „Co to tu ksakru provádíte?“

Mezi náhrobními kameny ke mně kulhal otec Vereker s velkým černým deštníkem nad hlavou.

„Myslím, že tohle by vás mohlo zajímat, otče,“ zavolal jsem na něj vesele. „Našel jsem něco úžasného.“

Jak se přibližoval, uvědomil jsem si, že tu něco nehraje. Něco opravdu nebylo v pořádku – jeho tvář byla rozčilením skoro bílá a celý se třásl vzteky. „Jak se opovažujete hýbat tím kamenem? To je svatokrádež!“

„No dobrá, promiňte,“ omlouval jsem se, „ale podívejte se, co jsem pod tím našel.“

„Je mi úplně jedno, co jste pod tím našel. Okamžitě to dejte zpátky.“

Teď už to začínalo jít na nervy i mně. „Zbytečně se nerozčilujte. Copak nevidíte, co tady stojí? Jestli neumíte německy, já vám to přeložím. Zde odpočívá podplukovník Kurt Steiner a 13 německých parašutistů padlých v boji 6. listopadu 1943. Nepřipadá vám to hrozně zajímavé?“

„Ani ne.“

„Takže o tom víte.“

„Ne, ovšemže ne.“ Měl teď uštvaný výraz a hlas na pokraji zoufalství zněl spíš prosebně: „A teď, byl byste tak laskav a vrátil ten kámen, kam patří?“

Nevěřil jsem mu ani okamžik. „Kdo to byl, ten Steiner?“ zeptal jsem se. „Co se tady vlastně stalo?“

„Už jsem vám řekl, že nemám ponětí,“ odpověděl s ještě zoufalejším výrazem.

A pak jsem si na něco vzpomněl. „Vy jste tu ve třiačtyřicátém přece byl, ne? Zrovna jste tehdy nastoupil. Je to na té tabulce v kostele.“

Tentokrát doopravdy vybuchl. „Naposledy vám říkám, vraťte ten kámen na místo.“

„Ne,“ odpověděl jsem, „je mi líto, ale nemohu.“

Kupodivu se zdálo, že se v tu chvíli znovu ovládl. „Dobře,“ řekl tiše. „Pak vás tedy musím požádat, abyste okamžitě odešel.“

Vzhledem k jeho duševnímu rozpoložení jsem usoudil, že hádka by neměla smysl, a tak jsem se krátce rozloučil: „Dobrá, otče, je-li to vaše přání.“

Už jsem byl na cestě, když za mnou zavolal: „A nevracejte se. Jestli neposlechnete, klidně na vás zavolám policii.“

Vyšel jsem hřbitovní branou, nasedl do peugeota a odjel. Jeho hrozby mi starosti nedělaly. Byl jsem příliš rozrušený, příliš zvědavý. Všechno ve Studley Constable podněcovalo mou zvědavost. Bylo to jedno z těch míst, které se snad vyskytují jen v severním Norfolku a nikde jinde. Vesnička, na kterou jednou náhodou narazíte, a pak už ji nikdy nenajdete, takže se začnete sám sebe ptát, jestli vůbec někdy existovala.

Ne že by tam toho bylo nějak moc. Kostel, stará fara se zahradou za vysokou zdí, patnáct či šestnáct různě vyhlížejících chalup roztroušených podél potoka, starý mlýn s masivním mlýnským kolem a na druhé straně zatravněné návsi místní hostinec „Studley Arms“.

Zajel jsem ke kraji silnice u potoka, zapálil si a na chvíli se nad tím vším zamyslel. Otec Vereker mi lhal. Znal ten kámen a věděl, co znamená, o tom jsem byl přesvědčen. Bylo to vlastně dost ironické. Narazil jsem na Studley Constable náhodoů při hledání Charlese Gascoigna a namísto toho jsem objevil něco daleko fantastičtějšího, opravdovou záhadu. Otázkou ale bylo, co jsem si s tím vším měl počít.

Odpověď se naskytla téměř okamžitě v podobě kostelníka Armsbyho, který se vynořil z uličky mezi dvěma chalupami. Ještě pořád byl celý od bláta a stále měl na ramenou ten žlutohnědý přehoz. Přešel silnici a když jsem uviděl, že vchází do hostince, hned jsem vystoupil a následoval ho.

Podle tabulky nad vchodem byl majitelem hospody George Henry Wilde. Vešel jsem a ocitl se v chodbě s kamennou podlahou a obkládanými stěnami. Z široce otevřených dveří nalevo se ozýval šum hlasů a občasné výbuchy smíchu.

Uvnitř nebyl bar, jen velká útulná místnost s plápolajícím ohněm v kamenném krbu, dva dřevěné stoly a lavice s vysokými opěradly. Sedělo tam pět nebo šest zákazníků a ani jeden z nich nebyl nejmladší.

Řekl bych, že průměrný věk se tu pohyboval kolem šedesáti, což v takových vesnických zapadákovech bývá znepokojivě častý úkaz.

Byli to vesničani od hlavy až k patě, s ošlehanými tvářemi, tvídovými čepicemi a v gumových holínkách. Tři hráli domino, dva další přihlíželi a u ohně si nějaký stařík tiše hrál na foukací harmoniku. Všichni zvedli hlavy a podívali se na mě s tím typickým vážným zájmem, který lidé navzájem úzce spjatí vždy věnují cizincům.

„Dobré odpoledne,“ pozdravil jsem. Dva nebo tři poměrně vlídně přikývli, ačkoli jeden svalnatý chlapík s černým prokvetlým plnovousem nevypadal příliš přátelsky. Laker Armsby seděl sám u stolu s plným půllitrem a soustředěně si mezi prsty balil cigaretu. Když ji strčil do úst, přisedl jsem si a nabídl mu oheň. „Jak se vede?“

Nepřítomně se na mě podíval, pak se mu obličej vyjasnil. „Á, to jste zase vy. Tak co, našel jste otce Verekera?“

Přikývl jsem. „Dáte si ještě jedno?“

„Milerád.“ Vyprázdnil půllitr dvěma doušky. „Pinta černýho by bodla. Georgi!“

Otočil jsem se a uviděl za sebou malého zavalitého muže jen v košili, zřejmě George Wilda osobně. Bylo mu asi tolik jako ostatním a vypadal poměrně slušně, až na jednu zvláštnost. Kdysi ho někdo musel zblízka střelit do tváře. Viděl jsem v životě už dost střelných ran, abych to mohl říct s určitostí. V jeho případě kulka zanechala rýhu na levé tváři a zřejmě s sebou vzala i kus kosti. Měl štěstí.

Příjemně se usmál. „A vy, pane?“

Objednal jsem si velkou vodku s toníkem, což vyvolalo pobavené pohledy farmářů nebo co byli vlastně zač. Mě to ovšem nijak nepřivedlo do rozpaků, protože to je jediný alkohol, který mi alespoň trochu chutná.

Lakerovi Armsbymu jeho ručně balená cigareta moc dlouho nevydržela, a tak jsem mu nabídl jednu vlastní. Ochotně ji přijal. Přinesli pití a já mu přisunul jeho půllitr.

„Jak dlouho že už jste kostelníkem u Panny Marie?“

„Jedenačtyřicet let.“

Vypil své pivo a já si pospíšil: „Tu máte ještě jedno a povězte mi něco o Steinerovi.“

Harmonika náhle přestala hrát a všechen hovor utichl. Starý Laker Armsby na mě od svého půllitru upíral oči, zase s tím prohnaným výrazem na tváři. „Steiner?“ opakoval. „Steiner byl přece…“

George Wilde mu vpadl do řeči: „Končíme, pánové, končíme.“ Sebral prázdný půllitr a začal utírat stůl.

Podíval jsem se na hodinky. Bylo půl třetí. „To bude omyl, máme ještě půl hodiny,“ protestoval jsem.

Zvedl mou sklenici vodky a podal mi ji. „Tohle je soukromá hospoda, pane, a v malé vesnici jako je tahle si většinou děláme, co se nám líbí, aniž by to někomu nějak zvlášť vadilo. Takže když řeknu, že zavíráme v půl třetí, tak zavíráme v půl třetí.“ Přátelsky se usmál. „Na vašem místě bych dopil, pane.“

Atmosféra v místnosti zhoustla tak, že by se dala krájet. Všichni se na mě od svých stolů dívali, tvrdé, ploché obličeje s očima jako kameny. Obr s černým plnovousem se opřel o desku stolu a zabodl do mě pohled.

„Slyšel jste, ne?“ řekl tiše a zlověstně. „Tak buďte pěkně hodný, dopijte to a zmizte, odkud jste přišel.“

Nehádal jsem se, cítil jsem, že každou chvíli může dojít k výbuchu. Dopil jsem vodku – trochu jsem si přitom dal na čas, ačkoli nevím, komu jsem tím chtěl vlastně co dokázat – a vyšel jsem ven.

Je to divné, ale nebyl jsem vůbec rozčilený. Jenom mě fascinovala neuvěřitelnost celé té věci, a už jsem do toho všeho byl příliš zapletený, než abych mohl ustoupit. Musel jsem si odpovědět na pár otázek a zdálo se mi, že vím, jak na to.

Nasedl jsem do peugeota, přejel přes most, kolem kostela a fary a ujížděl jsem pryč z vesnice směrem k Blakeney. Pár set metrů za kostelem jsem zatočil na polní cestu, nechal auto tam a vydal se zpátky pěšky. Z přihrádky na rukavice jsem si s sebou vzal fotoaparát Pentax.

Neměl jsem strach. Koneckonců, kdysi jsem byl při jedné slavné příležitosti eskortován z hotelu Europa v Belfastu. Až na letiště mě tehdy doprovázeli muži s pistolemi v kapsách a bylo mi důrazně doporučeno, abych s ohledem na své zdraví nasedl na nejbližší letadlo a už se nikdy nevracel. Tehdy jsem je neposlechl; vrátil jsem se hned několikrát a dokonce jsem z toho všeho vytěžil knihu.

Když jsem došel zpátky na hřbitov, našel jsem desku věnovanou Steinerovi a jeho mužům přesně tak, jak jsem ji zanechal. Ještě jednou jsem přelétl očima nápis, jen abych se ujistil, že ze sebe neudělám blázna. Několikrát jsem ho z různých úhlů vyfotografoval a pak už jsem spěchal dovnitř do kostela.

Prostory věže byly přehrazené zástěnou. Vešel jsem za ni a uviděl šarlatové sutany a bílé rochety kostelních zpěváčků, úhledně srovnané na držáku. Byla tam stará okovaná truhla, v šeru viselo několik lan od kostelních zvonů a tabulka na stěně oznamovala světu, že 22. června 1936 se v kostele za účasti šesti zvoníků konalo velké variační vyzvánění čítající pět tisíc padesát osm úderů skladby zvané Bob. Zaujalo mě, že mezi zvoníky byl i Laker Armsby.

Ještě zajímavější na tabulce byla řada děr, které kdysi někdo vyplnil sádrou a obarvil. Táhla se i dál do zdiva a vypadala přesně jako po dávce z kulometu, ale to by opravdu už bylo příliš.

Mým cílem bylo najít knihu úmrtí a tady nebylo po žádných písemnostech ani stopy. Vyšel jsem ven a téměř ihned jsem si povšiml malých dveří ve stěně za křtitelnicí. Zkusil jsem kliku. Povolily docela ochotně a já se ocitl v malé, dubovým dřevem vykládané místnosti, zřejmě sakristii. Na věšáku viselo několik sutan, rochet a svrchních rouch a jedinými dvěma kusy nábytku byly dubová skříň a starobylý psací stůl.

Zkusil jsem nejdřív skříň a hned napoprvé jsem se strefil do černého. Uvnitř byly snad všechny možné druhy písemností, naskládané pečlivě na jedné z polic. Našel jsem mezi nimi tři úmrtní knihy a rok 1943 byl v druhé z nich. Když jsem procházel jejími stránkami, ucítil jsem obrovské zklamání.

V listopadu 1943 byla zaznamenána dvě úmrtí, obě ženy. Spěšně, v několika vteřinách, jsem listoval zpátky až na začátek roku, pak jsem svazek zaklapl a vrátil ho na polici. Jedna nadějná možnost mi tedy selhala. Pokud byl Steiner, ať už to byl kdokoliv, pohřben tady, měl o tom být zápis v úmrtní knize. Anglické zákony to jasně stanoví. Takže co to mělo u všech čertů znamenat?

Vykročil jsem ze dveří sakristie a zavřel za sebou. Stáli tam ti dva z hospody, George Wilde a onen vousáč. Vousáč k mému znepokojení svíral dvouhlavňovou brokovnici.

Wilde řekl mírně: „Radil jsem vám přece, abyste se tu nezdržoval, to snad uznáte. Tak proč jste nebyl rozumný?“

Jeho společník mu vpadl do řeči: „Na co ksakru ještě čekáme? Vyřiďme si to s ním tady a teď.“

Na svou postavu byl neobyčejně rychlý. Přitáhl si mě za klopy kabátu, ale v té chvíli se za mnou otevřely dveře sakristie a v nich stál Vereker. Bůh ví, odkud se vynořil, ale musím přiznat, že jsem byl víc než rád, že ho vidím.

„Co se tu proboha děje?“ zeptal se přísně.

Vousáč ho přerušil:

„Tohle nechte na nás, otče. My už si s ním poradíme.“

„S nikým si neporadíš, Arture Seymoure,“ řekl důrazně Vereker. „A teď laskavě ustup.“

Seymour se na něj zpříma díval, ale mého kabátu se nepustil. Mohl jsem ho složit několika různými způsoby, ale nezdálo se mi, že by k tomu byl dostatečný důvod.

„Seymoure!“ Verekerův hlas byl teď mrazivější než ocel.

Seymour pomalu uvolnil stisk a Vereker se obrátil na mě: „Už se nevracejte, pane Higginsi. Snad je vám dostatečně jasné, že by to nebylo ve vašem zájmu.“

„Asi máte pravdu.“

Nečekal jsem žádný výbuch, teď, po Verekerově zásahu, ale nepřipadalo mi příliš diplomatické se tu ještě zdržovat, a tak jsem rychle klusal k autu. Další úvahy nad celou tou tajuplnou záležitostí musely počkat.

Zabočil jsem na cestu. Na kapotě mého peugeota seděl Laker Armsby a balil si cigaretu. Když jsem se přiblížil, vstal. „Á, tady jste,“ řekl. „Takže jste se odtamtud dostal?“

Už zase měl ten známý lišácký pohled. Vytáhl jsem cigarety a nabídl mu. „Víte, co si myslím?“ řekl jsem. „Že víte mnohem víc, než na co vypadáte.“

Zakřenil se a vyfoukl do deště obláček kouře. „Kolik?“

Samozřejmě jsem hned věděl, co má na mysli, ale na chvíli jsem si zahrál na nechápavého. „Co tím myslíte – kolik?“

„Za kolik vám to stojí. Dovědět se o Steinerovi.“

Opřel se zády o auto, upřeně se mi díval do očí a čekal. Vzal jsem peněženku, vytáhl z ní pětilibrovku a podržel ji mezi prsty. Oči se mu zaleskly. Natáhl ruku, ale já ucukl.

„Ne. Nejdřív chci slyšet odpověď.“

„No tak dobrá. Co chcete vědět?“

„Kdo byl Kurt Steiner?“

Zatvářil se spiklenecky. „To je jednoduchý,“ řekl. „To byl ten chlapec z Německa, co sem přišel s ostatníma zastřelit Churchilla.“

Byl jsem tak ohromený, že jsem tam chvíli zůstal stát jak solný sloup a zíral na něj. Vytrhl mi bankovku z ruky, otočil se a rychle se odšoural.

Některé věci v životě vás tak zasáhnou, že je alespoň po určitou dobu nejste schopni přijmout, třeba jako když vám neznámý hlas v telefonu oznamuje, že někdo, koho jste velmi milovali, právě zemřel. Slova ztratí význam a mysl se na chvíli odřízne od reality – jen co by získala čas k nadechnutí, dokud se s tím nebude umět vyrovnat.

Přibližně v takovém stavu jsem se nacházel já po ohromujícím prohlášení Lakera Armsbyho. Nejen proto, jak moc byla celá ta záležitost nepravděpodobná. V životě jsem se naučil přinejmenším jednu věc – kdykoliv o něčem prohlásíte, že je to nemožné, s největší pravděpodobností se to stane příští týden. Pokud totiž Armsby mluvil pravdu, plynula z toho tak závažná fakta, že jsem je alespoň zatím nebyl naprosto schopen domyslet do konce.

Bylo to tu. Věděl jsem, že to existuje, ale vědomě jsem o tom nepřemýšlel. Vrátil jsem se zpátky do hotelu v Blakeney, zabalil si věci, zaplatil a vyrazil na cestu domů. Byla to první zastávka na cestě, která, ač jsem to tenkrát nevěděl, měla zabrat rok mého života. Za rok jsem procestoval půl světa – San Francisko, Singapur, Argentinu, Hamburk, Berlín, Varšavu, a dokonce, což je nanejvýš ironické, Falls Road v Belfastu – pročetl stovky dokumentů a interviewoval desítky lidí. Byl jsem všude, kde jsem doufal najít třeba jen malou stopu, která by mě dovedla k pravdě, a zejména k poznání a rozluštění hádanky, kterou představoval Kurt Steiner.

2. kapitola

V podstatě to všechno začal muž jménem Otto Skorzeny, když v neděli 12. září 1943 úspěšně provedl jednu z nejtroufalejších přepadových akcí druhé světové války a tím k naprosté spokojenosti Adolfa Hitlera znovu prokázal, že on měl pravdu a Vrchní velení branné moci (OKW) se mýlilo.

Hitler se zčistajasna začal zajímat, proč německá armáda nemá speciální diverzní jednotky podobné těm anglickým, které od začátku války měly na svém kontě tolik úspěchů. Aby ho uspokojilo, Vrchní velení takovou jednotku zformovalo. V té době se v Berlíně užíral nudou mladý poručík SS Skorzeny, pro zranění propuštěný z armády. Povýšili ho tedy na kapitána a bylo mu svěřeno velení německých jednotek zvláštního určení – nic z toho příliš neznamenalo a o to také OKW šlo.

Naneštěstí pro ně se ukázalo, že Skorzeny je vynikající voják s jedinečným nadáním pro daný úkol, a události mu brzy měly dát šanci se uplatnit.

Třetího září 1943 Itálie kapitulovala. Mussolini byl sesazen a maršál Badoglio ho nechal zatknout a odvézt na bezpečné místo. Hitler ovšem trval na tom, že jeho bývalý spojenec musí být nalezen a osvobozen. Vypadalo to jako holá nemožnost a sám velký Erwin Rommel se nechal slyšet, že ten nápad není k ničemu, a jen doufal, že jeho realizaci nedostane na talíř on.

Obával se zbytečně, protože Hitler svěřil tento úkol Skorzenymu osobně. Ten se do něj pustil rozhodně a s vervou a brzy objevil, že Mussolini je vězněn v hotelu Sport na vrcholku alpské třítisícovky Gran Sasso v Abruzzi a střežen dvěma sty padesáti muži.

Skorzeny se s padesáti parašutisty snesl do Alp kluzákem, vzal hotel útokem a Mussoliniho osvobodil. Ten byl pak na palubě maličkého pozorovacího letadla stork odtransportován do Říma a odtud dornierem do Vlčího doupěte, což byl Hitlerův hlavní štáb pro východní frontu umístěný v Rastenburgu, v ponuré, vlhké a hustě zalesněné části východního Pruska.

Tento hrdinský čin vynesl Skorzenymu několik medailí včetně Rytířského kříže a odstartoval jeho kariéru. Během ní pak uskutečnil bezpočet podobných odvážných akcí a stal se legendou své doby. Na Vrchní velení, které se na podobné výstřední metody dívalo se stejnou nedůvěrou jako generalita ve zbytku světa, to nicméně neudělalo žádný dojem.

Ne tak na Führera. Byl v sedmém nebi, bez sebe nadšením. Naposled ho viděli tak křepčit při pádu Paříže a euforie mu vydržela až do onoho středečního večera po Mussoliniho příjezdu do Rastenburgu. U té příležitosti svolal do zasedací místnosti poradu, kde se měly projednávat italské události a Duceho budoucí role v nich.

Místnost byla překvapivě útulná, se stěnami a stropem z borového dřeva. Na jednom konci stál kulatý stůl s vázou plnou květin a jedenácti rákosovými židlemi a na druhé stůl s mapou. Ve skupince mužů kolem něj se živě diskutovalo o situaci na italské frontě. Byl tam Mussolini, říšský ministr pro propagandu a totální válku Goebbels, Reichsführer SS a šéf státní policie a Gestapa Himmler a admirál Wilhelm Canaris, hlava vojenské rozvědky – Abwehru.

Když Hitler vstoupil do místnosti, všichni zpozorněli. Byl v družné náladě – oči se mu leskly a z tváře se mu ani na okamžik neztrácel úsměv. Podmaňoval si své okolí, jak to v jistých chvílích dokázal jen on. Přistoupil k Mussolinimu, uchopil jeho ruku do obou svých a srdečně mu jí potřásl. „Vypadáte dnes lépe, Duce. Rozhodně lépe.“

Všem ostatním se italský diktátor zdál být v hrozném stavu. Unavený a apatický ani zdaleka nepřipomínal onoho ohnivého řečníka minulých let. Pokusil se o úsměv a Vůdce zatleskal. „Nuže pánové, jaký by měl být náš další tah v Itálii? Co podle vás přinese budoucnost? Váš názor, Herr Reichsführer?“ Himmler si sňal svůj stříbrný cvikr a pečlivě z obou stran utřel skla. „Totální vítězství, můj Vůdce,“ odpověděl. „Co jiného? Už jen fakt, že Duce je dnes mezi námi, je dostatečným důkazem důvtipu, s jakým jste zachránil situaci, když zrádce Badoglio podepsal příměří.“

Hitler vážně přikývl a obrátil se ke Goebbelsovi: „A vy, Josefe?“

Goebbelsovy tmavé, divoké oči hořely nadšením. „Souhlasím, Vůdce. Osvobození Duceho způsobilo doma i ve světě velký rozruch. Přátelé i nepřátelé se nám obdivují. Díky vašemu prozřetelnému vedení jsme dosáhli prvotřídního morálního vítězství.“

„Na tom ovšem nemají moji generálové žádnou zásluhu.“ Hitler se obrátil ke Canarisovi, který s jemným ironickým úsměvem stál nad stolem a studoval mapu. „A co vy, pane admirále? Vy si také myslíte, že je to prvotřídní morální vítězství?“

Jsou chvíle, kdy se vyplatí říkat pravdu, a naopak chvíle, kdy se to těžce nevyplácí. U Hitlera to bylo vždycky těžké odhadnout.

„Můj Vůdce, italská bitevní flotila teď kotví pod ochranou děl maltské pevnosti. Museli jsme se vzdát Korsiky a Sardinie a přicházejí zprávy, že naši staří spojenci se už připravují přejít na protivníkovu stranu.“

Hitler smrtelně zbledl, oči se mu nebezpečně třpytily a na čele se mu objevily kapičky potu, ale Canaris pokračoval: „Co se týče nové Italské socialistické republiky, kterou vyhlásil Duce,“ pokrčil rameny, „zatím ani jedna neutrální země, dokonce ani Španělsko, s ní nenavázala diplomatické styky. Nerad to říkám, můj Vůdce, ale obávám se, že ani nenaváže.“

„Tak vy se obáváte?“ Hitler vybuchl vzteky. „Vy se obáváte? Jste stejný jako moji generálové, a když se řídím jejich radami, kam to vede? Samé neúspěchy.“ Přistoupil k Mussolinimu, který vypadal poněkud vyděšeně, a položil mu ruku kolem ramen. „Je to snad zásluha OKW, že tu je Duce s námi? Ne, je tu proto, že jsem rozkázal zřídit speciální jednotku – protože mi to napověděla má intuice.“

Goebbels vypadal nervózně, Himmler byl stejně klidný a záhadný jako obvykle, ale Canaris trval na svém. „Ani v nejmenším jsem nechtěl kritizovat vás osobně, Vůdce.“

Hitler přešel k oknu a s rukama sepjatýma za zády se zadíval ven.

„Mám na tyhle věci instinkt; přesně jsem věděl, jak úspěšná by taková operace mohla být, s hrstkou statečných mužů, kteří se odváží všeho.“ Prudce se otočil. „Beze mě by nebylo Gran Sasso, protože beze mě by nebyl žádný Skorzeny.“ Řekl to se stejnou intonací, jako by předčítal z Písma. „Nechci k vám být příliš příkrý, Herr Admiral, ale, koneckonců, čeho jste vy a vaši lidé z Abwehru v poslední době dosáhli? Zdá se mi, že jediné, čeho jste schopni, je vychovávat zrádce jako Dohnanyi.“

Hans von Dohnanyi pracoval pro Abwehr a v dubnu toho roku byl zatčen pro vlastizradu.

Canaris byl teď ještě bledší než předtím. Cítil, že je opravdu na tenkém ledě. „Můj Vůdce, opravdu jsem neměl v úmyslu…“ začal.

Hitler ho ignoroval a obrátil se k Himmlerovi. „A vy, Herr Reichsführer, co vy si o tom myslíte?“

„Naprosto s vámi souhlasím, můj Vůdce,“ odpověděl Himmler. „Jak říkám, naprosto, ale možná jsem také trochu zaujatý; Skorzeny je koneckonců z řad SS. Na druhé straně bych byl předpokládal, že takových případů jako Gran Sasso se ujmou spíš Brandenburští.“

Měl na mysli Brandenburskou divizi, unikátní jednotku zformovanou brzy po začátku války a určenou pro speciální úkoly. Její činnost mělo řídit Druhé oddělení Abwehru, které se specializovalo na sabotáž. Přes Canarisovu snahu byla tato jednotka z větší části vyplýtvána v partyzánských akcích za ruskou frontou, jimiž se skoro ničeho nedosáhlo.

„Přesně tak,“ řekl Hitler. „Co udělali vaši skvělí Brandenburští? Nic, co by stálo za nejmenší zmínku.“ Už zase začínal zuřit a jako vždycky v takových chvílích dokázal ze své zázračné paměti vydolovat pozoruhodné podrobnosti.

„Když byla tahle Brandenburská jednotka původně zformována, jmenovala se Rota pro zvláštní úkoly a pamatuji si, že von Hippel, její první velitel, jim sliboval, že až s nimi skončí, budou schopni vytáhnout z pekla samotného ďábla a přivést mu ho. Připadá mi to ironické, Herr Admiral, protože pokud si dobře vzpomínám, Duceho mi nepřivedli. Musel jsem si to zařídit sám.“

Jeho hlas stoupl do crescenda, z očí se mu blýskalo a na tváři mu vystoupil pot. „Nic!“ křičel. „Nedokázali jste nic a přitom s takovými muži a materiálem jste měli být schopni unést Churchilla z Anglie.“

Na chvíli nastalo úplné ticho. Hitler se díval z jedné tváře do druhé. „Není to tak?“

Mussolini vypadal uštvaně, Goebbels horlivě přikývl. Byl to Himmler, který přilil olej do ohně. „A proč ne, můj Vůdce?“ řekl tiše. „Koneckonců, možné je všechno, ať se to zdá sebevíc nepravděpodobné. To jste dokázal sám, když jste vysvobodil Duceho z Gran Sassa.“

„Správně.“ Hitler už byl zase klidný. „Nádherná příležitost ukázat, co Abwehr dokáže, Herr Admiral.“

Canaris byl omráčen.

„Můj Vůdce, rozumím vám správně, že…“

„Koneckonců, angličtí výsadkáři podnikli útok na Rommelův hlavní stan v Africe,“ řekl Hitler, „a podobné skupiny mnohokrát přepadly francouzské pobřeží. Mám snad věřit, že němečtí vojáci na něco takového nestačí?“ Poklepal Canarisovi na rameno a řekl vlídně: „Dohlédněte na to, Herr Admiral. Ať se věci dají do pohybu. Jsem si jist, že s něčím přijdete.“ Obrátil se k Himmlerovi. „Souhlasíte, Herr Reichsführer?“

„Ovšem,“ odpověděl Himmler bez váhání. „Přinejmenším studii proveditelnosti – to snad Abwehr zvládne, ne?“

Lehce se usmál na Canarise. Admirál tam stál jako zasažený bleskem. Olízl si vyprahlé rty a chraptivě odpověděl: „Podle rozkazu, můj Vůdce.“

Hitler ho objal kolem ramen.

„V pořádku. Věděl jsem, že se na vás mohu spolehnout, jako vždy.“ Natáhl ruku, jako by chtěl všechny přitáhnout k sobě, a naklonil se nad mapu. „A nyní, pánové – situace v Itálii.“

Canaris a Himmler se tu noc vraceli do Berlína letadlem. Opustili Rastenburg ve stejnou dobu, každý ve vlastním autě, a vydali se na patnáctikilometrovou cestu na letiště. Canaris měl čtvrt hodiny zpoždění a když konečně vystoupal po schůdcích dornieru, neměl zrovna nejlepší náladu. Himmler už byl připoután na svém sedadle a admirál si k němu po chvilce zaváhání přisedl.

„Potíže?“ zeptal se Himmler, když letadlo poskočilo kupředu a vzneslo se do větru.

„Prasklá pneumatika.“ Canaris se pohodlně opřel. „Mimochodem, jsem vám velmi zavázán. Moc jste mi tam pomohl.“

„Vždy k službám,“ opáčil Himmler.

Byli teď ve vzduchu a jak stoupali, zvuk motorů zněl hlouběji. „Můj Bože, ten dnes ale byl ve formě,“ řekl Canaris. „Dostat Churchilla. Slyšel jste někdy něco tak šíleného?“

„Svět už nikdy nebude takový, jaký byl, od chvíle, kdy Skorzeny dostal Mussoliniho z Gran Sassa. Führer teď věří, že zázraky se opravdu stávají, a tohle mně i vám patřičně ztíží život, Herr Admiral.“

„Mussolini byl jedna věc,“ řekl Canaris. „Nechci nijak snižovat Skorzenyho skvělý výkon, ale Winston Churchill by byl trochu něco jiného.“

„Myslíte?“ řekl Himmler. „Viděl jsem filmové týdeníky nepřítele, stejně jako vy. Jeden den v Londýně a další v Manchesteru nebo v Leedsu. Prochází se po ulicích s tím svým pitomým doutníkem a povídá si s lidmi. Řekl bych, že ze všech vrcholných světových politiků je on pravděpodobné ten nejméně chráněný.“

„Jestli tomuhle věříte, tak uvěříte všemu,“ suše podotkl Canaris. „Ať jsou Angličané jinak jací chtějí, hlupáci nejsou. MI5 a MI6 zaměstnávají spoustu zdvořilých mladých mužů, kteří studovali v Oxfordu nebo v Cambridgi, a kteří vám při prvním letmém pohledu na vaši maličkost vpálí kulku do břicha. Ostatně, vezměte si Churchilla samotného. Pravděpodobně nosí v kapse kabátu pistoli a vsadím se, že je stále vynikající střelec.“ Sluha jim přinesl kávu. „Takže nechcete v té věci podnikat nic?“ zeptal se Himmler.

„Víte, co se stane, zrovna tak dobře jako já,“ odpověděl Canaris. „Dnes je středa. Do pátku na celou tu ztřeštěnou věc zapomene.“

Himmler pomalu přikývl, usrkávaje kávu. „Ano, asi máte pravdu.“

Admirál vstal. „A teď mě omluvte. Rád bych se trochu prospal.“ Přemístil se na jiné sedadlo, přikryl se připravenou dekou a co možná nejpohodlněji se uvelebil pro tříhodinovou cestu, která ho očekávala.

Himmler ho z druhé strany uličky upřeně pozoroval studenýma, rybíma očima. Obličej měl prázdný, úplně bez výrazu. Někdo by si ho mohl splést s ležící mrtvolou, nebýt malého svalu, jenž mu neustále cukal v pravé tváři.

Když Canaris dorazil do budovy Abwehru v č. 74-76 Tirpitz Ufer v Berlíně, začínalo už svítat. Řidič, který ho vyzvedl z letiště Tempelhof, s sebou přivezl dva admirálovy oblíbené jezevčíky, a ti teď cupitali Canarisovi v patách, když rychle kráčel kolem hlídek.

Zamířil přímo nahoru do své kanceláře. V chůzi si rozepnul námořnickou uniformu a podal ji ordonanci, která před ním otevřela dveře. „Kávu,“ poručil admirál. „Hodně kávy.“ Sluha už zavíral dveře, když ho Canaris zavolal zpátky. „Nevíte, jestli plukovník Radl je tady?“

„Myslím, že včera přespal ve své kanceláři, Herr Admiral.“

„Dobře, vyřiďte mu, že bych s ním rád mluvil.“

Dveře se zavřely. Byl sám. Najednou na něj padla únava a téměř se zhroutil na židli za stolem. Canarisův osobní vkus nebyl nijak výstřední. Kancelář byla staromódní a poměrně málo zařízená, s ochozeným kobercem. Na zdi visel Vůdcův portrét s věnováním a na stole leželo mramorové těžítko s třemi opicemi, symbolizujícími tři ctnosti Abwehru – vidět, slyšet, mlčet.

„To jsem já,“ řekl tiše a poklepal jim na hlavu.

Zhluboka se nadechl, aby se vzpamatoval. V tomhle šíleném světě se neustále pohyboval na samém okraji propasti. Měl tušení, že existují věci, o kterých neměl vědět ani on. Například letos se dva vyšší důstojníci pokusili vyhodit do povětří Hitlerovo letadlo na cestě ze Smolenska do Rastenburgu a byla tu neustálá hrozba toho, co by se mohlo stát, kdyby se Dohnanyi a jeho přátelé zhroutili a začali mluvit. Objevil se sluha s konvicí kávy, dvěma šálky a malou konvičkou pravé smetany, což byla toho času v Berlíně rarita.

„Položte to tady,“ řekl Canaris. „Obsloužím se sám.“

Sluha odešel, a jak Canaris naléval kávu, ozvalo se zaklepání. Muž, který vešel, vypadal, jako když si právě odskočil z vojenské přehlídky – jeho uniforma byla bez poskvrnky. Byl to plukovník horských jednotek – měl medaili za zimní tažení, stříbrný odznak za zranění a na krku mu visel Rytířský kříž. I černá páska na jeho pravém oku vypadala předpisově, stejně jako černá kožená rukavice na levé ruce.

„Á, tady jsi, Maxi,“ řekl Canaris. „Dej si se mnou kávu – snad se mi díky tobě vrátí duševní zdraví. Pokaždé, když se vrátím z Rastenburgu, mám víc a víc pocit, že potřebuju ošetřovatele, nebo přinejmenším, že někdo ho potřebuje.“

Maxi Radlovi bylo třicet, ale vypadal o deset až patnáct let starší – podle počasí a nálady. Během zimní ofenzívy v roce 1941 ztratil pravé oko a levou ruku a od té doby, co byl propuštěn z armády, pracoval pro Canarise. Momentálně byl šéfem Sekce 3, což byla kancelář Oddělení Z, ústředního oddělení Abwehru, které spadalo přímo pod admirálovu osobní kontrolu. Sekce 3 se měla starat o zvlášť náročné úkoly a Radl byl tedy z titulu své funkce oprávněn strkat nos do záležitostí všech ostatních sekcí – fakt, který ho mezi jeho kolegy činil víc než nepopulárním.

„Bylo to tak hrozné?“

„Ještě horší,“ odpověděl Canaris. „Mussolini vypadal jako chodící automat a Goebbels jako obvykle poskakoval z jedné nohy na druhou jak desetiletý chlapeček, kterému se chce čůrat.“

Radl sebou škubl. Vždy měl nepříjemný pocit, když admirál takhle mluvil o tak mocných lidech. Ačkoliv se kanceláře denně kontrolovaly kvůli štěnicím, člověk si nikdy nemohl být jistý.

Canaris pokračoval: „Himmler byl ve své obvyklé přívětivě mrtvolné náladě a co se Vůdce týče…“

Radl ho spěšně přerušil: „Dáte si ještě kávu, Herr Admiral?“

Canaris si znovu sedl. „Jediné, o čem byl schopný mluvit, bylo Gran Sasso, jaký to byl úžasný zázrak a proč Abwehr nedokázal nic tak báječného.“ Vyskočil, přešel k oknu a přes záclony se zadíval do šedého rána venku. „Víš, co po nás chce, Maxi? Dostat Churchilla.“

Radl prudce vyskočil. „Kristepane, to nemůže myslet vážně.“

„Jak to mám vědět? Jeden den ano, druhý den ne. Neříkal přesně, jestli ho chce živého nebo mrtvého. Ten úspěch s Mussolinim mu nasadil brouka do hlavy. Teď si zřejmě myslí, že všechno je možné. Vytáhnout samotného ďábla z pekla, bude-li to třeba, to říkal – a měl jsi ho přitom vidět.“

„A ostatní? Jak reagovali?“ zeptal se Radl.

„Goebbels byl přívětivý jako obvykle. Duce vypadal uboze. Problémy byly s Himmlerem – postavil se za ten návrh hned od začátku. Řekl, že bychom se na to přinejmenším mohli podívat. Studie proveditelnosti, tak to říkal.“

„Rozumím.“ Radl zaváhal. „A vy si myslíte, že Vůdce mluví vážně?“

„Ovšemže ne.“ Canaris se zastavil u polního lůžka v rohu, odhrnul přikrývky, posadil se a začal si rozvazovat boty. „Nejspíš už na to zapomněl. Vím, jak to s ním chodí, když má tuhle náladu. Napadají ho samé pitomosti.“ Ulehl na lehátko a přikryl se. „Ne, řekl bych, že jediné nebezpečí představuje Himmler. Jde mi po krku. Někdy v budoucnosti, až se mu to bude hodit, mu celou tu nešťastnou záležitost připomene – třeba jen proto, aby to vypadalo, že neplním rozkazy.“

„Takže, co chcete, abych udělal?“

„Přesně to, co navrhoval Himmler. Studii proveditelnosti. Úhlednou, dlouhou zprávu, aby to vypadalo, že jsme se opravdu snažili. Například zrovna teď je Churchill v Kanadě, ne? A zřejmě se bude vracet lodí. Vždycky to můžete zařídit tak, aby se zdálo, že jsme vážně uvažovali o tom, nastrčit mu v pravý čas do cesty jednu z našich ponorek. Koneckonců, jak mě náš Vůdce ani ne před šesti hodinami ujistil, zázraky se stávají, ale pouze při té správné božské inspiraci. Řekněte Krogelovi, ať mě vzbudí za hodinu a půl.“

Přetáhl si deku přes hlavu a Radl zhasl a vyšel ven. Kráčel zpátky ke své kanceláři a vůbec mu nebylo do smíchu. Ne kvůli tomu směšnému úkolu, který právě dostal. Takové věci byly na denním pořádku. Po pravdě řečeno, on sám se často zmiňoval o Sekci 3 jako o Oddělení Absurdit.

Ne, to, co ho znepokojovalo, byl způsob, jakým Canaris mluvil. A jelikož Radl patřil k lidem, kteří si zakládají na tom, že jsou k sobě upřímní, statečně si přiznal, že se nebojí jen o admirála. Myslel hlavně na sebe a svou rodinu.

Technicky vzato nemělo Gestapo nad muži v uniformě soudní pravomoc. Na druhé straně už viděl příliš mnoho svých bývalých známých prostě zmizet z povrchu zemského, než aby tomu věřil. Nechvalně známý výnos Nacht lind Nebel, po kterém se mnoho nešťastníků ztratilo v noční mlze v tom nejdoslovnějším slova smyslu, se měl vztahovat jen na obyvatele dobytých území, ale, jak Radl dobře věděl, v současné době bylo v koncentračních táborech víc než padesát tisíc rasově čistých německých občanů a od roku 1933 jich už zemřelo téměř dvě stě tisíc.

Když vešel do své kanceláře, jeho pomocník rotmistr Hofer se zrovna probíral čerstvě došlou noční poštou. Byl to tichý, osmačtyřicetiletý muž s tmavými vlasy, původně hostinský někde v Harzu. Při odvodu uvedl nesprávný věk, aby se dostal k horskému oddílu, a později sloužil pod Radlem v Rusku.

Radl se posadil za pracovní stůl a mrzutě zíral na fotografii své ženy s třemi dcerami. Byly daleko od něj, v bezpečí bavorských hot. Hofer rozuměl signálům. Podal plukovníkovi cigaretu a z láhve Courvoisieru v poslední zásuvce stolu mu nalil malou brandy.

„Je to tak špatné, pane plukovníku?“

„Dost špatné, Karle,“ odpověděl Radl. Obrátil do sebe brandy a řekl mu to nejhorší.

A tady by to asi skončilo, nebýt jedné výjimečné shody okolností. Ráno dvaadvacátého, přesně týden po rozhovoru s Canarisem, seděl Radl u svého stolu a prokousával se haldou písemností, která se nahromadila během jeho třídenní návštěvy Paříže.

Nebyl v nejlepší náladě, a když se otevřely dveře a objevil se Hofer, zamračil se a netrpělivě na něj vyjel: „Propána, Karle, neříkal jsem, že mě máš nechat na pokoji? Co zas je?“

„Promiňte, pane plukovníku. Jen jsem přišel na jedno hlášení, o kterém jsem si myslel, že by vás mohlo zajímat.“

„Odkud je?“

„Z Abwehru 1.“

Oddělení Abwehr 1 mělo na starosti zahraniční špionáž a Radl pocítil jistý, byť zdrženlivý záchvěv zájmu. Hofer s objemnou obálkou na prsou stál a čekal. Radl s povzdechem odložil pero.

„Tak dobře, o co jde?“

Hofer položil desky před něj na stůl a otevřel je. „Je to poslední hlášení od jedné naší anglické agentky. Krycí jméno Špaček.“

Radl si vzal z krabičky na stole cigaretu a pohlédl na vrchní stránku. „Paní Joanna Greyová.“

„Je to severní Norfolk, blízko pobřeží, pane plukovníku. Vesnice se jmenuje Studley Constable.“

„Ale ovšem,“ řekl Radl a náhle jako by ožil. „Není to ta žena, která nám dodala všechny podrobnosti o zařízení Hoboj?“ Spěšně otočil první dvě tři stránky a zamračil se. „Je toho až až. Jak to všechno zvládá?“

„Má skvělou spojku na španělském velvyslanectví, pronáší její materiály v diplomatickém kufříku. Je to spolehlivé jako pošta. Většinou dostaneme zásilku do tří dnů.“

„Pozoruhodné,“ řekl Radl. „Jak často podává hlášení?“

„Jednou měsíčně. Má i rádiové spojení, ale to se užívá zřídka, ačkoli se drží obvyklého postupu a nechává svůj kanál třikrát týdně na hodinu otevřený, v případě, že bychom ji potřebovali. Jejím řídícím důstojníkem je kapitán Meyer.“

„Dobře, Karle, děkuji,“ řekl Radl. „Uvař mi kávu a já si to přečtu.“

„Tu zajímavou pasáž jsem červeně podtrhl, pane plukovníku,“ řekl Hofer. „Je na straně tři. Také jsem tam vložil velkou topografickou mapu,“ doplnil ještě a odešel.

Hlášení bylo velmi dobře sestavené, jasné, se spoustou informací. Obecný popis situace v oblasti, umístění dvou nových amerických letek B-17 jižně od řeky Wash a letky B–24 blízko Sheringhamu. Všechno to bylo dobré, užitečné, ale nic, nad čím by se zrychloval tep. A pak se dostal na stranu tři ke krátkému, červeně podtrženému odstavci a žaludek se mu stáhl rozčilením.

Bylo to poměrně jednoduché. V sobotu šestého listopadu ráno si měl britský ministerský předseda podle plánu prohlédnout základnu bombardovacích letounů RAF nedaleko řeky Wash. Později toho samého dne byla na programu návštěva továrny blízko King’s Lynn a krátký projev k dělníkům. A pak přišlo to zajímavé.

Místo toho, aby se vrátil do Londýna, hodlal Churchill strávit víkend v domě sira Henryho Willoughbyho ve Studley Grange, což bylo pouze osm kilometrů od Studley Constable. Měla to být čistě soukromá návštěva, podrobnosti byly zřejmě tajné. Ve vesnici o premiérově úmyslu nikdo nevěděl, ale sir Henry, fregatní kapitán ve výslužbě, patrně neodolal a svěřil se Joanně Greyové, jež byla, jak se zdálo, jeho osobní přítelkyní.

Radl seděl a chvíli na zprávu zamyšleně zíral, pak vytáhl topografickou mapu, o které mluvil jeho podřízený, a rozložil ji před sebou. Dveře se otevřely a objevil se Hofer s kávou. Položil podnos na stůl, naplnil šálek a stál tam v nehnutém očekávání.

Radl k němu vzhlédl. „Dobrá, čert tě vem. Ukaž mi to místo. Předpokládám, že ho znáš.“

„Samozřejmě, pane plukovníku.“ Hofer položil prst na řeku Wash a jel směrem na jih, k pobřeží. „Studley Constable, a tady na pobřeží je Cley a Blakeney. Dohromady to dává trojúhelník. Díval jsem se na zprávy paní Greyové o té oblasti z doby před válkou. Je to tam odříznuté od světa.“

Radl chvíli seděl, zíraje na mapu, pak dospěl k rozhodnutí. „Sežeň mi Hanse Meyera. Potřebuji si s ním promluvit, ale nesmí mít ani nejmenší tušení, o co jde.“

„Spolehněte se, pane plukovníku.“

Hofer zamířil ke dveřím. „Ještě něco, Karle,“ dodal Radl. „Chci všechna hlášení, která kdy poslala. Všechno o té oblasti.“

Dveře se zavřely a v místnosti zavládlo mrtvé ticho. Radl sáhl pro cigaretu. Byly jako obvykle ruské, napůl tabák, napůl kartón. Manýra lidí, kteří sloužili na Východě. Radl je kouřil, protože je měl rád. Byly příliš silné a nutily ho ke kašli, ale jemu to bylo – jedno doktoři ho už varovali, že kvůli svým rozsáhlým zraněním nebude žít dlouho.

Popošel k oknu a podíval se ven. Měl pocit zvláštní prázdnoty. Bylo to celé opravdu fraška. Vůdce, Himmler, Canaris – všichni připomínali figurky za bílým prostěradlem v čínském stínovém divadle. Nic, na čem by záleželo. Nic skutečného a teď tahle hloupá záležitost ta věc s Churchillem. Zatímco na východní frontě umíraly tisíce dobrých vojáků, on hrál stupidní hry, které nakonec stejně nebyly k ničemu.

Byl znechucený a z neznámého důvodu měl vztek sám na sebe. Vtom ho z jeho úvah vytrhlo zaklepání na dveře. Vešel muž střední postavy v tvídovém obleku. Šedé vlasy měl neupravené a díky brýlím s rohovinovými obroučkami působil podivně bezvýrazným dojmem.

„Á, tady jste, Meyere. Děkuji, že jste přišel.“

Hansi Meyerovi bylo tehdy padesát let. Během první světové války byl velitelem ponorky, jedním z nejmladších v německém námořnictvu. Od roku 1922 pracoval výhradně pro zpravodajskou službu a byl podstatně bystřejší, než vypadal.

„Přejete si, pane plukovníku?“ zeptal se komisně.

„Tak si přece sedněte,“ pokynul mu Radl. „Četl jsem poslední zprávu od jedné vaší agentky – Špaček se jmenuje. Velmi zajímavé.“

„Ach, ano.“ Meyer si sundal brýle a začal je čistit špinavým kapesníkem. „Joanna Greyová. To je pozoruhodná žena.“

„Povězte mi o ní něco.“

Meyer se zarazil a lehce se zamračil. „Co byste chtěl vědět, pane plukovníku?“

„Všechno,“ řekl Radl.

Meyer chvíli váhal. Zřejmě se už už chtěl zeptat na důvod a pak si to rozmyslel.

Nasadil si brýle na nos a spustil.

Joanna Greyová se narodila jako Joanna Van Oosten v březnu 1875 v malém městě jménem Vierskop v Oranžském svobodném státě. Její otec byl farmář a pastor holandské reformní církve a ve svých deseti letech se zúčastnil takzvaného Velkého tažení, migrace asi deseti tisíc búrských farmářů, kteří mezi lety 1836 a 1838 přesídlili z Cape Colony na nová území severně od řeky Orange, aby unikli britské nadvládě.

Ve dvaceti letech se vdala za farmáře jménem Dirk Jansen. Měla jedno dítě, dceru, která se narodila v roce 1898. Rok nato vypuklo nepřátelství mezi Búry a Brity, známé z dějin jako búrská válka.

Její otec dal dohromady jezdeckou jednotku a v květnu roku 1900 byl zabit blízko Bloemfontein. Toho měsíce válka v podstatě skončila, ale dva následující roky se ukázaly být nejtragičtější z celého konfliktu. Dirk Jansen a jeho krajané se totiž nevzdávali a dál vedli v malých skupinách gerilovou válku, využívajíce odlehlé farmy jako základny.

Jedenáctého června 1901 se u Jansenova hospodářství zastavila britská jezdecká hlídka. Hledala Jansena. Ten byl v té době ironií osudu už dva měsíce mrtev, zemřel na zranění v horském táboře, to ale jeho manželka dosud nevěděla. Na farmě byla jen ona, její matka a dítě. Odmítla odpovídat na desátníkovy otázky a tak ji odvlekli do stodoly k výslechu. Během něj byla dvakrát znásilněna.

Její stížnost oblastnímu veliteli zůstala bez odezvy; nebyla to výjimka – Britové se v té době snažili srazit povstalce na kolena tím, že vypalovali farmy, hromadně čistili celá území a zavírali obyvatelstvo do táborů, kterým se brzy dostalo názvu koncentrační.

Tábory byly špatně spravovány – byla to spíše otázka organizační neschopnosti než zlého úmyslu. Vypukly epidemie a během čtrnácti měsíců zemřelo více než dvacet tisíc lidí, mezi nimi i matka a dcera Joanny Jansenové. Nejironičtější bylo, že by zemřela i ona sama, nebýt starostlivé péče jednoho anglického lékaře, Charlese Greye, jenž byl povolán do jejího tábora, aby se pokusil zlepšit stav věcí poté, co v Anglii vypukl skandál kolem odhalení životních podmínek v táborech.

Její nenávist k Britům byla teď už patologická a nedala se ničím uhasit. Přesto svolila, když ji Grey požádal o ruku. Nezapomeňme, že jí bylo dvacet osm let a celý život se jí zhroutil. Ztratila manžela a dítě, všechny příbuzné, které na světě měla, a byla úplně bez prostředků.

Grey ji miloval, o tom nelze pochybovat. Byl o patnáct let starší, měl málo požadavků, byl zdvořilý a vlídný. S léty si k němu vytvořila jistou náklonnost, neustále smíšenou s podrážděním a netrpělivostí, jakou obvykle vyvolávají vzpurné děti.

Grey přijal nabídku Londýnské biblické společnosti a několik let pracoval jako lékař a misionář, nejprve v Rhodesii a Keni a nakonec mezi Zuluy. Nikdy neporozuměla jeho vřelému zájmu o ty, kteří pro ni byli jen negři, ale přijala ho, stejně jako přijala učitelskou dřinu v domorodé škole, aby splnila jeho očekávání a pomohla mu v práci.

V březnu 1925 Grey zemřel na infarkt a po majetkovém vypořádání jí zůstalo něco málo přes sto padesát liber. S těmi měla v padesáti letech čelit životu. Osud jí zasadil další tvrdou ránu, ale ona bojovala dál a přijala místo guvernantky v anglické úřednické rodině v Cape Townu.

V té době se začala zajímat o búrské národní hnutí. Účastnila se pravidelných setkání, pořádaných jednou z radikálnějších organizací, jež usilovaly o odtržení Jižní Afriky od britského impéria, a na jedné z těchto schůzí se seznámila s německým inženýrem Hansem Meyerem. Ač byl o deset let mladší, odehrál se mezi nimi krátký románek. Byl to první muž, který ji od dob jejího prvního manželství fyzicky přitahoval.

Meyer byl ve skutečnosti agentem německé námořní rozvědky a v Cape Townu měl za úkol získat co nejvíce informací o vybavení jihoafrických námořních základen. Zaměstnavatel Joanny Greyové pracoval čirou náhodou pro Admiralitu a ona mohla bez nějakého zvláštního rizika vzít z jeho domovního sejfu jisté zajímavé dokumenty, které si Meyer nechal okopírovat.

Dělala to ráda a ochotně, protože do něho byla vášnivě zamilovaná, ale nejen to. Poprvé v životě měla možnost zasadit Anglii ránu jako odvetu za všechno, co vytrpěla.

Meyer se vrátil do Německa, ale dál jí psal a pak, v roce 1929, když se Evropa řítila do krize a svět se pro většinu lidí rozpadal na kusy, Joanna Greyová měla poprvé ve svém životě opravdu štěstí.

Obdržela dopis od právnické firmy z Norwiche, v němž se jí dávalo na vědomí, že teta jejího zesnulého manžela zemřela a zanechala jí usedlost poblíž vesnice Studley Constable v severním Norfolku s roční rentou něco málo přes čtyři tisíce liber. Byl v tom jenom jeden háček. Stará paní měla k domu sentimentální vztah a v poslední vůli byla striktní podmínka, že Joanna Greyová se do něj musí nastěhovat.

Žít v Anglii. Jen když na to pomyslela, cítila, jak jí naskakuje husí kůže. Ale copak měla jinou možnost? Pokračovat dál v té vznešené otročině s jedinou vyhlídkou – stáří o žebrácké holi. Vypůjčila si z knihovny knihu o Norfolku a pečlivě si ji přečetla, zvláště část věnovanou pobřežní oblasti na severu.

Ze jmen byla zmatená. Stiffkey, Morston, Blakeney, Cley next-the–sea, slatiny, kamenité pláže. Nevěděla si rady, a tak se svěřila se svým problémem Hansu Meyerovi. Hned jí odepsal, nabádal ji, aby neváhala, a slíbil, že ji navštíví, jak nejdříve bude moci.

Bylo to nejlepší rozhodnutí jejího života. Z usedlosti se vyklubal půvabný dům v georgiánském stylu s pěti ložnicemi, obklopený půlakrovou zahradou. V té době byl Norfolk stále ještě nejvenkovštějším hrabstvím Anglie; od devatenáctého století se změnilo poměrně málo, takže v malé vesnici Studley Constable byla považována za bohatou ženu a požívala všeobecné vážnosti. A stalo se něco ještě podivnějšího. Slatiny a pláže pokryté oblázky si ji úplně podmanily. Zamilovala si ten kraj a byla šťastnější než kdykoliv předtím.

Meyer přijel do Anglie na podzim toho roku a několikrát ji navštívil. Chodili spolu na dlouhé procházky a ona mu všechno ukazovala. Pláže táhnoucí se donekonečna, mokřiny a písečné duny Blakeney Pointu. Ani jednou se nezmínil o Cape Townu, o době, kdy mu pomáhala získávat informace, a ona se ho ani jednou nezeptala na jeho současnou práci.

Dále si dopisovali a v roce 1935 za ním přijela do Berlína. Ukázal jí, co nacionální socialismus udělal pro Německo. Byla omámená vším, co viděla obrovské manifestace, všude uniformy, hezcí mladí muži, šťastné, rozesmáté ženy a děti. Tohle byl nový řád a ona jej celým srdcem přijala. Tak to mělo být.

A pak, jednoho dne, když se spolu vraceli po bulváru Pod lipami po večeru v opeře, kde viděla v lóži samotného Vůdce, jí Meyer vážně oznámil, že teď pracuje pro Abwehr a zeptal se jí, zda by nechtěla s nimi spolupracovat jako jejich anglická agentka.

Souhlasila okamžitě, aniž by o tom musela přemýšlet. Celé tělo jí pulsovalo vzrušením, jaké dosud nepoznala. Tak se v šedesáti stala vyzvědačkou, ona, příjemná dáma z lepší společnosti, neboť za takovou ji všichni považovali, když ve svetru, v tvídové sukni a s černým retriverem v patách podnikala své dlouhé procházky po okolí. Milá, bělovlasá paní, jež měla za dřevěným obložením své studovny skrýš s vysílačkou a spojku na španělské ambasádě, jejímž prostřednictvím se všechny objemnější zásilky dostávaly v diplomatických zavazadlech do Madridu a odtud přímo do rukou německé rozvědky.

Měla stále kvalitní výsledky. Povinnosti členky Ženského dobrovolného sboru jí otevřely vstup do mnoha vojenských zařízení a ona tak mohla předávat podrobné informace o většině základen těžkých bombardérů RAF v Norfolku a spoustu dalšího důležitého materiálu. Největší úspěch zaznamenala na počátku roku 1943, kdy RAF vyvinula dva nové přístroje pro bombardování naslepo, ve snaze zvýšit úspěšnost nočních náletů nad Německem.

Důležitější z nich, Hoboj, fungoval přes spojení se dvěma pozemními základnami v Anglii. Jedna, známá pod kódovým jménem Myš, byla v Doveru a druhá, umístěná v Cromeru na pobřeží severního Norfolku, se pyšnila jménem Kočka.

Bylo až neuvěřitelné, kolik informací byli lidé od Královského letectva ochotni poskytnout přívětivé paní z Ženského dobrovolného sboru, která rozdávala knížky z knihovny a šálky čaje, a během půltuctu návštěv v zařízení Hoboj v Cromeru dokázala dobře využít i svůj miniaturní fotoaparát. Pak stačilo zavolat seňoru Lorcovi, úředníkovi na španělském velvyslanectví, který byl její spojkou, jednodenní cesta vlakem do Londýna, setkání v Green Parku – a to bylo vše.

Do čtyřiadvaceti hodin opustily informace o Hoboji Anglii ve španělském diplomatickém kufříku. Do třiceti šesti hodin je měl v rukou Hans Meyer a rozzářený je pokládal na Canarisův pracovní stůl v jeho kanceláři v Tirpitz Ufer.

Meyer skončil a Radl odložil pero, kterým si po celou dobu dělal krátké poznámky. „Úžasná dáma,“ řekl. „Opravdu výjimečná. Řekněte mi – jakým výcvikem prošla?“

„Obvyklým, pane plukovníku,“ odpověděl Meyer. „Léto 1936 a 37 strávila v Říši a při obou příležitostech dostala instruktáž v základních věcech. Kódy, používání rádia, práce s fotoaparátem a základní sabotážní techniky. Žádná vysoká úroveň, připouštím, kromě její morseovky, ta je výborná. Na druhé straně jsme s ní nikdy ani nepočítali pro hrubou práci v terénu.“

„Rozumím. Co používání zbraní?“

„To skoro nebylo třeba. Byla vychována v africké stepi. Když jí bylo deset, dokázala vystřelit antilopě oko ze vzdálenosti sto metrů.“

Radl přikývl a nepřítomně se zamračil. Meyer se opatrně zeptal: „Jde o něco speciálního, pane plukovníku? Snad bych vám mohl být nápomocen.“

„Ne hned teď,“ odpověděl Radl, „ale dost pravděpodobně vás brzy budu potřebovat. Dám vám vědět. Zatím bude stačit, když předáte všechny materiály o Joanně Greyové této kanceláři, a až do dalších rozkazů budete zachovávat rádiový klid.“

Meyer byl konsternovaný, naprosto nebyl schopný se ovládnout. „Proboha, pane plukovníku, jestli Joanně hrozí nějaké nebezpečí…“

„Ani v nejmenším,“ uklidňoval ho Radl. „Chápu vaše znepokojení, věřte mi, ale opravdu vám v této chvíli nemohu říci nic dalšího. Je to přísně tajná záležitost, Meyere.“

Kapitán se vzpamatoval natolik, aby se omluvil. „Samozřejmě, pane plukovníku. Promiňte mi, ale jako starý přítel té dámy…“

Odešel. Za pár vteřin vstoupil z předpokoje dovnitř Hofer s několika svazky a srolovanými mapami v podpaží. „Přinesl jsem ty informace, co jste chtěl, pane plukovníku, a tady jsou ještě dvě britské námořní mapy pobřežní oblasti – číslo sto osm a sto šest.“

„Řekl jsem Meyerovi, ať ti donese všechno, co má o Joanně Greyové, a nařídil jsem mu rádiový klid,“ řekl Radl. „Od této chvíle přebíráš odpovědnost ty.“

Sáhl pro jednu z věčných ruských cigaret a Hofer vytáhl zapalovač, zhotovený z ruské nábojnice o průměru 7.62 mm. „Takže s tím pokračujeme, pane plukovníku?“

Radl vyfoukl obláček kouře a obrátil oči ke stropu. „Znáš práce Carla Junga?“

„Pan plukovník ví, že jsem před válkou prodával znamenité pivo a víno.“

„Jung píše o něčem, čemu říká synchronicita. Časová shoda událostí, která vzbuzuje dojem, že jde o vyšší záměr.“

„Prosím, pane plukovníku?“ zeptal se Hofer zdvořile.

„Třeba tohle. Vůdce, ochraňujtež ho nebesa, v přechodném pominutí smyslů přijde s komickým a absurdním návrhem, že bychom měli napodobit Skorzeného akci v Gran Sassu a dostat Churchilla – ačkoli neřekl, zda ho chce živého či mrtvého. A pak na vás z rutinního služebního hlášení vybafne tahle protivná synchronicita. Kratičká zmínka o tom, že Churchill bude trávit víkend v nějakém odlehlém venkovském domě ne víc než sedm nebo osm mil od pobřeží, v nejzapadlejší části Anglie, jakou si člověk může přát. Chápete, co mám na mysli? Kdykoli jindy by ta zpráva paní Greyové byla bezcenná.“

„Takže pokračujeme, pane plukovníku?“

„Vypadá to na zásah osudu, Karle,“ řekl Radl. „Jak dlouho jsi říkal, že to trvá, než sem španělským kanálem dorazí hlášení paní Greyové?“

„Tři dny, pane plukovníku, pokud v Madridu někdo čeká a hned je vyzvedne. Nikdy ne víc než týden, ani když je situace komplikovaná.“

„A kdy je čas pro příští rádiový kontakt?“

„Dnes večer, pane plukovníku.“

„Dobrá – vyřiďte jí tuhle zprávu.“ Radl se znovu zadíval do stropu a intenzivně přemýšlel ve snaze zhustit myšlenky. „Zajímáme se o vašeho návštěvníka šestého listopadu. Chceme za ním poslat přátele a doufáme, že ho přesvědčí, aby se s nimi vrátil. Očekáváme vaše brzké vyjádření obvyklou cestou plus jakékoli další podstatné informace.“

„Je to všechno, pane plukovníku?“

„Myslím, že ano.“

Ten den byla středa a v Berlíně pršelo, ale následující ráno, když se otec Philip Vereker vybelhal hřbitovní branou kostela Panny Marie a všech svatých ve Studley Constable a procházel vesnicí, svítilo slunce a bylo tak krásně, jak si jenom lze představit – dokonalý podzimní den.

Philip Vereker byl tehdy třicetiletý mladý muž, vysoký a neobyčejně hubený. Jeho vyzáblost byla ještě zdůrazněna černou sutanou. Těžce se opíral o hůl a obličej měl napjatý a zkroucený bolestí. Teprve před čtyřmi měsíci ho propustili z vojenské nemocnice.

Vereker byl mladším synem známého chirurga z Harley Street. V Cambridgi, kde studoval, byl vynikajícím žákem, a všechno nasvědčovalo tomu, že ho čeká skvělá budoucnost. K velkému překvapení a zármutku své rodiny se však náhle rozhodl pro kněžskou dráhu, odešel do Říma na Anglickou kolej a vstoupil do Tovaryšstva Ježíšova. V roce 1940 se přihlásil do armády jako kaplan. Nakonec byl přidělen k parašutistické jednotce a dostal se do akce jen jednou, v listopadu 1942 v Tunisku, kde seskočil s jednotkami První parašutistické brigády s rozkazem dobýt letiště v Oudně. Nakonec byli sami přinuceni se bránit, a tak ustupovali přes osmdesát kilometrů otevřeným terénem, na každém kroku ostřelováni ze vzduchu a pod neustálým útokem pozemních jednotek.

Sto osmdesát z nich se dostalo šťastně do bezpečí. Dvě stě šedesát mělo smůlu. Vereker byl jedním z těch šťastných, přestože mu kulka do levého kotníku roztříštila kost. Do polního lazaretu ho přijali už s otravou krve. Amputovali mu levou nohu a propustili ho z armády.

V tu dobu bylo pro Verekera těžké tvářit se příjemně. Bolest nepolevovala; přesto se dokázal usmát, když se blížil k Park Cottage a uviděl nejdříve psa a pak Joannu, jak vyvádí z branky kolo.

„Jak se máte, Philipe?“ zeptala se. „Už jsem vás pár dní neviděla.“ Měla na sobě tvídovou sukni, rolák, přes něj žlutý nepromokavý plášť a bílé vlasy si stáhla hedvábným šátkem. Vypadala opraydu velmi půvabně, také díky jihoafrickému bronzu, který se z její pleti nikdy úplně neztratil.

„Děkuji, dobře,“ odpověděl Vereker. „Den po dni umírám, spíš na nudu než na cokoli jiného. Mám pro vás od našeho posledního setkání jednu novinku. Pamatujete se na mou sestru Pamelu? Jednou jsem o ní mluvil. Je o deset let mladší než já. Má hodnost desátníka v Ženském pomocném leteckém sboru.“

„Ovšemže se pamatuji,“ řekla paní Greyová. „O co jde?“

„Přidělili ji k letecké základně v Pangbournu. Je to jenom čtyřiadvacet kilometrů odtud, takže se budeme moci vídat. Tenhle víkend má přijet. Seznámím vás s ní.“

„Budu se těšit.“ Joanna nasedla na kolo.

„Zahrajeme si večer šachy?“ otázal se s nadějí v hlase.

„Proč ne? Přijdte kolem osmé, povečeříme spolu. Teď už musím jet.“

Jela pomalu podél potoka a retriver, jehož jméno bylo Flek, lehce klusal za ní. V obličeji teď měla ustaraný výraz. Rádiová zpráva z předešlého večera ji šokovala natolik, že ji dešifrovala třikrát, jen aby se ujistila, že někde neudělala chybu.

Moc toho nenaspala, rozhodně ne před pátou. Ležela v posteli a naslouchala hluku lancasterů, které opouštěly pevninu na cestě do Evropy a za pár hodin se zase vracely. Zvláštní, že poté, co na několik hodin upadla do lehkého spánku, se v půl osmé probudila odpočatá a plná energie.

Připadalo jí, že poprvé v životě má před sebou opravdu důležitý úkol. Bylo to tak neskutečné. Unést Churchilla – přímo zpod nosu těm, kteří ho měli hlídat.

Nahlas se zasmála. Ach, tohle by si ti zatracení Angličani za rámeček nedali. To tedy ne. A celý svět by jen zíral.

Spustila nohy ze šlapek a sjížděla z kopce k hlavní silnici. Najednou za sebou uslyšela zvuk houkačky. Předjela ji malá limuzína a zastavila u kraje silnice. Za volantem seděl muž v uniformě podplukovníka domobrany. Měl velký bílý knír a růžovoučká barva v obličeji signalizovala, že je velkým ctitelem whisky.

„Dobré ránko, Joanno,“ zahalekal žoviálně.

Větší štěstí už mít nemohla. Tohle setkání jí ušetřilo odpolední návštěvu Studley Grange. „Dobré ráno, Henry,“ odpověděla a slezla z kola.

Vystoupil z auta. „V sobotu večer pořádáme malou sešlost. Pár lidí na bridž a pak na večeři. Nic zvláštního. Jean si myslela, že byste se třeba chtěla zúčastnit.“

„To je od ní moc milé. Určitě přijdu,“ odpověděla Joanna. „Musí mít teď strašně práce a chystání kolem té velké události.“

Sir Henry vypadal nesvůj a trochu ztišil hlas. „Doufám, že jste se o tom nikomu nezmínila…“

Joanna Greyová s úspěchem nasadila patřičně šokovaný výraz.

„Ovšemže ne. Přece jste mi říkal, že je to důvěrné.“

„Popravdě řečeno jsem o tom neměl mluvit vůbec s nikým, ale přece vím, komu mohu věřit, Joanno.“ Položil jí ruku kolem pasu. „V sobotu večer nikomu ani muk, jsme staří kamarádi, ne? Bude tu jen a jen kvůli mně. Jestli se to dozví někdo další, rozkřikne se to hned po celém hrabství.“

„Přece víte, že pro vás udělám všechno,“ řekla klidně.

„Opravdu?“ Hlas mu zdrsněl a ona ucítila jeho lehce se chvějící nohu na své. Náhle se stáhl. „No, už budu muset jet. V Holtu je schůze oblastního velení.“

„Musíte být opravdu rozrušený,“ řekla, „když pomyslím, že ve svém domě přivítáte samotného premiéra.“

„Jak bych nebyl. Je to velká čest.“ Sir Henry zazářil. „Chce si tu něco namalovat a vy víte, jaký je z Grange krásný výhled.“ Otevřel dvířka a nasedl do auta. „Mimochodem, kam míříte vy?“

Přesně na tuhle otázku čekala.

„Ale, jako obvykle. Jen se podívat na ptáky. Možná pojedu dolů do Cley, nebo na slatiny. Ještě nevím. Touhle dobou tudy táhnou zajímavé stěhovavé druhy.“

„Koukejte na sebe dávat dobrý pozor.“ Zatvářil se vážně. „A nezapomeňte, co jsem vám řekl.“

Jako velitel místní domobrany měl plány pokrývající všechny aspekty pobřežní obrany v oblasti, včetně podrobností o zaminovaných plážích a – což bylo důležitější – o plážích, které byly zaminovány jenom údajně.

Při jedné příležitosti s ní strávil v záchvatu starostlivosti celé dvě hodiny nad mapami a pečlivě jí vysvětloval, kam na svých ornitologických expedicích nesmí.

„Vím, že se situace pořád mění,“ řekla. „Snad byste někdy mohl přijít s těmi vašimi mapami ke mně a ještě jednou mi všechno vysvětlit.“

Oči se mu zamžily. „Vy byste chtěla?“

„Samozřejmě. Dnes odpoledne mám vlastně volno.“

„Po obědě,“ řekl. „Budu u vás kolem druhé.“ Uvolnil ruční brzdu a spěšně odjel.

Joanna nasedla na kolo a zamířila k hlavní silnici, Flek za ní. Chudák Henry. Měla ho opravdu docela ráda. Byl jako dítě a stejně dobře se dal ovládat.

Asi za půl hodiny odbočila z pobřežní silnice na cestu pustými bažinami, kterým se v okolí říkalo Hobs End. Byl to podivný, cizí svět úzkých mořských zátok s nánosy bahna a s vysokými světlými hradbami rákosí, jež přerůstaly výšku člověka. Obývali ho jen ptáci – kolihy, vodouši rudonozí a husy bernešky, přilétající ze Sibiře na jih, aby tu v mokřinách přezimovaly.

Na polovině cesty se za polorozpadlou kamennou zdí krčilo stavení zastíněné několika řídkými borovicemi. Vypadalo poměrně solidně, s hospodářskými budovami a velkou stodolou, ale okenice byly zavřené a zdálo se, že dům nikdo neudržuje. Bylo to obydlí zdejšího lesníka a toto místo od roku 1940 nikdo nezastával.

Zajela na násep lemovaný borovicemi, sesedla z kola a opřela ho o strom. Za ní se tyčily písečné duny a dál široká, plochá pláž. Při odlivu se táhla téměř půl kilometru do moře. V dálce na druhé straně listí rozeznávala Blakeney Point, jenž vybíhal dovnitř jako velký zahnutý ukazováček a uzavíral rozlehlou plochu kanálů a písečných mělčin, která byla při přílivu pravděpodobně stejně nebezpečná jako kterákoli jiná část norfolkského pobřeží.

Vytáhla fotoaparát a pořídila pár snímků z nejrůznějších úhlů. Když skončila, pes přinesl klacek a opatrně jí ho položil k nohám. Sehnula se a pohladila ho za ušima. „Hodný Flek,“ řekla měkce. „Myslím, že to bude stačit.“

Hodila klacek přes ostnatý drát, který bránil vstupu na pláž. Flek vyrazil a přehnal se kolem sloupku s tabulkou Pozor – miny! Díky Henrymu Willoughbymu měla jistotu, že na pláži není ani jedna.

Po její levici byl betonový kryt a stanoviště pro kulomet, obojí značně zchátralé. Protitankový příkop v mezeře mezi borovicemi zapadal pískem. Před třemi roky po katastrofě u Dunkerque by tu byli vojáci a ještě před rokem domobrana. Dnes už tu nebyl nikdo.

V červnu 1940 bylo v třicetikilometrové pobřežní oblasti mezi řekami Wash a Rye vyhlášeno obranné pásmo. Lidé, kteří tam žili trvale, nebyli nijak omezováni, ale příchozí z vnitrozemí museli svoji návštěvu patřičně zdůvodnit. To všechno se ovšem s průběhem času podstatně změnilo a teď, po třech letech, se prakticky nikdo neobtěžoval kontrolovat, zda se zmíněná omezení skutečně dodržují. Už to jednoduše nebylo zapotřebí.

Joanna Greyová se znovu sklonila a podrbala psa za ušima. „Víš, čím to je, Fleku? Angličané už prostě s žádnou invazí nepočítají.“

3. kapitola

Hlášení Joanny Greyové dorazilo do Tirpitz Ufer až další týden v úterý. Hofer ho odnesl přímo Radlovi, ten ho otevřel a prozkoumal obsah.

Byly tam fotografie bažin u Hobs Endu a přístupy k plážím, naznačené pouze pomocí šifrovaných odkazů na mapu. Zprávu samotnou předal Radl Hoferovi.

„Tohle má přednost před vším ostatním. Dejte to dešifrovat a počkejte si na výsledek.“

Abwehr začal zrovna používat nové kódovací zařízení Sonlar, které během několika minut dešifrovalo materiál, jehož zpracování dříve trvalo hodiny. Přístroj měl stejnou klávesnici jako psací stroj. Operátor kódovanou zprávu jednoduše opsal a ta se pak už dekódovaná objevila v podobě zapečetěné papírové ruličky. Ani on sám neměl tušení, co je uvnitř.

Hofer byl zpátky v kanceláři za dvacet minut a tiše čekal, zatímco plukovník četl zprávu. Radl s úsměvem zvedl hlavu a přisunul mu hlášení přes stůl. „Přečti si to, Karle, jen si to přečti. Skvělé – opravdu skvělé. Fantastická žena.“

Zapálil si cigaretu a netrpělivě čekal, až Hofer dočte. Konečně k němu rotmistr zvedl oči. „Vypadá to docela slibně.“

„Slibně? To je všechno? Panebože, vždyť tohle je reálná šance! Reálná šance, člověče, víte, co to znamená?“

Už měsíce nebyl tak rozrušený, a to mu neprospívalo, zvláště ne jeho srdci, tak děsivě namáhanému těžkými zraněními. V prázdném očním důlku mu tepala krev, hliníková protéza v rukavici jako by obživla, všechny šlachy měl napjaté jako struny. Zalapal po dechu a klesl na židli.

Ve vteřině měl Hofer v ruce láhev Courvoisieru ze spodní zásuvky, zpola naplnil sklenici a přidržel ji u plukovníkových rtů. Radl do sebe obrátil většinu obsahu, těžce se rozkašlal, ale pak se zřejmě zase vzpamatoval.

Pokřiveně se usmál. „Tohle si moc často dovolit nemůžu, co, Karle? Už nám zbývají jenom dvě láhve. Dneska je to něco jako tekuté zlato.“

„Pan plukovník by se neměl tak rozčilovat,“ řekl Hofer a pak neohrabaně dodal: „Nemůžete si to dovolit.“

Radl polkl další doušek brandy. „Vím, Karle, já vím, ale copak to nechápeš? Předtím to byl vtip – něco, co Vůdce v záchvatu vzteku napadlo ve středu, aby se na to v pátek zapomnělo. Studie proveditelnosti, tak to navrhoval Himmler, a to jen proto, aby admirálovi ztížil život. Admirál nařídil mně, abych něco sepsal. Cokoliv, jen abychom dokázali, že děláme svou práci.“

Vstal a přešel k oknu. „Ale teď se věci změnily, Karle. Tohle už není vtip. Tohle se dá provést.“

Hofer stál netečně na druhé straně stolu bez jakéhokoli náznaku vzrušení. „Ano, pane plukovníku, asi dá.“

„A tebe se to vůbec nedotýká?“ Radl se zachvěl. „Bože, na mě z toho jde strach. Přines mi ty námořní a topografické mapy.“

Hofer je rozložil na stůl. Radl si našel Hobs End a pečlivě ho zkoumal, dívaje se přitom na fotografie. „Co víc by si člověk mohl přát? Dokonalý seskokový terén, a až ráno znovu nastane příliv, všechny stopy zmizí.“

„Ale i malá skupina by musela letět dopravním letadlem nebo bombardérem,“ podotkl Hofer. „Jak dlouho, myslíte, může takový dornier nebo junkers vydržet nad norfolkským pobřežím – v téhle době, když tolik základen chrání noční stíhači?“

„Máš pravdu,“ připustil Radl, „to bude problém, ale ne nepřekonatelný. Podle mapy místních strategických cílů Luftwaffe na tomhle úseku pobřeží není žádný radar proti nízko letícím cílům, takže pod hranicí dvou set metrů by nás neměli zaznamenat. Ale takové detaily jsou zatím nepodstatné. Studie proveditelnosti, Karle, to je to jediné, co v této fázi potřebujeme. Souhlasíš tedy, že teoreticky je možné shodit na tu pláž přepadovou jednotku?“

Hofer řekl:» „Nic proti tomu nemám jako proti návrhu, ale jak je dostaneme zpátky? Ponorkou?“

Radl se na chvíli zadíval na mapu a pak zavrtěl hlavou. „Ne, to by nebylo praktické. Přepadový oddíl by byl moc velký. Na palubu by se nějak stěsnali, ale nalodit by se museli dál od břehu a s tolika lidmi by to byl problém. Musí to být něco jednoduššího, přímějšího. Snad rychlý člun. Na pobřežních dopravních trasách jezdí spousta rychlých člunů. Nevidím důvod, proč by jeden nemohl proklouznout mezi pláž a Blakeney Point. V tu dobu bude příliv a podle hlášení nejsou v průlivu žádné miny, což podstatně zjednodušuje situaci.“

„To bychom museli konzultovat s námořnictvem,“ řekl Hofer opatrně. „Paní Greyová přece uvádí, že tyhle vody jsou nebezpečné.“

„A na to právě máme dobré námořníky. Ještě něco, s čím nejsi spokojen?“

„Promiňte, pane plukovníku, ale zdá se mi, že tu je jeden zásadní časový faktor, který by mohl vážně ohrozit úspěch celé operace, a opravdu nevím, jak se s ním vyrovnat.“ Hofer ukázal prstem na Studley Grange na topografické mapě. „To je cíl, přibližně třináct kilometrů od místa seskoku. Když vezmeme v úvahu neznámé území a tmu, odhadoval bych, že by přepadová skupina potřebovala k jeho dosažení asi dvě hodiny, a i když by se na místě zdržela jen minimální nutnou dobu, cesta zpátky by jí trvala stejně dlouho. Tipuji, že celá akce by zabrala tak šest hodin. Vyjdeme-li z toho, že by seskok z bezpečnostních důvodů musel být proveden kolem půlnoci, znamenalo by to, že nalodění by probíhalo na úsvitu, ne-li po něm, což je naprosto nepřijatelné. Rychlý člun potřebuje pro svůj bezpečný návrat nejméně dvě hodiny tmy.“

Zatímco Hofer mluvil, Radl ležel opřený v židli, s obličejem ke stropu, oči zavřené. „Velmi přesné, Karle. Učíš se.“ Vzpřímil se. „Máš naprosto pravdu – a právě proto budeme muset seskok provést už noc předtím.“

„Prosím, pane plukovníku?“ zeptal se ohromeně Hofer. „Nerozumím.“

„Je to úplně jednoduché. Churchill dorazí do Studley Grange během odpoledne nebo navečer šestého a přespí tam. Naše skupina seskočí den předtím, pátého.“

Hofer se zamyšleně zamračil. „To má samozřejmě své výhody, pane plukovníku. Měli by dostatek manévrovacího prostoru v případě, že by se stalo něco nepředvídaného.“

„Znamená to také, že by odpadly problémy se člunem,“ podotkl Radl. „Mohl by je vyzvednout v sobotu, hned v deset nebo v jedenáct.“ Usmál se a vzal si z krabičky další cigaretu. „Takže uznáváš, že i tohle se dá provést?“

„Bude ale dost obtížné najít úkryt přes celou sobotu,“ podotkl Hofer. „Zvláště pro početnou skupinu.“

„Máš zase úplně pravdu.“ Radl vstal a začal znovu rázovat po místnosti. „Ale myslím, že odpověď je celkem jasná. Můžu se tě jako bývalého lesníka na něco zeptat? Když bys chtěl schovat borovici, aby ji nikdo nenašel, kam bys ji schoval?“

„Nejspíš do borového lesa.“

„Přesně. V tak odlehlé a izolované oblasti, jako je tahle, cizí člověk – každý cizí člověk – vypadá nápadně, zvlášť ve válce. Nezapomeň, že nikde nejsou žádní výletníci. Britové, tak jako dobří Němci, tráví dovolenou doma a pomáhají své zemi. A přesto podle zprávy paní Greyové, Karle, se po cestách mezi vesnicemi neustále pohybují cizinci, a nikdo se jich na nic neptá.“ Hofer vypadal zmateně a Radl pokračoval: „Vojáci na manévrech, kteří si hrají na válku a honí se navzájem mezi živými ploty.“ Vzal zprávu Joanny Greyové z pracovního stolu a listoval stránkami. „Tady, na straně tři, se například zmiňuje o místě zvaném Meltham House, třináct kilometrů od Studley Constable. Loni tam čtyřikrát proběhlo cvičení přepadových jednotek. Dvakrát to byli Britové, jednou podobná jednotka sestavená z Poláků a Čechů pod anglickými důstojníky a jednou američtí rangeři.“

Podal zprávu Hoferovi k nahlédnutí.

„Jediné, co potřebují, jsou britské uniformy. V nich se můžou pohybovat po venkově bez problémů. Jako polská jednotka by byli dokonale nenápadní.“

„Tím by se vyřešil jazykový problém,“ řekl Hofer. „Ale ta polská jednotka ze zprávy paní Greyové měla anglické důstojníky, ne jen anglicky mluvící. Ať mi pan plukovník promine, ale to je rozdíl.“

„Ano, jistě,“ připustil Radl. „Podstatný rozdíl. Kdyby velící důstojník byl Angličan, nebo alespoň na první pohled Angličan, všechno by bylo daleko bezpečnější.“

Hofer se podíval na hodinky. „Snad bych měl panu plukovníkovi připomenout, že přesně za deset minut začíná v admirálově kanceláři týdenní schůze šéfů oddělení.“

„Děkuji, Karle.“ Radl si utáhl opasek a vstal. „Takže, jak se zdá, naše studie proveditelnosti je v podstatě hotová. Myslím, že jsme na nic nezapomněli.“

„Možná kromě toho nejdůležitějšího, pane plukovníku.“

Radl už byl na cestě ke dveřím a při těch slovech se zastavil. „Tak dobře, Karle, nechám se překvapit.“

„Kdo bude stát v čele takového podniku, pane plukovníku? Musel by to být výjimečný člověk.“

„Druhý Otto Skorzeny,“ dodal Radl.

„Přesně tak,“ řekl Hofer. „A pro tenhle úkol ještě něco navíc. Musel by umět zahrát Angličana.“

Radl se šťastně usmál. „Najdi mi ho, Karle. Máš na to osmačtyřicet hodin.“ Rázně otevřel dveře a vyšel ven.

Stalo se, že následující den musel Radl neočekávaně odjet do Mnichova a ve své kanceláři v Tirpitz Ufer se znovu objevil až ve čtvrtek po obědě. Byl k smrti unavený, neboť předchozí noci v Mnichově skoro nespal. Lancastery Královského letectva věnovaly tu noc městu obzvláštní pozornost.

Hofer vmžiku přinesl kávu a nalil mu brandy. „Jaká byla cesta, pane plukovníku?“

„Slušná,“ odpověděl Radl. „Vlastně nejzajímavější bylo včerejší přistání. Nad naším junkersem přeletěl americký mustang a měl jsi vidět tu paniku. Pak jsme si všimli, že má na ocase svastiku – zřejmě to byl jeden z těch, které u nás nouzově přistály a Luftwaffe je nechala opravit. Nejspíš zkušební let.“

„Pozoruhodná příhoda.“

Radl přikývl. „Díky tomu jsem dostal nápad, Karle. Ten tvůj problém, jak udržet dorniera nebo junkerse nad norfolkským pobřežím.“ Náhle si všiml velkých, jasně zelených desek na stole. „Co to je?“

„Ten úkol, co jste mi dal, pane plukovníku. Najít důstojníka, který by uměl vystupovat jako Angličan. Dalo to dost hledání, to mi věřte. Také jsem si zažádal o záznamy polního soudu. Měly by dorazit dnes odpoledne.“

„Polního soudu?“ opakoval Radl. „To se mi nezdá.“ Otevřel desky. „Co je ten člověk zač?“

„Jmenuje se Steiner. Podplukovník Kurt Steiner,“ řekl Hofer. „V klidu si o něm přečtěte, je to zajímavá historie.“

Bylo to víc než zajímavá historie. Byla to látka na román. Kurt Steiner byl jediným synem generálmajora Karla Steinera, toho času vojenského velitele Bretaně. Narodil se roku 1916, kdy jeho otec byl majorem u dělostřelectva. Jeho matka byla Američanka, dcera bohatého bostonského obchodníka s vlnou, který se přestěhoval za obchodem do Londýna. Ve stejném měsíci, kdy se jí narodil syn, její jediný bratr, kapitán v yorkshirském pěchotním pluku, padl na Sommě. Chlapec chodil do školy v Londýně, v době, kdy jeho otec pracoval jako vojenský atašé na německém velvyslanectví, navštěvoval soukromou školu v St.Paul’s a mluvil plynně anglicky. V roce 1939, po tragické autonehodě, při níž zahynula jeho matka, se vrátil s otcem zpátky do Německa, ale až do roku 1938 navštěvoval své příbuzné v Yorkshiru. Krátce studoval v Paříži umění, vydržován otcem pod podmínkou, že když se mu nebude dařit, vstoupí do armády. Přesně to se také stalo. Chvíli byl poručíkem u dělostřelectva a v roce 1936 se přihlásil jako dobrovolník na parašutistický výcvik do Stendhalu. Nebral to nijak vážně, spíš jen doufal, že ho to na chvíli vytrhne z nudy vojenského života.

Okamžitě se ukázalo, že má talent pro dobrodružné, pirátské akce. Účastnil se pozemních bojů v Polsku a při norském tažení byl jedním z těch, kteří seskočili nad Narvikem.

Už jako nadporučík v roce 1940 nouzově přistál s kluzákem se skupinou, která při velké ofenzívě v Belgii obsadila Albertův kanál. Tehdy utrpěl zranění na paži.

Pak přišlo Řecko – Korintský kanál – a pak ještě jiné, nové peklo. V květnu 1941, to už byl kapitánem, se zúčastnil seskoku nad Krétou a byl těžce raněn v krvavých bojích o malemské letiště.

Další na řadě byla zimní ofenzíva. Už jen při vyslovení těch dvou slov Radlovi stydla krev. Bože, zapomeneme někdy na Rusko, ptal se někdy sám sebe, my, kteří jsme tam tehdy byli?

V hodnosti majora Steiner velel úderné skupině tří set dobrovolníků, která po nočním seskoku měla za úkol spojit se s dvěma divizemi odříznutými v bitvě o Leningrad a vyvést je z obklíčení. Vyvázl z té záležitosti s kulkou v pravé noze, kvůli níž potom už napořád lehce kulhal, ale také s Rytířským křížem a s pověstí odborníka na průlomové akce.

Byly mu svěřeny ještě dvě další podobné operace. Už v hodnosti podplukovníka bojoval u Stalingradu, kde ztratil polovinu mužů, nicméně několik týdnů před koncem byl odvelen – tehdy ještě fungoval letecký most. V lednu on a sto šedesát šest vojáků přeživších z jeho původní úderné skupiny seskočili v okolí Kyjeva, znovu s úkolem kontaktovat a osvobodit z obklíčení dvě pěší divize. Nakonec z toho byl téměř pětisetkilometrový krvavý ústup bojem a v posledním dubnovém týdnu se Kurt Steiner dostal za německé linie s pouhou třicítkou vojáků původního oddílu.

K jeho Rytířskému kříži hned přibyly Dubové ratolesti a ihned, jak jen to bylo možné, byl Steiner se svými muži poslán vlakem do Německa. Ráno prvního května stavěli ve Varšavě. Varšavu opustil ještě tentýž večer ve zpřísněné vazbě, která na něj byla uvalena z rozkazu Jurgena Stroopa, Brigade-Führera SS a generálmajora policie.

Za týden se konal vojenský soud. Podrobnosti chyběly, v záznamech byl jen rozsudek. Steiner a celý jeho oddíl byli odsouzeni k službě v trestné jednotce. Měli se zúčastnit operace Mečoun na Alderney v oblasti Němci okupovaných Normanských ostrovů.

Radl chvíli seděl a díval se do spisu, pak ho zavřel, zmáčkl bzučák a ihned se objevil Hofer.

„Přejete si, pane plukovníku?“

„Co se stalo ve Varšavě?“

„Přesně nevím, pane plukovníku. Ty záznamy vojenského soudu přijdou dnes odpoledne, doufejme.“

„V pořádku,“ řekl Radl. „Co je to zač, ta akce na Normanských ostrovech?“

„Z toho, co jsem slyšel, je operace Mečoun tak trochu pro sebevrahy. Cílem je zničit spojenecké zásobovací linky v Kanálu.“

„A jak toho chtějí dosáhnout?“

„Pokud vím, pane plukovníku, sedí na torpédu bez nálože, ale se skleněnou kopulí, která má operátora alespoň trochu chránit. Dole pod ním je pak další, ostré torpédo – to při útoku uvolní a sám v posledním okamžiku obrátí.“

„Ježíši Kriste,“ vydechl zděšeně Radl, „není divu, že je to trestná jednotka.“

Chvíli tiše seděl a díval se na složku. Hofer zakašlal. „Myslíte, že je tady šance…?“ zeptal se nejistě.

„Proč ne,“ odpověděl Radl. „Mám dojem, že v situaci, v jaké je teď, mu bude cokoli připadat jako zlepšení. Nevíte, jestli je admirál u sebe?“

„Hned to zjistím, pane plukovníku.“

„Jestli tady je, pokuste se mi s ním sjednat na dnes odpoledne schůzku. Měl bych mu konečně ukázat, kam jsme se dostali. Připravte mi osnovu – stručnou a pěkně přehlednou! Nanejvýš stránku a napište to sám. Nechci, aby se o tom moc mluvilo. Ani v našem oddělení.“

Přesně v tu samou chvíli vězel podplukovník Kurt Steiner až po pás v ledové vodě kanálu La Manche. Nevzpomínal si, že by mu kdy v životě byla taková zima, ani v Rusku. Ležel schoulený za skleněnou kupolí svého torpéda a ledový chlad se mu zařezával do mozku. Nacházel se necelé tři kilometry severovýchodně od přístavu Braye Harbour na ostrově Alderney a na sever od menšího ostrova Burhou, blízko pobřeží, ale protože trčel až po krk v neuvěřitelně husté mlze, mohl si stejně dobře připadat na konci světa. Přinejmenším nebyl sám. Na obě strany od něj ubíhala do mlhy konopná záchranná lana, spojující ho jako pupeční šňůra nalevo s rotmistrem Lemkem a napravo s nadporučíkem Neumannem.

Steiner nevěřil svým uším, když ho to odpoledne povolali do akce. Ještě překvapivější byl radarový záznam, podle kterého měla nějaká loď plout tak blízko pobřeží, když přitom hlavní trasa Kanálem vedla daleko severněji. Jak později vyšlo najevo, byla to loď typu Liberty Joseph Johnson, a plula z Bostonu do Plymouthu s nákladem trhavin. Tři dny předtím ji u nejzápadnějšího cípu Cornwallu zastihla ošklivá bouře. Vyvázla s poškozeným kormidlem a to spolu s hustou mlhou zavinilo, že ztratila kurs.

Severně od Burhou Steiner zpomalil a několikerým škubnutím lana dal signál svým společníkům. Za chvilku se na obou stranách vynořili z mlhy a připojili se k němu. Obličej Rittera Neumanna byl modrý zimou a odrážel se od černé kapuce potápěčského obleku. „Jsme blízko, pane plukovníku,“ řekl. „Jasně je slyším.“

Pomalu se k nim přesunul rotmistr Lemke. Kdysi ho zasáhla ruská kulka a černý kadeřavý plnovous, kterým se pyšnil, mu Steiner povolil jako zvláštní výjimku kvůli jeho bradě, ošklivě tím zraněním deformované. Byl celý vzrušený, oči se mu leskly a celou věc zřejmě bral jako skvělé dobrodružství.

„Já také, pane.“

Steiner mu pohybem ruky naznačil, aby byl zticha, a zaposlouchal se. Tlumené rytmické hučení se teď ozývalo docela blízko. Joseph Johnson mířil rovnou k nim.

„To bude hračka, pane plukovníku.“ Lemke se zazubil, přestože mu čelisti cvakaly zimou. „Takovou trefu jsme ještě neměli. Ani nebude vědět, odkud to dostala.“

„Mluv za sebe, Lemke,“ odsekl Neumann. „Jestli jsem se v tomhle krátkém a mizerném životě něco naučil, tak je to nikdy nic neočekávat a dát si obzvláštní pozor na všechno, co přichází takhle naservírované na talíři.“

Jako kdyby mu chtěl dát za pravdu, nečekaný závan větru protrhl mlžnou stěnu a za nimi se objevil šedozelený obrys Alderney. Starý admiralitní vlnolam vybíhal jako žulový prst do vzdálenosti jednoho kilometru od Braye a na obzoru bylo jasně vidět viktoriánské námořní opevnění Fort Albert.

Joseph Johnson byl teď od nich nanejvýš sto padesát metrů a neměnnou rychlostí osmi až deseti uzlů se v severozápadním kursu vzdaloval od pobřeží. Každým okamžikem mohli být zpozorováni. Steiner neztrácel čas. „Takže jdeme na to. Až od ní budete padesát metrů, uvolněte torpéda a okamžitě zpátky, žádné zbytečné hrdinství, Lemke. Pamatujte, že v trestné jednotce si medaili stejně nevysloužíte. Nanejvýš rakev.“

Zvýšil obrátky, vylétl na vlnách dopředu, a když se mu vlny začaly rozstřikovat nad hlavou, ještě víc se skrčil za kopulí torpéda. Věděl, že napravo, trochu vpředu, má Rittera Neumanna, ale Lemke se utrhl a byl už patnáct nebo dvacet metrů od nich.

„Ten vůl si tam zlomí vaz,“ řekl si Steiner. „Co si myslí, že to je? Útok Lehké Brigády[1]?“

Dva muži u zábradlí Josepha Johnsona měli v rukou pušky a důstojník, jenž vyšel z kormidelny, se postavil na můstek a začal pálit ze samopalu thompson s bubnovým zásobníkem. Loď teď nabírala rychlost a šinula si to lehkým oparem, zatímco mlžná stěna se za ní znovu začala spouštět. Jen několik málo vteřin a úplně by zmizela z dohledu. Ozbrojeným mužům u zábradlí se na vratké palubě špatně mířilo na terč, který byl tak hluboko pod nimi. Jejich střely vesměs končily daleko od cíle a thompsonu, který nebyl příliš přesný ani za ideálních podmínek, se nevedlo o moc lépe, a ještě k tomu strašně rachotil.

Lemke se dostal k padesátimetrové hranici o dost dřív než ostatní, ale jel stále dál. Steiner nemohl dělat vůbec nic. Námořníkům se začala zlepšovat muška a od pláště jeho torpéda se odrazila kulka.

Otočil se a zamával na Neumanna. „Teď!“ křikl a odpálil torpédo.

To pod ním, osvobozené od tíhy prvního, poskočilo s novou energií dopředu, Steiner ho rychle strhl na pravobok a za Neumannem opsal širokou křivku, aby se dostal co nejdál od lodi.

Lemke teď nebyl víc než dvacet pět metrů od Josepha Johnsona a zrovna se také začal otáčet. Muži u zábradlí na něj pálili jako o život a jeden z nich se zřejmě trefil, ačkoli to se Steiner nikdy nedověděl jistě. Jediné jisté bylo, že viděl Lemka obkročmo na torpédu ujíždět do bezpečí, a když se podíval znovu, Lemke už tam nebyl.

Vteřinu nato otřásl zádí lodi přímý zásah. Právě na zádi bylo skladiště a v něm stovky tun vysoce brizantních leteckých pum, určených pro Létající pevnosti bombardovacích letek první vzdušné divize v Británii. Jen co se za Josephem Johnsonem zavřela mlha, ozval se výbuch a jeho ozvěna se znovu a znovu vracela od ostrova. Steiner se přikrčil před tlakovou vlnou a torpédo pod ním se prudce naklonilo, když do moře před něj dopadl obrovský kus zkrouceného plechu.

Na hladinu pršely trosky. Ve vzduchu jich bylo plno a Neumanna něco zasáhlo ze strany do hlavy. Vykřikl, rozhodil ruce a převrátil se naznak do moře. Torpédo pod ním podjelo, přehouplo se přes další vlnu a zmizelo.

Ačkoliv byl Neumann v bezvědomí a z řezné rány na čele mu crčela krev, záchranná vesta ho držela nad vodou. Za chvíli se vedle něho objevil Steiner, provlékl mu pod vestou jeden konec lana a vlekl ho za sebou k vlnolamu a k Braye, které se už zase ztrácelo v mlze.

Odliv postupoval rychle. Steiner neměl nejmenší šanci dostat se do Braye Harbour a dobře to věděl, ale stejně zoufale zápasil. Bylo jasné, že dřív nebo později je to smete na otevřené moře, odkud už není návratu.

Najednou si uvědomil, že Ritter Neumann se už probral a hledí na něj. „Pusť mě,“ řekl slabě. „Přeřízni to lano. Sám to dokážeš.“

Steiner se zprvu nenamáhal odpovědět a soustředil se na to, aby dostal torpédo víc doprava. Někde tam, v neproniknutelných chuchvalcích mlhy, bylo Burhou. Byla tu určitá šance, že by je odliv mohl zanést k pobřeží, možná slabá, ale lepší než nic.

„Jak dlouho už jsme spolu, Rittere?“ zeptal se klidně.

„Nedělejte, že to nevíte,“ odpověděl nadporučík. „Poprvé jsme se viděli nad Narvikem, když jsem se bál skočit.“

„Už si vzpomínám,“ odpověděl Steiner. „Myslím, že jsem vás tehdy přesvědčil.“

„I tak se to dá říct,“ odpověděl Neumann. „Vyhodil jste mě ven.“

Byla mu strašně zima, jektal zuby a Steiner sáhl do vody, aby zkontroloval provaz.

„Ano, vzpomínám si na vás, osmnáctiletý usmrkaný studentík z Berlína, kterého zrovna vytáhli z univerzity. V kapse jste vždycky měl nějakou tu knížku básní. Profesorský synek, který se kvůli mně plazil padesát metrů pod palbou, aby mi donesl lékárničku, když jsem to dostal u Albertova kanálu.“

„Měl jsem vás tam nechat,“ řekl Ritter ztěžka. „Podívejte, do čeho jsem se kvůli vám dostal. Kréta, pak ten úkol, co jsem nechtěl – Rusko a teď tohle. S váma jsem to opravdu vyhrál.“ Zavřel oči a tiše dodal: „Promiň, Kurte, ale nemá to cenu.“

Zničehonic se octli uprostřed velkého víru, unášelo je to směrem ke skalám L’Equetu na špičce Burhou. Byla tam loď, lépe řečeno půlka lodi, všechno, co zbývalo z francouzského pobřežního člunu, jenž tu už před několika měsíci najel v bouřce na útes.

Vysoká vlna je vymrštila tam, kde se do vody nakláněly trosky jeho zadní paluby. Steiner se jednou rukou zachytil palubního zábradlí, druhou sevřel Neumannovo lano a nohama se pustil torpéda.

Vlna ustoupila a torpédo vzala s sebou. Steiner vstal, vyškrábal se po nahnuté palubě ke zbytkům kormidelny, vklínil se do rozbitých dveří a vtáhl svého druha dovnitř. Skrčili se tam – byla to opravdu jen skořápka, neměla ani střechu. Začalo drobně pršet.

„Co teď?“ zeptal se neurčitě Neumann.

„Teď budeme sedět a čekat. Jen co se trochu rozptýlí mlha, je tu Brandt se záchranným člunem.“

„Dal bych si cigaretu,“ vzdychl nadporučík toužebně, a pak se najednou vztyčil a ukázal rozbitými dveřmi ven. „Podívejte.“ Steiner vyšel k zábradlí. Voda se s vrcholícím odlivem rychle valila, proplétala se a drala mezi útesy a skalami a nesla s sebou jako válečný odpad plovoucí koberec trosek – všechno, co zbylo z Josepha Johnsona.

„Tak jsme ji dostali,“ řekl Neumann. Pokusil se vstát. „Podívej, Kurte, támhle pod zádí někdo je. Má žlutou vestu. Vidíš ho?“

Steiner sjel po palubě do vody a změtí prken pod zádí si razil cestu k muži, který se tam bezvládně vznášel na hladině, s hlavou zvrácenou a zavřenýma očima. Byl mladičký, světlovlasý, vlasy měl splihlé kolem hlavy. Steiner ho popadl za vestu a začal ho postrkovat do bezpečí k polorozpadlé zádi. Vtom se neznámý probral a upřeně se na něj zadíval. Zavrtěl hlavou a snažil se něco říct.

Steiner se na okamžik zastavil. „Co se děje?“ zeptal se anglicky.

„Nechte mě,“ zašeptal chlapec. „Prosím.“

Pak se mu oči znovu zavřely a Steiner s ním doplaval na záď. Neumann, který vše sledoval z kormidelny, viděl, jak podplukovník vytahuje chlapce na palubu. Najednou se Steiner zarazil a po dlouhém zaváhání spustil své břemeno opatrně zpátky do vody. Proud ho brzy zanesl za útesy a z dohledu a Steiner se unaveně vyšplhal zpátky na vršek paluby.

„Co se stalo?“ vyzvídal Neumann.

„Měl pryč obě nohy, od kolen dolů.“ Steiner se opatrně usadil a opřel nohy pevně o zábradlí. „Jak se jmenovala ta Eliotova báseň, co jsi z ní pořád citoval u Stalingradu? Ta, jak se mi nelíbila?“

„Zdá se mi, že jsme v krysí chodbě,“ zarecitoval Neumann. „Kde mrtví ztratili své kosti.“

„Teď jí rozumím,“ řekl Steiner. „Teď vím přesně, co měl na mysli.“

Seděli a mlčeli. Ochladilo se, déšť přibral na síle a mlha se rychle trhala. Asi za dvacet minut uslyšeli v nevelké vzdálenosti motor. Steiner vytáhl z pouzdra na pravé noze malou signální pistoli, vložil do ní vodotěsný náboj a vystřelil.

Za chvíli se v mlze objevil záchranný člun. Zpomalil a nechal se proudem donést až k nim. Hlavní seržant Brandt stál na přídi s připraveným lanem. Byl to skoro dvoumetrový hromotluk s obrovitými rameny a jeho žlutá pláštěnka nápisem na zádech poněkud nepřiměřeně situaci hlásala Royal National Lifeboat Institution. Zbytek posádky tvořili Steinerovi muži – rotmistr Sturm u kormidla a svobodník Briegel s vojínem Bergem mu asistovali jako lodníci. Brandt vyskočil na naklánějící se palubu vraku, upevnil lano na zábradlí a Steiner s Neumannem se spustili do člunu.

„Čistý zásah, pane plukovníku. Co je s Lemkem?“

„Hrál si na hrdinu, jako obvykle,“ odpověděl Steiner. „Tentokrát mu to nevyšlo. Opatrně s nadporučíkem Neumannem, má šerednou ránu na hlavě.“

„Rotmistr Altmann s Riedelem a Meyerem jsou někde v okolí s druhou lodí. Třeba ho najdou. Ten má devět životů, jako kočka.“ Brandt zvedl Neumanna a býčí silou ho přenesl přes zábradlí. „Uložte ho v kajutě.“

Neumann nechtěl o ničem takovém ani slyšet. Těžce dosedl na palubu a opřel se o zábradlí. Steiner se posadil vedle něho, Brandt jim oběma dal cigaretu a člun se pomalu rozjel.

Steiner byl unavený. Tak unavený, jako už dlouho ne. Pět let války. Někdy mu připadalo, že už se nepamatuje na nic, co bylo předtím. Jako by žádné předtím ani neexistovalo.

Zatočili kolem vlnolamu a drželi se blízko jeho okraje celou cestu až do Braye, skoro kilometr. Překvapilo je, kolik bylo v přístavu lodí, hlavně francouzských. Rozvážely po pobřeží stavební materiál z pevniny, pro nová opevnění budovaná po celé délce ostrova.

Malé přístavní molo bylo rozšířeno a u něho byl přivázán německý rychlý člun. Když Brandtův člun zacouval vedle, ozval se z jeho paluby jásot a mladý vousatý poručík v tlustém svetru a s čepicí ušpiněnou od soli se postavil do pozoru a zasalutoval.

„Dobrá práce, pane plukovníku.“ Když přelézal zábradlí, Steiner odpověděl na pozdrav. „Díky, Koenigu.“

Vystoupal po schůdcích na horní plošinu mola. Brandt šel za ním a svou silnou paží podpíral Neumanna. Když byli nahoře, na plošinu vyjela velká černá limuzína, starý wolseley, a prudce zabrzdila. Řidič vyskočil a otevřel zadní dvířka.

První vystoupil muž, který byl toho času velitelem ostrova, plukovník dělostřelectva Hans Neuhoff. Stejně jako Steiner byl veteránem zimního tažení, u Leningradu utrpěl zranění hrudníku a už se nikdy nezotavil. Plíce měl nenapravitelně poškozené a na tváři se mu usadil rezignovaný výraz člověka, který ví, že pomalu, ale jistě umírá. Za ním vystoupila jeho manželka.

Ilse Neuhoffové bylo sedmadvacet let, byla štíhlá, aristokraticky vypadající blondýna s velkými, plnými rty a hezky formovaným obličejem. Hodně lidí se za ní otáčelo, nejen kvůli její kráse, ale také proto, že jim připadala povědomá. V Berlíně pracovala pro UFA a měla za sebou docela obstojnou filmovou kariéru. Patřila k tomu zvláštnímu druhu lidí, které má každý rád, a v berlínských salónech po ní byla velká sháňka. Přátelila se s Goebbelsem a k jejím obdivovatelům patřil i sám Vůdce.

Hanse Neuhoffa si Ilse vzala z opravdové náklonnosti, přesahující fyzickou lásku – té už pro svá zranění stejně nebyl schopen. Díky její péči se po ruské ofenzívě znovu postavil na nohy. Neustále ho podporovala a využila všechen svůj vliv, aby mu zajistila jeho současné postavení. Propustku, na kterou ho mohla navštívit, jí zařídil samotný Goebbels. Rozuměli si a žili ve shodě, díky níž teď mohla klidně přistoupit ke Steinerovi a přede všemi ho políbit na tvář.

„Měli jsme o vás starost, Kurte.“

Neuhoff mu radostně potřásl rukou. „Skvělá práce, Kurte. Hned pošlu depeši do Berlína.“

„Proboha, to ne,“ Steiner udělal zděšený obličej. „Co když mě pošlou znovu do Ruska?“

Ilse se do něj zavěsila. „Když jsem vám posledně vykládala karty, nic takového tam nebylo. Ale dnes večer se můžu podívat znova, jestli chcete.“

Od spodní plošiny mola se k nim doneslo volání na pozdrav a k okraji se dostali právě včas, aby viděli přistávat druhý záchranný člun. Na zádi leželo tělo zakryté plachtou a z kormidelny vyšel rotmistr Altmann, další ze Steinerových mužů. „Prosím, pane plukovníku,“ zavolal, očekávaje rozkazy.

Steiner pokynul a Altmann na okamžik nadzdvihl plachtu. Neumann se připojil ke svému veliteli a hořce poznamenal: „Lemke. Kréta, Leningrad, Stalingrad – všechny ty roky a takhle to končí.“

„Když je na kulce vaše jméno, je to osud,“ řekl Brandt.

Steiner se obrátil ke ztrápené tváři Ilsy Neuhoffové. „Chudinko Ilse, raději nechte ty vaše karty tam, kde jsou. Ještě pár takovýchhle dní a nebude to už tolik otázka, jestli dojde na nejhorší, jako kdy dojde na nejhorší.“

Co nejpovzbudivěji se usmál, nabídl jí rámě a dovedl ji k autu.

To odpoledne měl Canaris schůzku s Ribbentropem a Goebbelsem a na Radla si vyšetřil čas až po šesté. Po Steinerově soudním spisu nebylo ani vidu ani slechu. Za pět minut šest zaklepal na dveře Radlovy kanceláře Hofer.

„Už to přišlo?“ zeptal se Radl nedočkavě.

„Bohužel ne, pane plukovníku.“

„Jak to, že ne, sakra,“ rozčílil se plukovník.

„Ty záznamy zřejmě musí být na Prinz Albrechtstrasse, původně se ta záležitost přece týkala stížnosti SS.“

„Máš pro mě tu osnovu, o kterou jsem tě žádal?“

„Prosím, pane plukovníku.“ Hofer mu podal úhledně napsaný list papíru.

Radl ho rychle přelétl očima. „Výborné, Karle. Opravdu skvělé.“ Usmál se a upravil si svoji i tak bezvadnou uniformu.

„Máš teď volno, ne?“

„Raději bych počkal, až se pan plukovník vrátí,“ řekl Hofer.

Radl se usmál a poklepal mu na rameno. „Dobře. Ať už to máme za sebou.“

Když plukovník vešel, ordonance zrovna nalévala Canarisovi kávu. „Konečně tě vidím, Maxi,“ řekl přívětivě. „Dáš si taky?“

„Rád, pane admirále.“

Sluha nalil další šálek, upravil zatemnění oken a odešel. Canaris vzdychl. Pohodlně se opřel a natáhl ruku, aby se pomazlil se svým jezevčíkem. Vypadal unaveně a rysy kolem očí a úst prozrazovaly napětí.

„Nevypadáte zrovna čerstvě,“ poznamenal Radl.

„Jak bys vypadal ty, kdybys byl celé odpoledne zavřený v jedné místnosti s Ribbentropem a Goebbelsem? Jsou čím dál nemožnější. Pokaždé, když je vidím, je to s nimi horší. Podle Goebbelse pořád ještě vyhráváme, představ si, Maxi. Slyšels už někdy něco tak absurdního?“

Radl byl v rozpacích co odpovědět, ale admirál mu vzápětí ulehčil.

„Mimochodem, o čem jsi se mnou chtěl mluvit?“

Radl před něj položil Hoferovu osnovu a Canaris se dal do čtení. Po chvíli zvedl hlavu, v očích měl úžas. „Co to má proboha být?“

„Studie proveditelnosti, o kterou jste žádal, pane admirále. Ten nápad s Churchillem. Chtěl jste k tomu něco na papíře.“

„Aha, už si vzpomínám.“ Admirálova tvář se rozjasnila a znovu se podíval na papír před sebou. Po chvilce se usmál. „Dobře, děkuji, Maxi. Samozřejmě je to celé nesmysl, ale na papíře to má jistou logiku. Šílenou, ale logiku. Měj to někde po ruce, pro případ, že Himmler osvěží Vůdci paměť a on se po tom bude shánět.“

„A to je všechno, pane admirále?“ zeptal se Radl. „Nic víc ode mě nechcete?“

Canaris otevřel složku před sebou a teď se na něj překvapeně podíval. „Můj milý Maxi, myslím, že to tak docela nechápeš. Cím absurdnější myšlenkou tě v téhle hře obšťastní tvoji nadřízení, tím nadšeněji ji musíš přijmout. Ať je to sebevětší pitomost. Musí to vypadat, že do toho dáváš všechno. Za nějaký čas se pak začnou objevovat potíže a těm nahoře postupně dojde, že to nebyl zas tak skvělý nápad. A protože nikdo nechce riskovat blamáž, když nemusí, celá věc se tiše uloží k ledu.“ Vesele se zasmál a zabubnoval prstem na osnovu. „Uvědom si, že i Vůdce, pokud by byl aspoň trochu v kondici, by určitě uznal, že to je šílenství.“

„Dalo by se to provést, pane admirále,“ slyšel Radl svůj vlastní hlas. „Dokonce jsem už i našel správného člověka.“

„Já ti věřím, Maxi. Určitě, pokud jsi byl tak pečlivý jako obvykle.“ Usmál se a odstrčil papír. „Vidím, že jsi to všechno vzal strašně vážně. Možná ses polekal, když jsem mluvil o Himmlerovi, ale to je zbytečné. Já ho zvládnu. To, co máš, je určitě uspokojí, když na to přijde. Máš spoustu práce jinde – důležitější věci.“

Kývl na znamení, že Radl může odejít, a zvedl pero. Plukovník se ale nechtěl nechat odbýt. „Ovšem pane admirále, pokud si Vůdce přeje…“

Canaris upustil pero a zlostně vybuchl. „Kriste na nebi, člověče, zabít Churchilla, když už jsme prohráli válku? Můžeš mi říct, jak nám to pomůže?“

Vyskočil, oběma rukama se opřel a nahnul se přes stůl. Radl stál ztuhle v pozoru a upíral oči kamsi půl metru nad admirálovu hlavu. Canaris zrudl. Uvědomil si, že zašel příliš daleko, že jeho hněvivá slova si mohl někdo vykládat jako zradu, a teď bylo příliš pozdě vzít je zpátky.

„Pohov,“ řekl.

Radl vyplnil rozkaz. „Prosím, pane admirále.“

„Už se známe dlouho, Maxi.“

„Ano, pane.“

„Tak mi teď důvěřuj. Vím, co dělám.“

„Dobře, pane admirále,“ odpověděl Radl úsečně.

Udělal krok dozadu, srazil podpatky, otočil se a odešel. Canaris stál na místě a rukama svíral desku stolu. Najednou vypadal staře a strhaně. „Ach Bože,“ zašeptal, Jak dlouho ještě?“

Když se znovu posadil a zvedl kávu, ruka se mu třásla tak, že šálek tancoval po talířku.

Radl zašel zpátky do své kanceláře. Hofer zrovna urovnával papíry na stole. Dychtivě se na něj podíval a pak zaznamenal jeho výraz.

„Admirálovi se to nelíbilo, pane plukovníku?“

„Řekl, že to má určitou logiku, i když šílenou. Vlastně mu to připadalo zábavné.“

„Takže co bude dál, pane plukovníku?“

„Nic, Karle,“ odpověděl Radl unaveně a sedl si za stůl. „Mají to černé na bílém, jak to chtěli, studii proveditelnosti, na kterou si možná už víckrát nevzpomenou. To je vše, co se od nás očekávalo. Teď se vrhneme zas na něco jiného.“

Natáhl se pro cigaretu ze svého ruského balíčku a Hofer mu připálil. „Můžu vám nějak pomoci?“ zeptal se účastným, ale opatrným tónem.

„Ne, Karle, děkuji. Jdi domů. Zítra nashledanou.“

„Rozkaz, pane plukovníku.“ Hofer srazil podpatky, ale ještě váhal.

„Jen jdi, Karle,“ řekl Radl. „Jsi hodný, děkuju ti.“

Hofer odešel a Radl si přejel rukou přes obličej. V prázdném důlku ho pálilo a neviditelná ruka bolela. Někdy mu připadalo, jako by ho tehdy v nemocnici špatně sešili, když ho dávali dohromady. Samotného ho překvapilo, jak zklamaný se cítil. Pocit opravdové, osobní ztráty.

„Třeba to tak je,“ řekl si pro sebe. „Začínal jsem tu zatracenou věc brát moc vážně.“

Posadil se, otevřel složku Joanny Greyové a dal se do čtení. Po chvíli sáhl po topografické mapě a začal ji před sebou rozkládat. Náhle se zarazil. Pro dnešek měl dost téhle mrňavé kanceláře. Měl dost celého Abwehru. Vytáhl zpod stolu kufřík, nacpal do něj mapu a spisy a z předsíně si vzal svůj kožený kabát.

Na nálety RAF bylo příliš brzo a když vycházel z hlavního vchodu, město se zdálo podivně tiché. Rozhodl se využít té chvilky klidu a jít domů pěšky místo služebním autem. Koneckonců, hlava mu třeštila a lehký deštík, který se spustil, byl docela osvěžující. Sešel po schodech, odpověděl na pozdrav hlídce a prošel pod stínidlem pouliční lampy.

Kousek dál na Tirpitz Ufer nastartovalo auto a zastavilo vedle něj. Byl to černý mercedes, limuzína, černý jako uniformy dvou mužů od Gestapa, kteří vystoupili zepředu a vstoje čekali. Když Radl pohlédl na klopu bližšího z nich, skoro se mu zastavilo srdce. RFSS. Reichsführer der SS. Iniciály Himmlerova osobního personálu.

Ze zadních dvířek vystoupil mladík v černém koženém kabátě a v klobouku se sklopenou střechou. Usmíval se – s tím typickým bezcitným půvabem, vlastním pouze lidem, kteří za žádných okolností neříkají to, co si myslí. „Plukovník Radl?“ otázal se zdvořile. „Jsem rád, že se nám podařilo vás stihnout. Reichsführer se nechává uctivě poroučet. Byl by vám vděčný, kdybyste si pro něj mohl vyšetřit chvilku času.“ Obratně sebral Radlovi kufřík. „Dovolíte, já vám to vezmu.“

Radl si olízl suché rty a pokusil se o úsměv. „Ale ovšem,“ řekl a nastoupil dozadu.

Mladík si sedl vedle něj, druzí dva si vlezli dopředu a auto se rozjelo. Radl si všiml, že řidičův spolujezdec má na klíně samopal erma. Zhluboka dýchal, jak se snažil potlačit vzrůstající paniku.

„Cigaretu, pane plukovníku?“

„Děkuji. Jen tak mimochodem, kam to jedeme?“

„Prinz Albrechtstrasse.“ Mladík mu s úsměvem připálil.

„Velitelství Gestapa.“

4. kapitola

Když Radla uvedli do kanceláře v prvním poschodí na Prinz Albrechtstrasse, Himmler seděl za velkým stolem, před sebou kupičku spisů. Měl na sobě kompletní uniformu Reichsführera SS – sám ďábel v černém v tlumeném světle místnosti. Když zvedl hlavu, pohled za cvikrem byl mrazivý a neosobní.

Mladík v černém kabátě, který Radla uvedl, zvedl ruku v nacistickém pozdravu a postavil na stůl kufřík. „K vašim službám, Herr Reichsführer.“

„Děkuji, Rossmane,“ odpověděl Himmler. „Počkejte venku, možná vás budu potřebovat.“

Rossman se vzdálil a Radl čekal, zatímco Himmler velice pečlivě odsunul spisy k jedné straně stolu, jako by vyklízel palubu k boji. Přitáhl si kufřík a zamyšleně se na něj díval. Radl se kupodivu alespoň částečně uklidnil a vrátil se mu i jistý černý humor, který mu v minulosti už kolikrát pomohl z nesnází.

„I odsouzenec má právo na poslední cigaretu, Herr Reichsführer.“

Himmler se usmál, což už něco znamenalo, neboť tabák byl jednou z věcí, proti kterým byl zaujatý. „Proč ne?“ mávl rukou. „Říkali o vás, že jste statečný muž, pane plukovníku. Ten Rytířský kříž jste si vysloužil při zimní ofenzívě?“

„Ano, Herr Reichsführer.“ Radl svou jednou rukou vytáhl pouzdro na cigarety a obratně ho otevřel.

„A od té doby pracujete pro admirála Canarise?“

Radl vyčkával. Kouřil svou cigaretu a snažil se si ji šetřit, zatímco Himmler znovu zkoumal kufřík. V přitlumeném světle se v pokoji zdálo opravdu docela příjemně. Krb zářivě planul a nad ním v pozlaceném rámu visel vlastnoručně podepsaný portrét Vůdce.

„V téhle době se na Tirpitz Ufer neděje moc věcí, o kterých bych nevěděl,“ řekl Himmler. „Divíte se? Vím například, že dvaadvacátého tohoto měsíce jste dostal na stůl jedno běžné hlášení od anglické agentky Abwehru, nějaké Joanny Greyové, v němž se vyskytlo to magické jméno – Winston Churchill.“

„Nevím, co vám mám na to říci, Herr Reichsführer,“ odpověděl Radl.

„A to vůbec není všechno. Poručil jste, aby vám z Abwehru 1 poslali všechny její materiály, a uvolnil jste kapitána Meyera, který byl celou dobu řídícím důstojníkem té dámy. Myslím, že ho to vůbec nepotěšilo.“ Himmler položil ruku na kufřík. „No tak, pane plukovníku, jsme příliš staří, abychom si spolu hráli na schovávanou. Vy víte, o čem mluvím. Tak co mi povíte?“

Max Radl byl realista. Neměl na vybranou. „V tom kufříku najde Herr Reichsführer všechny materiály – až na jeden.“

„Záznamy vojenského soudu ve věci Kurta Steinera, podplukovníka parašutistické brigády?“ Himmler vzal svrchní složku z hromádky na stole a podal mu ji. „Něco za něco. Přečtěte si to raději venku.“ Otevřel kufřík a začal s inspekcí jeho obsahu. „Pošlu pro vás, až vás budu potřebovat.“

Radl už zdvihal paži, ale poslední tvrdošíjná špetka sebeúcty změnila směr jeho pohybu a on pouze elegantně zasalutoval. Otočil se na podpatku, otevřel dveře a odešel do předpokoje.

Rossman si hověl v klubovce, ponořený do výtisku časopisu Signál, což byla tiskovina wehrmachtu. Překvapeně zvedl hlavu. „Už nás opouštíte?“

„Takové štěstí bohužel nemám.“ Radl hodil spis na nízký stolek a začal si rozpínat opasek. „Asi si budu nejdřív muset něco přečíst.“

Rossman se vlídně usmál. „Podívám se, jestli pro nás seženu nějakou kávu. Vypadá to, že se tu zdržíte dost dlouho.“

Odešel. Radl si znovu zapálil, usadil se a otevřel spis.

Devatenáctý duben 1943 bylo datum určené pro konečné vyhlazení varšavského ghetta. Hitler měl narozeniny dvacátého a Himmler doufal, že taková dobrá zpráva bude vhodným dárkem. Naneštěstí když velitel operace SS Oberführer von Sammern-Frankenegg vpochodoval se svými muži do města, byl zahnán zpátky Židovskou bojovou organizací v čele s Mordechajem Anielewitzem.

Himmler ho ve velení okamžitě nahradil Jurgenem Stroopem, brigádním velitelem SS a generálmajorem policie. Stroop, který dostal posily jednak z příslušníků SS a jednak z řad polských a ukrajinských kolaborantů, vzal zadaný úkol doslova: Nenechat kámen na kameni a ani jednoho Žida naživu. Chtěl Himmlerovi osobně sdělit, že varšavské ghetto už není. S prací byl hotov za dvacet osm dní.

Steiner a jeho muži dorazili do Varšavy ráno třináctého dne nemocničním vlakem, jenž směřoval z východní fronty do Berlína. Zastávka měla trvat jednu až dvě hodiny, podle toho, jak dlouho zabere oprava chladicího zařízení motoru, a nádražní rozhlas ohlásil, že nikdo nesmí opustit stanici.

Většina mužů zůstala ve vlaku, ale Steiner si chtěl protáhnout nohy a Ritter Neumann šel s ním.

Steinerovy výsadkářské boty byly obnošené, kožený kabát měl už svá nejlepší léta za sebou a ušpiněný bílý šátek a baret byly rozhodně běžnější mezi poddůstojníky. Vojenský policista, který stál na stráži u hlavního vchodu, zvedl pušku k hrudi a vyštěkl: „Neslyšel jste rozkazy? Ať už jste zpátky.“

„Zdá se, že nás z nějakého důvodu chtějí držet pod pokličkou, pane plukovníku,“ řekl Neumann.

Policistovi spadla čelist a spěšně zasalutoval. „Prosím za prominutí, pane plukovníku. Netušil jsem, že…“

Za nimi se ozvaly kroky a něčí drsný hlas se zeptal: „Co to má znamenat, Schultzi?“

Steiner s Neumannem ho ignorovali a prošli branou ven. Nad městem se šířil černý příkrov kouře, zdálky se ozývaly dělostřelecké salvy a výstřely z lehkých zbraní. Ruka na Steinerově rameni ho přinutila obrátit se. Před ním stál bezvadně oblečený major, na krku řetěz s třpytivým mosazným přívěskem, odznakem vojenské policie. Steiner vzdychl a rozvázal si šátek u krku, takže odhalil nejen svou hodnost, ale i Rytířský kříž s dubovými ratolestmi.

„Steiner,“ představil se. „Parašutistická brigáda.“

Major zdvořile zasalutoval, ale jen z povinnosti. „Je mi líto, pane plukovníku, ale rozkazy jsou rozkazy.“

„Jak se jmenujete?“ nedal se Steiner.

V hlase mu teď zazněl ostrý tón, který navzdory línému úsměvu naznačoval, že majorovi může znepříjemnit život. „Otto Frank, pane plukovníku.“

„V pořádku, to bychom měli. A teď, mohl byste mě laskavě vysvětlit, co se tu děje? Měl jsem zato, že polská armáda se vzdala v třicátém devátém.“

„Likvidují varšavské ghetto,“ řekl Frank.

„Kdo?“

„Speciální skupina. SS a jiné oddíly pod velením Jurgena Stroopa. Měl byste vidět ty židovské bandity. Bojují o každý dům – ve sklepech, ve stokách, dnes už to je třináct dnů. Tak je teď vypalujeme. Nejlepší způsob, jak vyhubit vši.“

O zdravotní dovolené po svém leningradském zranění Steiner navštívil ve Francii otce. Zjistil, že se generál hodně změnil. Před šesti měsíci navštívil koncentrační tábor Auschwitz a už nějaký čas neměl o novém pořádku žádné iluze.

„Velela tam jedna svině jménem Rudolf Höss. Věř tomu nebo ne, Kurte, vrah odsouzený na doživotí, kterého pustili na amnestii v osmadvacátém. Zabíjel Židy po tisících ve zvlášť vybudovaných plynových komorách a těla pálil v pecích. Ovšem až poté, co z nich vyrazili takové maličkosti jako zlaté zuby a podobně.“

Starý generál byl tenkrát už opilý, ale ne zas tolik. „Za tohle bojujeme, Kurte? Za svině jako je Höss? A co řekne zbytek světa, až to přijde? Že jsme vinni všichni? Že vina je na Německu, protože my jsme jen přihlíželi? Slušní, čestní lidé se na to dívali a nic neudělali. Se mnou ať tedy nepočítají, přísahám, nemohl bych se ani vidět.“

Jak tak stál ve vchodu varšavského nádraží, vzpomínky na to všechno vyplouvaly na povrch a v obličeji se mu objevil takový výraz, že major několik kroků ucouvl.

„Tak je to lepší,“ řekl Steiner, „a kdybyste se mohl ztratit úplně, byl bych vám vděčný.“

Překvapený výraz v majorově tváři se rychle změnil v hněv. Steiner ho ignoroval a s Neumannem po boku odcházel. „Klid, pane plukovníku, jen klid,“ konejšil ho Ritter.

Na nástupišti na druhé straně kolejí skupina esesáků hnala před sebou proti zdi zástup rozedraných a špinavých stvoření. Vůbec se nedalo rozlišit, kdo je muž a kdo žena. Začali se svlékat.

Na kraji nástupiště stál a přihlížel vojenský policista. „Co se to tam děje?“ zeptal se Steiner.

„Židi, pane plukovníku,“ zněla odpověď. „Dopolední úlovek z ghetta. Ještě dnes je pošlou do Treblinky a tam je večer dorazí. Musí se takhle svlékat před prohlídkou, hlavně kvůli ženským. Pár jich mělo v kalhotách nabité pistole.“

Z druhé strany kolejiště se ozval surový chechtot a někdo bolestně vykřikl. Steiner zhnuseně pohlédl na Neumanna a viděl, že se dívá směrem k jejich vlaku. Pod jedním ze zadních vagónů se krčila mladá dívka s rozcuchanými vlasy a obličejem ušpiněným od kouře. Mohlo jí být snad čtrnáct, patnáct let. Přes sebe měla ustřižený mužský kabát převázaný provázkem. Zřejmě proklouzla ze skupiny naproti a chtěla se pokusit dostat se na svobodu na podvozku nemocničního vlaku.

Téměř současně ji uviděl policista na „kraji nástupiště, spustil poplach, seskočil na koleje a chňapl po ní. Zaječela, vykroutila se mu, vydrápala se na nástupiště a běžela k východu přímo do náruče majora Franka, který zrovna vycházel z kanceláře.

Popadl ji za vlasy a zatřásl s ní jako s krysou. „Já tě naučím, ty špinavá židovská děvko!“

Steiner vystartoval. „Pane plukovníku!“ Neumann se ho snažil zarazit, ale bylo už pozdě. Steiner popadl Franka pevně za límec a zatřásl jím tak, že téměř upadl. Pak chytil dívku za ruku a postavil se před ni.

Major Frank znovu získal rovnováhu, obličej zkřivený vzteky. Zašátral rukou po pouzdře pistole, ale Steiner už vytáhl z kapsy kabátu luger a mířil mu mezi oči. „Jediný pohyb a vystřelím ti mozek z hlavy,“ řekl. „Vlastně bych tím prokázal lidstvu službu.“

Rázem se k nim hnalo nejméně deset vojenských policistů, někteří se samopaly, jiní s puškami. Rozestavili se v půlkruhu asi čtyři metry od nich a vysoký rotmistr zvedl k líci pušku. Steiner si přitáhl Franka za blůzu a zaryl mu hlaveň do spánku.

„Dobře si to rozmyslete.“

Do stanice vjela setrvačností lokomotiva rychlostí kolem desíti kilometrů za hodinu a táhla za sebou šňůru nákladních vagonů s uhlím. „Jak se jmenuješ, dítě?“ zeptal se Steiner dívky, nespouštěje oči z vojáků.

„Brana,“ odpověděla. „Brana Lezemniková.“

„Tak poslouchej, Brano,“ řekl jí, „jestli máš jen zpoloviny tolik kuráže, kolik já myslím, chytíš se jednoho z těch vagónů a nepustíš se, dokud nebudeš odtud co nejdál. Víc pro tebe nemůžu udělat.“ Vmžiku byla pryč a Steiner se obrátil k ostatním. „Jestli po ní někdo střelí, tady major si to odnese taky.“ Dívka vyskočila na jeden z vagonů, podařilo se jí zachytit se a vytáhla se na spojnici mezi dvěma vozy. Vlak se šinul ven ze stanice. Neozval se ani hlásek.

„Dostanou ji v první stanici,“ řekl Frank. „Osobně na to dohlédnu.“

Steiner ho odstrčil a uložil pistoli do kapsy. Kruh policistů se okamžitě uzavřel. „Až jindy, pánové,“ ozval se Neumannův hlas.

Steiner se ohlédl a uviděl, že nadporučík má v ruce samopal MP-40. Zbytek jeho mužů se seskupil za ním, ozbrojený až po zuby.

V tu chvíli se mohlo stát cokoliv, nebýt náhlého hluku u hlavního vchodu. Dovnitř se vřítila skupina esesáků s puškami v pohotovosti. Rozestavili se v klínové formaci a za okamžik nato vešel SS Brigadeführer a generálmajor policie Jurgen Stroop, následován třemi nebo čtyřmi důstojníky SS různých hodností s pistolemi v rukou. Byl ve služební uniformě, na hlavě měl polní čepici a vypadal překvapivě nevýrazně.

„Co to má znamenat, Franku?“

„Zeptejte se jeho, Herr Brigadeführer,“ odpověděl Frank se vzteklou grimasou. „Tenhle člověk, důstojník německé armády, právě nechal utéct židovskou teroristku.“

Stroop si Steinera prohlédl, zaznamenal hodnost na výložkách a Rytířský kříž s ratolestmi. „Kdo jste?“ zeptal se rozkazovačně.

„Kurt Steiner – parašutistická brigáda,“ přišla odpověd. „A kdo byste tak mohl být vy?“

Jurgen Stroop byl známý tím, že ho nikdy nic nedokázalo rozčílit. „Takhle se se mnou nemluví, pane podplukovníku,“ odvětil klidně. „Jsem generálmajor, jak velice dobře víte.“

„Jako můj otec,“ odpověděl Steiner. „Tím na mě zvláštní dojem neuděláte. Ale když už jsme u toho – vy jste brigádní velitel Stroop? Ten, co organizuje tahle jatka?“

„Ano, tady velím já.“

Steiner pokrčil nos. „Myslel jsem si to. Víte, co mi připomínáte?“

„Ne, pane podplukovníku,“ odpověděl Stroop. „Povězte mi to.“

„Tu věcičku, co obvykle najdu přilepenou na podrážce, když vylezu ze stoky. Zrovna nevoní, zvlášť ve vedrech.“

Jurgen Stroop, pořád ledově klidný, natáhl ruku. Steiner si povzdychl, vytáhl z kapsy luger a podal mu ho. Ohlédl se na své muže.

„To stačí, chlapci, dejte si pohov.“ Obrátil se zpátky ke Stroopovi. „Z nějakého mně neznámého důvodu mám u nich tak trochu autoritu. Mohu alespoň doufat, že byste se spokojil se mnou a zamhouřil oko nad jejich podílem na tom incidentu?“

„Nepřipadá v úvahu,“ odpověděl Stroop.

„To jsem si myslel,“ řekl Steiner. „Zakládám si na tom, že vždycky a všude poznám opravdového zmetka, a zatím jsem se nikdy nezmýlil.“

Když Radl dočetl soudní spis, dlouho seděl s deskami na kolenou. Steiner měl štěstí, že unikl popravě, ale svou roli asi sehrál i vliv jeho otce, a konečně, on i jeho muži byli váleční hrdinové. Střílet držitele Rytířského kříže a dubových ratolestí morálce zrovna neprospívá. A operace Mečoun na Normanských ostrovech – čísi geniální nápad – v dlouhodobé perspektivě poslouží účelu stejně dobře.

Rossman se rozvaloval na protější židli. Vypadal, že spí, střecha černého klobouku se mu svezla do očí, ale když světlo u dveří bliklo, byl okamžitě na nohou. Vešel přímo, bez klepání, a hned byl zase zpátky.

„Máte tam jít.“

Reichsführer stále seděl za stolem a měl teď před sebou britskou topografickou mapu. Zvedl hlavu. „Tak co si myslíte o té malé eskapádě našeho přítele Steinera ve Varšavě?“

„Pozoruhodné,“ řekl opatrně Radl. „Zvláštní – ano, zvláštní člověk.“

„Mám za to, že jeden z nejstatečnějších, které jste kdy viděl nebo uvidíte,“ řekl Himmler klidně. „Vysoce inteligentní, odvážný, tvrdý, skvělý voják – a romantický blázen. Dá se to vysvětlit snad leda tím, že je napůl Američan.“ Reichsführer potřásl hlavou. „Rytířský kříž s dubovými ratolestmi. Po té operaci v Rusku se s ním sám Vůdce chtěl osobně setkat. A co on na to? Všechno zahodí – kariéru, budoucnost, všechno – kvůli nějaké malé židovské potvoře, kterou viděl poprvé a naposled v životě.“

Pohlédl na Radla, jako by očekával odpověď. „Výjimečný případ, Herr Reichsführer,“ řekl Radl hluše.

Himmler přikývl a pak, jako by pustil celou věc z hlavy, si zamnul ruce a naklonil se nad mapu. „Zprávy té Greyové jsou opravdu vynikající. Skvělá agentka.“ Sklonil se tak, že se čelem téměř dotýkal desky stolu. „Co říkáte, podaří se to?“

„Myslím, že ano,“ bez váhání odpověděl Radl.

„A co admirál? Co si myslí admirál?“

Radlův mozek běžel na plné obrátky, jak se snažil najít vhodnou formulaci.

„Na to se špatně odpovídá.“

Himmler se zaklonil a zkřížil ruce na prsou. Najeden šílený okamžik si Radl připadal, jako kdyby znovu stál v krátkých kalhotách před starým ředitelem své vesnické školy.

„Nemusíte odpovídat. Myslím, že si to dokážu domyslet. Obdivuji věrnost, ale v tomto případě byste si měl pamatovat, že věrnost Německu a Vůdci je na prvním místě.“

„Přirozeně, Herr Reichsführer,“ odpověděl Radl spěšně.

„Bohužel ne všichni by s námi souhlasili,“ pokračoval Himmler. „V naší společnosti se na každém kroku setkáte s podvratnými živly. Dokonce i mezi generály Vrchního velitelství. Překvapuje vás to?“

Radl zaprotestoval, upřímně ohromený: „Ale Herr Reichsführer, to přece není…“

„Že by se muži, kteří osobně odpřisáhli Vůdci věrnost, mohli zachovat tak podle?“ Skoro smutně potřásl hlavou. „Důkazy, které mám, jasně říkají, že v březnu tohoto roku jistí vysocí důstojníci wehrmachtu umístili do Vůdcova letadla bombu, která měla explodovat při letu ze Smolenska do Rastenburgu.“

„Dobrý Bože,“ vydechl Radl.

„Bomba nevybuchla a oni dotyční ji později odstranili. Samozřejmě, taková příhoda nás jen utvrzuje v tom, že nemůžeme prohrát, že konečné vítězství bude určitě naše. Je téměř jisté, že Führer byl zachráněn zásahem prozřetelnosti. To mě samozřejmě nepřekvapuje. Vždy jsem věřil, že nad přírodou existuje něco vyššího. Nemyslíte?“

„Ovšem, Herr Reichsführer,“ přisvědčil Radl.

„Ano, vždyť kdybychom tomu odmítli věřit, nebyli bychom lepší než marxisté. Trvám na tom, aby všichni členové SS byli věřící.“ Na chvíli si sňal cvikr a lehce si jedním prstem přejel hřbet nosu. „A všude jsou zrádci. V armádě, a také v námořnictvu, všude na nejvyšších místech.“ Znovu si nasadil cvikr a podíval se na Radla. „Tak vidíte, plukovníku,“ pokračoval. „Mám ty nejlepší důvody, abych věřil, že váš plán byl admirálem zcela jistě zamítnut.“

Radl na něj tupě zíral, v žilách ho mrazilo. Himmler zmírnil tón.

„Nijak by to neposloužilo jeho hlavnímu cíli, a tím není vítězství Německé říše v této válce, ujišťuji vás.“

Že by hlava Abwehru konspirovala proti Říši? Ta myšlenka byla obludná. Ale pak si Radl vzpomněl na admirálův kyselý tón. Na posměšné poznámky o vysokých státních hodnostářích a občas o samotném Vůdci. Na to, jak reagoval před několika hodinami. Prohráli jsme válku. Výrok hlavy Abwehru.

Himmler zmáčkl bzučák a vstoupil Rossman. „Musím vyřídit jeden důležitý telefonní hovor. Provedte tady pana plukovníka po budově a za deset minut ho přiveďte zpátky.“ Obrátil se k Radlovi. „Neviděl jste ještě zdejší sklepení, nebo ano?“

„Ne, Herr Reichsführer.“

Mohl ještě dodat, že kobky Gestapa na Prinz Albrechtstrasse jsou to poslední, co by chtěl na světě vidět. Věděl ale, že je uvidí, ať chce nebo nechce, a z lehkého úsměvu na Rossmanově tváři vyčetl, že vše bylo už zařízeno předem.

V přízemí prošli dlouhou chodbou, vedoucí do zadního traktu budovy. Byly tam železné dveře a u nich hlídali dva příslušníci Gestapa s ocelovými helmami a samopaly. „To se připravujete na válku?“ ptal se Radl.

Rossmann se zašklebil. „Řekněme, že to dělá dojem na naše zákazníky.“

Dveře jim byly odemčeny a Rossman šel dolů napřed. Chodba na konci byla jasně osvětlená, cihly natřené na bílo a na obě strany vedly dveře. Bylo tam ticho jako v hrobě. „Klidně můžeme začít tady,“ řekl Rossman, vzal za nejbližší kliku a rozsvítil.

Byla to dost obyčejně vyhlížející cela, celá vybílená kromě protější zdi, která byla překvapivě neuměle ohozená betonem – povrch byl kostrbatý a hodně poškrábaný. U stropu blízko zdi byl zazděný trám a z něj visely dolů řetězy s želízky ve tvaru třmenů.

„Tohle se prý teď velice osvědčuje.“ Rossman vytáhl krabičku cigaret a nabídl Radlovi. „Osobně si myslím, že je to propadák. Nemá celkem smysl dohnat někoho k šílenství, když se od něj chcete něco dozvědět.“

„Jak to funguje?“

„Podezřelého zavěsí do želízek a pak prostě zapnou proud. Předtím ještě vychrstnou na tu betonovou zeď pár kbelíků vody, aby se zlepšila vodivost nebo tak něco. Nevěřil byste, co to s lidmi dělá. Když se pořádně podíváte, uvidíte, co myslím.“

Radl přistoupil ke zdi a zjistil, že to, co pokládal za špatně omítnutý povrch, byly ve skutečnosti v hrubém betonu škrábance, které udělaly oběti v agónii.

„Inkvizice by na vás byla hrdá.“

„Příliš se nerozhořčujte, pane plukovníku, nevyplácí se to, rozhodně ne tady dole. Viděl jsem tu generály klečet a žebrat o milost.“ Rossman se srdečně usmál a přešel ke dveřím. „Co byste si přál vidět dál?“

„To stačí, děkuji,“ řekl Radl. „Myslím, že jsem vám rozuměl dobře. A o to snad šlo, ne? Teď se můžeme vrátit.“

„Jak si přejete, pane plukovníku.“ Rossman pokrčil rameny a zhasl světlo.

Když se Radl vrátil zpátky do kanceláře, Himmler se skláněl nad spisem a pilně psal. Vzhlédl a tiše řekl: „Příšerné věci, ale je to nutné. Mně osobně je z toho špatně. Nesnáším jakékoli násilí. To je prokletí velikosti, pane plukovníku, že musí jít přes mrtvoly, když chce vytvořit nový život.“

„Herr Reichsführer,“ odvážil se Radl. „Co ode mne chcete?“ Himmler se pobaveně, ač téměř neznatelně usmál ve snaze vypadat ještě zlověstněji. „Ale to je jednoduché. Ta věc s Churchillem. Chci, abyste na to dohlédl.“

„Ale admirál je proti.“

„Dává vám značnou nezávislost, nemám pravdu? Nemáte vlastní kancelář? Nejste pořád na cestách? Mnichov, Paříž, Antverpy, jen za posledních čtrnáct dní.“ Himmler pokrčil rameny. „Nevidím nejmenší důvod, proč byste to před admirálem nemohl uchovat v tajnosti. Většina toho, co je nutné vyřídit, se dá spojit s dalšími záležitostmi.“

„Ale proč, Herr Reichsführer? Proč je tak důležité udělat to takhle?“

„Předně proto, že jsem přesvědčen, že v téhle věci se admirál naprosto mýlí. Když půjde všechno dobře, ten váš plán by mohl vyjít, stejně jako Skorzenému u Gran Sassa. Jestli budete mít úspěch, jestli bude Churchill mrtvý nebo v našich rukou – a já osobně bych ho raději viděl mrtvého – bude to světová senzace. Vojenský úspěch, jaký nemá obdoby.“

„Který by se ovšem nestal, kdybych se řídil admirálovými rozkazy,“ řekl Radl. „Už tomu rozumím. Další hřebíček do jeho rakve?“

„Nemyslíte snad, že za takových okolností by si ho zasloužil?“

„Co mám na to říci?“

„To mají mít takoví muži ve všem volnou ruku, Radle? To chcete, jako loajální německý důstojník?“

„Ale, Herr Reichsführer, musíte přece pochopit, do jak nemožné situace mě tím stavíte,“ řekl Radl. „Vždycky jsem s admirálem vycházel výborně.“ Příliš pozdě si uvědomil, že vzhledem k okolnostem to nebyla lovná nejšťastnější námitka, a spěšně dodal: „Přirozeně se na mě můžete spolehnout, ale z jakého titulu bych já mohl řídit takovou operaci?“

Himmler vytáhl ze zásuvky těžkou obálku. Otevřel ji, vyňal z ní dopis a mlčky jej podal Radlovi. Dopis byl na hlavičkovém papíře s německou orlicí a Železným křížem ve zlatě.

OD VŮDCE A ŘÍŠSKÉHO KANCLÉŘE

PŘÍSNĚ TAJNÉ

Plukovník Radl jedná podle mých přímých a osobních rozkazů ve věci svrchovaně důležité pro Říši. Je odpovědný výhradně mně. Veškerý personál, vojenský i civilní, bez ohledu na hodnost, je povinen mu být podle jeho rozkazů jakýmkoliv způsobem nápomocen.

Adolf Hitler

Radl byl jako omráčený. Tohle byl nejfantastičtější dokument, který kdy držel v rukou. S takovým klíčem se před člověkem otevíraly každé dveře v zemi, nikdo mu nesměl nic odepřít. Zachvátilo ho podivné vzrušení, cítil mravenčení po celém těle.

„Jak vidíte, kdokoliv by chtěl pochybovat o obsahu tohoto dopisu, musí být ochoten si to vyřídit se samotným Vůdcem.“ Himmler si energicky zamnul ruce. „Takže to bychom měli. Jste připraven vzít na sebe tuto povinnost, kterou vám svěřuje váš Vůdce?“

Na takovou otázku nebylo příliš mnoho odpovědí. „Ovšem, Herr Reichsführer.“

„V pořádku.“ Himmler byl očividně potěšen. „A teď k věci. Udělal jste dobře, když jste si vybral Steinera. Ideální člověk na tuhle práci. Bude nejlépe, když ho hned osobně uvědomíte.“

„Obávám se,“ namítl Radl vesele, „že ve světle své dosavadní kariéry nebude mít dost možná o takový úkol zájem.“

„Nikdo se ho nebude ptát,“ řekl Himmler. „Před čtyřmi dny jsme zatkli jeho otce pro podezření ze zrady Říše.“

„Generála Steinera?“ hlesl Radl.

„Ano, ten starý hlupák si zřejmě vůbec neumí vybírat lidi, se kterými se stýká. Právě teď je na cestě do Berlína.“

„Do – do Prinz Albrechtstrasse?“

„Ano, kam jinam. Mohl byste Steinerovi vysvětlit, že nejen ve svém vlastním zájmu by teď měl Říši posloužit, jak nejlépe umí. Není vyloučeno, že důkaz opravdové věrnosti ovlivní mínění soudu v případě jeho otce.“ Radl byl upřímně zděšen, ale Himmler pokračoval. „A teď bych chtěl nějaká fakta. Můžete mi říci něco bližšího ohledně převlečení? Zmiňujete se o tom problému v osnově a mě to zajímá.“

Radl měl pocit, že všechno kolem něj je neskutečné. Nikdo se nemohl cítit bezpečně, nikdo. Slyšel o lidech, o celých rodinách, které zmizely poté, co se u nich objevilo Gestapo. Myslel na Trudi, svou manželku, a na své tři hýčkané dcery a v žilách cítil tutéž divokou odvahu, díky které přestál zimní ofenzívu. Kvůli nim, opakoval si, musím žít kvůli nim. Ať to stojí cokoli.

Začal mluvit a sám nechápal, kde se v jeho hlase vzal takový klid. „Jak víte, Herr Reichsführer, Britové mají mnoho přepadových jednotek, ale snad nejúspěšnější byla jedna sestavená jistým britským důstojníkem jménem Stirling. Operovala za našimi liniemi v Africe – SAS, Special Air Service.“

„Á, ano, tomu muži přezdívali ‚neviditelný major‘, pokud se pamatuji. Rommel měl o něm vysoké mínění.“

„Letos v lednu byl zajat, Herr Reichsführer. Myslím, že teď je v Colditz, ale práce, kterou začal, neskončila, dokonce se rozvinula ve větším měřítku. Podle našich posledních informací se mají brzy vrátit do Británie, asi se budou připravovat na invazi do Evropy. První a druhý pluk SAS a třetí a čtvrtý francouzský parašutistický prapor. Mají tam dokonce Polskou nezávislou parašutistickou letku.“

„A co se mi tím vším snažíte naznačit?“

„V konvenčnějších složkách armády se o takových jednotkách mnoho neví. Jejich cíle jsou brány jako tajné, a je tedy méně pravděpodobné, že by jim někdo kladl nějaké otázky.“

„A naši muži by se vydávali za polskou jednotku?“

„Přesně tak, Herr Reichsführer.“

„A uniformy?“

„Většina z nich teď v akci používá maskovací uniformy dost podobné uniformám SS. Nosí také červené barety anglických parašutistů, ovšem se zvláštním odznakem. Okřídlená dýka a nápis Odvážný vítězí.“

„To zní dramaticky,“ poznamenal Himmler suše.

„Abwehr má bohaté zásoby takových uniforem. Od zajatců z operací SAS na řeckých ostrovech, v Albánii a v Jugoslávii.“

„A ostatní vybavení?“

„Žádný strach. SOE, Zvláštní operační výkonná jednotka, nemá ještě tušení, do jaké míry jsme pronikli holandské hnutí odporu.“

„Teroristické hnutí,“ opravil ho Himmler. „Ale pokračujte.“

„Skoro každou noc jim shazují další zásoby zbraní, sabotážní materiál, polní vysílačky, dokonce i peníze. Ještě nezjistili, že všechna hlášení, která dostávají, jdou od nás.“

„Můj Bože,“ řekl Himmler nevěřícně, „a my stále ještě prohráváme válku.“ Vstal, přešel k ohni a ohříval si ruce. „Tahle celá otázka převlečení za nepřítele je velice choulostivá. Ženevská konvence to zakazuje. Existuje na to jen jeden trest – popravčí četa.“

„To je pravda, Herr Reichsführer.“

„Myslím, že v tomto případě by byl namístě kompromis. Přepadový oddíl bude mít na sobě pravidelnou uniformu a přes ni britské maskovací úbory. Tak budou bojovat jako němečtí vojáci, ne jako gangsteři. Těsně před vlastním útokem se mohou převlečení zbavit. Souhlasíte?“

Radlovi osobně to připadalo jako nejhorší nápad, jaký kdy slyšel, ale uvědomoval si, že odpor je marný. „Jak poroučíte, Herr Reichsführer.“

„Dobře. Všechno ostatní jsou jenom organizační otázky. Dopravu zajistí Luftwaffe a námořnictvo, tam nevidím problém. Vůdcův rozkaz vám otevře všechny dveře. Chcete se mě ještě na něco zeptat?“

„Co se Churchilla týče,“ řekl Radl, „máme ho dostat živého?“

„Pokud možno,“ řekl Himmler. „Mrtvého, nepůjde-li to jinak.“

„Rozumím.“

„Dobře, pak vám mohu celou věc s důvěrou svěřit. Až budete odcházet, vezměte si od Rossmana zvláštní telefonní číslo. Chci být denně informován, jak ta věc pokračuje.“ Znovu složil hlášení a mapu do kufříku a přesunul ho k Radlovi.

„Rozkaz, Herr Reichsführer.“

Plukovník složil drahocenný dopis, vrátil ho do obálky a zastrčil si ji za košili. Vzal kabát a kufřík a chystal se k odchodu.

Himmler, už zase s perem v ruce, ho zastavil. „Plukovníku Radle.“

Radl se otočil. „Herr Reichsführer?“

„Vaše přísaha německého vojáka, věrnost Vůdci a Říši. Pamatujete se na ni?“

„Ovšem, Herr Reichsführer.“

Himmler si ho změřil studeným, záhadným pohledem.

„Opakujte ji.“

„Přísahám při Bohu bezpodmínečnou poslušnost Vůdci německé říše a lidu Adolfu Hitlerovi, vrchnímu veliteli branných sil, a budu kdykoliv připraven jako statečný voják nasadit život, abych své přísaze dostál.“

Jeho pravý oční důlek byl už zase v ohni a chybějící ruka bolela. „Výborně, plukovníku Radle. A pamatujte si: selhání je známkou slabosti.“

Himmler sklonil hlavu a pokračoval v psaní. Radl na nic nečekal, otevřel a vypotácel se ven.

Nešel domů, jak si prve umínil, ale požádal Rossmana, aby ho vysadil na Tirpitz Ufer. Sel nahoru do své kanceláře a položil se na polní lehátko, které si tam nechával pro případ, že by někdy potřeboval zůstat přes noc. Ne, že by se moc vyspal. Pokaždé, když zavřel oči, uviděl před sebou stříbrný cvikr, studené oči a slyšel klidný, strohý hlas, jak pronáší obludnosti.

Jedno bylo jasné, nebo si to alespoň myslel, když to v pět hodin ráno konečně vzdal a sáhl po láhvi Courvoisieru. Musel se toho ujmout, ne kvůli sobě, ale kvůli Trudi a dětem. Většině lidí stačilo sledování Gestapem k tomu, aby zpanikařili. „Ale já,“ říkal si a znovu zhasl světlo, „já mám za sebou samotného Himmlera.“

Konečně usnul a vzbudil se až v osm hodin ráno, když se objevil Hofer s kávou a teplými rohlíky. Radl vstal a s rohlíkem v ruce přešel k oknu. Ráno bylo šedivé a venku lilo.

„Těžký nálet, Karle?“

„Nebylo to tak hrozné. Prý sestřelili osm lancasterů.“

„V náprsní kapse mé košile je obálka,“ řekl Radl. „Chci, aby sis přečetl, co je uvnitř.“

Čekal, vyhlížel ven do deště a za chvíli se otočil. Otřesený Hofer zíral na dopis. „Ale co to má všechno znamenat, pane plukovníku?“

„Ta záležitost s Churchillem, Karle. Pokračujeme v tom. Je to Vůdcovo přání. Minulou noc mi to řekl Himmler.“

„A admirál, pane plukovníku?“

„Ten nemá vědět nic.“

Hofer s dopisem v ruce na něj zíral v upřímném úžasu. Radl mu ho sebral a zvedl ho ke světlu.

„Jsme jen malé ryby, Karle, a tohle je obrovská síť. Musíme být opatrní, oba. Ta direktiva je vše, co potřebujeme. Rozkazy od samotného Vůdce. Chápeš?“

„Snad ano.“

„A věříš mi?“

Hofer se postavil do pozoru. „Nikdy jsem neměl ani stín pochybnosti, pane plukovníku. Nikdy.“

Radl pocítil vlnu náklonnosti.

„Dobrá, pak tedy pokračujeme, jak jsem říkal, a všechno v nejvyšší tajnosti.“

„Rozumím, pane plukovníku.“

„Dobře, Karle, tak mi to sem přineste. Všechno, co máme, a znovu si to spolu projdeme.“

Šel k oknu, otevřel ho a zhluboka se nadechl. Ve vzduchu visela štiplavá pachuť kouře požárů minulé noci. Městské čtvrti, na které měl výhled, ležely v troskách. Zvláštní, to napětí, které cítil.

„Potřebuje nějakého muže, Karle.“

„Prosím, pane plukovníku?“ nechápal Hofer.

Nakláněli se nad stolem, před sebou hlášení a mapy. „Paní Greyová,“ vysvětloval Radl. „Někoho potřebuje.“

„Á, rozumím, pane plukovníku. Nějakou vazbu – široká ramena a tak dále. Nástroj, to máte na mysli?“

„Ne.“ Radl se zamračil a sáhl pro cigaretu do ruského balíčku na stole. „Musí mu to myslet – to je zásadní.“

Hofer mu připálil. „Takovou kombinaci je těžké najít.“

„To je vždycky. Kdo teď momentálně pracuje v Anglii pro první oddělení, kdo by nám mohl pomoci? Někdo naprosto spolehlivý.“

„Je tam asi sedm nebo osm agentů, kteří přicházejí v úvahu. Například Sněhurka. Dva roky pracoval v Portsmouthu, v námořním oddělení. Pravidelně nám dodává cenné informace o severoatlantických konvojích.“

Radl netrpělivě zavrtěl hlavou. „Ne, nic takového. Ta práce je příliš důležitá, nemůžeme si dovolit riskovat. Snad máte někoho jiného, proboha.“

„Máme jich tam přes padesát.“ Hofer pokrčil rameny. „Naneštěstí během posledních osmnácti měsíců se MI-5 několikrát podařil dobrý zátah.“

Radl vstal a přešel k oknu. Stál tam a netrpělivě podupával nohou. Nebyl rozzlobený – spíš ustaraný. Joanně Greyové bylo šedesát osm let, a jakkoli byla horlivá a spolehlivá, potřebovala pomoc. Hofer to řekl za něj – nástroj. Bez něj se mohl celý plán zhroutit.

Bolela ho levá ruka, ta, kterou už neměl, a hlava mu praskala – obvyklá známka rozrušení. Selhání je známkou slabosti, plukovníku. Tak to řekl Himmler se svýma mrazivýma očima. Radl se mimovolně otřásl a strachem se v něm skoro pohnuly vnitřnosti, když si vzpomněl na cely v Prinz Albrechtstrasse.

Hofer řekl ostýchavě:

„Samozřejmě, pořád ještě zbývá Irská sekce.“

„Prosím?“

„Irská sekce, pane. Irská republikánská armáda.“

„Naprosto k ničemu,“ řekl Radl. „Veškeré styky s IRA byly už dávno přerušeny. Vzpomínáš si, po tom fiasku s Goertzem a dalšími agenty. Celý ten podnik byl katastrofa.“

„Ne tak docela, pane plukovníku.“

Hofer otevřel jednu zásuvku kartotéky, rychle ji prolistoval, vytáhl desky a položil je před Radla. Plukovník se zamračeně posadil a otevřel je.

„Ach ovšem… a on je pořád tady? Na univerzitě?“

„Alespoň myslím. Také trochu překládá, když je třeba.“

„A jak si teď říká?“

„Devlin. Liam Devlin.“

„Přived mi ho!“

„Teď, pane plukovníku?“

„Slyšel jsi, ne? Do hodiny ho chci mít tady. Klidně kvůli němu obraťte naruby celý Berlín. Neboj se zavolat na Gestapo, když to bude nutné.“

Hofer srazil podpatky a rychle odešel. Radl si znovu zapálil třesoucími se prsty a začal se probírat v deskách.

Jeho dřívější poznámky nebyly daleko od pravdy. Všechny německé pokusy o dohodu s IRA od začátku války opravdu ztroskotaly a celá záležitost byla snad nejbolestivějším místem Abwehru.

Ani jeden z německých agentů poslaných do Irska nedosáhl ničeho podstatného. Jen jednomu, kapitánu Goertzovi, se podařilo zůstat delší dobu na svobodě. V květnu 1940 vyskočil z heinkelu nad hrabstvím Meath a udržel se v Irsku devatenáct zbytečných měsíců.

IRA Goertze rozčilovala amatérským přístupem a neochotou připnout jakoukoli radu. Jak později říkával, uměli pro Irsko umřít, ale neuměli za něj bojovat, a německé naděje, že by IRA mohla organizovat pravidelné útoky na britské vojenské základny v Ulsteru, se rozplynuly.

To všechno Radl věděl. Co ho opravdu zajímalo, byl člověk, který si říkal Liam Devlin. Devlin pracoval pro Abwehr a jednou přímo seskočil nad Irskem. Nejenom že přežil, nakonec se i dostal zpátky do Německa, což byl mimořádný výkon.

Liam Devlin se narodil v červenci 1908 v Lismore, hrabství Down v Severním Irsku. Byl synem drobného nájemného rolníka, kterého v roce 1921 během anglo-irské války popravili za to, že sloužil ve vzdušné koloně IRA. Chlapcova matka odešla do Belfastu do Falls Road dělat hospodyni bratrovi, katolickému knězi, a ten zařídil jejímu synovi místo v jezuitské internátní škole na jihu. Odtud Devlin přešel do Dublinu na Trinity College, kde s vyznamenáním vystudoval literární vědu.

Vyšla mu malá knížka básní, chtěl se věnovat novinařině a pravděpodobně by to byl dotáhl na úspěšného spisovatele, kdyby se nestalo něco, co změnilo běh celého jeho dalšího života. Když roku 1931 přijel zpátky domů během velkých náboženských srážek, stal se svědkem toho, jak dav protestantů vyraboval kostel jeho strýce. Starý kněz byl tak potlučený, že přišel o oko. Od té chvíle se Devlin dal zcela do služeb republikánské věci.

Roku 1932 se zúčastnil bankovního přepadu v Derry, od kterého si hnutí slibovalo další finanční prostředky. V přestřelce s policií byl zraněn a odsouzen k deseti letům žaláře. V roce 1934 unikl z vězení Crumlin Road.

Skrýval se a zároveň velel obraně katolických oblastí Belfastu během nepokojů v třicátém pátém roce.

Později toho roku měl za úkol popravit v New Yorku jistého policejního informátora, kterého policie v jeho vlastním zájmu posadila na loď do Ameriky, když díky jeho službám zatkla a pověsila mladého irského dobrovolníka Michaela Reillyho. Devlin se úkolu zhostil ukázkově a jeho reputace, která i tak byla už téměř legendární, ještě vzrostla. Ještě téhož roku si svůj výkon zopakoval, nejdříve v Londýně, pak znovu v Americe, ač tentokrát byl místem činu Boston.

V šestatřicátém roce se rozhodl odejít do Španělska.

Sloužil v brigádě Lincolna Washingtona, byl raněn a zajat italskými vojáky, kteří ho nezastřelili, protože doufali, že ho budou moci vyměnit za jednoho ze svých důstojníků.

Ačkoliv z výměny sešlo, znamenalo to, že přežil válku, a Frankův režim ho nakonec poslal do vězení na doživotí.

Na podzim 1940 byl na podnět Abwehru osvobozen a poslán do Berlína, kde si od něho německá rozvědka slibovala jistý užitek. Tahle kalkulace ale naprosto selhala, protože Devlin sice podle záznamů nijak nesympatizoval s komunismem, nicméně byl jasný antifašista, což víc než zřejmě vyplynulo z jeho výslechu.

Devlin představoval velké riziko a proto mu byly svěřovány jenom podružné překladatelské práce a hodiny angličtiny na berlínské univerzitě. Záhy se však situace dramaticky změnila. Abwehr se několikrát pokusil dostat Goertze z Irska, ale marně. V nejvyšší nouzi si Irská sekce zavolala Devlina a požádala ho, aby s falešnými cestovními doklady seskočil v Irsku, spojil se s Goertzem a dostal ho ven na portugalské nebo jiné neutrální lodi. Osmnáctého října jedenačtyřicátého roku Devlin seskočil nad hrabstvím Meath, ale za několik týdnů, ještě dříve, než stačil kontaktovat Goertze, ho zatklo irské Zvláštní oddělení. Strávil několik trýznivých měsíců na útěku, zrazován na každém kroku, protože irské vládě se podařilo dostat do Curragh tolik příznivců IRA, že zbývalo jen málo těch, na které bylo možno se spolehnout. V červnu 1942 ho policisté obklíčili na farmě v Kerry. Zranil dva z nich a posléze byl sám v bezvědomí zajat, když ho kulka škrábla na čele. Utekl z nemocničního lůžka a dostal se do Dun Laoghaire, kde se mu podařilo proklouznout na brazilskou loď plující do Lisabonu. Odtud se obvyklými trasami dostal přes Španělsko a dál, až konečně znovu stanul na půdě Tirpitz Ufer.

Od té chvíle bylo Irsko pro Abwehr skončenou záležitostí a Liama Devlina poslali, aby se dál užíral nad svými překlady a příležitostně – i tak si život někdy s člověkem zahraje – aby na berlínské univerzitě přednášel anglickou literaturu.

Když se Hofer vrátil zpátky do kanceláře, bylo těsně před polednem. „Mám ho, pane plukovníku.“

„Devlina?“ Radl vzhlédl a odložil pero. Vstal a přešel k oknu, upravoval si blůzu a snažil se připravit si dopředu, co řekne. Muselo to vyjít, muselo se to podařit. Ale s Devlinem bylo třeba jednat opatrně. Přece jen to byl neutrál. Dveře cvakly a Radl se otočil.

Liam Devlin byl menší, než si ho představoval. Neměřil víc než sto sedmdesát centimetrů, měl bledý obličej a tmavé vlnité vlasy. Jeho oči měly tak sytý odstín modři, s jakým se Radl ještě nesetkal, a v koutku čist mu neustále pohrával slabý ironický úsměv. Byl to výraz člověka, který pochopil, že život je jen špatný vtip, a rozhodl se, že smát se je to jediné, co se s tím dá dělat. Na sobě měl černý plášť s opaskem a levou půlku čela mu hyzdila vrásčitá jizva po kulce, kterou si odnesl ze své poslední cesty do Irska.

„Pane Devline,“ Radl obešel stůl a podal mu ruku. „Mé jméno je Radl, Max Radl. Jsem vám zavázán, že jste přišel.“

„Jak zdvořilé,“ řekl Devlin perfektní němčinou. „Měl jsem dojem, že nemám moc na vybranou.“ Popošel dopředu a rozepnul si kabát. „Takže tohle je to slavné třetí oddělení.“

„Prosím, pane Devline,“ Radl přistavil židli a nabídl mu cigaretu.

Ir se naklonil k plamínku zapalovače, vdechl ostrý kouř a zakuckal se. „U Panny Marie, plukovníku, věděl jsem, že jsme na tom špatně, ale takhle špatně zas ne. Z čeho je proboha dělají – nebo se radši nemám ptát?“

„Ruské,“ řekl Radl. „Přišel jsem jim na chuť při zimní ofenzívě.“

„To si dovedu představit,“ řekl Devlin. „Jedině ty vás tak mohly zachránit před usnutím ve sněhu.“

Radl se usmál, Ir se mu začínal líbit. „Dost možná.“

Vytáhl láhev Courvoisieru a dvě sklenky.

„Koňak?“

„Jste až příliš milý.“ Devlin přijal sklenici, polkl a na okamžik zavřel oči. „Není irský, ale myslím, že bude stačit, až se dostaneme k věci. Když jsem byl v Tirpitz Ufer naposledy, chtěli po mně, abych seskočil nad Meath, v noci, z půldruhého kilometru – a já mám strašné závratě.“

„No dobrá, pane Devline, k věci,“ řekl Radl. „Měli bychom pro vás práci, máte-li zájem.“

„Já svou práci mám.“

„Na univerzitě? Ale jděte, muž jako vy si tam musí připadat asi jako plnokrevník, který táhne mlékařskou káru.“

Devlin zaklonil hlavu a hlasitě se rozesmál. „Ach, plukovníku, vy hned víte, kde mám slabinu. Ješitnost, ano, to je ono. Ještě trochu mě poškrábejte a začnu příst jako ten kocouří veterán strýčka Seana. Chcete mi snad naznačit – tak jemně, jak to umíte jen vy – že mám jít zpátky do Irska? Protože jestli ano, tak na to zapomeňte. Neměl bych nejmenší šanci, v situaci, jaká dnes je, a věřte, že nemám ani za mák chuť dřepět pět let v Curragh. Užil jsem si vězení do zásoby.“

„Irsko je pořád neutrální země. Prezident de Valera se jasně vyjádřil, že se nechtějí angažovat.“

„Ano, vím,“ řekl Devlin. „Zřejmě proto sto tisíc Irů slouží v britských jednotkách. A ještě něco – pokaždé, když nějaké letadlo RAF nouzově přistane v Irsku, za pár dní je posádka v pořádku zpátky v Británii. Můžete mi říct, kolik jste už od nich dostali německých pilotů?“ Devlin se ušklíbl. „S tím báječným máslem a smetanou a s těma jejich holkama se jim po Německu moc nestýská, na to můžete vzít jed.“

„Ne, pane Devline, nechceme, abyste šel zpátky do Irska,“ řekl Radl. „Ne tak, jak myslíte vy.“

„Tak co ksakru chcete?“

„Nejdřív se vás chci na něco zeptat. Pořád ještě jste na straně IRA?“

„Jsem vojákem IRA,“ opravil ho Devlin. „Máme doma jedno rčení, plukovníku. Cesta do IRA je jednosměrka.“

„Takže váš konečný cíl je vítězství nad Anglií?“

„Jestli myslíte sjednocené Irsko, svobodné a na svých vlastních nohou, odpovím vám: Bravo, ale uvěřím tomu, až se to stane, ne dřív.“

Radl nechápal. „Tak proč bojujete?“

„Bože můj, vy sám se tak neptáte?“ Devlin pokrčil rameny. „Je to lepší, než se v sobotu v noci rvát mezi sebou před Murphyho barem. Nebo možná, že je to jen vzrušení ze hry.“

„A z jaké hry?“

„To se ptáte vy, rozvědčík?“

Z nějakého důvodu začínal být Radlovi ten hovor nepříjemný. Spěšně mu skočil do řeči.

„A vám se tedy nezamlouvají aktivity vašich krajanů, například v Londýně?“

„Flákat se kolem Bayswater a kuchtit Paxo na pánvičkách paní domácí?“ řekl Devlin opovržlivě. „Nemám zájem.“

„Paxo?“ nechápal Radl.

„To je hříčka. Paxo je známá značka omáček a chlapci tak překřtili jednu z našich výbušnin. Chlorečnan draselný, kyselina sírová a další vybrané lahůdky.“

„Poněkud těkavá polévka,“

„Zvlášť, když vám stříkne do obličeje.“

„Ta série výbuchů, kterou vaši lidé začali v lednu 1939, po ultimátu ministerskému předsedovi…“

„A Hitlerovi a Mussolinimu, a každému, o kom si mysleli, že by ho to mohlo zajímat, včetně strýčka Toma Cobleyho.“ Devlin se zasmál.

„Strýčka Toma Cobleyho?“

„To je další vtip,“ řekl Devlin. „To je moje slabost, nikdy nic neumím brát vážně.“

„Proč, pane Devline? To mě zajímá.“

„No tak, plukovníku,“ řekl Devlin. „Všemohoucí se jednoho dne špatně vyspal, šel a stvořil tenhle svět. Odjakživa mi připadalo, že musel mít kocovinu. Ale co jste to chtěl s těmi výbuchy?“

„Souhlasil jste s nimi?“

„Ne. Nemám rád útoky na nechráněné cíle. Ženy, děti, kolemjdoucí. Když chcete bojovat, když věříte v to, za co bojujete a věříte, že ta věc je spravedlivá, tak bojujte jako chlap.“

Obličej měl do běla rozpálený a jizva na čele zářila jako stigma. Stejně tak náhle se uklidnil a rozesmál se: „Tak vidíte, probouzíte ve mně ušlechtilce. Je moc brzo ráno na to, aby člověk mluvil vážně.“

„Takže moralista,“ řekl Radl. „Angličané by s vámi nesouhlasili. Každou noc bombardují samotné srdce Říše.“

„Ještě slovo a rozpláču se vám tady. Pamatujte, že jsem byl ve Španělsku, bojoval jsem za Republiku. Co si sakra myslíte, že tam na Frankův rozkaz dělaly německé štuky? Slyšel jste někdy o Barceloně nebo o Guernice?“

„Zvláštní, pane Devline, vypadá to, že nás nemůžete vystát daleko víc než Angličany.“

„Angličany?“ zasmál se Devlin. „Angličané jsou něco jako tchyně, někdo, s kým se musíte vypořádat. Ne že bych je nenáviděl – co já nenávidím, je to jejich zatracené impérium.“

„Takže chcete svobodné Irsko?“

„Ano.“ Devlin sáhl po další ruské cigaretě.

„A souhlasíte tedy, že z tohoto hlediska by vaší věci nejvíce prospělo, kdyby Německo vyhrálo válku?“

„A já se stanu čínským papežem,“ řekl Devlin. „Ale není to zrovna pravděpodobné.“

„Tak proč zůstávat v Berlíně?“

„Nepamatuji si, že by mi někdo nabídl něco lepšího.“

„Právě to chci udělat, pane Devline,“ řekl Radl tiše. „Mám pro vás práci v Anglii, přijmete-li ji.“

Devlin na něj překvapeně zíral, poprvé v životě neměl po ruce odpověď. „Kriste na nebi, ten člověk je šílenec.“

„Ne, pane Devline, ujišťuji vás, že jsem naprosto při smyslech.“ Radl mu přistrčil láhev Courvoisieru a položil vedle ní objemnou obálku. „Dejte si ještě panáka a přečtěte si ten spis. Pak si promluvíme.“

Zvedl se a odkráčel.

* * *

Když uplynula dobrá půlhodina a Devlin se neobjevoval, Radl se rozhodl jít k němu sám. Když otevřel dveře, uviděl Devlina, jak sedí s nohama na stole, v jedné ruce hlášení Joanny Greyové a v druhé láhev s koňakem. Hladina v láhvi podstatně klesla.

Devlin zvedl hlavu. „No konečně, už jsem se o vás začínal bát.“

„Tak co si o tom myslíte?“ naléhal Radl.

„Připomíná mi to příběh, který jsem slyšel jako malý kluk,“ řekl Devlin. „Stalo se to v jedenadvacátém, za války s Angličany. V květnu, myslím. Celé se to točilo kolem jednoho člověka jménem Emmet Dalton. Později se stal generálem Irského svobodného státu. Slyšel jste někdy o něm?“

„Bohužel ne,“ odpověděl Radl se špatně skrývanou netrpělivostí.

„Skvělý chlapík, jak říkáme u nás v Irsku. Celou válku sloužil jako major v britské armádě, dostal Válečný kříž za statečnost. Pak vstoupil do IRA.“

„Promiňte, pane Devline, ale jak tohle všechno souvisí s naší věcí?“

Zdálo se, že ho Devlin neslyší.

„V mountjoyském vězení v Dublinu tehdy seděl jistý McEoin – další skvělý chlapík, ale navzdory tomu ho nečekalo nic jiného než oprátka.“ Znovu si nalil. „Emmet Dalton měl na věci jiný názor. Ukradl anglický obrněný vůz, vzal si svou uniformu majora, převlékl pár svých chlapců za tomíky a propašoval je přímo do kanceláře správce věznice. Věřil byste tomu?“

Teď už to začínalo zajímat i Radla. „A co ten McEoin, zachránili ho?“

„Byla to smůla, ale jeho žádost o slyšení toho rána byla zamítnuta.“

„A co ti muži? Dostali se z toho?“

„Trochu se tam střílelo, ale všichni vyvázli se zdravou kůží. Ale byla to pěkná drzost, nemyslíte?“ Zašklebil se a zvedl hlášení Joanny Greyové. „Zrovna jako tohle.“

„Takže si myslíte, že je to možné?“ dychtivě naléhal Radl. „Myslíte, že by to vyšlo?“

„Ztřeštěné je to až až.“ Devlin odhodil desky. „A všichni Irové jsou přece blázni, nebo ne? Vytáhnout váženého Winstona Churchilla o půlnoci z postele a odlifrovat ho pryč.“ Nahlas se rozesmál. „No, to by bylo něco. Před něčím takovým by svět sedl na zadek.“

„A vám by se to nelíbilo?“

„Byl by to husarský kousek, to nepopírám.“ Devlin se široce usmál a stále ještě se usmíval, když dodal: „Samozřejmě je tu jedna drobnost, totiž že by to v nejmenším neovlivnilo výsledek války. Angličané prostě nahradí Churchilla Attleem a budou nám dál v noci posílat lancastery a ve dne Létající pevnosti.“

„Jinými slovy, vy zcela vážně tvrdíte, že i tak prohrajeme válku?“ zeptal se Radl.

„Vsadím padesát marek, kdykoli si budete přát.“ Devlin se ušklíbl. „Nicméně, pokud to s tímhle výletem myslíte vážně, nerad bych si ho nechal ujít.“

„Chcete říct, že jste ochoten jít?“ Radl byl teď úplně zmatený. „Proč? Tomu nerozumím.“

„Já vím, že jsem hlupák,“ řekl Devlin. „Jen si uvědomte, čeho se vzdávám. Teplé místečko na univerzitě s anglickými nálety v noci a americkými ve dne, s příděly, které se pořád zmenšují, a s hroutící se východní frontou.“

Radl se smíchem zvedl ruce. „Dobře, už se vás na nic neptám. Vidím, že Irové jsou opravdu blázni. Dnes mi to bylo řečeno a teď už tomu věřím.“

„Dobře děláte – a samozřejmě nesmíme zapomenout na těch dvacet tisíc liber, které pro mě na anonymní konto uložíte v Ženevě, do banky, kterou si vyberu.“

Radl se přistihl při intenzívním pocitu zklamání. „Takže vy také máte svou cenu, jako my všichni, pane Devline?“

Devlin se ušklíbl. „Hnutí, jehož jsem členem, trpí chronickým nedostatkem financí. Zažil jsem revoluce, které začínaly s méně než dvaceti tisíci, plukovníku.“

„Dobrá, dobrá,“ přerušil ho Radl. „Zařídím to. Ještě před odjezdem dostanete potvrzení o přijetí vkladu.“

„Výborně,“ odpověděl Devlin. „Takže, jak si stojíme?“

„Dnes je prvního října. Zbývá nám přesně pět týdnů.“

„A moje úloha?“

„Paní Greyová je prvotřídní agentka, ale je jí osmašedesát. Potřebuje někoho vedle sebe.“

„Někoho na zařizování a na hrubou práci?“

„Přesně tak.“

„A jak mě tam dostanete – hlavně neříkejte, že jste na to nemyslel.“

Radl se usmál. „Musím se přiznat, že jsem o tom hodně přemýšlel. Poslouchejte, jak se vám bude líbit tohle. Jste Ir, který sloužil v britské armádě, a teď vás propustili pro těžké zranění. Tady se nám hodí vaše jizva.“

„A jak do toho všeho zapadá paní Greyová?“

„Dlouholetá přítelkyně rodiny, která pro vás v Norfolku našla nějaké zaměstnání. Budeme ji muset informovat a uvidíme, co nám zařídí. Ještě ten váš příběh doplníme a seženeme vám co nejvíc dokumentů, irský pas, osvědčení o propuštění z armády a tak podobně. Co tomu říkáte?“

„Vypadá to docela schůdně,“ řekl Devlin. „Ale jak se tam dostanu?“

„Shodíme vás v jižním Irsku, co nejblíž k ulsterské hranici. Dostat se přes ni a nenarazit na celníka je prý hračka.“

„To je pravda,“ potvrdil Devlin. „Co dál?“

„Noční lodí z Belfastu do Heyshamu a pak vlakem do Norfolku, všechno jednoduše a legálně.“

Devlin si přitáhl mapu Britských ostrovů a začal ji studovat. „V pořádku, to beru. Kdy mám vyrazit?“

„Za týden, nejpozději za deset dní. Zatím budete samozřejmě respektovat maximální utajení. Také se musíte vzdát místa na univerzitě a vystěhovat se z bytu. Úplně se ztraťte. Hofer vám zařídí jiné ubytování.“

„Co pak?“

„Mám sjednanou schůzku s mužem, který bude pravděpodobně velet úderné skupině. Zítra nebo pozítří, podle toho, kdy se dostanu na Normanské ostrovy. Můžete klidně jet se mnou. Budete si rozumět, máte hodně společného. Hodí se vám to?“

„Proč ne, plukovníku?“ Nalil si do sklenice zbytek Courvoisieru. „Nevedou snad všechny cesty do pekla?“

5. kapitola

Alderney je nejsevernějším z Normanských ostrovů a leží nejblíže francouzskému pobřeží. V létě 1940, když se německá armáda nezadržitelně valila dál a dál na západ, si jeho obyvatelé odhlasovali evakuaci. Druhého července 1940, kdy na úzkém travnatém proužku nahoře na útesech přistálo první letadlo Luftwaffe, byl ostrov vylidněný a v úzkých dlážděných uličkách St. Anne se rozhostilo nezvyklé ticho.

Na podzim 1942 už tam stála pevnost osazená třemi tisíci vojáky z pozemních sil, námořnictva a Luftwaffe a několik táborů Todtovy organizace, ve kterých se lidský materiál dovezený z kontinentu využíval na stavbu obrovských betonových palebných postů nového opevnění. Byl tam také koncentrační tábor s personálem z řad SS a Gestapa, jediné zařízení toho druhu, které kdy existovalo na britské půdě.

V neděli krátce po poledni pozorovací letoun stork s Radlem a Devlinem na palubě přistál na Alderney po letu z Jersey. Celá cesta trvala jen půl hodiny, a protože stork nebyl ozbrojen, pilot se celou dobu držel těsně nad hladinou a až na úplném konci cesty se vyšplhal nad dvěstěmetrovou hranici.

Stork se přehoupl přes obrovskou stěnu vlnolamu a Alderney se před nimi rozprostřelo jako mapa. Zátoka Braye, přístav, St. Anne, celý ostrov snad dva kilometry široký a čtyři a půl kilometru dlouhý se pod nimi zelenal, na jedné straně se k nebi tyčily útesy, na druhé se půda svažovala k moři v desítkách písčitých zálivů a zátok.

Pilot se otočil po větru a dosedl na travnatou přistávací dráhu na vrcholku útesů. Letiště bylo z nejmenších, které Radl kdy viděl, stěží si zasluhovalo ten název. Mrňavá kontrolní věž, pár roztroušených prefabrikovaných budov a žádné hangáry.

U kontrolní věže byl zaparkovaný černý wolseley. Radl s Devlinem k němu zamířili a řidič, rotmistr dělostřelectva, mezitím vystoupil a otevřel jim dvířka. Zasalutoval. „Plukovník Radl?“ zeptal se. „Velitel se nechává poroučet. Mám vás dovézt přímo na polní velitelství.“

„Dobře,“ odpověděl Radl.

Nastoupili a auto se rozjelo. Brzy zahnuli na polní cestu. Bylo krásně, teplo a slunečno, spíš pozdní jaro než časný podzim.

„Je tu docela hezky,“ ozval se Radl.

„Jak pro koho.“ Devlin pohodil hlavou směrem doleva, kde se v dálce hemžily stovky Todtových dělníků kolem jakéhosi obrovského betonového opevnění.

Domky v St. Anne byly směsicí georgiánského a francouzského provinčního stylu, ulice dlážděné a zahrady do výšky obezděné proti neustálým útokům větru. Válka byla znát všude – betonové krabice bunkrů, kilometry ostnatého drátu, kulometná hnízda a dole v přístavu trosky po bombardování. Co na tom Radla fascinovalo, byla neotřesitelná ‚anglickost‘ – nepatřičný dojem, kterým působili dva esesáci zaparkovaní s terénním autem na Connaught Square nebo vojín Luftwaffe, který zrovna nabízel svému kolegovi oheň pod štítem s nápisem Royal Mail.

Feldkommandantur 515, německá civilní správa na Normanských ostrovech, měla své místní velitelství na Victoria Street, v prostorách staré Lloydovy banky. Auto zastavilo a ve vchodu se objevil samotný Neuhoff.

V chůzi natáhl ruku.

„Plukovník Radl? Já jsem Hans Neuhoff, prozatímní velitel ostrova. Rád vás poznávám.“

Radl představil Devlina: „Tento pán je můj spolupracovník.“

Nenamáhal se s dalším vysvětlováním a v Neuhoffových očích se objevilo lehké znepokojení. Devlin v civilních šatech a černém koženém vojenském kabátě, který mu Radl obstaral, opravdu přitahoval pozornost. Logicky se dalo předpokládat, že je od Gestapa. Nebyl to první takový ostražitý pohled, se kterým se Ir během cesty z Berlína do Bretaně a pak na Guernsey setkal a naučil se je přijímat s jistým zlomyslným potěšením.

„Těší mě,“ pozdravil odměřeně, aniž by se v nejmenším namáhal potřást si s Neuhoffem rukou.

Neuhoff, nezvykle vyvedený z míry, jim spěšně pokynul. „Tudy prosím, pánové.“

U mahagonového stolu uvnitř pracovali tři úředníci a za nimi na zdi visel nový plakát ministerstva propagandy – orel s rozpjatými křídly a svastikou v drápech a pod ním nápis Am Ende steht der Sieg! Na konci čeká vítězství.

„Bože,“ řekl Devlin tiše, „někteří lidé uvěří všemu.“

Před dveřmi, které dřív zřejmě vedly do kanceláře ředitele banky, stál vojenský policista. Neuhoff vstoupil jako první. Místnost byla zařízena dost úsporně, spíš jako pracovna než co jiného. Přistavil dvě židle. Radl se posadil, ale Devlin si zapálil a zůstal stát u okna.

Neuhoff se na něj nejistě podíval a pokusil se o úsměv. „Co vám mohu nabídnout, pánové? Snaps, nebo snad koňak?“

„Mám-li být upřímný, raději bych přešel hned k věci,“ řekl Radl.

„Ale ovšem, pane plukovníku.“

Radl si rozepjal blůzu, vytáhl z náprsní kapsy obálku a otevřel ji. „Byl byste tak laskav a přečetl si to?“

Neuhoff s lehkým zamračením vzal dopis a přelétl ho očima. „Vůdcův osobní rozkaz.“ S úžasem se na Radla podíval. „Nerozumím tomu. Co ode mě žádáte?“

„Vaši naprostou spolupráci, plukovníku Neuhoffe,“ řekl Radl. „A žádné otázky. Pokud se nemýlím, máte tu jednu trestnou jednotku. Operace Mečoun.“

Neuhoffovi se v očích objevil další, nový odstín obezřelosti, Devlin si jej okamžitě všiml a plukovník očividně strnul. „Ano, pane plukovníku, to souhlasí. Pod velením podplukovníka Steinera z parašutistické brigády.“

„Mám shodné informace,“ odpověděl Radl „Podplukovník Steiner, nadporučík Neumann a dvacet devět parašutistů.“

Neuhoff ho opravil. „Podplukovník Steiner, Ritter Neumann a čtrnáct parašutistů.“

Radl se na něj překvapeně podíval. „Co to říkáte? Kde jsou ostatní?“

„Mrtví, pane plukovníku,“ odtušil Neuhoff. „Víte, co je operace Mečoun, ne? Víte, co dělají ti muži? Sedí obkročmo na torpédech a…“

„Vím.“ Radl vstal, vzal si zpátky Vůdcův rozkaz a zastrčil ho do obálky. „Jsou na dnešek plánovány nějaké operace?“

„Záleží na tom, co ukáže radar.“

„Ode dneška je s tím konec,“ řekl Radl rezolutně. „Teď, v tomhle okamžiku.“ Zvedl obálku proti světlu. „Můj první rozkaz z Vůdcovy plné moci.“

Neuhoff se poprvé doopravdy usmál. „Takový rozkaz je mi potěšením splnit.“

„Rozumím,“ řekl Radl. „Podplukovník Steiner je váš přítel?“

„Mám tu čest,“ odpověděl Neuhoff prostě. „Kdybyste ho znal, věděl byste, co tím myslím. Krom toho, muž jeho kvalit je Říši užitečnější živý než mrtvý.“

„Právě proto jsem tady,“ řekl Radl. „A teď, můžete mi říci, kde ho najdu?“

„Těsně před vjezdem do přístavu stojí hostinec. Steiner a jeho muži ho používají jako štáb. Dovezu vás tam.“

„To není třeba,“ odmítl Radl zdvořile. „Rád bych s ním mluvil o samotě. Je to daleko?“

„Ani ne půl kilometru.“

„Dobrá, půjdeme tedy pěšky.“

Neuhoff vstal. „Máte nějakou představu, jak dlouho se tu zdržíte?“

„Máme domluveno, že nás stork vyzvedne zítra brzo ráno,“ odpověděl Radl. „Nejpozději v jedenáct musíme být na jerseyském letišti. Odlétá nám letadlo do Bretaně.“

„Zařídím vám ubytování, vám a vašemu… příteli.“ Neuhoff úkosem pohlédl na Devlina. „Ještě něco – byl byste ochoten se mnou dnes povečeřet? Manželce by to udělalo radost a podplukovník Steiner by se k nám možná mohl připojit.“

„Výborný nápad,“ řekl Radl. „Budu se těšit.“

Když scházeli dolů po Victoria Street kolem stažených rolet obchodů a prázdných domů, Devlin to nevydržel. „Co to do vás vjelo? Trochu jste to přehnal, ne? Děláte dějiny, nebo vás jen pálí žáha?“

Radl se zasmál, vypadal trochu zahanbeně. „Pokaždé, když vytáhnu ten hloupý dopis z kapsy, mám divný pocit. Cítím se – mocný. Jako ten setník v Bibli, když řekne udělej to a to, a oni to udělají, řekne jdi tam a tam, a oni jdou.“

Když zahnuli na Braye Road, předjelo je terénní auto s nadporučíkem dělostřelectva, který je přivezl z letiště.

„Varování plukovníka Neuhoffa,“ řekl Radl. „Mají se připravit na náš příjezd. Byl jsem zvědav, jestli někoho pošle.“

„Myslím, že mě měl za někoho od Gestapa,“ řekl Devlin. „Měl strach.“

„Možná,“ odpověděl Radl. „A co vy, Herr Devlin, bojíte se někdy?“

„Ne, pokud mi paměť slouží.“ Devlin se nevesele zasmál. „Řeknu vám, co jsem ještě nikomu neřekl. I když jsem v největším nebezpečí, a Bůh ví, že takových chvil jsem si užil až až, jak říkám, i když stojím tváří v tvář smrti, mám úplně zvláštní pocit. Jako kdybych každou chvíli měl natáhnout pravačku a potřást si s ní rukou. Řekněte, slyšel jste kdy něco legračnějšího?“

Ritter Neumann v mokré potápěčské kombinéze seděl obkročmo na torpédu, přivázaném k prvnímu záchrannému člunu, a hrál si s jeho motorem, když vtom se kolem mola přehnalo terénní auto a prudce zabrzdilo. Neumann zvedl hlavu, zacláněje si oči proti slunci, a uviděl hlavního seržanta Brandta.

„Kam se tak ženeš?“ zavolal na něj. „Skončila válka?“

„Potíže, pane nadporučíku,“ odpověděl Brandt. „Dnes sem z Jersey přiletěl štábní důstojník, nějaký plukovník Radl. Přiletěl si pro pana plukovníka. Právě jsme dostali hlášku z Viktoria Street.“

„Štábní důstojník?“ opakoval Neumann. Přetáhl se přes zábradlí záchranného člunu a vzal si od vojína Riedela ručník. „Odkud je?“

„Z Berlína,“ odpověděl Brandt ponuře. „A má s sebou někoho, kdo vypadá jak civil, ale není.“

„Gestapák?“

„Vypadá na to. Teď jsou na cestě sem – šli pěšky.“

Neumann si natáhl parašutistické boty a vyšplhal se po žebříku na molo. „Chlapci o tom vědí?“

Brandt s divokým výrazem přikývl. „A moc se jim to nezdá. Jestli zjistí, že přijel, aby plukovníkovi zatopil, nejspíš ho i s kamarádem shodí z mola s třicetikilovou koulí na noze.“

„Dobrá,“ řekl Neumann. „Vy jeďte co nejrychleji zpátky do krčmy a zadržte je a já si vezmu auto a přivezu podplukovníka. Šel se projít kolem vlnolamu s Frau Neuhoffovou.“

Steiner s Ilse Neuhoffovou byli na úplném konci vlnolamu. Seděla nahoře na zdi, dlouhé nohy jí visely dolů, mořský vítr jí čechral vlasy a zvedal sukni. Smála se na Steinera, který stál dole, a vtom se za nimi ozvaly brzdy. Steiner se otočil.

Neumann vylezl ven, podplukovník ho jednou přejel pohledem a křečovitě se usmál.

„Špatné zprávy, Rittere? A přitom je dneska tak krásně.“

„Přiletěl nějaký štábní důstojník z Berlína a shání se po vás, nějaký plukovník Radl,“ oznámil mu Neumann chmurně. „Říkají, že je s ním někdo od Gestapa.“

Steinera to v nejmenším nevyvedlo z míry. „To nám každopádně zpestří dnešní program.“

Natáhl ruce a Ilse mu seskočila do náručí. Na okamžik si ji přitáhl. „Proboha, Kurte, nemůžeš aspoň někdy něco brát vážně?“ V obličeji se jí zračily obavy.

„Asi nás jenom přijel spočítat. Už jsme měli být všichni mrtví. Na Prinz Albrechtstrasse z toho musí být vedle.“

Starý hostinec stál na kraji silnice u vjezdu do přístavu, zadní pokoje měly výhled na brayeskou zátoku. Když se k němu Radl s Devlinem blížili, vítalo je zlověstné ticho.

„Moc pěkná hospoda,“ řekl Devlin. „Myslíte, že by nám tu mohli nalít?“

Radl zkusil hlavní vchod. Bylo otevřeno. Octli se v tmavé chodbě a za nimi cvakly dveře. „Tudy, pane plukovníku,“ řekl příjemný, kultivovaný hlas.

Vešli a rotmistr Altmann se opřel o dveře, jako by jim chtěl zabránit v útěku. Radl uviděl stuhu za zimní tažení, Železný kříž první a druhé třídy, stříbrný odznak udělovaný za nejméně tři zranění, odznak, jenž dostávali letci za účast v pozemních akcích, a konečně vyznamenání, které bylo mezi parašutisty předmětem nejvyšší závisti, rukávovou nášivku za Krétu, hrdé poznávací znamení těch, kteří v květnu 1941 zahájili krétskou ofenzívu.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Radl úsečně.

Altmann místo odpovědi jednoduše kopl do dveří s nápisem Saloon Bar. Rozlétly se a Radl, který cítil něco ve vzduchu, ale nevěděl přesně co, vysunul bradu a odhodlaně vkročil do místnosti.

Nálevna nebyla nijak velká, nalevo stál barpult s prázdnými policemi, na stěnách visely fotografie starých lodních vraků a v jednom rohu stál klavír. Po místnosti porůznu postávalo asi tucet parašutistů a všichni se tvářili víc než nepřátelsky. Radl si je chladně prohlédl, ale udělali na něj dojem. Nikdy předtím neviděl pohromadě tolik vojenských vyznamenání. Ani jednomu z mužů nechyběl Železný kříž první třídy a takové maličkosti jako odznak za zranění nebo za zneškodnění tanku se vůbec nepočítaly.

S rukama v kapsách stál uprostřed místnosti, v podpaží svíral kufřík a límec kabátu měl stále vyhrnutý.

„Chtěl bych vás upozornit,“ řekl mírně, „že za takové chování šli už mnozí ke zdi.“

Skupinka vybuchla smíchy. Rotmistr Sturm, který stál za barem a čistil si pistoli, to nevydržel: „To je opravdu k popukání, pane plukovníku. Něco vám řeknu, určitě se tomu zasmějete. Když jsme tu před deseti týdny začínali, bylo nás jednatřicet, včetně plukovníka. Dnes je nás patnáct, a to jsme ještě párkrát měli z pekla štěstí. Co horšího nám můžete vy a tahle gestapácká svině nabídnout?“

„Mě vynechte,“ řekl Devlin. „Já jsem neutrál.“

Sturm, který od svých dvanácti let pracoval v hamburském přístavu a neměl proto zrovna sklon k diplomacii, se nenechal přerušit. „Dobře mě teď poslouchejte, protože to nebudu říkat dvakrát. Plukovník nikam nejede. Ani s váma, ani s nikým jiným.“ Potřásl hlavou. „Víte, pane plukovníku, máte hezký zaměstnání, ale leštil jste tam v Berlíně zadkem židli tak dlouho, že už nevíte, co tohle řemeslo obnáší. Jestli čekáte, že vám tu sborově zazpíváme Horst Wessel Lied, tak jste na omylu.“

„Výborně,“ řekl Radl. „Nicméně váš naprosto nesprávný odhad současné situace poukazuje na nedostatek inteligence, který přinejmenším já považuji za politováníhodnou slabinu u muže vaší hodnosti.“

Praštil kufříkem o barový pult, zdravou rukou si rozepjal knoflíky kabátu a shodil ho na zem. Sturm uviděl Rytířský kříž a stuhu za zimní tažení a poklesla mu čelist. Radl neztrácel čas a přešel hned do útoku. „Pozor!“ vyštěkl. „Hněte sebou, všichni.“ Místností ihned zavířil pohyb a ve stejném okamžiku vběhl dovnitř Brandt. „Vy také, seržante,“ zavrčel na něj Radl.

Rozhostilo se takové ticho, že by bylo slyšet spadnout špendlík. Všichni muži stáli strnule v pozoru a Devlin, kterému se nový obrat událostí náramně zamlouval, si vyskočil na bar a začal v klidu pokuřovat.

Radl pokračoval: „Takže vy si myslíte, že jste němečtí vojáci. Vzhledem k uniformám, které máte na sobě, se to dá pochopit, ale ujišťuji vás, že se mýlíte.“ Přecházel od jednoho muže k druhému a u každého se zastavil, jako by si snažil vrýt do paměti jeho tvář. „Mám vám říct, co jste?“

Řekl jim to – jednoduchými a přiléhavými obraty, proti kterým byl Sturmův slovník projevem začátečníka. Když se po dvou či třech minutách zarazil, aby nabral dech, od otevřených dveří se ozvalo zdvořilé zakašlání. Radl se obrátil a uviděl Steinera a za ním Ilse Neuhoffovou.

„Sám bych se nevyjádřil lépe, plukovníku. Jen doufám, že jste ochoten přičíst vše, co se tu stalo, na vrub pochybené horlivosti, a co nejdřív na to zapomenout. Slibuji vám, že nebudou vědět, čí jsou, až s nimi skončím.“ Roztomile se usmál a podal Radlovi ruku. „Kurt Steiner.“

Na toto první setkání Radl nikdy nezapomněl. Steiner se vyznačoval tím zvláštním povahovým rysem, který najdete mezi letci všech národností – jakási přezíravá soběstačnost, vypěstovaná rizikem profese. Měl na sobě šedomodrou leteckou blůzu se žlutě vyšitým okřídleným vavřínovým věncem, odznakem jeho hodnosti, parašutistické kalhoty a na hlavě onen druh baretu, kterému se mezi veterány mazlivě přezdívalo Schiff.

Jinak vypadal až překvapivě obyčejně na muže, který měl snad všechna vyznamenání popsaná ve vojenských řádech. Rukávovou nášivku za Krétu, stuhu za zimní tažení i stříbrného a zlatého orla – odznak parašutistické odbornosti. Rytířský kříž s dubovými ratolestmi zakrýval hedvábný šátek, ledabyle uvázaný kolem krku.

„Abych pravdu řekl, podplukovníku, docela s potěšením jsem ty vaše syčáky srovnal do latě.“

Ilse Neuhoffová se zakuckala smíchy. „Skvělý výkon, pane plukovníku, gratuluji, když dovolíte.“

Steiner se ujal nezbytných představovacích formalit a Radl jí políbil ruku. „Velice mě těší, paní Neuhoffová.“ Zamračil se, jako by se snažil na něco rozpomenout. „Nesetkali jsme se my dva už náhodou?“

„Nepochybně,“ přerušil ho Steiner a přitáhl si Rittera Neumanna, jenž v mokré potápěčské kombinéze postával vzadu a pokukoval po dění uprostřed místnosti. „A tohle, pane plukovníku, není, jak byste snad mohl mylně předpokládat, ochočený atlantický tuleň, nýbrž Oberleutnant Ritter Neumann.“

„Těší mě, nadporučíku.“ Radl si Neumanna zběžně prohlédl a před očima mu vytanul návrh na udělení Rytířského kříže, který byl po vojenském soudu stažen. Jestlipak o tom ví, pomyslel si.

„A tento pán?“ Steiner se obrátil k Devlinovi. Ir seskočil z pultu a popošel k nim.

„Zřejmě všichni tady kolem jsou pevně přesvědčeni, že jsem váš gestapácký kamarád ze sousedství,“ řekl Devlin. „Nevím, jestli mi to zrovna lichotí.“ Podal mu ruku. „Devlin, plukovníku. Liam Devlin.“

„Herr Devlin je můj spolupracovník,“ vysvětloval Radl rychle.

„A vy?“ zeptal se Steiner zdvořile.

„Z velitelství Abwehru. A teď, pokud nic nenamítáte, bych si s vámi rád promluvil o samotě. Ta věc nesnese odklad.“

Steiner se zamračil a v místnosti znovu zavládlo mlčení. Obrátil se k Ilse. „Ritter vás doprovodí domů.“

„Ne, raději bych počkala, až budete s plukovníkem Radlem hotovi.“

Strachovala se o ně, bylo jí to vidět na očích. Steiner řekl mírně: „Nemyslím, že mi to bude dlouho trvat. Postarej se o ni, Rittere.“ Obrátil se k Radlovi. „Tudy, pane plukovníku.“

Radl kývl na Devlina a oba ho následovali ven.

„V pořádku, dejte si pohov,“ zavelel Neumann. „Idioti zatracení.“

Atmosféra v místnosti se znatelně uvolnila. Altmann se posadil ke klavíru a začal hrát jakýsi šlágr, jehož slova každého ujišťovala, že nakonec vždycky všechno dobře dopadne. „Paní Neuhoffová,“ zavolal. „Nechcete nám něco zazpívat?“

Ilse se posadila na jednu ze starých barových stoliček. „Nemám náladu,“ řekla. „Chcete něco vědět? Už se mi z té pitomé války dělá špatně. Jediné, co chci, je panák whisky a k tomu slušnou cigaretu. Ale obávám se, že takové zázraky se tady nedějí.“

„Kdo ví, paní Neuhoffová?“ Brandt přeskočil bar a otočil se k ní. „Pro vás všechno. Co takhle cigarety a k tomu londýnský gin?“

Sáhl pod pult, a když se jeho ruka znovu vynořila, třímala kartón Gold Flakes a láhev značkového ginu.

„A teď nám zazpíváte, že ano,“ zavolal Altmann.

Devlin a Radl se opírali o přední ochranný val a dívali se do vody, která se v bledém slunečním světle zdála čistá a hluboká. Steiner seděl na sloupku na konci mola a probíral se obsahem Radlova kufříku. Za zátokou na mysu se zvedaly obrysy Fort Albert, útesy pod ním pokryté ptačím trusem a vířící mračna ptáků – racci, morčáci, ústřičníci a kormoráni.

„Plukovníku Radle,“ ozval se Steiner.

Radl k němu vykročil, Devlin ho následoval a zastavil se asi dva metry od nich, opíraje se o zeď. „Skončil jste?“ zeptal se Radl.

„Ano, jistě.“ Steiner srovnal hromadu papírů zpátky do kufříku. „Předpokládám, že to myslíte vážně?“

„Samozřejmě.“

Steiner natáhl ruku a poklepal na Radlovu stuhu. „Pak vám můžu říct jen jedno – ta rýma, co jste chytil v Rusku, se vám musela vrazit do mozku, příteli.“

Radl vytáhl ze záňadří obálku a podal mu Vůdcův rozkaz. „Myslím, že byste si měl nejdřív přečíst tohle.“

Steiner přelétl dopis očima, aniž by v nejmenším změnil výraz. S pokrčením ramen ho podal zpátky Radlovi. „No a?“

„Ale podplukovníku Steinere,“ řekl Radl, „vy jste německý voják. Složili jsme stejnou přísahu, a toto je přímý Vůdcův rozkaz.“

„Vypadá to, že jste zapomněl na jednu dost důležitou věc,“ odpověděl Steiner. „Jsem v trestné jednotce, mám podmínečně odložený trest smrti. Jsem v nemilosti. Vlastně mě nezbavili hodnosti jen díky zvláštním okolnostem, za kterých tu pracujeme.“ Ze zadní kapsy vytáhl zmačkaný balíček francouzských cigaret a strčil si jednu do úst. „A vůbec, nemám rád Adolfa. Huláká a smrdí mu z pusy.“

Radl jeho poznámku ignoroval. „Musíme bojovat. Nemáme jinou možnost.“

„Do posledního muže?“

„Co jiného?“

„Stejně nevyhrajeme.“

Radlova zdravá ruka se zaťala v pěst a projelo jím nervózní vzrušení. „Ale můžeme je donutit změnit názor. Přesvědčit je, že nějaký rozumný kompromis je lepší než tahle permanentní jatka.“

„A sejmout Churchilla, to by podle vás pomohlo?“ zeptal se Steiner značně skepticky.

„Viděli by, že pořád ještě umíme ukázat zuby. Jen si vzpomeňte na ten poprask, když Skorzeny dostal Mussoliniho ven z Gran Sassa. Byla to celosvětová senzace.“

„Slyšel jsem, že se o to zasloužil také generál Student a pár parašutistů,“ řekl Steiner.

„Proboha,“ vpadl mu Radl netrpělivě do řeči. „Představte si ten pohled. Německé jednotky v Anglii, už to by bylo něco – a navíc takový cíl. Samozřejmě, vy možná pochybujete, že se to dá provést.“

„Nevidím důvod, proč ne,“ řekl Steiner klidně. „Pokud jsou ty papíry, do kterých jsem se teď díval, přesné, a jestli jste nic nevynechal, mohlo by to klapat jako švýcarské hodinky. Opravdu bychom je mohli nachytat na hruškách. Tam a hned zase zpátky, dřív než se proberou a zjistí, co se stalo – ale o to nejde.“

„A co tedy jde?“ naléhal Radl, teď už opravdu rozhořčeně. „Je snad důležitější ohrnovat nad Vůdcem nos – jen kvůli vašemu vojenskému soudu? Protože vás poslali sem? Vy a vaši muži jste už předem mrtví, Steinere, jestli tady zůstanete. Třicet jedna před osmi týdny. A teď? Patnáct. Jste povinován sobě i jim nezahodit tuhle poslední šanci.“

„A umřít v Anglii.“

Radl pokrčil rameny. „Rychle tam a rychle zpátky, sám jste to řekl. Jako švýcarské hodinky.“

„A s těmi je ten problém, že když se cokoli porouchá, třeba jen ta nejmenší součástka, celá ta zatracená věc se zastaví,“ poznamenal Devlin.

„Dobrá připomínka, pane Devline,“ řekl Steiner. „Prozraďte mi něco – proč do toho jdete vy?“

„To je jednoduché,“ odpověděl Devlin. „Prostě proto. Jsem poslední z velkých dobrodruhů.“

„Výborně,“ Steiner se srdečně rozesmál. „Tomu bych rozuměl. Hrát hru. Největší ze všech. Ale to nestačí,“ pokračoval. „Tady plukovník mi říká, že to dlužím svým mužům, že je to zachrání od jisté smrti tady. Mám-li být upřímný, myslím, že nedlužím nikomu nic.“

„Ani svému otci?“ zeptal se Radl.

Ticho, které nastalo, rušily jen vlny narážející dole na skály. Steiner zbledl, kůže na lícních kostech se napjala, oči potemněly. „Dobrá, tak ven s tím.“

„Drží ho na Prinz Albrechtstrasse. Podezření ze zrady.“

Steiner se rozpomněl na týden ve dvaačtyřicátém, kdy navštívil otce v jeho štábu ve Francii, na to, jak starý pán tehdy mluvil, a hned mu bylo jasné, že je to pravda.

„Aha, konečně to chápu,“ řekl tiše. „Takže když budu sekat latinu a dělat, co se mi řekne, možná ho nepověsí.“ Najednou se v obličeji celý změnil. Zuřivě se rozhlédl a zdánlivě líným pohybem si Radla přitáhl k sobě. „Ty hajzle. Všichni jste hajzlové.“

Stále ještě držel plukovníka pod krkem, když se přihnal Devlin. Musel nasadit veškerou sílu, aby Steinera odtrhl. „Nech ho, ty hlupáku. Jeho taky skřípli, stejně jako tebe. Když už chceš někoho zastřelit, zastřel Himmlera. To je ten správný terč.“

Radl lapal po dechu a opřel se o zeď. Vypadal skoro na omdlení.

„Omlouvám se,“ řekl Steiner kajícně a s upřímnou starostlivostí mu položil ruku na rameno. „Měl jsem si to uvědomit.“

Radl mu ukázal svůj pahýl.

„Vidíte to, Steinere, a to oko? A ještě víc je toho, co vám nemůžu ukázat. Dávají mi dva roky, přinejlepším. Nedělám to kvůli sobě. Mám ženu a dcery, a každou noc se budím zpocený, když si přestavím, co by se jim mohlo stát. Proto jsem tady.“

Steiner pomalu přikývl. „Ano, samozřejmě, chápu vás. Všichni jsme ve stejné tmavé chodbě a hledáme cestu ven.“ Zhluboka se nadýchl. „Tak dobrá, půjdeme zpátky. Oznámím to chlapcům.“

„O cíli se zatím nezmiňujte,“ řekl Radl. „Na to je ještě brzo.“

„Takže jen místo určení. To mají právo vědět. Pokud jde o ostatní, promluvím si o tom zatím jenom s Neumannem.“

Měl se k odchodu a Radl ho zarazil: „Steinere, musím k vám být upřímný.“ Steiner se otočil, aby mu viděl do tváře. „Já si také myslím, přes všechno, co jsem říkal, že ta věc stojí za pokus. Dobrá, Devlin má pravdu, že Churchill, ať živý či mrtvý, nám válku nevyhraje, ale možná, že jim trochu zatrne. Možná, že si ještě rozmyslí, jestli by se s námi neměli dohodnout.“

„Můj milý Radle,“ řekl Steiner, „jestli tomuhle věříte, tak uvěříte všemu. Povím vám, co si za tuhle věc od Britů vysloužíte, i když se náhodou podaří. Pošlou vás k čertu.“

Otočil se a šel zpátky po molu.

Ve výčepu bylo nakouřeno. Hans Altmann seděl u piána a ostatní se tlačili kolem Ilse, jež se sklenkou ginu v ruce seděla u baru a právě vyprávěla mírně pikantní historku (nyní velmi populární v berlínských salónech), která měla ovšem svrchovanou vážnost pro říšského maršála Hermanna Göringa a jeho milostný život. Když vstoupil Steiner a za ním Radl s Devlinem, zrovna se ozval výbuch smíchu. Steiner ohromeně přehlédl celou scénu a zvláště přehlídku lahví na baru.

„Co se tu k čertu děje?“

Muži u baru se rozestoupili a Ritter Neumann, který spolu s Brandtem suploval výčepního, vysvětloval: „Altmann dnes ráno našel pod tou starou rohožkou za barem poklop a pod ním sklep, o kterém jsme nevěděli. Dva balíky cigaret, ještě nerozbalené. V každém pět tisíc.“ Ukázal rukou na pult. „Gordon’s gin, Beefeater, White Horse Scotch Whisky a Haig and Haig.“ Vzal do ruky další láhev a přeslabikoval anglicky: „Bushmill’s Irish Whiskey. Pot distilled.“

Devlin nadšeně zavyl a vytrhl mu ji. „Prvního, kdo se jí dotkne, zastřelím,“ oznámil. „Rezervováno pro mě.“

Všichni se rozesmáli a Steiner zvedl ruku, aby je utišil. „Klid, musíme si o něčem promluvit. Vážně.“ Obrátil se k Ilse Neuhoffové. „Promiň, miláčku, ale tohle je přísně tajné.“

Byla vdaná za vojáka dostatečně dlouho, než aby se s ním hádala. „Počkám venku. Ale tuhle láhev nespustím z očí.“ Vzdálila se, v jedné ruce sklenici, v druhé láhev Beefeatera.

Ve výčepu bylo náhle ticho, všichni najednou vystřízlivěli a čekali, až Steiner začne. „Je to jednoduché,“ spustil. „Máme šanci se odsud dostat. Zvláštní úkol.“

„Jaký, pane plukovníku?“ zeptal se rotmistr Altmann.

„Nic nového. To, na co máte výcvik.“

Okamžitě se zvedla vlna vzrušení. „To znamená, že budeme zase skákat?“ zeptal se někdo.

„Přesně tak,“ odpověděl Steiner. „Ale jen dobrovolníci. Každý z vás se musí rozhodnout sám.“

„Rusko, pane plukovníku?“ zeptal se Brandt.

Steiner zavrtěl hlavou. „Tam, kam půjdeme, ještě žádný německý voják nebojoval.“ Prohlížel si jednoho po druhém, dychtivé obličeje, stažené zvědavostí. „Kolik vás umí anglicky?“ zeptal se tiše.

Strnuli a Ritter Neumann se zapomněl natolik, že vyhrkl: „Prokristapána, Kurte, to nemůžeš myslet vážně.“

„Smrtelně vážně,“ Steiner potřásl hlavou. „To, co vám teď řeknu, je přirozeně přísně tajné. Abych to zkrátil – přibližně za pět týdnů bychom měli seskočit nad jedním opuštěným úsekem anglického pobřeží, přes Severní moře od Holandska. Když všechno půjde podle plánu, druhý den jsme zpátky.“

„A když ne?“ zeptal se Neumann.

„Tak bude po tobě, takže ti to přirozeně už bude jedno.“ Rozhlédl se po místnosti. „Ještě něco?“

„Můžete nám sdělit cíl toho podniku, pane plukovníku?“ zeptal se Altmann.

„Něco podobného, jako dokázal Skorzeny a ti chlapci ze školního parašutistického praporu u Gran Sassa. Nic víc vám nemůžu říct.“

„Mně to stačí.“ Brandt se zapáleně podíval po ostatních. „Když půjdeme, možná zahyneme, jestli zůstaneme tady, zahyneme určitě. Když jdete vy – jdeme i my.“

„Správně,“ přidal se Ritter Neumann a vymrštil se do pozoru.

Všichni v místnosti následovali jeho příkladu. Steiner tam chvíli stál, nahlížeje do nějakého temného, tajného koutu své vlastní mysli, a pak přikývl. „Budiž. Zaslechl jsem tady správně jméno White Horse Whisky?“

Všichni se nahrnuli k baru, Altmann se usadil ke klavíru a začal hrát Pochod na Anglii. Někdo po něm hodil čepici a Sturm zavolal: „Strč si to někam. Dej tam něco, co se dá poslouchat.“

Dveře se otevřely a objevila se Ilse Neuhoffová. „Můžu už?“

Ozval se nadšený řev. V mžiku ji vysadili na bar a sborově žadonili: „Písničku!“

„Dobře, dobře,“ bránila se se smíchem. „Kterou chcete?“

Steiner byl nejrychlejší, hlas mu zněl nezvykle ostře. „Alles ist verrückt.“

Najednou všichni ztichli. Podívala se na něj, celá bledá. „To myslíš vážně?“

„Přesně pro tuhle příležitost,“ odpověděl Steiner. „Věř mi.“

Altmann zahrál úvodní akordy, dávaje do toho všechno, Ilse se s rukama v bok procházela podél baru a zase zpět a zpívala tu podivnou, melancholickou píseň, kterou znal každý, kdo byl v zimě jedenačtyřicátého roku v Rusku.

Co tu děláme? K čemu to všechno je? Alles ist verrückt. Všechno se zbláznilo. Všechno šlo k čertu.

V očích se jí objevily slzy. Rozevřela náruč, jako by je chtěla všechny obejmout, a najednou všichni začali zpívat – pomalu a hluboko, vzhlížejíce nahoru na ni – Steiner, Ritter, všichni, dokonce i Radl.

Devlin se zmateně díval z jednoho na druhého, pak se otočil, otevřel dveře a vypadl ven. „Jsem blázen já nebo oni?“ šeptal si.

Na terase bylo šero kvůli zatemnění, ale Radl se Steinerem tam přesto po večeři vyšli, jednak aby si vykouřili doutník, jednak, a to hlavně, kvůli soukromí. Přes hrubé záclony, zakrývající francouzská okna, sem zevnitř doléhal hlas Liama Devlina a smích manželů Neuhoffových.

„Má opravdu něco do sebe,“ řekl Steiner. „Je to osobnost.“

Radl přikývl. „Má taky jiné přednosti. Kdyby bylo takových víc, Britové by už dávno a rádi vycouvali z Irska. Doufám, že to dnes pro vás bylo oboustranně užitečné odpoledne?“

„Myslím, že by se dalo říct, že si rozumíme,“ řekl Steiner. „Dost dlouho jsme poseděli nad mapou. Řekl bych, že nám tam může hodně prospět jako pátá kolona.“

„Máte ještě něco, co bych měl vědět?“

„Ano, mladý Werner Briegel to v té oblasti zná.“

„Briegel?“ zeptal se Radl. „Co je zač?“

„Svobodník. Dvacet jedna let, tři roky služby. Pochází z místa jménem Barth na Baltu. Říká, že pobřeží je tam dost podobné Norfolku. Dlouhatánské pláže, písečné duny, spousta ptáků.“

„Ptáků?“ řekl Radl.

Steiner se ve tmě usmál. „Ptáci jsou totiž Wernerova životní vášeň. Jednou, blízko Leningradu, jsme se zachránili před partyzánským přepadem díky tomu, že Rusové vyplašili hejno špačků. Werner a já jsme byli v obklíčení, pod palbou, s nosem v blátě. Využil toho k tomu, aby mě poučil, jak špačci pravděpodobně migrují do Anglie za teplem.“

„Jak vzrušující,“ poznamenal Radl.

„Vy se teď smějete, ale nám tak rychle uběhlo třicet pěkně šeredných minut. Mimochodem, proto se také s otcem v sedmatřicátém dostal do severního Norfolku – kvůli ptákům. Celé to pobřeží je jimi zřejmě proslavené.“

„Proč ne? Každému, co jeho jest. A jak jsme na tom se znalostmi angličtiny? Zjistil jste si to?“

„Nadporučík Altmann, rotmistr Neumann a mladý Briegel umí poměrně slušně, samozřejmě s přízvukem. S domorodci si je bohužel nikdo nesplete. Co se ostatních týče, Brandt a Klugl oba umí lámaně, tak, že se domluví. Mimochodem, Brandt byl v mládí lodníkem na nákladních člunech, trasa Hamburk – Hull.“

Radl pokýval hlavou. „Mohlo to být horší. Ještě mi řekněte, vyptával se vás Neuhoff?“

„Ne, ale určitě mu to nedá spát. A chudák Ilse má o nás strašnou starost. Budu ji muset přesvědčit, aby kvůli té věci neběžela za Ribbentropem – v naději, že mě zachrání bůhví před čím.“

„Dobře,“ řekl Radl. „Takže teď tu pěkně seďte a čekejte. Za týden až deset dní dostanete rozkaz k přesunu; podle toho, jak rychle se mi podaří najít v Holandsku vhodnou základnu. Devlin, jak víte, vyrazí asi za týden. Myslím, že je na čase jít dovnitř.“

Steiner ho zadržel. „A můj otec?“

„Nebylo by čestné předstírat, že tu věc mohu jakkoli ovlivnit. Za tím stojí Himmler osobně. Jediné, co pro vás můžu udělat – a v tom se na mě můžete spolehnout – je vylíčit mu, jak skvěle s námi spolupracujete.“

„A vy si doopravdy myslíte, že to postačí?“

„A vy?“ opáčil Radl.

Steinerův smích vůbec nezněl vesele. „O tom, co je to čest, nemá ani ponětí.“

Byla to zvláštně staromódní poznámka a Radla zaujala. „A co vy?“ řekl. „Vy máte?“

„Možná, že ne. Možná je to moc vznešené slovo, pro to, co chci říct. Samozřejmé věci – dát své slovo a dodržet ho, stát při přátelích, ať se děje, co chce. Podtrženo, sečteno, znamená to čest?“

„Nevím, příteli,“ řekl Radl, „ale jedno vím naprosto jistě. Vy jste příliš dobrý pro svět podle Reichsführera, věřte mi.“ Vzal Steinera kolem ramen. „A teď už bychom opravdu měli jít.“

Ilse, plukovník Neuhoff a Devlin seděli u malého kulatého stolku u krbu. Paní Neuhoffová měla v levé ruce balíček tarokových karet a zrovna se zaměstnávala vykládáním keltského kruhu.

„Jen do toho, omračte mě,“ říkal Devlin.

„Chcete říct, že na to nevěříte, pane Devline?“ zeptala se.

„Já, slušný katolický chlapec? Hrdý produkt nejlepší školy, kterou jezuité kdy postavili, Frau Neuhoffová?“ Zašklebil se. „Co myslíte vy?“

„Myslím, že jste velice pověrčivý muž, pane Devline.“ Jeho úsměv trochu pohasl. „Víte,“ pokračovala, „já jsem to, čemu se říká senzibil. Karty nejsou to nejdůležitější, to je jen nástroj.“

„Tak tedy do toho.“

„Dobře, vaše budoucnost na jednu kartu, pane Devline. Sedmá v řadě.“

Rychle je odpočítala a ukázala mu sedmou kartu. Byl na ní kostlivec s kosou, vzhůru nohama.

„Není roztomilý?“ Devlin se snažil vypadat lhostejně, ale nepovedlo se mu to.

„Ano, smrt,“ řekla, „ale obráceně to neznamená to, co myslíte.“ Celých třicet vteřin si kartu soustředěně prohlížela a pak vyhrkla: „Budete dlouho živ, pane Devline. Brzy pro vás začne dlouhé období nečinnosti, stagnace. A pak, v posledních letech života, revoluce, možná atentát.“ Klidně se na něj podívala. „Spokojen?“

„S tím dlouhým životem ano,“ řekl vesele Devlin. „Pokud jde o ostatní, to se uvidí.“

„Mohu se připojit, paní Neuhoffová?“ zeptal se Radl.

„Když chcete.“

Znovu odpočítala karty. Tentokrát zvedla obrácenou hvězdu. Zase se na ni dlouho dívala a pak řekla: „Nemáte dobré zdraví, pane plukovníku.“

„To souhlasí,“ řekl Radl.

Pohlédla na něj a řekla prostě: „Vy víte, co tam stojí, nemám pravdu?“

„Děkuji, myslím, že ano,“ odpověděl s klidným úsměvem.

V místnosti se rozhostila mírně nepříjemná atmosféra, jako kdyby se náhle ochladilo, a Steiner řekl: „No tak, Ilse, a co já?“

Natáhla se po kartách a chtěla je uklidit. „Ne, teď ne, Kurte. Myslím, že na jeden večer toho bylo až dost.“

„Nesmysl,“ odporoval. „Trvám na tom.“ Zvedl balíček a levou rukou jí ho podal. „Levačkou, tak je to správně, ne?“

Velmi neochotně ho přijala, mlčky ho prosíc očima – pak začala počítat. Rychle obrátila sedmou kartu, tak, aby ji viděla jen sama, a položila ji zpátky na vršek balíčku. „Šťastný i v kartách, jak se zdá, Kurte. Vytáhl sis Sílu. Velice příznivý osud – triumf v protivenství, náhlý úspěch.“ Zářivě se usmála. „A teď mě, pánové, omluvte, musím dohlédnout na kávu.“ Vstala a odešla.

Steiner se natáhl a obrátil kartu. Byl to Oběšenec. Zhluboka si povzdychl. „Ženy,“ řekl, „jsou někdy opravdu pošetilá stvoření. Nemám pravdu, pánové?“

Ráno byla mlha. Neuhoff nechal Radla vzbudit hned po východu slunce a nad šálkem kávy mu oznámil tu špatnou zprávu.

„To je bohužel náš pravidelný problém,“ řekl. „Ale už se stalo – a předpověď je mizerná. Do večera tu nic nepřistane. Můžete tak dlouho počkat?“

Radl zavrtěl hlavou. „Dnes večer potřebuji být v Paříži a abych tam byl včas, musím v jedenáct chytit letadlo z Jersey a pak spojení v Bretani. Máte nějaký návrh?“

„Jestli je to nutné, mohl bych vám sehnat rychlý člun,“ řekl Neuhoff. „Nebude to ale zrovna výletní projížďka, obávám se, a dost nebezpečná. V téhle oblasti máme víc potíží s královským námořnictvem než s RAF. Musel byste ale odjet okamžitě, jestli chcete být v St. Helier včas.“

„Výborně,“ řekl Radl. „Zařiďte to co nejrychleji, prosím vás, a já vzbudím Devlina.“

Krátce po sedmé je Neuhoff osobně odvezl služebním autem do přístavu. Devlin, schoulený na zadním sedadle, vykazoval všechny známky prvotřídní kocoviny. Rychlý člun čekal u spodního mola a když sestoupili dolů, našli Steinera, jak se v námořnickém obleku opírá o zábradlí a baví se s mladým vousatým poručíkem v tlustém svetru a čepici ušpiněné od soli.

Steiner se otočil a pozdravil se s nimi. „Vybrali jste si hezké ráno. Jen jsem se ujišťoval, že Koenig ví, jaký náklad poveze.“

Poručík zasalutoval.

„K službám, pane plukovníku.“

Devlin tam stál s rukama zaraženýma v kapsách. Byl na něj žalostný pohled. „Necítíte se dnes dobře, pane Devline?“ ptal se Steiner účastně.

„Víno je posměváček, opojný nápoj je křikloun,“ zasténal Devlin.

„Takže o tohle nemáte zájem?“ zeptal se Steiner a zvedl proti slunci láhev. „Brandt našel ještě jednu Bushmills.“

Devlin mu od ní okamžitě odlehčil. „Ani ve snu bych nedopustil, aby tahle láhev udělala někomu jinému to, co mně.“ Potřásl Steinerovi rukou. „Doufejme, že vás ještě uvidím, až budete skákat.“ Ztěžka přelezl zábradlí a usadil se na zádi.

Radl si potřásl rukou s Neuhoffem a pak se obrátil ke Steinerovi. „Brzy vám dám vědět. A co se toho dalšího týče, udělám, co je v mých silách.“

Steiner neodpověděl. Nenamáhal se s podáním ruky a po chvilce zaváhání se Radl otočil a přelezl zábradlí. Koenig se vyklonil z kormidelny a vyštěkl rozkazy. Lana byla uvolněna a člun zmizel v mlze přístavu.

Obepluli konec vlnolamu a nabrali rychlost. Radl se se zájmem rozhlédl kolem sebe. Muži z posádky vypadali drsně, polovina z nich byla zarostlá a všichni vězeli v tlustých rybářských svetrech, manšestrácích a rybářských botách. Nevypadali příliš na to, že by měli něco společného s válečným námořnictvem, a samotná loď, ověnčená nejrůznějšími anténami, se při bližším pohledu vůbec nepodobala rychlým člunům, jak je Radl znal.

Když vyšel na můstek, Koenig se skláněl nad mapou. U kormidla stál hromotluk s černým plnovousem ve vybledlém rybářském svetru. Měl výložky námořního poddůstojníka a z úst mu trčela cigareta – další věc, kterou Radl u vojenského námořníka neshledával zrovna na místě.

Koenig poměrně zdvořile zasalutoval. „Á, tady jste, pane plukovníku. Všechno v pořádku?“

„Pevně doufám.“ Radl se naklonil nad stolem s mapou. „Jak je to daleko?“

„Asi osmdesát kilometrů.“

„Dostaneme se tam včas?“

Koenig mrkl na hodinky. „Počítám, že před desátou budeme v St. Helier, pane plukovníku, pokud se nepotkáme s královským námořnictvem.“

Radl vyhlédl z okna. „Vaše posádka, poručíku, oblékají se vždycky jako rybáři? Měl jsem za to, že rychlé čluny jsou pýchou námořnictva.“

Koenig se usmál. „Ale tohle není rychlý člun, pane plukovníku. Je jenom tak veden.“

„Tak co to ksakru je?“ ptal se zmateně Radl.

„Vlastně ani nevíme, vid, Mullere?“ Poddůstojník se zašklebil a Koenig řekl: „Ozbrojený motorový člun, jak vidíte, pane plukovníku, postavený v Británii pro Turky a zrekvírovaný královským námořnictvem.“

„A jak se dostal do rukou nám?“

„Při odlivu najel na mělčinu blízko Morlaix v Bretani. Kapitán ho nemohl včas dostat do bezpečí, tak evakuoval sebe i posádku a těsně před odchodem zapálil rozbušky.“

„A?“

„Nevybuchlo to, a dřív než se stačil vrátit a chybu napravit, sebral je všechny náš rychlý člun.“

„Chudák,“ řekl Radl. „Skoro je mi ho líto.“

„Ale to nejlepší ještě přijde, pane plukovníku,“ nedal se přerušit Koenig. „Jelikož kapitánova poslední zpráva byla, že opouští loď a potápí ji, Admiralita přirozeně předpokládala, že se mu to povedlo.“

„Což vám umožňuje projíždět se mezi ostrovy v lodi, která podle všeho patří královskému námořnictvu. Už chápu.“

„Přesně tak. Před chvílí jste se díval na vlajkovou žerď, a určitě jste se divil, proč u ní leží britská námořní vlajka.“

„A už vás to někdy zachránilo?“

„Mnohokrát. Vztyčíme bílou vlajku, pozdravíme a jedeme dál. Žádný problém.“

Radl znovu ucítil dotek onoho mrazivého vzrušení. „Řekněte mi o té lodi něco víc,“ naléhal. „Jak je rychlá?“

„Původně dělala maximálně pětadvacet uzlů za hodinu, ale v loděnicích v Brestu jí to pomohli vytáhnout na třicet. Rychlému člunu se samozřejmě ještě pořád nevyrovná, ale není to špatné. Třicet pět metrů dlouhá a ze zbraní tu máme šesti a dvouliberní kanón, dva spřažené kulomety ráže 0.5 a dvě dvacetimilimetrová protiletecká děla.“

„Výborně,“ řekl Radl, „opravdu dělový člun. A co akční rádius?“

„Asi tisíc osm set kilometrů, při jedenadvaceti uzlech. S tlumiči spotřebuje samozřejmě daleko víc paliva.“

„A k čemu je tohle všechno?“ Radl ukázal na změť antén.

„Některé jsou navigační, zbytek patří speciálním vysílačkám, říká se jim typ S. Je to bezdrátová mikrovlnná souprava pro dvousměrnou komunikaci mezi lodí a agentem na zemi. Daleko lepší než všechny naše vysílačky. Používají je pro navigaci, když vyzvedávají své agenty. Už mě omrzelo je pořád vychvalovat pánům z jerseyského námořního velitelství. Nikoho to nevzrušuje. Není divu, že…“

Zarazil se právě včas. Radl si ho změřil a zeptal se klidně: „Jaký má ta pozoruhodná vymoženost dosah?“

„Až pětadvacet kilometrů za dobrých podmínek. Na sto procent bych na ni spoléhal tak do poloviny té vzdálenosti, ale v tomhle okruhu je to stejně dobré jako telefon.“

Radl dlouho zamyšleně stál a pak náhle přikývl. „Děkuji vám, Koenigu,“ řekl a vyšel ven.

Devlina našel v Koenigově kajutě. Ležel na zádech s očima zavřenýma, ruce zkřížené přes láhev Bushmills. Radl se zamračil, zvedla se v něm vlna nevole a dokonce i jakési znepokojení, a pak si všiml, že uzávěr je neporušený.

„Nebojte se, drahý plukovníku,“ řekl Devlin, aniž otevřel oči. „Zatím jsem v pekle jenom jednou nohou.“

„Nezapomněl jste na můj kufřík?“

Devlin s námahou vytáhl kufřík zpod zad. „Chráním ho vlastním tělem.“

„V pořádku.“ Radl se vrátil ke dveřím. „V kormidelně mají jednu bezdrátovou vysílačku. Chci, abyste se na ni podíval, než přistaneme.“

„Vysílačku?“ zachrochtal Devlin.

„Ale nic,“ řekl Radl. „Vysvětlím vám to později.“

Když se vrátil na můstek, Koenig seděl v otáčecí židli za stolem s mapou a popíjel z cínového hrnku kávu. Muller stál pořád ještě u kormidla.

Koenig vstal, zjevně překvapen, a Radl se zeptal:

„Důstojník, který velí námořním silám na Jersey – jak se jmenuje?“

„Kapitän zur See Hans Olbricht.“

„Hm – myslíte, že byste byl schopen nás dostat do St. Helier o půl hodiny dřív, než jste prve odhadoval?“

Koenig pochybovačně pohlédl na Mullera. „Nevím, pane plukovníku, můžeme to zkusit. Je to důležité?“

„Smrtelně důležité. Potřebuji se před odletem setkat s Olbrichtem a zařídit vaše převelení.“

Koenig se na něj užasle podíval. „Převelení? Pod čí pravomoc?“

„Pod moji.“ Radl vytáhl obálku a podal mu Vůdcovu plnou moc. „Přečtěte si to.“

Netrpělivě se odvrátil a zapálil si. Když se znovu otočil, střetl se s poručíkovýma rozšířenýma očima. „Můj Bože,“ zašeptal Koenig.

„Myslím, že On s tím nemá co dělat.“ Radl zastrčil dopis zpět do obálky a kývl směrem k Mullerovi. „Co tady ten chovný býk, je spolehlivý?“

„Až za hrob, pane plukovníku.“

„Dobře,“ řekl Radl. „Den nebo dva zůstanete tady na Jersey, než se připraví rozkazy, a pak poplujete podél pobřeží do Boloně. Tam počkáte na mé další instrukce. Nějaké potíže ohledně cesty tam?“

Koenig zavrtěl hlavou. „O žádných nevím. Pro tenhle typ člunu by to neměl být problém, když se budeme držet pobřeží.“ Zaváhal. „A dál, pane plukovníku?“

„Nejspíš někam na severoholandské pobřeží, někam k Den Helderu. Ještě jsem nenašel vhodné místo. Znáte to tam?“

Odpověd přišla od Mullera. Odkašlal si a osmělil se: „Když pan plukovník dovolí, tenhle kus pobřeží znám líp než svoje kalhoty. Býval jsem prvním důstojníkem v Rotterdamu, na holandském záchranném remorkéru.“

„Výborně, to se hodí.“

Opustil je a šel na příd. Zastavil se vedle šestiliberního kanónu a zapálil si. „Jde to kupředu,“ říkal si pro sebe. „Jde to kupředu.“ Žaludek měl stažený rozčilením.

6. kapitola

Těsně před polednem ve středu šestého října držela Joanna Greyová konečně v ruce objemnou obálku, kterou pro ni její spojka ze španělské ambasády zanechala ve výtisku The Times na určené lavičce v Green parku.

Jakmile obdržela balíček, šla přímou cestou na nádraží King’s Cross a chytila první expres na sever do Peterborough. Tam přestoupila na lokálku do King’s Lynn, kde nechala svoje auto, a chystala se využít zásob benzinu, které se jí podařilo nashromáždit z přídělů, určených k plnění jejích povinností v Ženském dobrovolném sboru.

Když konečně zaparkovala na dvorku za Park Cottage, bylo skoro šest a ona padala únavou. Otevřela si a prošla kuchyní, kde ji nadšeně přivítal Flek. Šla do obývacího pokoje, pes za ní, a nalila si velkou skotskou, o kterou díky siru Willoughbymu neměla nouzi. Pak vystoupala po schodech do malé pracovny vedle ložnice.

Obložení bylo z počátku sedmnáctého století a také neviditelné dveře v rohu nebyly jejím vynálezem, nýbrž součástí originálu – běžný atribut doby, k nerozeznání od zbytku ostění. Sňala z krku řetízek s klíčem a odemkla si. Krátké dřevěné schodiště vedlo k malému kamrlíku pod střechou, kde měla svůj přijímač a vysílač. Posadila se k jedlovému stolu a otevřela zásuvku. Odsunula nabitý luger a chvíli se přehrabovala uvnitř, hledajíc tužku. Pak vytáhla kódové knihy a začala pracovat.

Když se o hodinu později opřela, aby si odpočinula, svaly ve tváři jí rozčilením hrály. „Bože,“ zamumlala si pro sebe v afrikánštině, „oni to mysleli vážně – úplně vážně.“

Pak se zhluboka nadechla, po chvíli se uklidnila a sešla dolů. Flek na ni trpělivě čekal u dveří a ploužil se za ní přes celý byt až do obývacího pokoje. Zvedla telefon a vytočila číslo Studley Grange. Hlas ve sluchátku patřil siru Henrymu Willoughbymu osobně.

„Tady je Joanna Greyová, Henry.“

Hlas na druhém konci lehce zjihl. „To jsem rád, že vás slyším. Doufám, že nevoláte, abyste mi oznámila, že se vám dnes nehodí ten bridž. Nezapomněla jste? O půl deváté.“

Ve skutečnosti na to opravdu zapomněla, ale to vůbec nevadilo.

„Ovšemže ne, Henry,“ odpověděla. „Jen bych od vás potřebovala takovou malou laskavost a chtěla jsem s vámi o tom mluvit soukromě.“

Hlas mu nepatrně zdrsněl. „Jen ven s tím, moje milá. Pro vás všechno.“

„Totiž, napsali mi irští přátelé mého nebožtíka muže. Žádají mě, abych zkusila najít něco pro jejich synovce. Vlastně mi ho sem už poslali, čekám ho každým dnem.“

„Najít – co přesně?“

„Jmenuje se Devlin, Liam Devlin, a jde o to, že toho chudáka těžce zranili, když sloužil s naší armádou ve Francii. Propustili ho a skoro rok se zotavoval. Teď už je docela fit a chce pracovat, ale musí to být někde na čerstvém vzduchu.“

„A ty myslíš, že já bych pro něj mohl něco mít?“ zeptal se sir Henry žoviálně. „Spolehni se, drahá. Víš přece, co to dá za práci, sehnat teď kohokoliv na statek.“

„Zpočátku toho asi moc nezastane,“ řekla. „Vlastně jsem měla na mysli tu práci lesníka na Hobs Endu. Tam už dva roky nikdo není, od té doby, co mladý Tom King odešel do armády. A je tam ta prázdná myslivna, která jenom chátrá. Jen by vám prospělo, kdybyste tam někoho dosadil.“

„Hm, máš pravdu, to není nápad k zahození. Všechno si to v klidu probereme. Ale dnes večer u bridže by to nemělo cenu, bude tu moc lidí. Máš volno zítra odpoledne?“

„Ale jistě,“ řekla. „Víš, Henry, jsem ti opravdu vděčná. Připadá mi, že tě v poslední době pořád s něčím otravuju.“

„Nesmysl,“ odpověděl jí pevně. „Proto jsem tady. Žena potřebuje muže, aby jí občas něco zařídil.“

Hlas se mu trochu třásl.

„Už bych měla končit,“ řekla. „Uvidíme se brzy.“

„Na shledanou, drahá.“

Položila sluchátko a podrbala Fleka na hlavě. Skákal za ní nahoru po schodech až k vysílači. Vyslala stručný signál na frekvenci holandského rádiového majáku pro přenos dál do Berlína. Znamení, že v pořádku obdržela instrukce a dohodnuté kódové slovo, které oznamovalo, že o Devlinovo zaměstnání už je postaráno.

V Berlíně padal černý, studený déšť a vítr, který ho proháněl městem, byl tak řezavý, že snad musel přiletět až z Uralu. V předpokoji Himmlerovy kanceláře na Prinz Albrechtstrasse už celou hodinu seděli proti sobě Max Radl s Devlinern.

„Co to k čertu znamená?“ zeptal se Devlin nakvašeně. „Chce nás vidět, nebo ne?“

„Proč nezaklepete a nezeptáte se ho?“ navrhl mu Radl.

V tu chvíli se otevřely vnější dveře a vstoupil Rossman. Vytřepával si vodu z klobouku a z kabátu mu crčelo. Široce se usmál. „Pořád ještě tady?“

„Má opravdu postřeh, nemyslíte?“ prohodil Devlin k Radlovi.

Rossman zaklepal a vešel, aniž by za sebou zavřel. „Sehnal jsem ho, Herr Reichsführer.“

„V pořádku,“ uslyšeli Himmlera. „Teď mi sem pošlete Radla s tím irským chlapíkem.“

„A to je jako co?“ zamumlal Devlin. „Divadelní představení?“

„Držte jazyk za zuby a nechte mluvit mě,“ zasyčel Radl.

Vešel první, Devlin za ním a Rossman za nimi zavřel. Všechno bylo úplně stejné jako té první noci. Pokoj v polotmě, odlesky krbu a Himmler za stolem.

„Vedete si dobře, Radle,“ řekl Reichsführer. „Jsem víc než potěšen tím, jak věci pokračují. A toto je Herr Devlin?“

„Vždy k službám, vaše milosti,“ řekl Devlin vesele. „Nic než ubohý irský sedlák, přímo z příkopu, to jsem prosím já.“

Himmler se nechápavě zamračil. „O čem to ten člověk mluví?“ požadoval od Radla vysvětlení.

„Irové, Herr Reichsführer, jsou zvláštní sorta lidí,“ řekl Radl nejistě.

„To je tím deštěm,“ objasnil Devlin.

Himmler na něj ohromeně zíral a pak se obrátil k Radlovi. „Jste si jist, že to je ten správný člověk?“

„Naprosto.“

„Kdy odlétá?“

„V neděli.“

„A co všechno ostatní? Probíhá to uspokojivě?“

„Zatím ano. Svou cestu na Alderney jsem spojil se záležitostmi Abwehru v Paříži a příští týden mám naprosto věrohodnou záminku k návštěvě Amsterodamu. Admirál neví o ničem. Zaměstnává se spoustou jiných věcí.“

„V pořádku.“ Himmler seděl s očima upřenýma před sebe a zjevně o něčem přemýšlel.

„Přejete si ještě něco, Herr Reichsführer?“ zeptal se Radl, když se Devlin netrpělivě zavrtěl.

„Ano, chtěl jsem vás dnes vidět ze dvou důvodů. Za prvé jsem si chtěl prohlédnout osobně Herr Devlina. Za druhé je tu otázka složení Steinerovy skupiny.“

„Snad bych měl odejít,“ navrhl Devlin.

„Nesmysl,“ řekl Himmler rázně. „Stačí, když budete tak laskav, sednete si támhle do kouta a budete mlčet. Nebo je to snad na Iry příliš velký výkon?“

„Ó, už jsem o něm párkrát slyšel,“ řekl Devlin. „Ale jen výjimečně.“

Šel a sedl si ke krbu, vytáhl cigaretu a zapálil si. Himmlerovi zajiskřilo v očích a už se chystal něco říct, ale pak si to zjevně rozmyslel. Obrátil se zpět k Radlovi.

„Chtěl jste něco říci, Herr Reichsführer.“

„Ach ano, myslím, že složení Steinerovy skupiny má jednu slabinu. Čtyři nebo pět mužů mluví více či méně dobře anglicky, ale jen Steiner se může úspěšně vydávat za Angličana. To nestačí. Podle mého názoru potřebuje vedle sebe někoho dalšího s podobnou znalostí.“

„Ale takoví lidé se nehledají lehko.“

„Myslím, že pro vás mám řešení,“ řekl Himmler. „Existuje muž jménem Amery, John Amery. Syn známého anglického politika. Nenávidí bolševiky, zásoboval zbraněmi Franka. Už nějakou dobu pro nás pracuje.“

„Myslíte, že by se dal použít?“

„Pochybuji, ale založil takzvanou Britskou legii svatého Jiří. Chtěl do ní naverbovat anglické zajatce z táborů, aby bojovali hlavně na východní frontě.“

„Získal někoho?“

„Jen pár a většinou to byly dost pochybné existence. Amery s tím už nemá nic společného. Nějakou dobu řídil tu jednotku wehrmacht, ale teď ji převzalo SS.“

„Ti dobrovolníci – kolik jich je?“

„Padesát nebo šedesát, jak jsem posledně slyšel. Teď si hrdě říkají Britský dobrovolnický sbor.“ Himmler otevřel desky před sebou a vytáhl z nich osobní složku. „I takoví lidé se nám občas hodí. Například tenhle muž, Harvey Preston. Když ho v Belgii zajali, měl na sobě uniformu kapitána Coldstreamské gardy a přízvuk a manýry prý typické pro anglickou aristokracii. Nikdo nepochyboval, že skutečně je, za co se vydává.“

„A co se z něho vyklubalo?“

„Podívejte se sám.“

Radl zvedl k očím složku. Harvey Preston se narodil v Harrogate, hrabství Yorkshire, v roce 1916. Byl synem nádražního nosiče a ve čtrnácti odešel z domova a vydělával si jako rekvizitář s kočovnou divadelní společností. V osmnácti měl roli v divadle v Southportu. V jednadvaceti, v roce 1937, byl odsouzen k dvouletému vězení ve Winchester Assizes za čtyřnásobný podvod.

V lednu 1939 byl propuštěn, ale za měsíc byl zpátky ve vězení na dalších devět měsíců, tentokrát proto, že se vydával za důstojníka RAF a falešnými sliby lákal z lidí peníze. Soudce mu trest odložil pod podmínkou, že vstoupí do armády. Ve Francii pracoval jako kasárenský úředník při jedné z transportních společností RASC. Když ho zajali, byl už desátníkem.

Jeho pověst v zajateckém táboře byla špatná nebo dobrá, podle toho, na čí straně jste stáli, protože měl na svědomí nejméně pět zmařených pokusů o útěk. Při posledním z nich to došlo i jeho spoluvězňům, a kdyby se dobrovolně nepřihlásil do Sboru, musel by být stejně v zájmu bezpečnosti přemístěn.

Radl přešel do kouta k Devlinovi a podal mu složku, pak se otočil k Himmlerovi. „A vy chcete po Steinerovi, aby s sebou vzal toho – toho…?“

„Darebáka?“ napověděl mu Himmler. „Darebáka, bez kterého by se člověk obešel, ale který přitom docela dobře zahraje anglického aristokrata? Takového, že před ním policisté salutují ještě dřív, než otevře ústa? Vždycky jsem důvěřoval anglické pracující třídě, že pozná, kdo je důstojník a gentleman, takže s Prestonem by všechno mělo jít jako po másle.“

„Ale Steiner a jeho muži jsou vojáci, Herr Reichsführer, opravdoví vojáci. Znáte jejich minulost. Umíte si mezi nimi představit takového muže? Jak disciplinovaně přijímá rozkazy?“

„Udělá, co se mu řekne,“ řekl Himmler. „Bez debaty. Takže s ním můžeme počítat, ano?“

Zazvonil a za vteřinu se ve dveřích objevil Rossman. „Pošlete mi sem Prestona.“ Rossman zmizel, nechal otevřeno a za okamžik vešel Preston. Zavřel za sebou a po nacisticku pozdravil.

Toho roku mu bylo sedmadvacet let, vysoký, pohledný muž v bezvadně střižené uniformě barvy polní šedi. Právě ta Radla fascinovala nejvíc. Na čepici se štítkem měl esesácký odznak s lebkou a límec mu zdobila výšivka s trojicí leopardů. Pod orlem na levém rukávu byl vidět štít s britskou vlajkou a černostříbrným gotickým nápisem – Britisches Freikorps.

„Paráda,“ řekl Devlin, ale tak tiše, aby ho slyšel jenom Radl.

Himmler je představil.

„Untersturmführer Preston a toto je plukovník Radl z Abwehru a jeho kolega Herr Devlin. Roli těchto pánů v celé věci znáte, předpokládám, z dokumentů, které jsem vám dal.“

Preston, napolo otočený k Radlovi, přikývl a srazil podpatky. Velmi formálně a po vojensku, zrovna jako někdo, kdo na divadle představuje pruského důstojníka.

„Nuže,“ řekl Himmler, „měl jste dostatek času, abyste si celou záležitost promyslel. Rozumíte tomu, co se po vás žádá?“

Preston řekl opatrně: „Chápu správně, že plukovník Radl hledá pro tu akci dobrovolníky?“ Jeho němčina byla dobrá, ačkoli na přízvuku se dalo ještě mnohé zlepšit.

Himmler si sňal cvikr, jemně si ukazováčkem pohladil hřeben nosu a znovu si cvikr pečlivě nasadil. To gesto působilo z nějakého důvodu víc než zlověstně. Když posléze promluvil, připomínal jeho hlas šustot listí ve větru.

„Co tím chcete přesně říci, Untersturmführere?“

„Jen to, že mě to staví do dost obtížné pozice. Jak víte, Herr Reichsführer, členům Britského dobrovolnického sboru bylo zaručeno, že v žádném případě nebudou nuceni bojovat nebo se jakkoli podílet na ozbrojených akcích proti Británii a Koruně ani podporovat jiné aktivity neslučitelné se zájmy britského lidu.“

„Možná by se tento gentleman cítil lépe na východní frontě, Herr Reichsführer?“ řekl Radl. „Co takhle armádní skupina Jih pod polním maršálem von Mannsteinem? Myslím, že tam by se dala najít dostatečně horká místa pro muže, kteří touží po skutečném boji.“

Preston si uvědomil, jak hloupou chybu udělal, a snažil se zachránit, co se dalo. „Ujišťuji vás, Herr Reichsführer, že…“

Himmler mu nedal šanci. „Mluvíte o dobrovolnících tam, kde já vidím jenom svatou povinnost. Příležitost posloužit Vůdci a Říši.“

Preston se vymrštil do pozoru. Bylo to skvělé představení a přinejmenším Devlin se královsky bavil. „Samozřejmě, Herr Reichsführer. To je můj jediný cíl.“

„Nemýlím-li se, složil jste v tomto směru jakousi přísahu. Svatou přísahu.“

„Ano, Herr Reichsführer.“

„Pak už nemusím dál pokračovat. Od této chvíle se pokládejte za podřízeného tady plukovníka Radla.“

„Rozkaz, Herr Reichsführer.“

„Plukovníku Radle, rád bych si s vámi pohovořil mezi čtyřma očima.“

Himmler se obrátil k Devlinovi. „Herr Devlin, byl byste tak laskav a počkal s Untersturmführerem Prestonem v předpokoji?“

Preston vyštěkl Heil Hitler, otočil se na podpatku s precizností hodnou plukovníka královské gardy a byl pryč. Devlin ho následoval a zavřel za sebou.

Rossmana nebylo nikde vidět. Preston zuřivě nakopl opěradlo křesla a mrštil čepici na stůl. Byl bílý vzteky, a když vytáhl stříbrné pouzdro a z něj cigaretu, slabě se mu třásly ruce. Devlin se k němu přihnal a nabídl si dřív, než Preston mohl pouzdro zaklapnout. Zašklebil se: „Ten starej všivák tě ale vyhmátl, co?“

Řekl to anglicky a Preston na něj vztekle vyjel ve stejném jazyce: „Co tím kruci chcete říct?“

„No tak, synku,“ řekl Devlin. „Znám tvůj životopis. Legie svatého Jiří, Britský dobrovolnický sbor. Na kolik jsi je přišel? Neomezený přísun chlastu a tolik ženských, na kolik stačíš – pokud ovšem nejsi příliš vybíravý. Ale teď se ti to všechno naúčtuje.“

Se svými stopětaosmdesáti centimetry se mohl Preston na Ira dívat s jistým opovržením. Ohrnul nos. „Můj Bože, s jakými lidmi musí člověk jednat – přímo ze stoky, podle toho smradu. Ztraťte se, buďte tak laskav, a jděte si zkoušet ty špinavé irské triky na někoho jiného, dřív než vám jednu vrazím.“

Devlin, který si zrovna zapaloval cigaretu, pokrčil rameny a s jistou elegancí kopl Prestona do pravé holeně.

* * *

V kanceláři Radl právě končil hlášení o vývoji situace. „Výborně,“ řekl Himmler. „A ten Ir odlétá v neděli?“

„Ano, dornierem, ze základny Luftwaffe v Laville – blízko Brestu. Když budou udržovat severozápadní kurs, dostanou se do Irska, aniž by museli přeletět nad anglickou půdou. V sedmi a půl kilometrech nad mořem by po většinu cesty neměli mít problémy.“

„A co irské letectvo?“

„Jaké letectvo, Herr Reichsführer?“

„Hm, aha.“ Himmler zavřel desky. „Takže věci se konečně začínají hýbat. Jsem s vámi opravdu spokojen, Radle. Podávejte mi dál průběžně zprávy.“

Uchopil pero na znamení, že je Radl propuštěn, ale ten se znovu ozval. „Je tu ještě jedna věc.“

Himmler vzhlédl. „A to?“

„Generálmajor Steiner.“

Himmler položil pero zpátky na stůl. „Co je s ním?“

Radl nevěděl, jak by se měl vyjádřit, ale nějak to říci musel. Dlužil to Steinerovi. Vlastně ho samotného překvapilo, jak moc, vzhledem k okolnostem, chce svůj slib dodržet. „Vy sám jste navrhl, Herr Reichsführer, abych podplukovníku Steinerovi naznačil, že jeho chování může významně ovlivnit případ jeho otce.“

„Máte pravdu,“ odpověděl Himmler klidně. „Ale v čem je problém?“

„Slíbil jsem podplukovníku Steinerovi,“ řekl Radl dutě, „ujistil jsem ho, že…, že…“

„Překročil jste svou pravomoc,“ řekl Himmler. „Nicméně za daných okolností můžete Steinerovi dát toto ujištění mým jménem.“ Znovu uchopil pero. „Můžete odejít a řekněte Prestonovi, že si s ním chci ještě promluvit. Zítra se vám bude hlásit.“

Když Radl vyšel do předpokoje, Preston seděl v křesle a Devlin se díval ven skulinou mezi záclonami. „Padají tam trakaře,“ oznámil vesele. „Alespoň zůstane RAF pro změnu jednou sedět doma. Už jdeme?“

Radl přikývl a řekl Prestonovi: „Vy zůstaňte. Ještě vás chce. A zítra nechoďte na Tirpitz Ufer, já se s vámi spojím.“

Preston byl už zase na nohou, paži vztyčenou, dokonalý voják. „Podle rozkazu, pane plukovníku. Heil Hitler!“

Radl s Devlinem vykročili ke dveřím, a když vycházeli, Ir zvedl palec a přátelsky se ušklíbl. „Ať žije republika, synku.“

Prestonovi spadla paže a procítěně zanadával. Devlin zavřel a scházel za Radlem po schodech. „Kde ho proboha splašili? Himmler musel úplně zešílet.“

„Bůh ví,“ odpověděl Radl. Zastavili se u dvou stráží SS u hlavního vchodu a upravovali si límce proti lijáku. „Na té myšlence, že by Steiner potřeboval jiného anglického důstojníka, něco je, ale ten Preston…“ Zavrtěl hlavou. „Zkažený člověk – druhořadý herec, podvodníček. Jako by strávil většinu života v nějakém vlastním, vymyšleném světě.“

„A teď ho máme na krku,“ řekl Devlin rezignovaně. „Zajímalo by mě, co tomu řekne Steiner.“

V dešti přeběhli k přijíždějícímu služebnímu autu a usadili se dozadu. „Steiner si poradí,“ řekl Radl. „Lidé jako on si vždycky nějak poradí. Ale k věci. Zítra odpoledne odlétáme do Paříže.“

„Co pak?“

„Mám důležité jednání v Holandsku. Jak jsem už říkal, celá operace y bude mít základnu v Landsvoortu – přesně takový zapomenutý kout, jaký potřebujeme. Během operace tam budu sám, takže až budete vysílat, příteli, víte, kdo je na druhé straně. Jak jsem říkal, až poletím do Amsterdamu, nechám vás v Paříži. Až přijde čas, přepraví vás na lavillské letiště blízko Brestu. Odlétáte v neděli v deset večer.“

„Budete tam?“

„Vynasnažím se, ale možná to nepůjde.“

Za okamžik auto zastavilo na Tirpitz Ufer. Pospíchali ke vchodu, odkud se v čepici a těžkém zimníku právě vynořil Hofer. Zasalutoval a Radl se zeptal: „Už jdeš domů, Karle? Máš pro mě něco?“

„Ano, pane plukovníku. Depeše od paní Greyové.“

„Sem s tím, člověče, co tam je?“ vyhrkl Radl netrpělivě.

„Pokyny v pořádku obdržela, pane plukovníku, a o zaměstnání Herr Devlina je postaráno.“

Radl se vítězně podíval na Devlina, z kšiltu mu crčelo. „A co říkáte na tohle?“

„Ať žije republika,“ odpověděl Devlin nevrle. „Ať žije! Zní vám to dost vlastenecky? Jestli ano, mohl bych už konečně jít nahoru a dát si panáka?“

Dveře kanceláře se otevřely. Preston si v rohu četl anglickou verzi Signálu. Vzhlédl, a když uviděl Himmlera, vyskočil. „Promiňte, Herr Reichsführer.“

„Co vám mám prominout?“ odpověděl Himmler. „Pojďte. Chci vám něco ukázat.“

Preston, překvapený a také trochu vystrašený, ho následoval dolů po schodech a chodbou v přízemí. U železných dveří na konci stáli dva gestapáci. Jeden z nich odemkl, oba se postavili do pozoru, Himmler kývl a začal sestupovat po schodech.

Ve vybílené chodbě bylo dost ticho, takže Preston jasně vnímal tupé, rytmické pleskání, ozývající se jakoby z veliké dálky. Himmler se zastavil před dveřmi jedné cely a otevřel železnou mříž. Za ní bylo malé okénko z tvrzeného skla.

Na lavičce ležel šedovlasý, asi šedesátiletý muž v roztrhané košili a vojenských rajtkách, nad ním se skláněli dva svalnatí esesáci a systematicky ho mlátili po zádech a hýždích gumovými obušky. Rossman s vyhrnutými rukávy a cigaretou v ústech přihlížel.

„Hnusí se mi takové bezhlavé násilí,“ řekl Himmler. „Vám ne, Herr Untersturmführer?“

Preston měl sucho v ústech a zvedal se mu žaludek. „Ano, Herr Reichsführer. Strašné.“

„Kdyby jen si ti hlupáci dali říct. Vím, je to odporné, ale co jiného si zaslouží zrádci národa? Říše a Vůdce vyžadují absolutní a bezpodmínečnou věrnost a ti, kteří to odmítají vzít plně na vědomí, musí nést důsledky. Rozumíte mi?“

Preston rozuměl – dokonale. A když se Reichsführer otočil a začal stoupat po schodech, klopýtal za ním a křečovitě tiskl k ústům kapesník v naději, že se možná nepozvrací.

Ve tmě cely o patro níž se generálmajor Karel Steiner doplazil do kouta a schoulil se tam s rukama obemknutýma kolem těla, jako by snažil udržet všechny údy pohromadě. „Ani slovo,“ zašeptal napuchlými rty. „Ani slovo – přísahám.“

V sobotu devátého října ráno, přesně ve dvě hodiny dvacet minut, kapitán Peter Gericke ze Sedmé skupiny nočních stíhačů, operující ze základny Grandjeim na holandském pobřeží, sestřelil své třicáté osmé letadlo. Hustý mrak pohltil jeho i Junkerse 88, což bylo jedno z těch zdánlivě neohrabaných černých dvoumotorových letadel, ověnčených nejrůznějšími radarovými anténami, která se tak osvědčila v útocích na letky RAF, bombardující za noci evropská města.

Ne, že by měl Gericke té noci zvláštní štěstí. Ucpaný přívod paliva na levém motoru mu způsobil třicetiminutové zdržení, zatímco zbytek letky udeřil na velkou skupinu britských bombardérů, které se po náletu na Hannover vracely podél holandského pobřeží domů.

Když se k nim Gericke připojil, většina jeho kolegů už obracela zpátky k základně. Přece se ale vždycky našli opozdilci, a tak se rozhodl, že bude ještě chvíli hlídkovat.

Gerickemu bylo dvacet tři. Měl hezký, spíš zasmušilý obličej a tmavé oči mu hrály netrpělivostí, jako kdyby pro něj život ubíhal příliš pomalu. Teď zrovna si mezi zuby tiše pohvizdoval první větu Pastorální symfonie.

Operátor Haupt, který se za ním hrbil nad radarem typu Lichtenstein, nadšeně vydechl: „Jednoho mám.“

V tom momentě se ozvala kontrolní věž a Gerickemu v sluchátkách zapraskal známý hlas majora Hanse Bergera, letového dispečera NJG7. „Poutníku Čtyři, tady Černý Rytíř. Mám pro vás Kurýra. Slyšíte mě?“

„Hlasitě a jasně.“

„Kurs nula osm sedm. Vzdálenost cíle deset kilometrů.“

Vteřinu nato vyrazil junkers nosem z mraku a pozorovatel Bohmler se dotkl Gerickovy paže. Gericke svou kořist zpozoroval okamžitě. V jasném měsíčním světle se pomalu vlekl lancaster a z pravého vnějšího motoru se mu kouřilo.

„Černý Rytíři, tady je Poutník Čtyři,“ ohlásil se Gericke. „Jsem na dohled cíle a nepotřebuji další pomoc.“

Vklouzl zpátky do mraků, sestoupil sto padesát metrů a prudce se naklonil doprava. Znovu se objevil vzadu pod zmrzačeným lancasterem ve vzdálenosti několika kilometrů. Byl to snadný cíl, plul nad nimi jako šedé strašidlo a za ním se vinul proužek kouře.

Během podzimu a zimy 1943 začalo mnoho německých pilotů používat tajnou zbraň, známou jako Schraege Musik. Byl to pár dvacetimilimetrových kanónů, zabudovaných do trupu letadla a nastavených vzhůru v úhlu deseti až dvaceti stupňů. Díky této výzbroji mohli noční stíhači útočit zespodu, odkud bombardér představoval ohromný a úplně bezbranný cíl. Jelikož stíhači nepoužívali svítící střely, desítky bombardérů byly sestřeleny, aniž by si jejich posádky stačily vůbec uvědomit, co se stalo.

Tak tomu bylo i teď. Po zlomek vteřiny Gericke pálil na cíl, pak se otočil napravo. Lancaster se prudce naklonil a řítil se do moře tisíc metrů pod nimi. Objevil se padák, pak druhý, a za okamžik letadlo explodovalo v oslnivém výbuchu oranžových plamenů. Trup spadl do moře, jeden z padáků se vzňal a krátce hořel.

„Bože na nebi,“ řekl zděšeně Bohmler.

„Jaký Bože?“ divoce se zeptal Gericke. „Pošli základně koordináty toho chudáka dole, ať ho někdo může sebrat, a letíme domů.“

Když se Gericke s posádkou přišli hlásit do zpravodajského oddělení štábu, bylo tam prázdno až na vyššího zpravodajského důstojníka majora Adlera, což byl žoviální padesátník s mírně strnulou tváří, která prozrazovala, že kdysi utrpěl těžké popáleniny. Za první světové války sloužil ve von Richthofenově letce a u krku nosil připnutého Modrého Maxe.

„Á, tady jsi, Petře,“ přivítal Gericka. „Lepší pozdě než nikdy. Rychlý člun v té oblasti potvrdil tvůj zásah.“

„Co ten člověk, který se zachránil?“ zeptal se Gericke. „Našli ho?“

„Ještě ne, ale pátrají po něm. Čluny i letecká záchranná hlídka.“

Přisunul mu krabičku ze santalového dřeva plnou dlouhatánských holandských viržinek. Gericke si vzal a Adler řekl: „Vypadáš, že tě to vzalo, Petře. Nikdy jsem si nemyslel, že jsi lidumil.“

„Taky nejsem,“ odsekl Gericke a zapálil si viržinko, „ale příští noc to můžu být já. Chci mít jistotu, že ti syčáci záchranáři v těch svých člunech a letadlech nespí.“

Už se otáčel, ale Adler ho zastavil: „Prager s tebou chce mluvit.“

Podplukovník Otto Prager byl grandjeimským velitelem skupiny – měl pod sebou tři letky, včetně Gerickovy. Byl to zapálený nacionální socialista a lpěl na přísné disciplíně, což obojí se Gerickovi spíš zajídalo. Přes tyto drobné nedostatky měl oprávněně pověst prvotřídního pilota, starostlivě pečujícího o blaho letců své skupiny.

„Co chce?“

Adler pokrčil rameny. „To ti nepovím, ale když volal, jasně říkal, že to má být co nejdřív.“

„Já vím, o co jde,“ řekl Bohmler. „Volal Göring, zve tě na víkend do Karinhallu. Že mu to ale trvalo.“

Všeobecně se vědělo, že když pilot Luftwaffe měl dostat Rytířský kříž, říšský maršál jako vysloužilý letec mu ho rád předával osobně.

„To bude den s velkým D,“ řekl Gericke nevrle. Věc se měla tak, že zatímco i muži, kteří měli na kontě méně zásahů než on, už obdrželi ono záviděníhodné vyznamenání, na něj stále ještě čekalo. Bylo to jeho citlivé místo.

„Nic si z toho nedělej, Petře,“ zavolal za nimi při odchodu Adler. „Však se dočkáš.“

„Pokud se toho dožiju,“ řekl Gericke Bohmlerovi, když se na chvilku zastavili u hlavního vchodu. „Nechceš si něčeho loknout?“

„Ne, dík,“ odpověděl Bohmler. „Všechno, co potřebuju, je horká sprcha a osm hodin spánku. V tuhle ranní hodinu se panákům vyhýbám jako čert kříži, znáš mě, i když jinak tu žijem úplně naruby.“

Haupt už zíval. „Mizernej luteráne,“ ulevil si Gericke. „Tak fajn, vlezte mi oba na záda.“

Když odcházel, Bohmler za ním zavolal: „Nezapomeň, že Prager tě chce vidět.“

„Později,“ odsekl Gericke, „stavím se tam později.“

Sledovali ho pohledem a Haupt poznamenal: „Ten si říká o průšvih. Co to do něho v poslední době vjelo?“

„Nic zvláštního. Prostě je moc často ve vzduchu, jako my všichni,“ odpověděl Bohmler.

Gericke unaveně kráčel k důstojnické jídelně, boty mu na asfaltu klapaly. Cítil se nevysvětlitelně deprimovaný, udřený, na konci sil. Zvláštní, že nemohl zapomenout na toho Angličana, co se jediný zachránil z lancasteru. Potřeboval se napít. Hrnek opravdu horké kávy a velkou sklenici kořalky nebo možná Steinhageru. Vešel do předpokoje a první, koho uviděl, byl plukovník Prager. Seděl v křesle na konci místnosti a tlumeně se o něčem bavil s jiným důstojníkem. Nezpozoroval ho a Gericke zaváhal, jestli se nemá znovu vytratit, neboť velitel byl zvláště znám tím, jak nerad viděl v kantýně leteckou uniformu. Prager se ale už otočil a uviděl ho.

„Á, tady jsi, Petře. Pojď, posad se k nám.“

Luskl na číšníka, který postával nablízku a objednal kávu. Neviděl rád, když piloti pili alkohol. „Dobré ráno, pane plukovníku,“ pozdravil Gericke hlasitě a zvědavě si prohlížel druhého důstojníka, plukovníka horských jednotek s Rytířským křížem a černou páskou přes jedno oko.

„Gratuluji,“ řekl Prager. „Slyšel jsem, že ti potvrdili další zásah.“

„Ano, lancaster. Jeden muž z toho vyvázl, viděl jsem jeho padák. Teď ho hledají.“

„To je plukovník Radl,“ představil Prager druhého důstojníka.

Radl natáhl svou zdravou ruku a Gericke mu s ní krátce potřásl. „Těší mě, pane plukovníku.“

Prager byl tak zaražený, jak ho Gericke ještě neznal. Vypadalo to, že zápasí s nějakým velkým tlakem, každou chvíli se zavrtěl na židli, jako by se cítil nepohodlně. Objevil se číšník s konvicí kávy a třemi šálky na podnose.

„Nechte to tady,“ zavelel podplukovník úsečně.

Po číšníkově odchodu zavládlo na chvíli napjaté ticho. Přerušil ho až Prager. „Tady pan plukovník je z Abwehru. Má pro vás nové rozkazy.“

„Nové rozkazy, pane plukovníku?“

Prager vstal. „Plukovník Radl vám řekne víc, ale zjevně se vám naskýtá velká příležitost prokázat službu Říši.“ Gericke povstal a Prager po chvilce váhání natáhl ruku. „Vedl sis tu dobře, Petře, jsem na tebe hrdý. A pokud jde o tu věc, navrhl jsem tě už třikrát, nic víc udělat nemohu.“

„Já vím,“ řekl Gericke srdečně, „a jsem vám vděčný.“

Prager odešel a Gericke se posadil. „S tím lancasterem to máte třicet osm potvrzených sestřelů, že?“ zeptal se Radl.

„Zdá se, že jste pozoruhodně dobře informován, pane plukovníku,“ odpověděl Gericke. „Dáte si skleničku?“

„Rád. Nejspíš koňak.“

Gericke zavolal číšníka a objednal.

„Třicet osm potvrzených sestřelů a stále bez Rytířského kříže,“ poznamenal Radl. „Není to neobvyklé?“

Gericke se nervózně ošil. „To se někdy stává.“

„Vím,“ řekl Radl. „Musíme také vzít v úvahu, že v létě 1940 – pamatujete, létal jste tehdy v Messerschmittu 109 z Calais – jste řekl říšskému maršálu Göringovi při inspekci vaší letky, že podle vašeho názoru je Spitfire lepší letadlo.“ Jemně se usmál. „Lidé jeho postavení nezapomínají na takovéhle poznámky, zvláště od nižších důstojníků.“

„Ve vší úctě bych rád panu plukovníkovi zdůraznil, že v mém povolání můžu počítat jen s dneškem, protože zítřka se nutně vůbec nemusím dožít. Takže bych uvítal, kdyby mi laskavě sdělil, o co tu jde.“

„To je jednoduché,“ řekl Radl. „Potřebuji pilota pro poněkud zvláštní operaci.“

„Vy potřebujete?“

„Tak dobře, Říše potřebuje,“ odpověděl Radl. „Zní vám to lépe?“

„Nijak zvlášť.“ Gericke zvedl prázdnou sklenici a naznačil číšníkovi, že chce znovu nalít. „Čirou náhodou je mi dobře tam, kde jsem.“

„Člověku, který pije kořalku v takovém množství ve čtyři hodiny ráno? O tom pochybuji. Ostatně nemáte žádnou volbu.“

„Opravdu?“ odsekl Gericke.

„Klidně se můžete zeptat vašeho velitele skupiny, potvrdí vám to,“ řekl Radl.

Číšník přinesl druhou skleničku šnapsu, Gericke ji do sebe jedním douškem obrátil a udělal obličej. „Bože, jak já tohle nenávidím.“

„Tak proč to pijete?“ zeptal se Radl.

„Já nevím. Možná, že jsem byl už moc dlouho tam nahoře ve tmě.“ Sardonicky se usmál. „Nebo prostě potřebuju změnu, pane plukovníku.“

„Myslím, že tu vám můžu bez přehánění zaručit.“

„Výborně,“ Gericke polkl poslední doušek kávy. „Co bude dál?“

„V devět hodin mám schůzku v Amsterdamu a pak máme namířeno na jedno místo asi třicet kilometrů severně od města na cestě do Den Helderu.“ Pohlédl na hodinky. „Potřebujeme vyrazit nejpozději v půl osmé.“

„Takže se ještě stihnu nasnídat a vykoupat,“ řekl Gericke. „A pak bych se v autě rád trochu prospal, jestli vám to nebude vadit.“

Zrovna když vstával, dveře se otevřely a vešel sluha. Zasalutoval a podal Gerickemu depeši. Přelétl ji očima a usmál se. „Něco důležitého?“ zeptal se Radl.

„Ten Angličan z toho sestřeleného lancasteru. Už ho mají. Je to důstojník – navigátor.“

„Má štěstí,“ poznamenal Radl.

„Dobré znamení,“ řekl Gericke. „Doufejme, že já ho budu mít taky.“

Landsvoort bylo malé, opuštěné místo. Leželo třicet kilometrů od Amsterdamu na cestě ze Schlagenu k pobřeží. Celou cestu tam Gericke tvrdě spal a probudil se, až když jím Radl zatřásl.

Viděli před sebou statek se stodolou, vedle nich dva hangáry, pokryté rezavějícím vlnitým plechem, a jedinou zanedbanou přistávací dráhu, ze které tu a tam puklinami vyrážela tráva. Drátěné ohrazení nevypadalo nijak bytelně, ale ocelová brána byla zjevně nová a u ní stál rotmistr vojenské policie se známým měděným řetězem kolem krku. V jedné ruce měl schmeisser a druhou držel na řetězu dost divoce vyhlížejícího vlčáka.

Apaticky si prohlížel jejich doklady. Pes celou dobu hluboce a hrozivě vrčel. Radl projel branou a zastavil před hangáry. „Tak, a jsme tady.“

Krajina byla až neuvěřitelně plochá, v dálce byly vidět písečné duny a Severní moře. Gericke otevřel a vystoupil, na obličej mu dopadla sprška přivátého deště. Chutnal slaně. Zastavil se u okraje drolící se rozjezdové dráhy a kopal do něj tak dlouho, dokud neodlomil kousek betonu.

„Před deseti nebo dvanácti lety to tu postavil jeden rotterdamský loďařský magnát pro svou vlastní potřebu,“ řekl Radl, který mezitím vylezl a popošel k němu. „Co tomu říkáte?“

„Jen čekám, kdy tu přistanou bratři Wrightovi.“ Gericke pohlédl směrem k moři, otřásl se a zabořil ruce hluboko do kapes. „To je ale díra – tady to Bůh musel stvořit šestý den těsně před půlnocí.“

„A proto se přesně hodí k našim účelům,“ poznamenal Radl. „A teď do práce.“

Šel k prvnímu hangáru, který hlídal jiný vojenský policista s vlčákem. Radl pokynul a muž odsunul jedno křídlo vrat.

V hangáru bylo vlhko a docela zima a dírou ve střeše se řinul déšť. Dvoumotorové letadlo uvnitř vypadalo opuštěně, ztraceně – zcela jistě daleko od domova. Gericke byl hrdý na to, že ho v životě už máloco dokázalo překvapit, ale tohle ráno bylo výjimkou.

Letadlo, které uviděl, byl totiž Douglas DC3, známá Dakota – pravděpodobně jedno z nejúspěšnějších dopravních letadel, která byla kdy postavena. Během války znamenal tento typ pro spojence asi tolik, co Junkers 52 pro německou armádu. Zajímavé na tomto exempláři bylo, že měl na křídlech emblém Luftwaffe a na ocase hákový kříž.

Gericke miloval letadla tak, jako někteří lidé milují koně, hluboce a neochvějně. Natáhl se a něžně se dotkl křídla. „Ty stará krásko,“ řekl zjihle.

„Znáte tohle letadlo?“

„Líp než kteroukoli ženu.“

„Šest měsíců v Brazílii s Landrosovou přepravní společností, od června do listopadu 1938. Devět set třicet hodin ve vzduchu. To nebylo tak málo na devatenáctiletého kluka. Musel jste si je pořádně užít.“

„Takže proto mě vybrali?“

„Všechno podle vašich záznamů.“

„Kde jste ji sehnali?“

„Dopravní velitelství RAF před čtyřmi měsíci shazovalo zásoby holandskému odboji a jeden z vašich kamarádů stíhačů ji při tom dostal. Jen povrchové poškození motoru. Něco s přívodem benzínu, pokud vím. Pozorovatel byl tak těžce zraněn, že nemohl vyskočit, a tak s ní pilot nouzově přistál na poli. Naneštěstí pro něj hned vedle byla kasárna SS. Když konečně přítele vytáhl, bylo už pozdě vyhodit ji do povětří.“

Dvířka byla dokořán a Gericke se vyšvihl dovnitř. Seděl v kokpitu, před sebou přístrojovou desku, a na chvíli byl zase zpátky v Brazílii – pod sebou džungli a Amazonku, vinoucí se jako velký stříbrný had od Manaos k moři.

Radl se posadil na druhé sedadlo. Vytáhl stříbrné pouzdro a nabídl Gerickovi své ruské cigarety. „Takže byste s tím letěl?“

„Kam?“

„Nikam daleko. Přes Severní moře do Norfolku. Tam a hned zase zpátky.“

„A co tam?“

„Shodit šestnáct parašutistů.“

Ohromený Gericke zatáhl příliš prudce a skoro se udusil silným ruským tabákem.

Divoce se rozesmál. „Takže přece jenom operace Lvoun? Nemyslíte, že na invazi do Anglie je v téhle válce trochu pozdě?“

„Tahle část pobřeží nemá žádné radary proti nízko letícím cílům,“ řekl Radl klidně. „Nebudete mít problémy, pokud zůstanete pod dvěstěmetrovou hranicí. Přirozeně nechám letadlo vyčistit a na křídla vám dáme zpátky insignie RAF. Jestli vás někdo zahlédne, uvidí letadlo RAF vracející se z práce.“

„Ale k čemu to všechno?“ řekl Gericke. „Co tam proboha budou po seskoku provádět?“

„To není vaše věc,“ odpověděl Radl přísně. „Vy se starejte o dopravu.“

Zvedl se a vylezl ven, Gericke za ním. „Ale no tak, mohl byste být sdílnější.“

Radl neodpověděl a vydal se zpátky k mercedesu. Pak se zastavil a podíval se přes letiště směrem k moři. „Necítíte se na to?“

„Jak vás to napadlo?“ vyjel Gericke zlostně. „Prostě chci vědět, do čeho jdu, to se nesmí?“

Radl si rozepjal kabát a blůzu a z náprsní kapsy vytáhl obálku s drahocenným dopisem. Podal mu ji. „Přečtěte si to,“ řekl tónem, jenž nepřipouštěl námitek.

Když se Gericke znovu narovnal, v očích měl kalný výraz. „Tak důležité? Není divu, že Prager byl jak na trní.“

„Přesně tak.“

„Dobrá, kolik mi zbývá času?“

„Přibližně čtyři týdny.“

„Budu s sebou potřebovat Bohmlera, to je můj pozorovatel. Nejlepší navigátor, na kterého jsem kdy narazil.“

„Cokoli potřebujete, řekněte si. Všechno je samozřejmě přísně tajné. Jestli chcete, zařídím vám týden dovolené. Pak budete tady na statku, pod přísnými bezpečnostními opatřeními.“

„Povolíte mi zkušební let?“

„Je-li to nutné – ale jen v noci a pokud možno jen jeden. Dám vám tým nejlepších leteckých mechaniků, jaké Luftwaffe může dodat. Cokoli potřebujete. Tuhle část nechávám na vás, nechci, aby se vám kvůli nějaké směšné mechanické závadě porouchaly motory, až budete sto dvacet metrů nad norfolkskou bažinou. A teď zpátky do Amsterdamu.“

Přesně ve dvě hodiny čtyřicet pět minut následujícího rána Seumas O’Broin, majitel ovčí farmy v Conroy, hrabství Monaghan, zápasil sám se sebou, jak se snažil najít cestu domů přes nekonečný pás vřesoviště. Moc mu to nešlo.

Nebylo se ovšem čemu divit, protože když je člověku sedmdesát šest, přátelé mají tendenci se jeden po druhém vytrácet a Seumas O’Broin byl zrovna na cestě z pohřební hostiny na počest jednoho, který se takto ztratil – z hostiny, jež trvala plných sedmnáct hodin.

Nebylo by zcela přesné, kdybychom po irsku konstatovali, že Seumas O’Broin si vypil. Ve skutečnosti zkonzumoval tak ohromné množství alkoholu, že si nebyl zcela jist, zda je ještě na tomto, či už na jiném světě. Když se proto z temnoty nad jeho hlavou neslyšně vynořilo cosi, co pokládal za velkého bílého ptáka a zapadlo to do pole za nejbližší zdí, vůbec se nelekl, nýbrž pocítil jen mírnou zvědavost.

Devlinovi se povedlo perfektní přistání. Pytel, který se zavěšený na opasku houpal sedm metrů pod ním, se dotkl země jako první a dal mu signál, aby se připravil. O zlomek vteřiny později se už válel po rodné irské hroudě, pak vyskočil a odepjal si postroj.

V okamžiku, kdy dopadl, se mraky rozestoupily a objevil se srpek měsíce – přesně tolik světla, kolik potřeboval ke své práci. Otevřel pytel, vytáhl malou polní lopatku, tmavý plášť do deště s tvídovou čapkou, boty a velký kožený příruční kufr.

Nedaleko byl živý plot a podél něho příkop. Rychle vyházel na dně jámu a rozepnul si leteckou kombinézu. Pod ní měl tvídový oblek a do jeho kapsy teď zastrčil pistoli, kterou měl předtím u opasku. Obul si polobotky, složil kombinézu, padák a seskokové boty do pytle a rychle ho zaházel. Nakonec zamaskoval místo činu suchým listím a větvičkami a lopatku hodil do nejbližšího křoví.

Oblékl si pršiplášť, zvedl kufr a když se otočil, uviděl Seumase O’Broina, jak se opírá o zeď a se zájmem ho pozoruje. Ruka mu automaticky skočila k rukojeti waltheru, ale pak ucítil vůni dobré irské whisky, a když se ozval přerývaný, blekotavý hlas, nepotřeboval Devlin vědět víc.

„Kdo jsi – člověk či dábel?“ zeptal se starý farmář pomalu, dávaje si záležet na každém slově. „Z tohoto světa – či onoho?“

„Bůh je milosrdný, kamaráde, ale z toho, jak z tebe táhne, soudím, že kdyby teď někdo z nás škrtl sirkou, budeme oba dost brzy v pekle. Pokud jde o tvou otázku, jsem od obojího trochu. Chudý irský chlapec, který se po létech v cizích krajích snaží originálním způsobem dostat domů.“

„Je tomu tak?“

„Copak ti to neříkám?“

Stařeček se potěšeně zasmál. „Cead mile failte sa bhaile romhat,“ řekl irsky. „Buď stotisíckrát vítán.“

Devlin se zakřenil. „Go raibh maith agat,“ odpověděl. „Díky.“ Zvedl kufr, přeskočil zeď a rychle rázoval přes louku, tiše si pohvizduje mezi zuby. Nebylo špatné být opět doma, byť nakrátko.

Ulsterská hranice se tehdy, stejně jako nyní, otevírala každému, kdo se v oblasti dobře vyznal. Dvě a půl hodiny rychlé chůze po vesnických silničkách a polními cestami a člověk se octl v hrabství Armagh, na britské půdě. Devlin se svezl s mlékařským vozem a v šest hodin byl v Armagh. Za půl hodiny už lezl po schůdkách do vagónu třetí třídy ranního vlaku do Belfastu.

7. kapitola

Ve středu celý den pršelo. Odpoledne se od Severního moře přihnala lehká mlha a rozprostřela se nad bažinami v Cley, Hobs Endu a Blakeney.

Navzdory počasí si Joanna Greyová po obědě vyšla do zahrady. Právě vyrývala brambory na políčku vedle sadu, když za ní zaskřípala zahradní branka. Flek vyskočil, zakňučel a zmizel jako blesk. Otočila se a na konci cestičky uviděla menšího, rozložitého muže s bledým obličejem pod tvídovou čepicí. Na sobě měl černý kabát s opaskem, v ruce svíral velký kožený kufr a měl ty nejmodřejší oči, jaké kdy Joanna Greyová viděla.

„Paní Greyová?“ zeptal se s měkkým irkým přízvukem. „Paní Joanna Greyová?“

„To jsem já.“ Žaludek se jí nervózně sevřel a trvalo pár vteřin, než se dokázala znovu nadechnout.

Usmál se. „Zažehnu v srdci svíci porozumění, která nebude zhasnuta.“

„Magna est veritas et praevalet.“

„Velká je pravda a nade vším vítězí.“ Devlin vykouzlil další úsměv. „Nepohrdl bych šálkem čaje, paní Greyová. Měl jsem příšernou cestu.“

Devlin v pondělí nesehnal lístek na přívoz z Belfastu do Heyshamu a na glasgowské trase to nevypadalo o nic lépe. Na přátelskou radu úřednice u přepážky to tedy zkusil nahoře v Larne, kde měl víc štěstí, a v úterý ráno už seděl ve člunu směřujícím do skotského Stranraeru.

Kvůli úsporným válečným opatřením strávil nekonečné hodiny ve vlaku do Carlisle a dál do Leedsu, tam musel několik studených hodin čekat na spoj do Peterborough a v Peterborough konečně naposledy přestoupil na lokálku směr King’s Lynn.

Všechno mu to znovu běželo hlavou, když se ho Joanna Greyová od sporáku s čajem zeptala: „Tak jaké to bylo?“

„Ne zas tak hrozné,“ řekl. „Pár věcí mě překvapilo.“

„Konkrétně?“

„No, hlavně lidi, a vůbec, čekal jsem, že to tu bude vypadat trochu jinak.“

Měl přitom před očima zejména nádražní restauraci v Leedsu, celou noc přecpanou cestujícími všeho druhu, kteří všichni s nadějí čekali na svůj vlak, a plakát na zdi, jehož nápis měl v jeho případě zvláště ironický podtext. Dnes více než kdykoli jindy je třeba se ptát sám sebe: Je má cesta opravdu nezbytná? Vzpomněl si na drsnou, ale vlídnou atmosféru, na všeobecnou důvěru v lepší časy a v duchu ji porovnával se svou poslední návštěvou hlavního nádraží v Berlíně.

„Vypadá to, že jsou skálopevně přesvědčení, že tuhle válku vyhrají,“ řekl, když před něj Joanna postavila tác s čajem.

„Ráj hlupáků,“ odpověděla mu klidně. „Nikdy se nepoučí. Nikdy tu nezažili takovou disciplínu, jakou dal Vůdce Německu.“

Devlinovi se vybavila zjizvená fasáda kancléřství, jak ji naposledy viděl, a celé berlínské čtvrti, které se po náletech Spojenců proměnily jednoduše v hromadu trosek, a cosi ho nutkalo poznamenat, že věci se změnily a staré zlaté časy jsou nenávratně pryč. Na druhé straně měl neklamný dojem, že taková poznámka by nebyla přijata dobře.

A tak upíjel svůj čaj a pozoroval Joannu, u vytržení nad tím, jak tahle příjemná bělovlasá dáma v holínkách a úhledné tvídové sukni může být tím, čím je. Joanna mezitím otevřela dvířka rohové kredence, vytáhla láhev skotské a štědře jim oběma nalila.

„Tak na anglický podnik,“ řekla se zářícíma očima a zvedla sklenici v gestu, které připomínalo vojenský pozdrav.

Devlin by jí byl mohl připomenout, že ten výraz byl v historii už jednou použit, a to pro španělskou Armadu, ale pak si uvědomil, jak ta nešťastná výprava skončila, a znovu se rozhodl raději mlčet.

„Na anglický podnik,“ řekl vážně.

„Dobrá.“ Postavila sklenici. „A teď bych ráda viděla vaše dokumenty. Musíme se přesvědčit, že vám nic nechybí.“

Vyložil na stůl pas, potvrzení o propuštění z armády, doporučující dopis od fiktivního bývalého velitele, podobný dopis od faráře a různé dokumenty týkající se zdravotního stravu.

„Výborně,“ pochválila ho. „Opravdu dobrá práce. A teď váš program. Sehnala jsem vám zaměstnání u místního statkáře, sira Henryho Willoughbyho. Chtěl vás vidět, jakmile přijedete, takže to si odbydeme dneska. Zítra vás vezmu s sebou do Fakenhamu, to je jedno menší město asi patnáct kilometrů odtud.“

„A co tam?“

„Musíte se přihlásit na místní policejní stanici. Zaregistrují vás jako cizince, tak jako každého Ira. Budete muset mít s sebou pasovou fotografii, ale to není problém. Dál potřebujete kartu pojištěnce, průkaz totožnosti, potravinovou knížku a kupony na šatstvo.“

Vypočítávala to všechno na prstech a Devlin se ušklíbl. „Hm, to by stačilo. Připadá mi to zatraceně zbytečně složité. Od soboty za tři týdny odsud vypadnu, a pak už tu po mně nikdo ani nevzdechne.“

„Všechny ty věci jsou nutné,“ řekla. „Má je každý, tak je musíte mít taky. Stačí, když si jeden hloupý úředník ve Fakenhamu nebo King’s Lynn všimne, že jste si o něco nezažádal, začne se v tom vrtat a všechno zmaří.“

„Tak dobrá, rozkazujete vy,“ řekl Devlin vesele. „A co to zaměstnání?“

„Lesník na slatinách v Hobs Endu. Opuštěnější místo nenajdete a máte tam i myslivnu. Nic moc, ale musí to stačit.“

„A co se ode mě očekává?“

„Obchůzky po revíru a pravidelná kontrola odvodňovacích kanálů. Poslední lesník odešel před dvěma lety do armády a od té doby to nikdo nedělá. Také máte hubit škodnou. Mezi pernatou tu hrozně řádí lišky.“

„A co s nimi mám dělat? Házet po nich kamením?“

„To jistě ne, sir Henry vám dá brokovnici.“

„To je od něj hezké. Co doprava?“

„Udělala jsem, co jsem mohla. Přesvědčila jsem sira Henryho, aby vám přidělil jednu z motorek, které má na statku. Jako zemědělský dělník na to máte jisté právo. Autobusy už skoro nejezdí, takže většina lidí dostává malý měsíční příděl, aby si občas mohli dojet za nezbytnostmi do města.“

Venku se ozvala houkačka. Vyběhla do obývacího pokoje a hned se vrátila. „To je sir Henry. Nechte mluvit mě, jen se chovejte dostatečně servilně a mluvte jen, když se vás bude ptát. To se mu bude líbit. Jdu pro něj.“

Odešla a Devlin čekal. Slyšel vrznutí hlavních dveří a její hrané překvapení. „Zrovna jsem na cestě do Holtu, na další schůzi oblastního velení, Joanno,“ řekl sir Henry. „Jen jsem se chtěl zeptat, jestli něco nepotřebujete.“

Odpověděla daleko tišeji, takže ji Devlin neslyšel. Sir Henry také přitlumil, ještě chvíli se polohlasem bavili a pak vešli do kuchyně.

Sir Henry měl na sobě uniformu podplukovníka domobrany a nad levou kapsou mu všemi barvami hrály stužky z Indie a první světové války. Pronikavě si Devlina změřil, jednu ruku měl přitom za zády a druhou si uhlazoval svůj mohutný knír.

„Tak vy jste Devlin?“

Devlin se vymrštil na nohy a stál tam, žmoulaje rukama čepici. „Rád bych vám poděkoval, pane,“ řekl a přitom zapracoval na svém irském přízvuku. „Paní Greyová mi řekla, co všechno jste pro mě udělal. Je to od vás opravdu moc laskavé.“

„Nesmysl, člověče.“ řekl sir Henry rázně, ačkoliv se dalo postřehnout, že se celý narovnal a o poznání se rozkročil. „Dal jste své vlasti to nejlepší, ne? Řekli mi, že jste to koupil ve Francii.“

Devlin horlivě přikývl. Sir Henry se předklonil a soustředěně zkoumal brázdu na levé půlce jeho čela, kterou tam zanechala kulka detektiva Zvláštního oddělení. „Nebesa,“ řekl tiše, „máte zatracenou kliku, že tu ještě jste, jestli chcete něco vědět.“

„Myslela jsem, že bych ho tam mohla zavést místo tebe, Henry,“ řekla Joanna Greyová, „jestli nic nenamítáš. Máš pořád tolik práce.“

„Udělala bys to pro mě, děvče?“ Mrkl na hodinky. „Za půl hodiny musím být v Holtu,“

„Už tě nebudeme zdržovat. Ukážu mu myslivnu, provedu ho po slatinách, a tak dále.“

„Když nad tím tak uvažuju, možná víš o tom, co se děje v Hobs Endu, víc než já.“Na okamžik se zapomněl a položil jí ruku kolem pasu, ale hned ji zase odtáhl a obrátil se k Devlinovi. „Nezapomeňte se co nejdřív hlásit na policii ve Fakenhamu. Ohledně toho je vám všechno jasné?“

„Ano, pane.“

„Chcete se ještě na něco zeptat?“

„Co ta puška, pane,“ řekl Devlin. „Pokud tomu rozumím, mám občas střílet škodnou.“

„Ach, ano. To není problém. Stavte se zítra odpoledne na Grange a postaráme se o to. A můžete si hned také vyzvednout motorku. Paní Greyová vám o tom už říkala, ne? Jen dvanáct litrů měsíčně, pamatujte, s tím budete muset vystačit. Všichni musíme něco obětovat.“ Znovu si přihladil knír. „Jediný lancaster, Devline, spotřebuje osm tisíc čtyři sta litrů benzínu, než doletí do Porúří. Věděl jste to?“

„Ne, pane.“

„Tak vidíte. Všichni ze sebe musíme vydat to nejlepší.“

Joanna Greyová ho jemně vzala za paži. „Henry, přijdeš pozdě.“

„Ano, ovšem, drahá.“ Kývl na Ira. „Tak ujednáno, Devline. Uvidíme se zítra odpoledne.“

Devlin se dotkl pramenu vlasů na čele a počkal, dokud neodešli. Pak se přesunul do obývací místnosti. Pozoroval, jak sir Henry odjíždí a právě si zapaloval, když se Joanna Greyová vrátila.

„Povězte mi něco. On a Churchill mají být přátelé?“

„Pokud vím, nikdy se nesetkali. Studley Grange je proslavené svými alžbětinskými zahradami a premiér chtěl nějaké místo, kde by mohl v klidu strávit víkend a něco si namalovat, než se vrátí do Londýna.“

„A sir Henry se může přetrhnout, aby mu vyhověl. To si dovedu představit.“

Potřásla hlavou. „Každou chvíli jsem čekala, že řeknete begorrah nebo něco podobného. Vy jste pěkný uličník, pane Devline.“

„Liame,“ řekl. „Říkejte mi Liame. Bude to znít líp, zvlášť když já vás budu pořád oslovovat paní Greyová. Takže on má na vás zálusk – v jeho věku?“

„Vy jste nikdy neslyšel o podzimních románcích?“

„Spíš zimních, řekl bych. Na druhé straně to musí být ohromně užitečné.“

„Víc než to – bez něj bychom se neobešli,“ řekla. „A teď si přineste své věci, pojedeme do Hobs Endu.“

Mořský vítr s sebou nesl studený déšť a slatiny se utápěly v mlze. Joanna Greyová zastavila na dvorku staré myslivny, Devlin vystoupil a zamyšleně se kolem sebe rozhlédl. Bylo to podivné, tajuplné místo. Skoro mu z něj naskakovala husí kůže. Úzké zátoky a blata, vysoké, vybledlé rákosí, které nahoře splývalo s mlhou, a někde v dálce čas od času výkřik ptáka a neviditelné plácání křídel.

„Teď už vím, co jste myslela tím opuštěným místem.“

Zpod plochého kamene u vchodu vytáhla klíč, otevřela a vešla do kamenné chodby. Na zdech bylo vidět vzlínající vlhkost a omítka se pomalu odlupovala. Dveře nalevo vedly do velké obývací kuchyně, také dlážděné kamenem, ale navíc s rákosovými rohožkami a velkým krbem. Na druhém konci místnosti stál železný sporák a oprýskaný bílý dřez s jedním kohoutkem. Jediným nábytkem tu byl dlouhý stůl z borového dřeva se dvěma podélnými lavicemi a čalouněný ušák u krbu.

„Něco vám povím,“ ozval se Devlin. „Vyrůstal jsem v přesně stejné chalupě, v hrabství Down v Severním Irsku. Jediné, co to potřebuje, je pořádný oheň, aby se to tu trochu vysušilo.“

„A má to tady jednu velkou výhodu – ústraní,“ řekla. „Nejspíš tu za celou dobu nepotkáte ani živáčka.“

Devlin otevřel kufr a vyložil z něj nějaké osobní věci, šaty a tři nebo čtyři knihy. Pak přejel prstem po výztuze, našel neviditelnou příchytku a odstranil falešné dno. V dutině se objevil Walther P38, samopal sten s tlumičem, rozebraný na tři části, a vysílačka typu S, kterou používali pozemní agenti a která se celá vešla do kapsy. Dále tam leželo tisíc liber v librovkách a dalších tisíc v pětilibrovkách. Poslední položkou bylo cosi zabalené v bílém hadříku, s jehož rozbalováním se Devlin ani nenamáhal.

„Peníze na operační náklady,“ vysvětlil.

„Na nákup vozidel?“

„Přesně tak. Dali mi adresy správných lidí.“

„Kde?“

„Ve štábu Abwehru mají na takové věci složku.“

„A kde ti vaši lidé bydlí?“

„V Birminghamu. Chtěl jsem tam zajet ještě tenhle víkend. Je něco, co bych měl vědět ohledně cesty?“

Seděla na kraji stolu a pozorovala ho, jak montuje hlaveň stenu na zbytek. Když konečně zasunul opěrku a byl hotov, řekla: „Je to pěkně daleko. I se zpáteční cestou skoro pět set kilometrů.“

„Takže s mými dvanácti litry benzinu se asi moc daleko nedostanu. Co se s tím dá dělat?“

„Na černém trhu je benzinu spousta, za trojnásobnou cenu, když víte, ke komu jít. Benzin na prodej se barví na červeno, aby policie lehko zjistila nezákonné použití, ale toho se zbavíte přelitím přes obyčejný filtr od plynové masky.“

Devlin vrazil do stenu zásobník, zkontroloval ho, pak celý samopal znovu rozebral a složil ho zpátky do kufru.

„Technika je báječná věc,“ poznamenal. „Touhle věcí můžete na někoho pálit úplně zblízka, a jediné, co je slyšet, je klapnutí uzávěru. Mimochodem, vyrábí se v Anglii. Další z věcí, o kterých je SOE nezvratně přesvědčena, že právě teď slouží holandskému odboji.“ Strčil si do úst cigaretu. „Ještě něco důležitého, co bych měl před cestou vědět? Jaká jsou rizika?“

„Minimální,“ odpověděla. „Auta koupíte už s povinným zatemněním světel, takže s tím potíže nebudou. Po silnicích, zvlášť tady na venkově, se teď skoro vůbec nejezdí. A na většinu z nich namalovali bílou dělící čáru. To vám pomůže.“

„Co policie nebo bezpečnostní jednotky?“

Nechápavě se na něj podívala. „S tím si tu vůbec nemusíte dělat starosti. Vojáci vás zastaví, jen kdybyste se snažil vjet do uzavřeného prostoru. Technicky to stále ještě je obranné pásmo, ale nikdo se dnes nenamáhá kontrolovat omezení. Pokud jde o policii, mají nárok vás zastavit a žádat o prokázání totožnosti, nebo vás mohou stopnout na hlavní silnici při šťáře proti zneužívání benzinu.“

Znělo to téměř rozhořčeně a Devlin, který si znovu vzpomněl na Německo, musel bojovat se silným pokušením trochu jí otevřít oči. „To je všechno?“ zeptal se nakonec.

„Myslím, že ano. V obcích je v platnosti pětatřicetikilometrová maximální rychlost a samozřejmě nikde nejsou ukazatele. Ale letos v létě začali zase na některých místech dávat zpátky místní názvy.“

„Takže to vypadá, že bych neměl mít potíže?“

„Mě nikdo nestavěl. Nikdo se teď neobtěžuje.“ Pokrčila rameny. „Už opravdu o ničem nevím. V místním středisku Ženského dobrovolného sboru máme různé staré formuláře z doby, kdy tu opravdu bylo obranné pásmo. Je tam jeden pro návštěvu příbuzných v nemocnici. Vyplním vám ho, na bratra, co vám leží v birminghamské nemocnici. Tohle a vaše papíry o propuštění z armády by měly uspokojit každého. Každý je teď celý naměkko, když potká válečného hrdinu.“

Devlin se zašklebil. „Chcete něco vědět, paní Greyová? Jsem přesvědčen, že spolu budeme vycházet báječně.“ Šel ke dřezu, chvíli se přehraboval ve skříňce pod ním, a pak se vrátil s rezavým kladivem a hřebíkem. „Přesně to potřebuju.“

„Na co?“ nechápala.

Vlezl si do krbu, napolo hřebík zatloukl zezadu do začerněného trámu, který podpíral krbový komín, a za lučík spouště na něj pověsil svůj walther. „Tomuhle říkám eso v rukávu. Raději mám jedno vždycky po ruce, kdyby něco. A teď mě můžete provést.“

Venku byla řada budov různého účelu, všechny většinou ve stadiu rozkladu, a stodola, která jediná byla slušně zachovalá. Za ní na samém kraji bažiny stála další, zchátralá a zřejmě velmi stará budova z kamene zeleného plísní. Zřejmě se už léta k ničemu nepoužívala, uvnitř bylo vlhko a zima.

„To bude úplně stačit,“ řekl Devlin. „I když sem sir Willoughby přijde strkat nos, o tohle snad nezavadí.“

„Je to zaměstnaný člověk,“ řekla. „Má na starosti hrabství, povinnosti smírčího soudce a velení místní domobrany. Ještě pořád to bere vážně, takže nemá čas na nic jiného.“

„Kromě vás,“ utrousil Devlin. „Na vás si ten starý chlípník čas udělat dokáže.“

Usmála se. „Ano, bohužel máte víc než pravdu.“ Zavěsila se do něj. „A teď vám ukážu seskokový prostor.“

Šli po náspu napříč slatinou. Dost hustě pršelo a vítr s sebou přinášel vlhký zápach hnijících chaluh. Z mlhy vylétlo hejno hus bernešek, připomínající bombardovací letku před útokem, a znovu zapadlo za šedou clonu.

Došli k borovicím, bunkrům a pískem zavátému tankovému příkopu a Devlin spatřil tabulku s varováním Pozor – miny!, kterou tak důvěrně znal z fotografií. Joanna hodila k dunám kámen a Flek proskočil drátem, aby ho aportoval.

„Jste si jistá?“

„Naprosto.“

Křivě se ušklíbl. „Jestli to nevyjde, nezapomeňte, že jsem katolík.“

„Tady jsou všichni katolíci. Nebojte se, nechám vás řádně pohřbít.“

Překročil ostnatý drát a chvíli váhal, než vkročil do písku. Popošel, znovu se zastavil a pak se dal do běhu, zanechávaje za sebou mokré otisky podrážek, protože odliv právě skončil. Obrátil se, běžel zpátky a znovu přeskočil drát.

Byl neobyčejně rozjařený a objal Joannu kolem ramen. „Měla jste pravdu – od začátku. Tahle věc se podaří. Však uvidíte.“ Pohlédl skrz mlhu přes zátoky a písečné duny směrem k Pointu. „Nádhera. Musí vám trhat srdce, že budete odsud muset pryč.“

„Odejít?“ Nechápavě se na něj podívala. „Co tím myslíte?“

„Ale přece tu nemůžete zůstat,“ řekl. „Po tom všem. To přece chápete?“

Podívala se na Point, jako by se s ním loučila. Bylo to zvláštní, ale opravdu si nikdy neuvědomila, že bude muset odejít. Vítr ji pokropil sprškou deště a ona se zachvěla.

Toho večera v sedm hodin čtyřicet minut se Max Radl ve své kanceláři na Tirpitz Ufer rozhodl, že pro dnešek končí. Od návratu z Bretaně se necítil dobře a lékaře, ke kterému zašel, jeho stav doslova vyděsil.

„Jestli budete takhle pokračovat, pane plukovníku, sám se zabijete,“ prohlásil rezolutně. „Myslím, že to vám mohu zaručit.“ Radl mu zaplatil a vzal si tablety – tři různé druhy – které ho při troše štěstí měly udržet na nohou. Dokud se mu dařilo vyhýbat se rukám armádních doktorů, měl šanci, ale ještě jedna zdravotní prohlídka a byl by vyřízen. Poslali by ho do civilu, než by řekl švec.

Otevřel zásuvku, vytáhl jednu ze svých lékovek a spolkl dvě pilulky. Měla to být analgetika, ale pro jistotu je ještě spláchl skleničkou koňaku. Ozvalo se zaklepání a vešel Hofer. Většinou se dost ovládal, ale teď mu svítily oči a v obličeji mu cukalo.

„Co je, Karle? Co se děje?“ naléhal Radl.

Hofer mu přes stůl podal depeši. „Zrovna to přišlo. Je to od Špačka – tedy od paní Greyové. V pořádku dorazil a už je u ní.“

Radl se s nábožnou úctou podíval na papír. „Můj bože, Devline,“ zašeptal. „Tys to dokázal. Povedlo se to.“

Po těle se mu rozlil pocit úlevy. Sáhl do poslední zásuvky a vytáhl další skleničku. „Karle – to si žádá přípitek.“

Vztyčil se v divoké radosti, vědom si toho, že takhle se necítil už léta, rozhodně ne od doby té neuvěřitelné euforie, když se v létě 1940 hnal v čele svých mužů k francouzskému pobřeží.

Zdvihl sklenici a obrátil se k Hoferovi. „Věděl bych o jednom přípitku, Karle. Na Liama Devlina a – ať žije republika.“

Když byl štábním důstojníkem brigády Lincolna Washingtona ve Španělsku, shledal Devlin, že motocykl je nejlepším prostředkem, jak v hornaté, neschůdné krajině udržovat spojení mezi roztroušenými jednotkami pod jeho velením. Norfolk byl něco úplně jiného, ale když se vracel ze Studley Grange odlehlými venkovskými silničkami zpátky do vesnice, měl přesně stejný pocit volnosti, pocit, že je konečně ze řetězu a na svobodě.

Toho rána mu v Holtu vystavili řidičský průkaz a další doklady, aniž by se ho na cokoli příliš vyptávali. Kamkoliv zašel, od policejní stanice po místní pracovní úřad, jeho smyšlený životopis vysloužilého vojáka fungoval jako magická formulka. Nejrůznější úředníci se přímo předháněli, aby mu mohli vyhovět. Byla pravda, co se říkalo. Za války každý miloval vojáky a zraněné válečné hrdiny tím spíš.

Motocykl byl samozřejmě předválečný, kubatura 350 BSA. Svá nejlepší léta měl za sebou, ale když to Devlin zkusil a na nejbližší rovince šlápl na plyn, ručička se bez obtíží vyšplhala skoro na stovku. Jakmile se přesvědčil, že v případě potřeby má rezervu, rychle plyn znovu ubral. Nemělo smysl koledovat si o potíže. Ve Studley Constable neměli žádného policistu, ale Joanna Greyová ho upozornila, že čas od času jeden přijíždí na motorce z Holtu.

Sjel z prudkého svahu do vesnice, minul starý mlýn s kolem, které se zdálo nehybné, a zpomalil, když před sebou uviděl bryčku s třemi konvemi mléka, taženou poníkem, a v ní děvče. Na hlavě měla modrý baret a celá byla zabalená do starého vojenského kabátu z první světové války, který jí byl nejméně o dvě čísla větší. Měla vystouplé lícní kosti, velké oči, příliš široká ústa a z vlněných rukavic na rukou jí vykukovaly tři prsty.

„Přeju dobrý den, děvče,“ řekl vesele, čekaje, až vjede na most a uvolní mu cestu. „Bůh žehnej dobré práci.“

Zorničky se jí překvapeně rozšířily a ústa se pootevřela, vypadalo to, že neví, co odpovědět. Zamlaskala na poníka, ten překodrcal přes můstek a dal se do klusu kolem kostela a dál do vršku.

„Nádherná ošklivá venkovanko,“ zarecitoval si tiše. „Dvakrát jsem se za tebou musel otočit.“ Zakřenil se. „Ale ne, Liame, milánku. To ne. Ne teď.“

Zabočil ke Studley Arms a všiml si, že z okna hostince ho nasupeně pozoruje nějaký muž. Byl to asi třicetiletý obr se zcuchanými černými vousy, v tvídové čepici a dvouřadovém lodním kabátě.

A co jsem sakra udělal tobě, synku? řekl si Devlin pro sebe. Mužův pohled se přesunul na bryčku s dívkou, která kodrcala po úbočí vršku nad kostelem, pak se znovu vrátil k němu. To Devlinovi stačilo. Opřel motorku o stojánek, odepjal si řemen, na němž mu visela lovecká brašna s brokovnicí, vzal si ji do podpaží a vešel dovnitř.

Uvnitř nebyl nálevní pult, jen velká útulná místnost s hrázděným stropem, dva dřevěné stoly a podél nich několik lavic s opěradly. V krbu vesele šlehaly plameny.

Byli tam všehovšudy tři lidé. Jeden hrál u krbu na foukací harmoniku, druhý byl onen vousatý obr od okna a třetí byl malý podsaditý muž v košili s krátkými rukávy, kterému mohlo být tak třicet.

„Bůh vám žehnej vespolek,“ zahlaholil Devlin, už zase plně v roli zahnojeného irského sedláka.

Položil brašnu s brokovnicí na stůl. Muž v krátkých rukávech se usmál a natáhl ruku. „Já jsem George Wilde, zdejší hostinský – a vy budete asi ten nový lesník sira Henryho dole na slatinách, že? Už jsme o vás všechno slyšeli.“

„Cože, už?“ divil se Devlin.

„Však víte, jak to na venkově chodí.“

„Třeba ne,“ ozval se muž u okna hrubě.

„Ále, vždyť já taky vyrůstal na statku, než mě to odfouklo jinam,“ nedal se Devlin.

Wilde byl zjevně v rozpacích, ale přesto se pokusil je představit. „To je Artur Seymour, a ten starý kozel u krbu se jmenuje Laker Armsby.“

Jak Devlin později zjistil, Lakerovi nebylo ani padesát let, ale vypadal starší. Byl neuvěřitelně ošuntělý – čepici měl roztrhanou, kabát převázaný provazem a boty i kalhoty potažené škraloupem bahna.

„Napijete se se mnou, pánové?“ navrhl Devlin.

„Na to se nedá říct ne,“ odpověděl Laker. „Na jeden půllitřík by se místo našlo.“

Seymour vyprázdnil svůj džbánek a praštil jím o stůl. „Já piju za svoje.“ Vzal ze stolu Devlinovu brokovnici a potěžkával ji. „Pán si vás opravdu předchází, to teda jo. Tohleto a ta motorka. To by mě zajímalo, jak jste si to vysloužil, cizej chlap, když tu jsou některý, co pracujou na statku roky a musí se spokojit s málem.“

„To máte pravdu, asi se mu líbí moje krásný modrý oči,“ odpověděl Devlin.

Seymourovi zajiskřilo v očích a na okamžik z nich vykoukl ďábel, divoký a nebezpečný. Obr chňapl po Devlinovi a přitáhl si ho za límec. „Nezahrávej si se mnou, ty mrňousi. Ještě něco řekni a zašlápnu tě jako hada.“

Wilde ho chytil za rameno. „No tak, Arture,“ ale Seymour ho odstrčil.

„Jen pěkně drž hubu a krok a možná spolu budeme vycházet. Rozuměls?“

Devlin se nejistě usmál. „Jasně, a omlouvám se, jestli jsem vás urazil.“

„Tak je to lepší.“ Seymour ho pustil a poplácal ho po tváři. „O moc lepší. Jenom si pro příště pamatuj jedno. Když já přijdu, ty odejdeš.“

Odporoučel se, dveře za ním práskly a Laker Armsby se kdákavě rozesmál. „Pěknej mizera dovede bejt, náš Artur.“

George Wilde zmizel do zadní místnosti a vrátil se s láhví skotské a sklenicemi. „K tomuhle dnes člověk tak lehko nepřijde, ale počítám, že jste si teď na mně jednu vysloužil, pane Devline.“

„Liame,“ řekl Devlin. „Říkejte mi Liame.“ Přijal nabízenou whisky. „To vždycky tak vyvádí?“

„Jinak ho neznám.“

„Když jsem přijížděl, tam venku bylo jedno děvče s bryčkou. On se o ni zajímá?“

„Myslí si, že má šanci,“ zachechtal se Laker Armsby. „Jenže ona o něm nechce ani slyšet.“

„Jmenuje se Molly Priorová,“ řekl Wilde. „Ona a její matka mají farmu několik kilometrů odsud, na téhle straně Hobs Endu. Snaží se tam hospodařit, od loňska, kdy Molly zemřel táta. Laker jim občas přijde pomoct, když není v kostele.“

„A Seymour taky sem tam něco udělá. Hrubou práci.“

„A myslí si, že už mu to patří, ne? Proč není v armádě?“

„To je další bolavé místo. Nechtěli ho, kvůli prasklému bubínku.“

„Což vzal jako urážku svého mužství, předpokládám,“ poznamenal Devlin.

Wilde neohrabaně změnil téma, jako kdyby cítil potřebu něco vysvětlit. „Já jsem to taky koupil, s dělostřelectvem u Narviku. Duben 1940. Roztříštilo mi to koleno, takže to pro mě byla krátká válka. Vy jste to dostal ve Francii, pokud se dobře pamatuji.“

„Správně,“ řekl Devlin vážně. „Blízko Arrasu. Dunkirk jsem prošel na nosítkách a neměl jsem ani páru o tom, co se tam stalo.“

„A pak přes rok v nemocnicích, říkala paní Greyová.“

Devlin přikývl. „Báječná žena. Jsem jí opravdu vděčný. Její manžel se kdysi znal s mými rodiči. Nebýt jí, nedostal bych tohle zaměstnání.“

„Dáma je to,“ řekl Wilde. „Opravdová dáma. Nikoho v okolí nemají lidi tak rádi jako ji.“

„A teď já,“ ozval se Laker Armsby. „Já to poprvé koupil na Sommě, v šestnáctým roce. Byl jsem u velšský gardy, tenkrát.“

„Ale ne.“ Devlin vytáhl z kapsy šilink, praštil s ním o stůl a mrkl na Wilda. „Nalejte mu ještě jedno, já už musím jet. Mám práci.“

Když se Devlin dostal na pobřežní silnici, vydal se po prvním náspu, na který narazil na severním konci slatin Hobs Endu, a zamířil tam, kde v dálce viděl koruny borovic. Byl jasný podzimní den, studený, ale svěží, a po čistém nebi se honila oblaka. Šlápl na plyn a uháněl po úzké pěšině – hloupě riskoval, protože stačil jeden chybný pohyb rukou a octl by se i s motorkou v bažině. Měl ale toho dne takovou náladu, radostnou a svobodnou.

Ubral plyn a zabrzdil, než zabočil na jinou stezku. Proplétal se jejich sítí směrem k pobřeží, když tu se náhle třicet nebo čtyřicet metrů napravo od něj vynořil z rákosí kůň s jezdcem a vyskočil nahoru na násep. Byla to dívka, kterou předtím viděl s bryčkou ve vesnici, Molly Priorová. Zpomalil, ale ona se naopak naklonila ke koňově hlavě a popohnala ho do cvalu, vyzývajíc tím Devlina k závodu.

Devlin zareagoval okamžitě. Dupl na plyn a s obrovským zrychlením vylétl kupředu, zanechávaje za sebou mračno prachu a ztvrdlých kousků bláta. Děvče bylo ve výhodě, násep, po kterém jela, vedl přímo k borovicím, kdežto on se musel proplétat labyrintem cestiček a neustále na ni ztrácel.

Už se blížila ke stromům, a když Devlin bral poslední zatáčku a konečně byl na přímé cestě, skočila i s koněm do bažiny a pobídla ho zkratkou skrz rákosí. Kůň ji poslouchal na slovo a za okamžik se plavným skokem vynořil a zmizel mezi borovicemi.

Devlin při výjezdu nezpomalil, přehoupl se přes první dunu, pár metrů letěl vzduchem a přistál ve smyku na jednom koleni v měkkém bílém písku.

Molly Priorová seděla s bradou na kolenou pod jednou borovicí a dívala se na moře. Na sobě měla přesně stejné šaty, jako když ji Devlin viděl prvně, až na to, že neměla baret, takže jí byly vidět světle hnědé, nakrátko ostříhané vlasy. Kůň se popásal na trsu trávy, kterému se podařilo prodrat skrz písek.

Devlin postavil motorku na stojánek a praštil sebou vedle ní. „Krásný den, díky pánubohu za něj.“

Otočila se a vážně se zeptala: „Rychleji to nešlo?“

Devlin smekl čepici, aby si otřel pot, a překvapeně na ni zůstal zírat. „Jestli to nešlo rychleji? Ty jedna malá…“

A pak se usmála. Vlastně ne, zvrátila hlavu a nahlas se rozesmála a Devlin s ní. „Bůh je se mnou – a tebe poznám až do soudného dne, to můžu přísahat.“

„A to má znamenat co?“ Měla silný norfolkský přízvuk, který mu pořád ještě zněl nově.

„Ale, takové rčení tam od nás.“ Našel balíček cigaret a strčil si jednu do úst. „Máš ráda tyhle věci?“

„Ne.“

„Dobře děláš, moc bys po nich nevyrostla a to máš ještě nejlepší léta před sebou.“

„Je mi sedmnáct, abyste věděl,“ ohradila se. „V únoru osmnáct.“ Devlin přiložil k cigaretě sirku, natáhl se s rukama pod hlavou a kšilt čepice si přetáhl přes oči. „Kolikátého?“

„Dvaadvacátého.“

„Takže rybička, je to tak? Ryby. Měli bychom spolu vycházet dobře, já jsem Štír. Mimochodem, nikdy by sis neměla brát Pannu. Panně a Rybám to spolu nemůže klapat. Vezmi si třeba Artura, dám na to krk, že je Panna. Na tvém místě bych si na něj dal pozor.“

„Artura?“ řekla. „Myslíte Artura Seymoura? Vy jste se snad zbláznil.“

„Já ne, spíš on,“ opáčil Devlin a pokračoval: „Čistotná, nevinná, ctnostná – jenom jí zrovna teď není horko, což je opravdu strašná škoda, vzhledem k mé momentální pozici.“

Otočila se, aby se na něj podívala, a starý kabát se otevřel. Měla plné a pevné poprsí, jen tak tak zakryté bavlněnou blůzou.

„Holka zlatá, za rok za dva budeš mít pěkné problémy s linií, jestli si nedáš pozor, co jíš, dej na mě.“

V očích jí zajiskřilo, sklopila je a instinktivně si přitáhla kabát blíž k tělu. „Mizero,“uklouzlo jí. A pak uviděla, jak se mu koutky úst škubou, a naklonila se nad něj. „Tak vy se mi smějete?“ Popadla čepici a zahodila ji.

„A co jiného bych měl s tebou dělat, Molly Priorová?“ Vztáhl ruku, jakoby v obraně. „Ne, radši neodpovídej.“

Seděla s rukama v kapsách, zády ke stromu. „Odkud víte, jak se jmenuju?“

„Z hospody, od George Wilda.“

„Aha. A Artura – toho znáte taky odtamtud?“

„Dalo by se to tak říct. Zřejmě tě považuje za svůj osobní majetek.“

„V tom případě se může jít vycpat,“ vyhrkla, najednou celá rozpálená. „Já nepatřím nikomu.“

S cigaretou v koutku úst se na ni ze svého místa podíval a usmál se. „Nos ti jde nahoru. Už ti někdo řekl, že máš pršák? A když se vztekáš, koutky pusy se ti celé stáhnou.“

Zašel příliš daleko, dotkl se nějakého tajného citlivého místa. Zrudla a řekla ostře: „Nebojte se, já sama vím, jak jsem ošklivá, pane Devline. Proseděla jsem celé noci na tancovačkách v Holtu a nikdo pro mě nepřišel, dost dlouho na to, abych věděla, kam patřím. Někdy v sobotu večer, až bude lít jako z konve, to byste mě snad na mráz nevyhodil. Ale takoví jsou chlapi. Cokoli je lepší než nic.“

Začala vstávat, ale Devlin ji chytil za kotník a stáhl ji zpátky. Vzpírala se, ale stačil na ni jednou rukou. „Takže ty taky víš, jak se jmenuju. Jak to?“

„Jen si nic nemyslete. Každý tu o vás ví. Všechno.“

„Tak teď mám pro tebe jednu novinku,“ řekl. Opřel se o loket a naklonil se nad ni. „Nevíš o mně vůbec nic, protože bys zaprvé musela vědět, že mám radši pěkná podzimní odpoledne pod borovicemi než lijáky v sobotu večer. Na druhou stranu, písek se někdy strašně rád dostává tam, kam by neměl.“ Ležela teď úplně tiše. Letmo ji políbil a odvrátil se. „A teď už odtud zmiz, nebo za sebe neručím.“

Popadla baret, vyskočila a chytila koně za uzdu. Obrátila se a podívala na něj – v obličeji měla vážný výraz. Pak se ale vyškrábala do sedla, a když se k němu znovu otočila i s koněm, už se usmívala. „Slýchávala jsem, že všichni Irové jsou blázni. Teď už tomu věřím. V neděli večer půjdu na mši. A vy?“

„Vypadám snad, že půjdu?“

Kůň přešlapoval, otáčel se v polokruzích, ale ovládala ho dobře. „Ano,“ řekla vážně. „Myslím, že vypadáte.“ Popustila koni uzdu a odcválala.

„Liame, ty blbče,“ pronesl tiše Devlin. Složil stojánek a dotlačil motorku mezi stromy a podél duny na silnici. „Copak se nikdy nepoučíš?“

Zpátky jel po hlavním náspu, tentokrát beze spěchu, a zavezl motorku do stodoly. Klíč byl tam, kde ho nechal, u dveří pod kamenem. Odemkl si, pověsil brokovnici na věšák a vešel do kuchyně. Začal si rozepínat kabát a pak se zarazil. Na stole stál džbán mléka a na bílé misce tucet hnědých vajec.

„Panenko Maria,“ vydechl tiše. „Věřila bys tomu?“

Jemně se jedním prstem dotkl misky, ale když konečně svlékl kabát a obrátil se, vypadal sklíčeně.

8. kapitola

V Birminghamu foukal studený vítr a hnal déšť proti zrcadlové okenní tabulce, za kterou nad svou garáží v Saltley bydlel Ben Garvald. V hedvábném županu, s šátkem kolem krku a pečlivě učesanými kudrnatými vlasy vypadal impozantně; zlomený nos mu navíc dodával nádech jakési divoké vznešenosti. Pohled zblízka už nebyl tak lichotivý – arogantní masitá tvář jasně prozrazovala sklon k alkoholismu. Toho rána z ní ale bylo vidět cosi víc – dokonalé znechucení nad celým světem. Stalo se totiž, že předešlé noci přesně v jedenáct třicet birminghamská policie obrátila vzhůru nohama jeden z Garvaldových podniků, malou ilegální hernu v jisté zdánlivě spořádané ulici v Astonu. Ne že by snad Garvaldovi osobně hrozilo zatčení, na to si platil svého člověka a o toho už se pak postará. Mnohem nepříjemnější byly ony tři a půl tisíce liber, které policie našla na herních stolech a zkonfiskovala.

Kuchyňské dveře se prudce otevřely a dovnitř vešla mladá, sedmnácti či osmnáctiletá dívka v růžovém krajkovém županu. Odbarvené blonďaté vlasy měla rozcuchané a oči v trudovitém obličeji oteklé pláčem. „Mohu vám ještě jinak posloužit, pane Garvalde?“ zeptala se tiše.

„Jinak posloužit?“ odsekl. „To je dobré. Jsi zatraceně velkorysá, to tedy jo, vezmeme-li v úvahu, že jsi mi zatím neposloužila, ani co by se za nehet vešlo.“

Mluvil celou dobu zády k ní. Jeho pozornost upoutal muž na motocyklu, jenž právě vjel do dvora a zaparkoval vedle jedné z dodávek.

Dívka, která předešlé noci nedokázala splnit některé Garvaldovy poněkud výstřední požadavky, řekla plačtivě: „Je mi to líto, pane Garvalde.“

Muž na dvoře přešel ke dveřím a zmizel. Garvald se otočil na dívku. „Hoď sebou, vezmi si šaty a vypadni.“ Byla k smrti vyděšená, zírala na něj jako uhranutá a třásla se. Zaplavil ho navýsost příjemný pocit síly, sexuální převahy. Popadl ji za vlasy a bolestivě jimi škubl. „A příště se nauč poslouchat. Rozumíš?“

Sotva dívka utekla, otevřely se venkovní dveře a vstoupil Benův mladší bratr, Reuben Garvald. Byl malý a neduživý, jedno rameno měl výš než druhé, ale jeho černým očím, které neustále těkaly v bledém obličeji, nic neušlo.

Nesouhlasným pohledem sledoval dívku do ložnice. „Měl bys toho nechat, Bene. Taková cuchta. Ještě od ní něco chytíš.“

„Od toho tu máme penicilín,“ odpověděl Garvald. „A vůbec, co ode mě chceš?“

„Čeká tu na tebe nějaký chlápek. Před chvílí přijel na motorce.“

„Všiml jsem si. Co chce?“

„Nechtěl mi to říct. Takovej irskej zakrslík, a vypadá, že má prachů na rozdávání.“ Reuben mu podal půlku pětilibrovky. „Tohle ti posílá. Říkal, že jestli ho přijmeš, dostaneš druhou.“

Garvald se zasmál, docela upřímně, a vytrhl roztrženou bankovku bratrovi z ruky. „To se mi líbí. Do toho půjdu hned.“ Vzal ji k oknu a pečlivě si ji prohlížel. „A zdá se, že je košer.“ S úšklebkem se obrátil k Reubenovi. „Zajímalo by mě, jestli má takových víc. Uvidíme.“

Reuben vyšel ven a Garvald v povznesené náladě vzal z příborníku láhev a nalil si sklenici skotské. Možná, že tohle ráno přece jen nebude tak katastrofální, jak se zdálo. Možná si užijeme i trochu zábavy. Uvelebil se v křesle u okna.

Dveře se otevřely a Reuben uvedl promáčeného Devlina. Kabát měl úplně nasáklý. Smekl tvídovou čepici a vyždímal ji do čínské porcelánové misky plné hlíz. „Podívejme, zahrádka.“

„Ach jo,“ vzdychl Garvald. „Že vy všichni mizerní Irové jste praštění, to už vím dávno. Nemusíte to pořád dokazovat. Jak se jmenujete?“

„Murphy, pane Garvalde,“ odpověděl Devlin. „Bramborovej Murphy.“

„Jo, to sedí,“ opáčil Garvald. „Sundejte si ten kabát, prokristapána. Zničíte mi celej koberec. Pravý Axminster. Teďka stojí celé jmění.“

Devlin se zbavil kapajícího kabátu na úkor Reubena, ten se zatvářil vztekle, ale přijal ho a přehodil přes židli u okna.

„Tak, srdíčko,“ řekl Garvald. „Nemám času nazbyt, takže k věci.“

Devlin si otřel ruce o vestu a vytáhl cigarety. „Slyšel jsem, že děláte do aut,“ řekl. „Mimo jiné.“

„A to víte od koho?“

„Tak, slyšel jsem to.“

„No a?“

„Potřebuju náklaďák. Třítunový bedford, armádní model.“

„To je všechno?“ Garvald se stále usmíval, ale oči měl ostražité.

„Ne, ještě bych chtěl džíp, kompresor a stříkací náčiní plus asi deset litrů zelené khaki barvy. A k oběma autům papíry.“

Garvald se hlasitě rozesmál. „Co s tím chcete dělat, otevřít si svoji vlastní druhou frontu nebo co?“

Devlin vytáhl z náprsní kapsy naditou obálku a podal mu ji. „Tady je pro začátek pět set babek, jen abyste věděl, že vás zbytečně nezdržuju.“

Garvald kývl na bratra, ten obálku otevřel a zkontroloval její obsah. „Souhlasí to, Bene. A jsou to zbrusu nové pětilibrovky.“

Přisunul mu peníze. Garvald balíček potěžkal a nechal ho spadnout před sebe na stolek. Opřel se. „Tak dobrá, promluvíme si. Pro koho pracujete?“

„Pro sebe,“ odpověděl Devlin.

Garvald mu ani na okamžik nevěřil a bylo to na něm vidět, nicméně neodporoval. „Ten váš plán musí stát za to, když kvůli němu tak riskujete. Možná byste potřeboval pomoc.“

„Řekl jsem vám, co potřebuju, pane Garvalde,“ odpověděl Devlin. „Jeden třítunový bedford, džíp, kompresor a deset litrů khaki zelené. Jestli mi nemůžete vyhovět, vždycky to můžu zkusit někde jinde.“

Reuben se rozčílil. „Kdo si k sakru myslíte, že jste? Sem jste se dostal lehko. Zpátky to nemusí být taková hračka.“

Devlin rázem skoro zbělal, a když se k Reubenovi obrátil, studené modré oči měl nepřítomně upnuté na nějaký vzdálený bod. „To jste myslel vážně?“

Sáhl po svazku bankovek, druhou ruku už měl na kohoutku walthera. Garvald přibil balíček dlaní ke stolu. „Bude vás to něco stát,“ řekl měkce. „Pěknou, okrouhlou sumičku. Řekněme dva tisíce.“

Přijal Irův pohled, jako by přijímal výzvu. Chvíli se nic nedělo a pak se Devlin z ničeho nic usmál. „Vsadil bych se, že jste svého času měl pěkně nepříjemnou levačku.“

„Tu nejlepší v branži, hochu,“ Garvald zaťal pěst. „A nejen svého času.“

„Tak dobře,“ řekl Devlin. „Přidejte mi dvě stě litrů benzinu v armádních kanystrech a beru to.“

Garvald mu podal ruku. „Platí. Na to se napijeme. Co si dáte?“

„Irskou značku, pokud máte. Nejraději Bushmills.“

„Já mám všechno, hochu. Co srdce ráčí.“ Luskl prsty. „Reubene, co takhle skleničku Bushmills pro našeho přítele?“ Reuben váhal, ve strnulém obličeji se mu zračila zlost a Garvald dodal tišším, ale nebezpečnějším tónem: „Bushmills, Reubene.“

Bratr přešel k příborníku a otevřel dvířka skříně. Objevily se desítky lahví.

„Nežijete si tu špatně,“ poznamenal Devlin.

„Bez reprezentace se člověk neobejde.“ Garvald otevřel krabici na stolku a vzal si doutník. „Chcete převzít zboží v Birminghamu nebo někde jinde?“

„Vyhovovalo by mi to někde u Peterborough, na dálnici A1,“ řekl Devlin.

Reuben mu podal skleničku. „Nejste trochu moc vybíravý?“

Garvald ho přerušil. „Ne, to je v pořádku. Znáte vesnici Norman Cross? Ta je na A-jedničce, asi osm kilometrů od Peterborough. Kousek odtud je autoservis Fogarty’s, momentálně zavřený.“

„To najdu,“ řekl Devlin.

„Kdy chcete převzít dodávku?“

„Ve čtvrtek dvacátého osmého a v pátek devětadvacátého. První noc si vezmu náklaďák s kompresorem a benzin, druhou džíp.“

Garvald se lehce zamračil. „Chcete říct, že jste na to všechno sám?“

„Správně.“

„Tak dobrá – jaká hodina vám vyhovuje?“

„Po setmění. Řekněme od devíti do půl desáté.“

„A peníze?“

„Těch pět stovek si nechte jako zálohu. Sedm set padesát až budu mít náklaďák a totéž za džíp. A k oběma chci dodací listy.“

„To není problém,“ řekl Garvald, „ale budete muset vyplnit místo určení a účel.“

„O to už se postarám sám.“

Garvald pomalu přikývl a zamyslel se. „Snad jsme probrali všechno. Takže ujednáno. Ještě skleničku?“

„Ne, díky,“ řekl Devlin. „Musím ještě něco zařídit.“

Oblékl si mokrý kabát a rychle ho zapnul. Garvald vstal, šel k příborníku a vrátil se s načatou lahví Bushmills. „Vezměte si ji, je to na mě. Ať víte, že vám nepřeju nic zlého.“

„To by mě ani ve snu nenapadlo,“ řekl Devlin. „Ale i tak děkuju. Tady máte něco na oplátku.“ Vytáhl z náprsní kapsy druhou půlku pětilibrovky. „Vaše, nemýlím-li se.“

Garvald ji přijal a zašklebil se. „Ta vaše drzost je pekelná, to se musí nechat, Murphy.“

„To už mi říkali jinde.“

„Tak dobře. Uvidíme se osmadvacátého u Norman Gross. Doprovoď ho, Reubene, a chovej se slušně.“

Reuben mrzutě otevřel dveře a vyšel ven. Devlin šel za ním, ale ještě se obrátil na Garvalda, který si právě sedal. „Ještě něco, pane Garvalde.“

„A to?“

„Držím své slovo.“

„To rád slyším.“

„Postarejte se, abyste ho také dodržel.“

Už se neusmíval a jeho zachmuřený pohled se na okamžik střetl s Garvaldovým. Pak se otočil a odešel.

Garvald se zvedl a nalil si další skotskou, pak přešel k oknu a podíval se do dvora. Devlin složil stojánek a právě startoval. Dveře zaklaply, jak se vrátil Reuben.

Teď byl opravdu rozčilený. „Co se to s tebou děje, Bene? Nechápu tě. Necháš nějakýho mrňavýho Ira, co ještě smrdí hnojem, aby s tebou takhle oral. Nechal sis od něho líbit víc, než kdy od někoho jinýho.“

Garvald se díval, jak Devlin zatáčí na silnici a mizí v hustém dešti. „Má něco za lubem, Reubene,“ řekl tiše. „Něco, co stojí za to.“

„Ale na co ty armádní auta?“

„Existuje spousta možností. Může to být skoro cokoli. Vezmi třeba ten případ ve Shropshire, minulý týden. Chlápek převlečený za vojáka si přijede ve vojenském autě do armádního skladu a odveze si za třicet tisíc liber skotské. Představ si, co se za to dá dostat na černém trhu.“

„A ty myslíš, že on plánuje nějaký takový zátah?“

„Co jiného, a ať je to co chce, já v tom budu taky, ať se mu to líbí nebo ne.“ Potřásl nevěřícně hlavou. „Věřil bys tomu, Reubene, on mně vyhrožoval – mně! To přece nemůžeme nechat jen tak, co říkáš?“

Ačkoli ještě nebyl večer, světla čím dál víc ubývalo. Koenig se s rychlým člunem blížil k nízké siluetě pobřeží a na obloze za ním se kupila a vzdouvala bouřková mračna, černá, na okrajích lehce do růžova.

„Schyluje se k pěkné mele, pane poručíku,“ poznamenal Muller od stolu s mapou.

Koenig vykoukl z okna. „Nepřijde to dřív než za čtvrt hodiny. Do té doby budeme v bezpečí.“

V tu chvíli zlověstně zahřmělo a obloha potemněla. Na palubě, kde muži z posádky vyhlíželi cíl cesty, bylo podivné ticho.

„Nedivím se jim,“ řekl Koenig. „Nejdřív St. Helier a teď tohle.“

Za pobřežními dunami se táhla holá pláň, ošlehávaná větrem tři sta šedesát pět dnů v roce. V dálce bylo vidět budovu statku a letištní hangáry, černě narýsované proti nebi. Vítr zvedl vlny, Koenig zpomalil a vjel do zátoky. „Vezmi to za mě, Eriku.“

Muller se ujal kormidla. Koenig si natáhl starý námořnický kabát, vyšel nahoru na palubu a u zábradlí tam pokuřoval. Cítil se podivně deprimovaný. Plavba sama o sobě byla špatná, ale potíže vlastně teprve začínaly. Třeba jen lidé, se kterými měl pracovat. Ti byli svrchovaně důležití. Z minulosti měl z podobných situací dost nepříjemné zkušenosti.

Náhle jako by se celá obloha otevřela a z nebe se začaly valit proudy deště. Když přiráželi k betonovému molu, na cestě mezi dunami se objevilo terénní auto. Muller zastavil stroje a křikl z okna rozkazy. Na břeh bylo vyhozeno lano a posádka se rychle dala do pohybu. Auto zastavilo těsně u mola, z něj vystoupili Steiner s Neumannem a zamířili k okraji.

„Ahoj, Koenigu, tak jste to přece jen stihli,“ zavolal vesele Steiner. „Vítej v Landsvoortu.“

Koenig, který visel v polovině žebříku, samým překvapením šlápl vedle a málem spadl do vody. „Vy, pane podplukovníku? Ale…“ V následující vteřině mu všechno došlo a rozesmál se. „A já si tady dělám těžkou hlavu, s kým budu muset pracovat.“

Vydrápal se po žebříku a energicky potřásl Steinerovi rukou.

Když Devlin projížděl vesnicí kolem Studley Arms, bylo přesně půl páté. Přejel most a uslyšel varhany. Nebyla ještě tma a okna kostela svítila jen velice matně. Věděl od Joanny Greyové, že mše se slouží odpoledne, aby se nemuselo zatemňovat. Zamířil nahoru do svahu a vzpomněl si, co říkala Molly. Usmál se. Zaparkoval venku před kostelem – věděl, že je uvnitř, protože si všiml poníka, trpělivě stojícího u dvoukoláku, s nosem zabořeným do pytlíku ovsa. Parkovala tam ještě dvě auta, jeden náklaďák a několik kol.

Když otevíral dveře, otec Vereker se třemi malými ministranty v šarlatových sutanách a bílých rochetkách právě procházeli uličkou. Jeden z chlapců nesl svěcenou vodu a Vereker v chůzi kropil hlavy přítomných, prováděje tak symbolickou očistu. Asperges me.

V kostele bylo tak sedmnáct, osmnáct lidí, ne víc. Byl tam sir Henry se ženou, která byla zřejmě jeho manželka, a s nimi seděla tmavovlasá, nanejvýš pětadvacetiletá dívka v letecké uniformě Ženského pomocného sboru – zjevně Pamela Verekerová. Byl tam George Wilde se ženou a vedle nich Laker Armsby, vydrhnutý dočista, ve starodávném černém obleku s tuhým límcem.

Molly Priorová seděla přes uličku vedle matky, což byla příjemná paní středních let s vlídným obličejem. Molly měla do čela naražený slamák s jakousi umělou květinovou ozdobou a na sobě květované bavlněné šaty s těsným živůtkem a trochu příliš krátkou sukní. Její kabát ležel úhledně složený přes opěradlo.

Vsadil bych se, že ty šaty nosí už nejméně tři roky, pomyslel si. Zčistajasna se otočila a uviděla ho. Chvíli se na něj bez náznaku úsměvu dívala a pak se zase otočila.

Vereker ve vybledlém růžovém pluviálu stál vpředu u oltáře a se sepjatýma rukama započal mši. „Vyznávám se Bohu Všemohoucímu a vám, mí bratři a sestry, že jsem vlastní vinou zhřešil.“

Udeřil se do prsou a Devlin, který si všiml, že Molly Priorová se pootočila a kradmo ho zpod klobouku pozoruje, se k němu naschvál hlasitě přidal, žádaje stokrát blahoslavenou Pannu Marii, všechny anděly a svaté, jakož i celé přítomné shromáždění, aby se za něj modlili k Hospodinu, našemu Pánu.

Když si Molly klekala, dělala to jakoby zpomaleně a sukni si přitom vyhrnula nejméně o patnáct centimetrů výš, než bylo nutné. Devlin stěží potlačil smích nad cudností toho gesta. Brzy ale vystřízlivěl, když na sobě ucítil zuřivý pohled Artura Seymoura, postávajícího ve stínu sloupu na opačné straně kostela.

Když mše skončila, Devlin si pospíšil, aby byl venku jako první. Už seděl na motorce a chystal se nastartovat, ale vtom uslyšel její hlas.

„Pane Devline, počkejte ještě!“ Otočil se a uviděl, jak k němu s deštníkem nad hlavou spěchá, za ní její matka. „Proč odtud tak utíkáte?“ řekla Molly udýchaně. „To se stydíte nebo co?“

„Ani nevíš, jak jsem rád, že jsem tu byl,“ odpověděl Devlin.

Ve skomírajícím světle nemohl s jistotou říct, zda se začervenala. Každopádně se v tu chvíli objevila její matka. „To je maminka,“ představila ji Molly. „A to je pan Devlin.“

„Vím o vás všechno,“ řekla paní Priorová. „Jestli pro vás můžeme něco udělat, stačí říct. Samotný mužský to nemá lehké.“

„Myslely jsme, že byste k nám dnes večer třeba mohl zajít na čaj,“ doplnila ji Molly.

U hřbitovní branky za jejich hlavami se zlověstně tyčila silueta Artura Seymoura. Devlin se snažil vymluvit. „Je to od vás moc hezké, ale abych pravdu řekl, nejsem zrovna v kondici.“

Paní Priorová se dotkla jeho kabátu. „Propánakrále, chlapče, vždyť vás by mohli ždímat. Jeďte honem domů a dejte si horkou koupel, jinak z toho budete mít smrt.“

„Maminka má pravdu,“ obořila se na něj Molly. „Ať už tu nejste, a udělejte pěkně, co vám říká.“

Devlin nastartoval. „Bůh mě ochraňuj před touhle smečkou ženských,“ odtušil a odjel.

Koupel byla tak nanejvýš zbožným přáním, ohřát vodu v měděném kotli v zadní kuchyni by zabralo moc času. Zvolil kompromisní řešení – rozdělal v krbu ohromný oheň, svlékl se, rychle se utřel ručníkem a oblékl si tmavomodrou flanelovou košili a teplé černé kalhoty z česané příze.

Měl hlad, ale byl příliš unavený, než aby se namáhal něco kuchtit. Vytáhl láhev Bushmills od Garvalda, posadil se s knihou do starého ušáku a s nohama nataženýma k teplu si četl při světle ohně. Asi za hodinu ucítil vzadu na krku závan větru. Neslyšel závoru, ale věděl, že Molly je uvnitř.

„Rychleji to nešlo?“ řekl, aniž by se otočil.

„Opravdu roztomilé. Člověk by myslel, že se zmůžete na něco lepšího, když už jsem šla dva kilometry ve tmě, abych vám donesla večeři.“

Popošla k ohni. Měla na sobě svůj starý pršiplášť, na nohou holínky, hlavu ovázanou šátkem a v jedné ruce koš. „Zapékané brambory s masem – ale vy už jste asi jedl.“

Nahlas zasténal. „Mlč, prosím tě, a co nejrychleji to strč do trouby.“

Položila košík, vyzula se z holínek a rozepnula si kabát. Pod ním měla známé květované šaty. Stáhla si šátek a potřásla hlavou. „Tak je to lepší. Co to čtete?“

Podal jí knížku. „Básně,“ řekl. „Od jednoho slepého Ira jménem Raftery, který žil před mnoha a mnoha lety.“

Zkoumavě si ji prohlížela ve světle krbu. „Ale já tomu nerozumím,“ řekla. „Je to v nějakém cizím jazyce.“

„V irštině,“ odpověděl. „V jazyce králů.“ Vzal jí knihu z ruky a začal číst:

Anois, teacht an Earraigh, beidh an la dul chun sineadh,

is tar eis feile Bride, ardochaidh me mo sheol…

Teď zjara světlo s každým dnem se dlouží,

je svátek svaté Brigity – sem s plachtou na stožár!

Mám cestu před sebou, po klidu nezatoužím,

než v Mayo stanu zas, kde nestál jsem už tolik jar…

„To je krása,“ vydechla. „Opravdová nádhera.“ Seděla teď na rákosové rohožce vedle něho, opírala se o křeslo a levou rukou se dotýkala jeho paže. „Vy jste odtamtud? Z toho místa, o kterém mluví?“

„Ne,“ odpověděl a jen tak tak ovládl hlas, aby se mu netřásl. „Trochu víc na sever, ale tenhle Raftery věděl, o čem píše.“

„A Liam,“ zeptala se, „to je taky irské?“

„Ano, prosím.“

„Co to znamená?“

„Vilém.“

Zamračila se. „Ne, myslím, že Liam je hezčí. Vilém zní tak obyčejně.“

Devlin levou rukou pořád svíral knížku a pravou ji chytil vzadu za vlasy. „Ježíši, Josefe, Marie, stůjte při mně.“

„A co má tohle znamenat?“ zeptala se nevinně.

„To znamená, milá zlatá, že jestli ty brambory okamžitě nevytáhneš z trouby a nenaservíruješ mi je, tak neručím za následky.“

Najednou se tlumeně rozesmála, natáhla se a na chvíli mu položila hlavu na kolena. „Asi jsem do tebe fakt zamilovaná,“ řekla. „Víš o tom? Od první chvíle, co jsem vás uviděla na té vaší motorce před hospodou, velevážený pane Devline, jste se mi líbil.“

Zaúpěl a zavřel oči. Molly vstala, upravila si sukni na bocích a vytáhla z trouby brambory.

Když ji přes pole doprovázel domů, už nepršelo a mraky rozfoukané větrem za sebou nechaly oblohu plnou hvězd. Šli po pěšině podél lesa a studený vítr nad jejich hlavami je co chvíli pokropil úlomky urvaných větviček. Devlin měl přes rameno pušku a Molly se do něj z druhé strany zavěsila.

Po jídle toho už moc nenamluvili. Na její přání jí přečetl ještě pár básní a ona vkleče poslouchala, s jedním kolenem zvednutým a hlavou opřenou o jeho paži. Bylo to tisíckrát horší, než si představoval, úplně mimo plán. Zbývaly mu všeho všudy tři týdny a na tu dobu měl před sebou obrovské množství práce. Na něco jiného nemohlo být ani pomyšlení.

Došli ke zdi a před branou statku se zastavili.

„Chtěla jsem ti říct, jestli nemáš ve středu odpoledne nic na práci, mohl bys mi pomoci ve stodole. Pár strojů potřebuje na zimu přemístit a já s maminkou na to asi nestačíme. Můžeš potom u nás zůstat na večeři.“

Bylo by nevychované odmítnout. „Proč ne,“ souhlasil.

Objala ho rukou kolem krku, přitáhla si jeho obličej a prudce, s vášnivou a nezkušenou naléhavostí ho políbila. Skoro mu to vehnalo slzy do očí. Cítil, že voněla nějakým neuvěřitelně sladkým levandulovým parfémem, asi jediným, který si mohla dovolit. Bylo mu souzeno pamatovat si ho po zbytek života.

Přivinula se k němu a on jí něžně zašeptal do ucha: „Tobě je sedmnáct a já jsem pětatřicetiletý stařec. Myslela jsi na to?“

Zvedla hlavu, ale jako by ho neviděla. „Ty jsi báječný,“ řekla. „Prostě báječný.“

Byla to hloupá, banální věta, které by se za jiných okolností vysmál, ale teď ne. Teď ho nic takového ani nenapadlo. Velice jemně ji znovu políbil na ústa. „A teď jdi.“

Šla, ani se nepokusila mu to vymlouvat. Přešla dvůr, přitom vzbudila pár kuřat, někde na druhé straně stavení dutě zaštěkal pes a pak zaklaply dveře. Devlin se otočil a vykročil zpátky.

Když obcházel poslední louku nad silnicí, znovu se spustil déšť. Přešel na druhou stranu, k náspu se starým dřevěným ukazatelem Hobs End Farm, který se nikdy nikdo nenamáhal odstranit. Pomalu se šoural po pěšině s hlavou skloněnou před deštěm. Najednou v rákosí napravo něco zašustilo a cestu mu zastoupila shrbená postava.

Přestože pršelo, mraky nebyly nijak husté a Devlin v měsíčním světle poznal Artura Seymoura. „Já jsem ti to říkal,“ ozval se Artur. „Varoval jsem tě, ale ty sis nedal říct. Tak ti to budu muset vysvětlit jinak.“

Ve zlomku vteřiny měl Devlin v rukou brokovnici. Nebyla nabitá, ale to nevadilo. Zlověstně zacvakal úderníky a vrazil hlaveň Seymourovi přímo pod bradu.

„Dával bych si pozor, být tebou,“ řekl. „Mám pověření střílet škodnou, od pána osobně, a tohle je jeho pozemek.“

Seymour odskočil. „Však já tě dostanu, ještě uvidíš. A tu mrchu špinavou taky. Zatočím s vámi s oběma.“

Otočil se a zmizel ve tmě. Devlin si znovu přehodil pušku přes rameno a zamířil k chalupě, téměř v předklonu, jak déšť nabral na síle. Seymour byl šílenec – ne, ne tak docela, prostě se nedokázal ovládat. Z jeho výhrůžek si nic nedělal, ale pak si vzpomněl na Molly a žaludek se mu nervózně stáhl.

„Přisámbůh,“ řekl tiše, „jestli jí ten mizera něco udělá, zabiju ho. Zabiju.“

9. kapitola

Samopaly sten byly asi nejlepší masově vyráběnou zbraní druhé světové války a spolehlivou oporou každého britského pěšáka. Vypadaly sice lacině a nevzhledně, ale snesly víc špatného zacházení než jakákoli jiná zbraň stejného typu. Daly se ve vteřině rozložit a napěchovat do kabely nebo kapes kabátu, což bylo nedocenitelnou předností pro různá odbojářská hnutí v celé Evropě, která je od Britů dostávala. Sten jste mohli upustit do bláta, šlápnout na něj a pořád střílel a zabíjel stejně spolehlivě jako ten nejdražší thompson.

Verze MK IIS byla vyvinuta speciálně pro potřeby přepadových oddílů, její tlumič absorboval hluk výstřelu téměř dokonale. Jediným slyšitelným zvukem bylo cvaknutí závěru, a to se dalo zachytit nanejvýš do vzdálenosti dvaceti metrů.

Sten, který držel v rukou štábní rotmistr Willy Scheid, když ve středu dvacátého října ráno trénoval na improvizované střelnici mezi písečnými dunami Landsvoortu, byl zbrusu nový, přímo z výroby. Na druhém konci střelnice stála řada terčů, makety útočících anglických vojáků v životní velikosti. Nejprve vyprázdnil zásobník zleva doprava do prvních pěti. Byl to podivný pocit, vidět, jak kulky cupují terč a přitom slyšet jen klapání uzávěru. Na Steinera se zbytkem skupiny, kteří stáli v půlkruhu za ním, to udělalo značný dojem.

„Skvělé!“ Steiner natáhl ruku pro samopal. „Opravdu výtečné.“ Prohlédl si ho a podal ho Neumannovi.

Neumann zničehonic zaklel. „Hergot, ta hlaveň pálí.“

„Tak jest, pane nadporučíku,“ řekl Scheid. „Musíte ji brát jen za ten plátěný izolační obal. Tlumič se rychle zahřeje, když se střílí jenom dávkami.“

Scheid pracoval v hamburském muničním skladišti, byl to malý, nevýrazně vypadající mužíček v brýlích s kovovými obroučkami a v té nejošuntělejší uniformě, jakou kdy Steiner viděl. Přešel ke stanu, na jehož podlážce byly vystaveny různé typy zbraní. „Co se vás týče, vy budete používat sten – obě verze, s tlumičem i bez. Z lehkých kulometů tady máme bren. Není to tak všestranná zbraň jako naše MG čtyřiadvacítky, ale vynikající pro účely malých skupin. Střílí jednotlivě a v dávkách po čtyřech nebo po pěti, takže je úsporný a velice přesný.“

„A co pušky?“ otázal se podplukovník.

Dřív než Scheid stačil odpovědět, Steiner ucítil na pameni Neumannovu ruku. Otočil se a uviděl, jak se k nim směrem od Ijsselmeer blíží stork a nad letištěm se stáčí do oblouku.

„Dovolíte, pane rotmistře?“ požádal Steiner o slovo. Obrátil se k mužům. „Odted budete poslouchat rozkazy rotmistra Scheida. Máte dva týdny, a až s vámi skončí, očekávám, že budete schopni tyhle věci rozebrat a složit se zavřenýma očima.“ Pohlédl na Brandta. „Pokud bude potřebovat nějakou pomoc, dohlédněte na to. Rozuměl jste?“

Brandt vyskočil do pozoru. „Rozkaz, pane podplukovníku.“

„V pořádku.“ Steinerův pohled jako by zkoumal každého muže zvlášť. „Většinu času tady já a nadporučík Neumann budeme s vámi. A nemějte obavy. Už brzy se dozvíte, o co jde, to vám slibuji.“

Brandt dal celé skupině povel k pozoru. Steiner zasalutoval, obrátil se a rychle s Neumannem spěchali k autu, které parkovalo kousek vedle. Usadil se na místo vedle řidiče, Neumann se vyšplhal za volant a vyrazili. Když se blížili k hlavní bráně, vojenský policista na hlídce otevřel a neobratně zasalutoval, jak se snažil druhou rukou udržet vrčícího psa.

„Jednoho dne se ta bestie utrhne,“ poznamenal Neumann. „A upřímně se obávám, že nemá ani ponětí, na čí straně stojí.“

Stork sestoupil a bezchybně přistál. Čtyři nebo pět mechaniků Luftwaffe mu vyjelo naproti v dodávce a Neumann s autem jel za nimi. Zaparkovali pár metrů od letadla, Steiner si zapálil a čekal, až vystoupí Radl.

„Někoho s sebou má,“ řekl Neumann.

Radl se k nim s úsměvem připojil, zato Steiner se mračil. „Jak se daří, Kurte?“ zeptal se plukovník a podal mu ruku.

Steinera ale v tu chvíli daleko víc zajímal jeho společník, vysoký, elegantní mladík s umrlčí lebkou SS na čepici. „Představíš mi svého přítele, Maxi?“ řekl tiše.

Radl se nuceně usmál. „Untersturmführer Harvey Preston z Britského dobrovolnického sboru – a tohle je podplukovník Kurt Steiner.“

Na Steinerův rozkaz byla stará obývací místnost statku přestavěna tak, aby se mohla stát mozkovým centrem celé operace. Na jedné straně stály dva kavalce pro něj a pro Neumanna a doprostřed místnosti umístili dva velké stoly pokryté fotografiemi a mapami Hobs Endu a okolí Studley Arms. Byla tam také překrásně vyvedená trojrozměrná maketa, zatím nedokončená. Radl se skleničkou brandy v ruce se nad ni se zájmem naklonil. Ritter Neumann stál na protější straně stolu a Steiner rázoval sem tam podél okna a kouřil jednu cigaretu za druhou.

„Ten model je opravdu skvělý,“ poznamenal Radl. „Kdo na něm dělá?“

„Vojín Klugl,“ odpověděl Neumann. „Před válkou měl, myslím, něco společného s uměním.“

Steiner se netrpělivě otočil. „Pojďme radši k věci, Maxi. To ode mě vážně očekáváš, že s sebou vezmu toho – tu kreaturu tam venku?“

„To je Reichsführerùv nápad, ne můj,“ řekl Radl smířlivě. „V takových záležitostech, milý Kurte, nejsem já ten, kdo dává rozkazy.“

„Ale on snad zešílel.“

Radl přikývl a přešel k servírovacímu stolku, aby si dolil koňak.

„Nemyslím, že jsi první, kdo to říká.“

„Dobrá,“ řekl Steiner. „Podívejme se na to z čistě praktického hlediska. Jestli to má celé vyjít, potřebujeme vojáky s maximálním smyslem pro disciplínu, vojáky, kteří se umějí pohybovat, myslet a jednat jako jeden muž, a přesně takové tady máme. Ti chlapci byli pode mnou v samotném pekle a vrátili se – Kréta, Leningrad, Stalingrad, a ještě pár akcí mezi tím a já je měl celou tu dobu možnost sledovat. Věř mi, Maxi, někdy nemusím ani promluvit, a oni přesto vědí.“

„O tom nepochybuji.“

„Tak jak po mně proboha můžeš chtít, abych v téhle fázi začal pracovat s nějakým nováčkem, a ještě ke všemu s takovým Prestonem.“ Vzal do ruky Prestonovu složku a zatřepal s ní. „Podvodník a pozér, který od chvíle, co se narodil, nedělá nic jiného, než že hraje, dokonce i sám před sebou.“ Znechuceně složku odhodil. „Ten ani nemůže pochopit, co to znamená voják.“

„Momentálně je podstatnější,“ skočil mu do řeči Neumann, „alespoň mně to tak připadá, že ten člověk v životě neskákal z letadla.“

Radl vytáhl ruskou cigaretu a Neumann mu připálil. „Nejsem si jistý, Kurte, jestli se ohledně té věci nenecháváš moc unést.“

„Tak dobře,“ odpověděl Steiner. „Jistě, má americká polovička ho nemůže vystát, protože je to zrádce a korouhvička, a má německá půlka ho taky zrovna nemiluje.“ Podrážděně zakroutil hlavou. „Prosím tě, Maxi, máš představu, co to je parašutistický výcvik?“ Obrátil se na Neumanna. „Vysvětli mu to, Rittere.“

„Šest seskoků na základní parašutistickou kvalifikaci, a pak nejméně šest každý další rok, jestli si ji chcete udržet,“ řekl Neumann. „A to se vztahuje na každého – na vojína stejně jako na generála. Příplatek za skákání se pohybuje od pětašedesáti do sto dvaceti říšských marek měsíčně, podle hodnosti.“

„No a?“ zeptal se Radl.

„Abyste si je vydělal, trénujete dva měsíce na zemi, poprvé skáčete sám ze dvou set metrů, pak pět skoků ve skupinách, pokaždé o kousek níž a za různých světelných podmínek včetně úplné tmy. A pak přijde velké finále – společný seskok z devíti plně osazených letadel, v plné polní, ani ne ze sto třiceti metrů.“

„Velmi působivé,“ řekl Radl. „Na druhé straně Preston bude muset skákat jenom jednou, sice v noci, to připouštím, ale zato na krásně velkou a úplně opuštěnou pláž. Ideální seskokový prostor – sami jste to říkali. Nemyslím, že by bylo tak naprosto nemožné vycvičit ho pro tuhle jedinou příležitost.“

Neumann se se zoufalým výrazem podíval na Steinera. „Co mám ještě říct?“

„Nic,“ uzavřel Radl, „protože Preston s vámi jede. Jede, protože podle Reichsführera je to dobrý nápad.“

„Prokristapána,“ vybuchl Steiner zoufale, „vždyť je to nemožné, Maxi, copak to nechápeš?“

„Ráno se vracím do Berlína,“ odpověděl Radl. „Můžeš letět se mnou a vysvětlit mu to sám. Nebo se ti nechce?“

Steiner byl bílý jako stěna. „Víš zatraceně dobře, Maxi, že nemůžu. A taky víš proč.“ Chvíli to vypadalo, že nemůže promluvit. „Co můj otec – je v pořádku? Viděl jsi ho?“

„Ne,“ odpověděl Radl. „Ale Reichsführer mě pověřil, abych ti vyřídil, že máš jeho osobní slovo.“

„A jak si to mám sakra vykládat?“ Steiner se zhluboka nadechl a ironicky se zasmál. „Vím jedno. Jestli jsme dost dobří, abychom dostali Churchilla, kterého, a to ti klidně říkám předem, jsem vždycky osobně obdivoval – a nejen proto, že máme oba matku Američanku – pak můžeme klidně seskočit na Prinz Albrechtstrasse a sebrat toho mizeru, kdykoli se nám zachce. Když nad tím tak přemýšlím, vůbec to není tak špatný nápad.“ Ušklíbl se na Neumanna.

„Co ty na to, Rittere?“

„Takže ho berete?“ zeptal se Radl nedočkavě. „Myslím Prestona, samozřejmě.“

„Ale ovšem, bereme ho,“ odpověděl Steiner. „Ale až s ním skončíme, bude si přát, aby se nikdy nenarodil.“ Obrátil se k Neumannovi. „Tak dobrá, Rittere, přived mi ho a já mu jen tak trochu nastíním, co ho čeká v pekle, až se tam dostane.“

Za svého divadelního působení hrál Harvey Preston jednou také ve známé hře z první světové války Na konci cesty. Představoval britského důstojníka – mladého veterána unaveného válkou a zestárlého na duši daleko spíš než na těle, vojáka, který dokáže čelit smrti s úsměškem a s přinejmenším symbolickou sklenkou v pravici. Když se pak střecha krytu konečně zřítila a spadla opona, prostě jste se sebral a šel jste do maskémy smýt krev.

Ale teď to bylo jinak. Tohle byla skutečnost, taková, že ji bylo lepší nedomýšlet. Náhle se mu strachy skoro udělalo špatně od žaludku. Ne, že by ztratil víru ve schopnost Německa vyhrát válku, o tom nikdy nezapochyboval. Chtěl se ale toho dne sám v klidu dožít.

Byla mu zima. Nervózně se procházel sem a tam po zahradě, kouřil a čekal na nějakou známku života uvnitř ve statku. Byl jako na trní. V kuchyňských dveřích se objevil Steiner. „Prestone!“ zavolal anglicky. „Pojďte sem.“

Znovu zmizel, aniž by cokoli vysvětloval.

Preston vešel a našel Steinera s Radlem a Neumannem u stolu s mapami.

„Pane plukovníku,“ začal.

„Držte klapačku,“ mrazivě ho přerušil Steiner. Kývl na Radla. „Dejte mu rozkazy.“

Radl se zatvářil oficiálně. „Untersturmführere Harvey Prestone z Britského dobrovolnického sboru, od této chvíle se nacházíte pod úplným a svrchovaným velením podplukovníka, Kurta Steinera z parašutistické brigády. Podle osobního příkazu Reichsührera Heinricha Himmlera. Rozumíte?“

Pokud jde o Prestonovy pocity, Radl mohl mít na sobě stejně tak dobře černý baret – v Británii znamení toho, že soudce se chystá uložit nejvyšší trest. Čelo se mu orosilo. „Ale pane plukovníku,“ vykoktal ze sebe, „já jsem v životě neskákal.“

„To je to nejmenší, co mi na vás vadí,“ poznamenal Steiner ponuře. „Ale nebojte se, my se postaráme o všechny vaše nedostatky.“

„Pane plukovníku, já musím protestovat,“ začal Preston, ale Steiner ho v půli uťal jako sekerou.

„Držte ústa a stůjte pořádně. A příště mluvte, jen když jste tázán.“ Obešel Prestona, který stál ztuhle v pozoru, a postavil se za něj. „Momentálně pro nás jste jen zbytečnou přítěží. Nejste vůbec voják, jenom fešácká uniforma. Podíváme se, co se s tím dá dělat, co vy na to?“ Preston neodpovídal a Steiner mu jemně šeptl do ucha: „No?“

Dosáhl dokonalého zastrašujícího účinku a Preston si pospíšil s odpovědí. „Rozkaz, pane plukovníku.“

„Dobrá, takže si rozumíme.“ Steiner už stál znovu před ním. „Za prvé – jediný, kdo tady v Landsvoortu momentálně zná cíl téhle akce, jsme my čtyři, co tu stojíme. Jestli se kvůli vaší nedbalosti něco provalí dřív, než já sám to ostatním sdělím, osobně vás zastřelím. Rozuměl jste?“

„Ano, pane plukovníku.“

„Co se vašeho postavení týče, zatím jste zbaven jakékoli hodnosti. Nadporučík Neumann dohlédne na to, aby vám vydali parašutistickou výstroj, nebudete se tedy odlišovat od zbytku svých kolegů, s kterými budete trénovat. Samozřejmě, že ve vašem případě bude nutná intenzivnější příprava, ale o tom později. Nějaké otázky?“

Prestonovy oči žhnuly a vzteky skoro nemohl dýchat. Radl jemně poznamenal:

„Je tu samozřejmě ještě jedna možnost, Herr Untermsturmführer. Jestli jste nespokojen, můžete se se mnou vrátit do Berlína a prohovořit si to s Reichsführerem osobně.“

Preston přidušeně zašeptal: „Žádné otázky.“

„V pořádku,“ Steiner se obrátil k Neumannovi. „Ať mu vydají výstroj, a pak ho dejte na starost Brandtovi. O jeho tréninkovém programu si promluvíme později.“ Kývl na Prestona. „Dobrá, můžete jít.“

Preston si uvědomil, že nacistický pozdrav by v této společnosti asi nebyl nejvhodnější, takže místo něj jenom zasalutoval a vypotácel se ven. Ritter Neumann se zašklebil a vyšel za ním.

Dveře se zavřely.

„Po tomhle se opravdu potřebuju napít,“ řekl Steiner. Přešel ke stolku a nalil si sklenici koňaku. „Myslíš, že to půjde, Kurte?“ zeptal se Radl.

„Kdo ví?“ usmál se Steiner lišácky. „Při troše štěstí si při výcviku zlomí nohu.“ Upil ze své sklenice. „A vůbec, máme důležitější věci na práci. Jak se daří Devlinovi? Máte od něho nějaké zprávy?“

Nahoře na statku nad Hobs Endem se Molly Priorová zavřela ve své malé ložnici a pracovala na tom, aby se co nejvíce líbila Devlinovi, který měl každou chvíli přijít na večeři, jak slíbil. Rychle se svlékla, chvíli jen v podprsence a kalhotkách stála před zrcadlem starého mahagonového prádelníku a kriticky se prohlížela. Spodní prádlo bylo úhledné a čisté, ale bylo vidět, že už se častokrát spravovalo. Ale co, za to se stydět nemusela, tak na tom byli všichni. Lístky na šatstvo nikdy nestačily. Záleželo na tom, co bylo vespod, a to nebylo zrovna nejhorší. Pěkná, pevná ňadra, oblé boky, dobře tvarovaná stehna.

Položila si dlaň na břicho a když si představila, jak se jí tak dotýká Devlin, ucítila v žaludku mravenčení. Otevřela vrchní zásuvku prádelníku, vytáhla svůj jediný předválečný pár hedvábných punčoch, mnohokrát zašívaných, a opatrně si je navlékla. Pak vzala ze šatníku bavlněné šaty, které na sobě měla v neděli.

Když si je přetahovala přes hlavu, ozvala se na dvoře houkačka. Vykoukla z okna a uviděla, jak do dvora vjíždí starý morris a v něm otec Vereker. Tiše zaklela, rychlým pohybem si šaty stáhla do pasu, takže jí v podpaží praskl šev, a vklouzla do svých nedělních střevíců s vysokými podpatky.

Na cestě dolů si pročesávala vlasy a sykala bolestí, jak jí v hřebenu zůstávaly celé chomáče. Vereker s matkou byli v kuchyni. Otočil se a přivítal ji na něj až překvapivě vlídným úsměvem.

„Nazdar, Molly, jak se máš?“

„Těžce žiju a těžce pracuju, otče.“ Uvázala si zástěru a obrátila se k matce. „Co ten pekáč s bramborami? Už jsou hotové? Bude tady každou chvíli.“

„Á, čekáte návštěvu.“ Vereker se opřel o hůl a vstal. „Vybral jsem si špatnou chvíli.“

„Ale co vás to napadá, otče,“ řekla paní Priorová. „Čekáme jenom pana Devlina, toho nového lesníka v Hobs Endu. Bude tu na oběd a odpoledne nám s něčím pomůže. Potřeboval jste něco?“

Vereker se podíval na Molly, jako by si dával něco dohromady – všiml si šatů a střevíců a nesouhlasně se zamračil. Molly se hněvivě zapálila a s levou rukou v bok se mu postavila.

„Chtěl jste mluvit se mnou, otče?“ zeptala se nebezpečně klidným hlasem.

„Ne, chtěl jsem si promluvit s Arturem. S Arturem Seymourem. Občas vám tu vypomáhá, v úterý a ve středu, nemám pravdu?“

Lhal, to poznala okamžitě. „Artur Seymour už tady nepracuje, otče. Myslela jsem, že už to dávno víte. Nebo vám neřekl, že jsem ho vyhodila?“

Vereker byl velice bledý. Ač by si to nepřipustil, nedokázal jí lhát do očí. „A pročpak, Molly?“ zeptal se.

„Protože už jsem ho tu nechtěla.“

Tázavě pohlédl na paní Priorovou. Nevypadala, že by se jí chtělo něco vysvětlovat, ale pokrčila rameny. „Ten člověk se nesnese ani s lidmi, ani se zvířaty.“

Tehdy se Vereker dopustil těžké chyby. „Ve vesnici si všichni myslí, že jste mu ukřivdily,“ řekl. „Že bys měla mít lepší důvod, než jenom to, že se ti víc líbí nějaký přivandrovalec. Je to nespravedlivé, když na tebe člověk čeká tak jako on a pomáhá, kde se dá, Molly.“

„Člověk,“ řekla opovržlivě. „On to je člověk, otče? Nevšimla jsem si. Měl jste jim to vysvětlit – že mi každou chvíli strkal ruku pod sukně a snažil se mě osahávat.“ Verekerův obličej byl bílý jako křída, ale Molly neúprosně pokračovala. „Ovšem, lidé z vesnice si asi myslí, že to je normální, když se tak k ženským chová od té doby, co mu bylo dvanáct, a nikdy s tím nikdo nic neudělal. A vy nejste žádná výjimka.“

„Molly!“ přerušila ji matka zděšeně.

„Aha,“ rozpálila se Molly, „chceš říct, že člověk nesmí říct knězi pravdu do očí, aby ho náhodou neurazil?“ S pohrdáním se otočila zpátky k Verekerovi. „Neříkejte, že nevíte, co je zač, otče. Nikdy nechybí v neděli na mši, takže se vám musí dost často zpovídat.“

Obrátila se zády k jeho zuřivému pohledu a zvenčí se ozvalo zaklepání. Uhladila si sukni na bocích a spěchala otevřít, ale ve dveřích nestál Devlin, nýbrž Laker Armsby. Právě přijel traktorem s vlekem plným tuřínů a teď stál, šklíbil se a balil si cigaretu.

„Tak kam to mám složit, Molly?“

„Hrom do tebe, Lakere, ty si umíš vybrat chvíli. Dej to do stodoly. Támhle, já ti to radši ukážu, sám bys to určitě zvoral.“

V nedělních střevících se opatrně pustila přes dvorek a Laker za ní. „Cože seš dneska tak vyparáděná, Molly, jak na mši?“

„Starej se o svý, Lakere Armsby,“ odsekla, „a otevři mi ty dveře.“

Laker prstem uvolnil závoru a začal otevírat pravé křídlo vrat. Na druhé straně stál Artur Seymour. Čepici měl naraženou hluboko do čela, přes rozzuřené oči, a švy starého námořnického kabátu mu na obrovitých ramenou skoro praskaly.

„Jen klid, Arture,“ řekl opatrně Laker.

Seymour ho odstrčil na stranu, chňapl Molly za zápěstí a přitáhl si ji. „Poď sem, ty mrcho. Chci si s tebou něco vyříkat.“

Laker mu položil ruku na paži a bezvýsledně se snažil zasáhnout. „Ale no tak, Arture,“ řekl chlácholivě. „To se přece nedělá.“

Seymour ho hřbetem ruky udeřil do obličeje, až mu z nosu vytryskla krev. „Ty se do toho nepleť,“ zařval a odhodil ho do bláta.

Molly kolem sebe zoufale kopala. „Nech mě na pokoji!“

„Ani nápad,“ řekl. Zabouchl vrata a zastrčil závoru. „Už nikdy, Molly, to si piš.“ Levačkou ji popadl za vlasy. „Buď hodná holka a nic se ti nestane. Nechci od tebe nic jinýho, než co dáváš tomu irskýmu hajzlovi.“

Zašátral po lemu její sukně.

„Smrdíš,“ řekla. „Víš to vůbec? Jako svině, co se zrovna vyrorhnila v pomejích.“

Sehnula se a divoce ho kousla do zápěstí. Vykřikl a pustil ji, ale druhou rukou po ní ještě stačil hrábnout, než mu s roztrženými šaty utekla po žebříku na seník.

Devlin byl uprostřed polí na cestě z Hobs Endu, a když vystoupal na vršek louky nad farmou, viděl, jak Molly s Lakerem Armsbym jdou přes dvůr směrem ke stodole. Chvíli nato vyletěl Laker ven, přistál na zádech a vrata se zabouchla. Devlin zahodil cigaretu a pustil se dolů klusem.

Když přeskakoval plot do dvora, viděl, že u stodoly stojí paní Priorová s otcem Verekerem. Kněz bušil holí do vrat. „Arture!“ křičel. „Přestaň vyvádět a otevři.“

Odpověděl mu jen Mollyin výkřik. „Co se tu děje?“ ptal se Devlin udýchaně.

„To Seymour,“ informoval ho Laker s krvavým kapesníkem u nosu. „Zatáhnul tam Molly – dovnitř, do stodoly, a zavřel se tam s ní.“

Devlin to zkusil ramenem, ale okamžitě si uvědomil, že ztrácí čas. Zoufale se kolem sebe rozhlížel, mezitím se ozval další výkřik, a pak mu oči padly na traktor, který stál se zapnutým motorem, jak ho Laker zanechal. Ve vteřině byl u něj, vyšplhal se za volant a prudce trhl řadicí pákou. Traktor s obrovským zrychlením poskočil kupředu, vlek se zakymácel a po dvoře se jako dělové koule začaly kutálet tuříny. Vereker s Lakerem a paní Priorovou se taktak stačili odklidit z cesty a traktor už vrazil do dveří, vyrazil je a vřítil se do stodoly.

Devlin dupl na brzdu a zastavil. Molly byla nahoře na seníku a Seymour se pod ní snažil znovu opřít žebřík, který mu zjevně právě shodila. Vypnul motor. Seymour se otočil a podíval se na něj podivným, jakoby omámeným pohledem.

„Tak co, ty parchante,“ oslovil ho Devlin.

Dovnitř se vbelhal Vereker. „Ne, Devline, nechte to na mně,“ zavolal a obrátil se na Seymoura. „Arture, tohle se přece nedělá, že?“

Seymour si nevšímal ani jednoho z nich, jako by vůbec neexistovali. Otočil se a začal šplhat po žebříku. Devlin seskočil z traktoru a podtrhl mu ho. Seymour žuchl na zem, chvíli tam ležel a kroutil hlavou. Pak se mu v očích vyjasnilo.

Když už byl zase na nohou, otec Vereker k němu potácivě vykročil. „Tak Arture, říkal jsem ti přece…“

Dál se nedostal. Seymour s ním smýkl na stranu tak prudce, že Vereker upadl. „Zabiju tě, Devline!“

Zuřivě zařval a vrhl se po něm, ruce napřažené a připravené ničit. Ir uskočil a Seymour setrvačností vletěl do traktoru. Devlin mu dal zleva i zprava jednu do ledvin a odtančil, zatímco obr řval bolestí.

S rykem znovu zaútočil. Devlin naznačil útok pravačkou a levačkou ho zasáhl přímo do ošklivého obličeje, až mu ze rtů vytryskla krev. Pak mu ještě uštědřil jednu do žeber – znělo to, jako když se sekera zakusuje do dřeva.

Skrčil se, aby se vyhnul další zuřivé ráně, a znovu si vzal na mušku Seymourova žebra. „Práce nohou, načasování a úder, to je celé tajemství. Říkali jsme tomu Svatá trojice, otče. Naučte se to a budete na zemi vládnout tak jistě jako spravedliví. Samozřejmě, že tomu tu a tam musíte pomoct nějakým tím podrazem.“

Kopl Seymoura mezi pravou holeň a čéšku, a když se obr v agónii svalil na záda, nastavil mu koleno do obličeje a poslal ho vraty na dvůr do bláta. Seymour se pomalu zvedl a stál tam se zakrváceným obličejem jako omráčený býk uprostřed arény.

Devlin k němu znova přitančil. „Ty ani nevíš, kdy si máš jít lehnout, viď, Arture, ale to není nijak překvapující u člověka s IQ houpacího koně.“

Pravou nohou vykročil, ale v blátě uklouzl a padl na koleno. Seymour ho praštil do čela tak silně, že se Devlin překotil na záda. Molly vykřikla, vrhla se k nim a sápala se Seymourovi po obličeji. Setřásl ji a chystal se nohou Devlina rozdrtit, ale Ir ho za ni popadl, zkroutil mu ji a Seymour se znovu octl na troskách vrat.

Obrátil se a viděl, jak se na něj Devlin žene, už bez žertování, s vražedným výrazem v bílém obličeji. „Tak dobrá, Arture, skoncujeme s tím. Mám hlad.“

Seymour se ho znovu snažil chytit a Ir před ním kličkoval přes dvůr, nenechávaje ho ani na chvilku vydechnout. Snadno se vyhýbal jeho těžkým úderům a znovu a znovu mu klouby demoloval obličej, dokud z něj nebyla krvavá maska.

Blízko zadních dveří stál starý zinkový žlab a Devlin s přehledem manévroval Seymoura tím směrem. „A teď mě dobře poslouchej, ty mizero!“ řekl mu. „Ještě jednou se toho děvčete dotkni nebo jí cokoli udělej a já tě dostanu. Rozumíš?“ Pro větší důraznost mu dal ještě jednu do žeber. Seymour zavyl a svěsil ruce podél těla. „A v budoucnu, kdykoli někde budeš a přijdu tam já, ty se zvedneš a odprejskneš. Tomu taky rozumíš?“

Pravačkou se dvakrát strefil do nechráněné čelisti. Seymour přepadl přes žlab a svalil se na záda.

Devlin si klekl a strčil hlavu do dešťové vody ve žlabu. Když se vynořil, aby se nadechl, Molly seděla na bobku vedle něj a otec Vereker se skláněl nad Seymourem. „Proboha, Devline, vždyť jste ho málem zabil,“ ozval se kněz.

„Jeho?“ opáčil Devlin. „Toho nikdy – bohužel.“

Jako kdyby chtěl dokázat pravdivost jeho slov, Seymour zasténal a pokusil se posadit. V té chvíli vyšla ven paní Priorová s dvouhlavňovou brokovnicí v rukou.

„Odveďte ho odtud,“ řekla Verekerovi. „A vyřiďte mu, až bude mít jasnou hlavu, že jestli sem ještě někdy přijde otravovat moji holčičku, zastřelím ho jako psa a klidně se z toho budu zodpovídat.“

Laker Armsby ponořil do žlabu starý smaltovaný kbelík a vychrstl ho na Seymoura. „Rádo se stalo, Arture,“ řekl vesele. „Vsadím se, že to je tvoje první koupel od Vánoc.“

Seymour zamručel, chytil se okraje žlabu a pomalu se vyškrábal na nohy.

„Pomoz mi, Lakere,“ řekl otec Vereker. Vzali Seymoura mezi sebe a společně mu pomohli do auta.

V té chvíli se pod Devlinem úplně z ničeho nic zhoupla země, jako by byl na moři. Zavřel oči. Slyšel, jak Molly polekaně vykřikla, a ucítil v podpaží její mladé, silné rameno. Z druhé strany ho podpírala její matka a vedly ho k domu.

Když se znovu probral, seděl na kuchyňské židli u krbu a obličejem se skoro dotýkal Mollyina živůtku, zatímco mu mokrou žínkou utírala čelo. „Už je mi dobře, už můžu jít,“ řekl jí.

Starostlivě se mu podívala do obličeje. „Chvála bohu, už jsem si myslela, že ti tou jednou ranou rozštípl hlavu.“

„To je taková moje slabost,“ odpověděl Devlin vážně, protože si všiml, jak je znepokojená. „Když jsem delší dobu v presu, občas se z ničeho nic složím, zhasnu jako svíčka. Je to nějaká psychologická záležitost.“

„Cože?“ nechápala.

„Ale nic,“ uklidňoval ji. „Jen bych si zase rád položil hlavu tam, odkud je vidět tvoje pravá bradavka.“

Zakryla si rukou potrhaný živůtek a začervenala se. „Ty mizero.“

„Tak vidíš,“ řekl. „Když přijde na věc, není mezi mnou a Arturem žádný podstatný rozdíl.“

Jemně mu položila prst na kořen nosu. „V životě jsem od dospělého mužského neslyšela větší blbost.“

Do kuchyně se vhrnula její matka, uvazujíc si kolem pasu čistou zástěru. „Můj bože, chlapče, vy ale musíte mít po té rvačce hlad jako vlk. Máte ještě chuť na ty naše brambory?“

Devlin mrkl na Molly a usmál se. „Děkuji uctivě, madam. Ostatně se domnívám – respektive mohu s jistotou téměř absolutní prohlásit – že nejen na ně.“

Molly se zakuckala smíchy, zaťatou pěstičkou mu zahrozila pod nosem a odešla pomoci matce.

Když se Devlin vracel zpátky na Hobs End, už se smrákalo. Na slatinách se nehnul ani lísteček a všude bylo úplné ticho, jako před deštěm. Obloha byla temná a v dálce na obzoru občas neklidně zahřmělo. Devlin šel oklikou, protože chtěl zkontrolovat propusti, které regulovaly množství vody v kanálech, a když se konečně objevil na dvorku, u dveří už stálo auto Joanny Greyové. Měla na sobě uniformu Ženského dobrovolného sboru, dívala se přes zídku na moře a vedle ní trpělivě seděl retriver. Zamířil k ní. Otočila se a hned si všimla velké modřiny na čele, kterou tam zanechala Seymourova pěst.

„Pěkně ošklivé,“ poznamenala. „Často se pokoušíte o sebevraždu?“

Ušklíbl se. „Měla jste vidět toho druhého.“

„Já ho viděla.“ Zavrtěla hlavou. „To musí přestat, Liame.“

Škrtl sirkou, druhou rukou přikryl plamínek před větrem a zapálil si. „A co jako?“

„Molly Priorová. Od toho tady nejsi. Máš jinou práci.“

„Ale jděte. Do té schůzky s Garvaldem osmadvacátého nemám vůbec do čeho píchnout.“

„Nebuď blázen. Lidé v takovýchhle vesnicích jsou na celém světě stejní, to snad víš. Nevěř cizincům a hleď si svých. Ani za mák se jim nelíbí, co jsi provedl Arturovi.“

„A mně se zase ani trochu nelíbilo, co chtěl provést Molly.“ Devlin se trpce a nevěřícně zasmál. „Proboha, ženská, jestli jen polovina toho, co mi dnes odpoledne Laker Armsby o Seymourovi řekl, je pravda, tak už ho dávno měli někam zavřít a zahodit klíč. Tolik různých pokusů o znásilnění, že se skoro nedají spočítat, a k tomu svého času zmrzačil nejmíň dva lidi.“

„Na místech, jako je tohle, nikdy nemívají policejní stanici. Všechno si řeší sami.“ Netrpělivě potřásla hlavou. „Ale tohle nikam nevede. Nemůžeme si dovolit si je znepřátelit – tak se podle toho zařiď. Nech Molly na pokoji.“

„To má být rozkaz, madam?“

„Nebuď blázen. Spoléhám na to, že máš sám dost rozumu. To je všechno.“

Šla k autu, otevřela psovi zadní dveře a usedla za volant. „Jak pokračuje operace sir Henry?“ zeptal se Devlin, když zastrkovala klíče do zapalování.

Usmála se. „Žádný strach, udržuju ho žhavého. V pátek večer budu mít další zprávy od Radla. Dám ti vědět.“

Odjela. Devlin si odemkl a vešel. Uvnitř dlouho váhal, ale pak zastrčil závoru a přešel do obývacího pokoje. Zatáhl záclony, rozdělal v krbu malý ohýnek a s láhví Bushmills se před něj posadil.

Byla to škoda – strašlivá škoda – ale snad měla Joanna pravdu. Bylo by bláznovství přidělávat si potíže. Na chvilku myslel na Molly, ale pak rozhodně sáhl do své malé zásoby knih po výtisku Půlnočního soudu v irštině a přinutil se k soustředění.

Venku se spustil déšť a bubnoval na okenní tabulku. Asi v půl osmé naprázdno cvakla klika předních dveří. Pak se na druhé straně záclony ozvalo zaťukání a Mollyin hlas tiše zavolal jeho jméno. Nepřestal číst – mermomocí se snažil v pohasínajícím světle ohně rozeznat jednotlivá slova, a ona to po chvíli vzdala a odešla.

Tiše zaklel. Srdce se mu málem rozskočilo vzteky a mrštil knihou o stěnu. Celou svou bytostí musel vzdorovat nutkání odemknout a pustit se za ní. Nalil si ještě jednu velkou whisky, postával u okna a pozoroval, jak vítr zuřivě prohání déšť nad bažinou. Ještě nikdy v životě si nepřipadal tak osamělý.

Moře u Landsvoortu bylo rozbouřené a pobřežní vítr nesl prudký a hustý déšť, který pronikal až na kost jako chirurgův skalpel. Harvey Preston hlídkoval u zahradní branky statku; choulil se u zdi a proklínal Radla, Steinera, Himmlera a všechny další elementy, které se spojily, aby ho dostaly do téhle prachmizerné situace, nejhorší v celém jeho dosavadním životě.

10. kapitola

Za druhé světové války se německý parašutista lišil od svého britského protějšku jednou velmi důležitou věcí – totiž typem padáku.

Německý typ, s výjimkou padáků, které používali piloti Luftwaffe a jejich posádky, neměl nosné šňůry padáku upevněné přímo na postroji – k tomu byly na britských padácích speciální řemeny, přezdívané zvedáky. Namísto toho byly šňůry připevněné přímo k obalu padáku. Tím se měnil celý průběh seskoku, a právě kvůli tomu Steiner v neděli ráno připravil ve staré stodole za landsvoortským statkem malou ukázku zacházení se standardním britským padákem.

Jeho muži stáli v půlkruhu před ním a uprostřed nich Harvey Preston, oblečený jako ostatní do parašutistických bot a kombinézy. Steiner, po boku s Neumannem a Brandtem, si je prohlížel.

„Jak jsem už jednou říkal, úspěch celé operace závisí na tom, aby nás všichni považovali za polskou jednotku SAS. A proto nestačí, že budete mít britskou uniformu a výstroj – musíte seskočit s klasickým britským padákem.“ Předal slovo Neumannovi. „Ostatní je na tobě.“

Brandt uchopil obal s padákem a zvedl ho do výšky. „Padák typu X používaný britskými leteckými silami. Váží necelých třináct kilo, a jak říká pan plukovník, je úplně jiný než náš.“

Brandt zatáhl za tažné lanko, obal se otevřel a ven se vyvalil khaki padák. Neumann řekl: „Všimněte si, že nosné šňůry jsou připevněné k postroji za ramenní popruhy, jako u padáků Luftwaffe.“

„Jde o to,“ vmísil se Steiner, „že u tohoto typu můžete s padákem manipulovat, měnit směr a mít větší kontrolu nad vlastním osudem, než na kterou jste zvyklí u našich padáků.“

„Ještě něco,“ řekl Ritter. „S našimi padáky máte těžiště vysoko, takže, jak víte, musíte vyskočit skoro po hlavě, abyste se nezamotali do šňůr. S typem X můžete skočit po nohou, a právě to teď budeme trénovat.“

Kývl na Brandta a seržant zavolal: „Všichni sem ke mně, jdeme na to.“

Na druhé straně stodoly asi pět metrů nad zemí byl seník, nad ním viselo přes trám přehozené lano a na jeho jednom konci se houpal padák X. „Je to trošku primitivní,“ řekl Brandt, „ale bude to stačit. Seskočíte a nás pět na druhém konci lana se bude snažit, abyste si moc neotloukli zadek. Kdo jde první?“

Ozval se Steiner:

„Rád bych si tu poctu přivlastnil, když dovolíte, mám totiž ještě něco zařizovat jinde.“

Ritter mu pomohl do postroje, Brandt se čtyřmi dalšími se chopili druhého konce lana a vytáhli ho nahoru. Na kraji seníku chvíli zaváhal, pak mu Ritter dal znamení a on skočil. Druhý konec lana se vymrštil a tři z mužů s ním, ale Brandt se seržantem Sturmem ho s klením dokázali udržet. Steiner přistál v prachu na zemi, přešel do ukázkového parakotoulu a vyskočil na nohy.

„V pořádku,“ oznámil Ritterovi. „Dodržujte pořadí, jako při hromadném seskoku. Na každého se jednou podívám, ale pak už musím jít.“

Postavil se na konec řady a zapálil si, zatímco si Neumann zapínal postroj. Když nadporučíka vytahovali, z druhého konce stodoly to vypadalo dost hrůzostrašně, ale poté, co elegantně přistál na zádech, se celá budova otřásla smíchem.

„Vidíš,“ řekl vojín Klugl Werneru Briegelovi. „Tohle s tebou udělají projížďky na torpédu – Herr Leutnant skáče, jako kdyby v životě neviděl padák.“

Další byl na řadě Brandt a Steiner bedlivě pozoroval Prestona. Angličan byl bledý jako smrt a potil se hrůzou. Následovaly další, různě povedené seskoky, a v jednom nešťastném případě si muži u lana nevšimli signálu a nezabrali, takže vojín Hagl proletěl celých pět metrů plnou rychlostí a složil se jako pytel brambor. Rychle se ale oklepal a nic si z toho nedělal.

Nakonec přišla řada na Prestona a pochechtávání náhle utichlo.

Steiner kývl na Brandta. „Vytáhněte ho.“

Muži zabrali jak o život. Preston vylétl skoro až pod střechu a cestou se praštil o trám seníku. Spustili ho na kraj. Stál tam a divoce se rozhlížel.

„Dávej pozor, Angličane,“ zavolal na něj Brandt. „Víš, co jsem říkal – čekej na signál.“

Otočil se k mužům u lana a vtom Briegel vykřikl, protože Preston jednoduše spadl dolů. Ritter Neumann skočil po laně a Angličan se zastavil asi metr nad zemí a houpal se tam jako kyvadlo, s hlavou na prsou a svěšenýma rukama.

Brandt mu zvedl hlavu a podíval se mu do obličeje. „On omdlel.“

„Zdá se,“ řekl Steiner.

„Co s ním budeme dělat, pane plukovníku?“ zeptal se Neumann bezradně.

„Přivedte ho k sobě,“ řekl Steiner klidně. „A pak ho znova vytáhněte. Ať to zkouší tak dlouho, dokud to nebude umět – nebo dokud si nezlomí nohu.“ Zasalutoval. „Prosím, pokračujte.“ Obrátil se a odešel.

Když Devlin vešel do výčepu Studley Arms, bylo tam nejméně dvanáct lidí. Laker Armsby s harmonikou seděl na svém obvyklém místě u krbu, ostatní byli rozesazení kolem dvou velkých stolů a hráli domino. U okna stál s půllitrem v ruce Artur Seymour a zíral ven.

„Bůh s vámi vespolek,“ zahlaholil Devlin. Nastalo úplné ticho a všechny obličeje kromě Seymourova se obrátily k němu. „Na to je správná odpověd ‚Bůh s tebou, až na věky,‘“ poučil je Devlin. „No tak dobře.“

Za ním se ozvaly kroky, a když se otočil, v zadních dveřích stál George Wilde. Utíral si ruce o řeznickou zástěru a z jeho obličeje se naprosto nedalo vyčíst, co si myslí. „Právě zavíráme, pane Devline,“ řekl zdvořile.

„Na jeden džbánek se snad čas najde.“

„Je mi líto, pane. Budete muset odejít.“

Nikdo nepromluvil. Devlin dal ruce do kapes a svěsil hlavu. Když ji znovu zvedl, Wilde mimoděk ucouvl. Irův obličej celý zbělel, kůže na spáncích se napjala a z modrých očí mu blýskalo.

„Jeden člověk tady opravdu bude muset odejít,“ řekl tiše, „a já to nejsem.“

Seymour se přestal dívat z okna. Jedno oko stále ještě nemohl otevřít a na oteklých rtech bylo vidět strupy. Obličej měl pokrytý fialově zelenými modřinami a celý se jakoby sesul k jedné straně. Tupě na Devlina zíral, pak postavil nedopitý půllitr a odšoural se pryč.

Devlin se obrátil zpátky k Wildovi. „A teď bych se konečně napil, pane Wilde. Kapku skotské, protože o irské whisky jste tady u vás asi v životě neslyšeli. A netvrďte mi, že si neschováváte jednu nebo dvě pod pultem – pro oblíbené zákazníky.“

Wilde otevřel ústa, ale pak si to zjevně rozmyslel. Šel dozadu a vrátil se s panákem a lahví White Horse. Nalil hospodskou míru a položil sklenici na pult vedle Irovy hlavy. Devlin vytáhl hrst drobných a začal je na nejbližším stole počítat.

„Šilink a šest pencí,“ oznámil vesele. „Momentální cena jednoho panáka. Samozřejmě předpokládám, že takový ctihodný pilíř zdejší církve, jako jste vy, nekupuje chlast na černém trhu.“

Wilde neodpověděl. Všichni v místnosti vyčkávali. Devlin zvedl sklenku, prohlédl si ji proti světlu a pak vylil zlatavý obsah na podlahu. Opatrně ji postavil na stůl. „Báječné,“ řekl. „To sedlo.“

Laker Armsby zakrákoral smíchy a Devlin se ušklíbl. „Děkuji ti, Lakere, synku, jsi navždy v mém srdci,“ pravil a odkráčel.

Když Steiner v terénním autě přejížděl landsvoortské letiště, hustě pršelo. Zastavil před prvním hangárem a běžel se schovat. Pravý motor Dakoty byl odkrytý a na něm ve starém overalu pracoval Gericke, umaštěný až po lokty, spolu s rotmistrem Luftwaffe a třemi mechaniky.

„Máš chvíli čas, Petře?“ zavolal na něj Steiner. „Zajímalo by mě, jak to jde.“

„Ále, docela dobře.“

„Motory jsou v pořádku?“

„V tom nejlepším. Jsou to Wright Cyclony, mají devět set koní. Doopravdy prvotřídní, a pokud mě neklame zrak, moc toho ještě nenalítaly. Rozmontovali jsme je jenom pro kontrolu.“

„To si vždycky seřizuješ stroje sám?“

„Jen když mi to dovolí,“ usmál se Gericke. „Když jsem s nimi lítal v Jižní Americe, musel jsem si to dělat sám, protože nikdo jiný to neuměl.“

„Takže žádné problémy?“

„Pokud to dokážu posoudit, tak ne. Někdy příští týden má dostat nový nátěr. To nespěchá – a Bohmler instaluje docela účinný radar, takže to bychom také měli. Bude to rutina. Hodinku letu nad Severním mořem a hodinku zpátky – hračka.“

„V letadle, které je dvakrát pomalejší než většina stíhaček RAF a Luftwaffe?“

Gericke pokrčil rameny. „Záleží na tom, jak lítáte, ne jak rychle.“

„Říkal jsi, že chceš zkušební let, ne?“

„Ano, to chci.“

„Přemýšlel jsem o tom,“ řekl Steiner. „Možná, že by nebylo marné spojit to se zkušebním seskokem. Nejlíp někdy, až bude pořádný odliv. Nejlepší by byla pláž severně od toho písečného výběžku. Alespoň si chlapci vyzkouší ty anglické padáky.“

„Jaká by měla být výška?“

„Asi sto třicet metrů. Chci, aby to bylo rychle hotové a z téhle výšky to trvá nanejvýš patnáct vteřin.“

„Raději ať skáčou oni než já. V životě jsem skákal jenom třikrát a to jsem byl o dost výš.“ Letištní plochou se přehnal závan větru s deštěm a Gericke se otřásl. „To je ale díra.“

„Přesně takovou potřebujeme.“

„A k čemu?“

Steiner se zakřenil. „Ptáš se mě na to padesátkrát denně. To to nikdy nevzdáš?“

„Prostě bych rád věděl, co za tím vším je.“

„Možná, že se to jednou dovíš, to záleží na Radlovi, ale teď ti musí stačit, že jsme tady.“

„A Preston?“ zeptal se Gericke. „Zajímalo by mě, co tady dělá on – a jaký měl důvod k tomu, co udělal?“

„Spoustu důvodů,“ řekl Steiner. „Například dostal pěknou uniformu, důstojnickou hodnost. Poprvé v životě se stal někým, to znamená hodně pro toho, kdo se narodil v blátě. A pokud jde o to ostatní, tady je z rozkazu samotného Himmlera.“

„A co ty?“ zeptal se Gericke. „Ty tu oddaně sloužíš Třetí říši? Život za Vůdce?“

Steiner se usmál. „Ví bůh. Ve válce záleží jen na tom, z čí strany se díváš. Kdyby byl můj otec Američan a moje matka Němka, byl bych na té druhé. K parašutistické brigádě jsem se dal prostě proto, že mi to tenkrát připadalo jako příjemné zpestření. A za pár let jsem zjistil, že už se bez toho skoro nemůžu obejít.“

„Já tu jsem proto, že radši lítám na čemkoliv než na ničem,“ řekl Gericke. „A myslím, že většina těch kluků z RAF na druhé straně je na tom stejně. Ale u tebe…“ Zavrtěl hlavou. „Tobě nerozumím. Je to opravdu jen pocit ze hry, nic jiného?“

„Dřív jsem to věděl, ale teď si nejsem tak jistý,“ řekl Steiner unaveně. „Můj otec byl voják ze staré školy. Pruská modř, krev a železo, ale taky smysl pro čest.“

„A ten úkol, který ti svěřili,“ začal Gericke, „ta – ta anglická záležitost, ať je to, co chce. Nemáš žádné pochybnosti?“

„Vůbec žádné. Dokonale korektní vojenská akce, věř mi. Ani Churchill by proti ní nemohl nic mít, alespoň v principu.“ Gericke se neúspěšně pokusil usmát a Steiner mu položil ruku na rameno. „Já vím, někdy mi je samotnému do breku – kvůli nám všem.“ Otočil se a zmizel v dešti.

Radl stál v Reichsführerově soukromé kanceláři před velikánovým psacím stolem a Himmler pročítal jeho hlášení.

„Výborně, pane plukovníku,“ řekl konečně. „Opravdu výtečné.“ Položil hlášení na stůl. „Zdá se, že vše pokračuje víc než uspokojivě. Máte nějaké zprávy od toho Ira?“

„Ne, dostáváme zprávy jen od paní Greyové. Tak to bylo dohodnuto. Devlin má skvělou vysílačku, dárek od SOE, která mu umožní navigovat rychlý člun při přistání. Tuhle část operace má na starosti on.“

„Co admirál, nepojal nějaké podezření? Jste si jistý, že nemá ani nejmenší ponětí o tom, co se chystá?“

„Naprosto, Herr Reichsführer. Návštěvy Francie a Holandska jsem spojil s jednáními Abwehru – v Paříži, v Antverpách a v Rotterdamu. Jak víte, admirál mi vždy ponechával dost volnou ruku, co se týče řízení mé vlastní sekce.“

„A kdy se vracíte do Landsvoortu?“

„Příští víkend. Máme štěstí, prvního nebo druhého listopadu admirál odlétá do Itálie, což znamená, že v konečné fázi příprav a dokonce i během celé operace budu moci být v Landsvoortu osobně.“

„Ta admirálova návštěva v Itálii není žádná náhoda, ujišťuji vás.“ Himmler se slabě pousmál. „Podařilo se mi to Vůdci navrhnout přesně v tu pravou chvíli. Během pěti minut byl dokonale přesvědčen, že na to přišel sám.“ Zvedl pero. „Takže pokračujeme, Radle. Ode dneška za dva týdny to budeme mít za sebou. Podávejte mi průběžně zprávy.“

Sklonil se nad prací. Radl si olízl rty. Muselo to ven. „Herr Reichsführer.“ Himmler si zhluboka povzdechl. „Mám spoustu práce, plukovníku. Co ještě chcete?“

„Generál Steiner, Herr Reichsführer. Co je – je v pořádku?“

„Ovšem,“ odpověděl Himmler klidně. „Proč se ptáte?“

„Kvůli podplukovníku Steinerovi,“ vysvětloval Radl a vnitřnosti se mu nepříjemně stáhly. „Přirozeně má obavy…“

„K těm není důvod,“ řekl Himmler vážně. „Dal jsem vám snad své slovo, nebo ne?“

„Ovšem.“ Radl vycouval ke dveřím. „Ještě jednou děkuji.“ Otočil se a staral se jen, aby byl co nejrychleji pryč.

Himmler podrážděně zavrtěl hlavou, povzdychl si a vrátil se ke své práci.

Když Devlin vešel do kostela, už bylo skoro po mši. Proklouzl pravou uličkou a usadil se do lavice. Molly klečela vedle matky a byla oblečená přesně stejně jako minulou neděli. Na šatech nebylo ani stopy po nevybíravém zacházení, kterého se jim dostalo od Artura Seymoura. Ten tam ostatně byl taky, na stejném místě jako obvykle, a hned Devlina zpozoroval. Nedal nic najevo, jednoduše vstal, prošel tmavou uličkou ke dveřím a zmizel.

Devlin vyčkával a pozoroval Molly, jak se modlí ve světle svíček, nevinnost sama. Po chvíli otevřela oči a pomaloučku se otočila, jako by vycítila jeho přítomnost. Oči se jí rozšířily, nadlouho se na něj zadívala a pak znova otočila hlavu.

Těsně před koncem bohoslužby se Devlin zvedl a vyšel ven. Když z kostela začali vycházet první lidé, už byl na motorce. Obkročmo s vyhrnutým límcem seděl a čekal, mezitím začalo drobně pršet. Když se konečně objevila Molly s matkou, dělala, že ho nevidí. Vylezly si na bryčku, její matka se chopila otěží a odjely.

„No a co,“ řekl si Devlin pro sebe. „Divíš se jí?“

Nastartoval a uslyšel svoje jméno. Od kostela k němu mířila Joanna Greyová. „Dnes odpoledne si mě kvůli tobě dvě hodiny podával Philip Vereker. Chtěl si na tebe stěžovat siru Henrymu.“

„Má dokonale legitimní důvod.“

„Nemůžeš alespoň někdy mluvit vážně déle než pět minut?“ povzdechla si.

„To je moc namáhavé,“ řekl a ona mu už nestačila odpovědět, protože v té chvíli se u nich objevila rodina Willoughbyových.

Sir Henry byl v uniformě. „Tak co, Devline, jak to jde?“

„Dobře, pane,“ vytáhl Devlin svůj bramborářský přízvuk. „Nemůžu vám dostatečně poděkovat za tuhle krásnou příležitost, jak být užitečný.“

Viděl, jak Joanna vzadu sevřela rty, ale zdálo se, že sir Henry byl s jeho odpovědí spokojen. „Dobrá práce, Devline. Všichni vás chválí. Tak to má být, jen pokračujte.“

Otočil se ke Joanně a Devlin využil příležitosti a rychle odjel.

Když dojel k myslivně, už zase lilo. Odstavil motorku do přední stodoly, natáhl si rybářské holínky a pláštěnku, vzal si pušku a vyrazil na slatiny. V hustém dešti musel vždycky kontrolovat propusti a vláčet se venku za takového počasí byl dostatečně ďábelský úkol, aby mu vyhnal z hlavy myšlenky na všechno ostatní.

Nedařilo se to. Molly Priorová mu nešla z mysli, pořád se mu vracel její obraz z minulé neděle, jak se pomalu spouští na kolena k modlitbě a lem sukně jí klouže podél stehen. Nemohl ho zaplašit.

„Panenko Maria a všichni svatí,“ říkal si tiše. „Jestli takhle vypadá láska, Liame, hochu, tak ti trvalo pěkně dlouho, než jsi na to přišel.“

Když se podél hlavního náspu vracel domů, ucítil ve vlhkém vzduchu silný zápach kouře. Skulinkou mezi záclonami se do soumraku dralo světýlko. Otevřel a ucítil, že se něco peče. Dal brokovnici do kouta, pověsil plášť a vešel do místnosti s krbem.

Klečela na koleně u krbu a právě přihazovala polínko. Vážně na něj přes rameno pohlédla.

„Musíš být mokrý jak myš.“

„Půl hodinky u krbu a dvě whisky to spraví.“

Otevřela kredenc a přinesla mu láhev Bushmills s panákem. „Nelej to na podlahu,“ řekla. „Zkus to pro změnu vypít.“

„Takže o tom víš.“

„Tady se člověk doví i to, co nechce. Dělám guláš po irsku. Dáš si?“

„Rád.“

„Bude to tak za půl hodinky.“ Šla ke dřezu a vzala z něj skleněnou mísu. „Co se stalo, Liame? Proč ses neukázal?“

Zabořil se do ušáku a natáhl nohy k ohni. Z kalhot mu stoupala pára. „Myslel jsem, že to tak bude lepší.“

„Proč?“

„Měl jsem své důvody.“

„A co se tedy stalo dneska?“

„Neděle. Zlá neděle, znáš to.“

„Hrom do tebe.“ Přešla na druhou stranu místnosti, utírajíc si ruce do zástěry, a všimla si Devlinových kalhot. „Něco tě sklátí, jestli se hned nepřevlíkneš. Přinejmenším chytíš revma.“

„Nestojí to za to,“ odpověděl. „Jsem utahaný. Brzo půjdu do postele.“

Váhavě natáhla ruku a dotkla se jeho hlavy. Chytil ji za zápěstí a políbil ho. „Mám tě rád, víš to?“

Jako kdyby někde uvnitř ní rozsvítil lampu. Rozzářila se a jako by celá vyrostla, úplně se mu proměnila před očima. „Zaplať pánbůh. Alespoň teď můžu jít spát s čistým svědomím.“

„Nehodím se k tobě, děvče, věř mi. Nemá to cenu, varuju té. Nad mou ložnicí by měla viset cedule: Zanechte naděje, kdo vstupujete.“

„No, na to se podíváme,“ řekla a otevřela troubu. „Vyndám ti ten guláš.“

Později, když ležel vedle ní na staré mosazné posteli a pozoroval na stropě kmitavé stíny z krbu, připadal si tak klidný a sám se sebou smířený, jako už dlouho ne.

Na její straně postele stál malý noční stolek a na něm rádio. Zapnula ho, převalila se na břicho a se zavřenýma očima se k němu přitiskla. „To bylo nádherné,“ vzdychla. „Mohli bychom si to někdy zopakovat?“

„Necháš chudáka chlapa aspoň vydechnout?“

Usmála se a přejela mu dlaní po břiše. „Chudák starej. Jen si ho poslechni.“

V rádiu hráli písničku.

Až ten chlap duši vypustí,

radostná zpráva přijde sem,

že ďábel s knírkem pod nosem,

navždycky v zemi spí…

„Už se nemůžu dočkat,“ řekla ospale.

„Čeho?“ nechápal.

„Až bude ďábel s knírkem spát v zemi. Hitler. Až Hitler nebude, tak to přece musí skončit?“ Přivinula se k němu. „Co bude s námi, Liame – až skončí válka?“

„Bůhví.“

Ležel a zíral do ohně. Za chvíli začala pravidelně oddechovat, spala. Až skončí válka. Která válka? On už byl ve válce dvanáctý rok, na různých místech, ale pořád v té jedné. Jak by jí to mohl vysvětlit? Byl to pěkný malý statek a potřeboval mužskou ruku. Bože, jaká to je škoda. Pevněji objal. Venku se proháněl vítr a skučel, až okenní tabulky drnčely.

V Berlíně na Prinz Albrechtstrasse Himmler stále ještě seděl za stolem a metodicky, jedno po druhém pročítal desítky hlášení a statistik, které se ponejvíce týkaly vyhlazovacích oddílů – těch, jež v okupovaných zemích východní Evropy a v Rusku likvidovaly židy, cikány, tělesně a mentálně postižené a všechny ostatní, kdož nezapadali do Reichsführerova plánu Velké Evropy.

Ozvalo se zdvořilé zaklepání a vešel Karl Rossman. Himmler zvedl hlavu. „Jak jste pořídili?“

„Je mi líto, Herr Reichsführer, nehnuli jsme s ním ani o píď, a to jsme opravdu vyzkoušeli všechno. Začínám sám věřit, že je nevinný.“

„To je nemožné.“ Himmler vytáhl list papíru. „Dnes večer mi doručili tohle. Podepsané doznání rotmistra dělostřelectva, který u něj dva roky sloužil, že během té doby na generálmajorův přímý rozkaz konspiroval proti Říši.“

„Takže co teď, Herr Reichsführer?“

„Přesto bych měl raději v rukou osobní přiznání generála Steinera. Dělalo by to lepší dojem.“ Himmler se lehce zamračil. „Zkusme trochu psychologie. Vydrhněte ho, poskytněte mu SS doktora a jídla, co hrdlo ráčí. Znáte ten trik. Byl to prostě politováníhodný omyl, který si někdo pěkně odskáče. Jenom si ho tu bohužel ještě musíme chvíli nechat, aby se objasnilo pár detailů.“

„A pak?“

„Tak po deseti dnech to zkuste znova. Zničeho nic, bez varování. Ten šok ho snad zlomí.“

„Provedu, Herr Reichsführer.“

11. kapitola

Ve čtvrtek dvacátého osmého ve čtyři hodiny odpoledne se před myslivnou objevilo auto Joanny Greyové. Devlin byl ve stodole a opravoval motorku.

„Celý týden jsem se snažila tě sehnat,“ řekla. „Kde jsi byl?“

„Tady,“ odpověděl vesele, utíraje si špinavé ruce do hadru. „Tady kolem, tak porůznu. Říkal jsem vám, že až do té schůzky s Garvaldem nemám co na práci. Tak jsem si užíval venkova.“

„Slyšela jsem,“ řekla ponuře. „Projížděl ses kolem na motorce s Molly Priorovou na tandemu. A v úterý večer jste byli na tancovačce v Holtu.“

„Velice záslužná akce,“ poznamenal. „Na křídlech vítězství. Byl tam i váš přítel Vereker – měl ohnivou řeč na téma jak s pomocí Boží rozdrtíme prokletého Huna. Připadalo mi to poněkud ironické, vzhledem k tomu, že když jsem byl v Německu, všude se to přímo hemžilo nápisy Bůh s námi.“

„Říkala jsem ti, ať ji necháš na pokoji.“

„Zkusil jsem to, ale nešlo to. A co jste mi vůbec chtěla? Mám práci. Trochu mě zlobí induktor a chci, aby to bylo v pořádku, dnes v noci vyrážím do Peterborough.“

„Do Meltham House se nastěhovali vojáci,“ řekla. „Přijeli v úterý večer.“

Zamračil se. „Meltham House – není to místo, kde trénují speciální jednotky?“

„Ano. Je to asi třináct kilometrů od Studley Constable, po pobřežní silnici.“

„Co jsou zač?“

„Američtí rangeři.“

„Hm. Mění to nějak situaci?“

„Nemyslím. Většinou zůstávají ve výcvikovém prostoru. Je to tam hustě zalesněné, pár kilometrů slatin a pak pěkná pláž. Jenom musíme počítat s tím, že tam budou.“

Devlin přikývl. „Tak dobrá. Při příštím kontaktu o tom informujte Radla, nic víc stejně dělat nemůžete. A teď už musím pracovat.“

Otočila se k odchodu, ale ještě zaváhala. „Ten člověk, Garvald – nemám z něho dobrý pocit.“

„Ani já, zlatíčko, ale nebojte se. Jestli se z něj vyklube něco ošklivého, nebude to dneska, ale zítra.“

Nastoupila a odjela a on se znovu sklonil nad motorkou. Za dvacet minut se ze slatin vynořila Molly na koni, s košíkem u sedla. Seskočila a uvázala koně ke kruhu nad žlabem.

„Přivezla jsem ti sekanou.“

„Tvoje nebo maminčina?“ Hodila po něm větvičkou, ale uhnul. „Bude muset počkat. Dnes večer mám něco na práci. Dej ji do trouby a já si ji ohřeju, až se vrátím.“

„Vezmeš mě s sebou?“

„Ani nápad. Je to moc daleko. A kromě toho je to obchodní jednání.“ Plácl ji přes sukni. „Mé tělo si žádá hrnek čaje, ženo, nebo radši dva – tak utíkej a dej vařit vodu.“

Znovu se po ní ohnal, uhnula mu, popadla košík a běžela do chalupy. Devlin ji nechal být. Vešla do obývací místnosti a položila košík na stůl. Na druhé straně ležel příruční kufr a jak se otáčela ke sporáku, levou rukou o něj zavadila a shodila ho na zem. Rozlétl se dokořán, zevnitř se vyvalily balíčky bankovek a rozmontované části samopalu.

Klečela tam, na zlomek vteřiny úplně omráčená, a pak jí srdce sevřela ledová ruka. Jako by v ten moment vytušila, že už nikdy nic nebude tak jako dřív.

Na prahu se ozvaly kroky a Devlin tiše řekl: „Dala bys ty věci zase zpátky na místo, jako hodná holčička?“

Podívala se na něj, bledá jako smrt, ale hlas měla rozhodný. „Co je to? Co to má znamenat?“

„Nic,“ odpověděl. „Nic pro malé holčičky.“

„Ale co ty peníze?“

Zvedla balíček pětilibrovek. Devlin jí vzal kufr z ruky, nacpal peníze i součástky dovnitř a znovu zasadil dno. Pak otevřel skříň pod oknem, vytáhl objemnou obálku a hodil ji Molly.

Nakoukla dovnitř a v očích se jí objevila posvátná bázeň. „Hedvábné punčochy,“ vydechla. „Pravé hedvábí – a dva páry. Prosím tě, kde jsi to sehnal?“

„Od jednoho chlápka z hospody ve Fakenhamu. Tady se dá dostat cokoliv, když víš, kde hledat.“

„Takže jedeš v černém trhu?“

Bylo jí vidět na očích, že se jí trochu ulevilo a Devlin se spiklenecky ušklíbl. „Je to moje oblíbená barva. A teď bys mi mohla laskavě nalít ten čaj, a pospěš si. Nejpozději v šest musím odtud vypadnout a ještě potřebuju něco opravit.“

Byla na rozpacích, žmoulala punčochy a pak přistoupila těsně k němu. „Řekni, že je všechno v pořádku, Liame. Že ano?“

„A proč by ne?“ Letmo ji políbil, obrátil se a vyšel ven, proklínaje vlastní hloupost.

Už když kráčel ke stodole, věděl někde hluboko v srdci, že tohle je teprve začátek. Poprvé ho okolnosti donutily si uvědomit, do čeho se to děvče chystá zatáhnout. Jen o něco víc než týden a celý její svět se obrátí vzhůru nohama. Nedalo se tomu vyhnout a on sám s tím nemohl nic dělat, jedině ji opustit a nechat ji, ať se s tím vyrovná sama.

Najednou se mu ze sebe samého udělalo špatně. Zuřivě kopl do kufru. „Liame, ty parchante,“ řekl si. „Ty jeden hnusnej parchante.“

Reuben Garvald odkryl špehýrku v hlavních vratech dílny u pumpy Fogarty’s a vykoukl ven. Popraskaný beton u dvou opuštěných rezivých čerpadel bičoval déšť. Rychle špehýrku zavřel a vrátil se zpátky.

Dílna původně sloužila jako stodola a byla neobvykle prostorná. Na půdu vedly dřevěné schůdky a v koutě stál vrak limuzíny, ale přesto tam byla ještě spousta místa pro třítunový náklaďák a pro dodávku, ve které Garvald s bratrem přijeli z Birminghamu. Ben Garvald netrpělivě rázoval sem a tam a každou chvíli praštil pěstí do dlaně. Ačkoli měl na sobě tlustý kabát a šátek, byla mu strašná zima.

„Panebože, to je ale díra,“ zavrčel. „Ten irskej hajzlík pořád nikde?“

„Je teprve tři čtvrtě, Bene,“ řekl Reuben.

„Vůbec mě nezajímá, kolik je.“ Garvald se otočil se k mladému pořízkovi v letecké bundě z ovčiny, který se opíral o náklaďák a četl noviny. „Zejtra tady chci mít pořádně zatopeno, Sammy, jinak si tě podám, chlapečku, to si piš.“

Sammyho, jenž měl dlouhé tmavé licousy a chladný, nebezpečný výraz, Garvaldovy hrozby zjevně nevzrušovaly. „Dobrá, pane Garvalde, dohlédnu na to.“

„To bys měl, zlatíčko, nebo tě pošlu pěkně zpátky do armády.“ Garvald ho poplácal po tváři. „A to by se ti přece nelíbilo, nebo ano?“

Vytáhl balíček Gold Flake, vzal si a Sammy mu se strnulým úsměvem připálil. „Jste třída, pane Garvalde. Vážně.“

Ode dveří se ozval Reuben: „Už je tady, venku u pumpy.“

Garvald škubl Sammymu za rukáv. „Otevři tomu všivákovi a pozvi ho dovnitř.“

Vrata se otevřela, vešel vítr, déšť a za nimi Devlin. Pod kabátem měl nepromokavé kamaše, na hlavě starou koženou leteckou přilbu a brýle, které si koupil v jednom vetešnictví ve Fakenhamu. Obličej měl celý zablácený, a když vypnul motor a postrčil si brýle do čela, kolem očí mu zůstaly bílé kruhy.

„Pěkně špinavá noc, pane Garvalde,“ řekl a postavil motorku na stojánek.

„Jako obvykle, synku,“ odpověděl Garvald vesele. „Rád tě vidím.“ Přátelsky mu stiskl ruku. „S Reubenem se znáte,“ řekl, „a tohle je Sammy Jackson, jeden z mých chlapců. Přivezl pro vás ten bedford.“

Jako by naznačoval, že Jackson tím Devlinovi prokázal osobní laskavost, a Devlin odpověděl ve stejném duchu, jako obvykle zemitou irštinou: „Vřelé díky. Máte to u mě.“ Potřásl Sammymu rukou.

Jackson si ho pohrdavě změřil, ale nakonec nasadil úsměv. Garvald to uzavřel:

„Tak jo. Mám ještě práci jinde a vy se asi taky nebudete chtít dlouho zdržovat. Tady máte svou dodávku. Spokojenost?“

Bedford už měl nejlepší léta za sebou, barva byla vybledlá a místy oprýskávala, ale pneumatiky měl slušné a plachta byla skoro nová. Devlin se vzepřel a nakoukl za zadní přepážku – bylo tam všechno, oč žádal, armádní kanystry s benzinem, kompresor a velká plechovka barvy.

„Je to tam všechno, tak, jak jste to chtěl.“ Garvald mu nabídl cigaretu. „Jestli chcete, zkontrolujte si benzin.“

„Není třeba, věřím vám.“

S benzinem by Garvald žádné kejkle neprováděl, tím si byl jist. Koneckonců, měl přece zájem na tom, aby Devlin přijel i podruhé. Obešel auto a zvedl kapotu. Motor vypadal zachovale.

„Zkuste ho,“ pobídl ho Garvald.

Nastartoval a šlápl na plyn. Jak očekával, motor se zdravě rozburácel. Garvald byl zjevně příliš zvědavý na to, co má za lubem, než aby všechno pokazil tím, že mu v téhle fázi podstrčí podřadné zboží.

Seskočil a znovu si dodávku prohlédl, včetně vojenské poznávací značky. „V pořádku?“ zeptal se Garvald.

„Myslím, že ano.“ Devlin pomalu přikývl. „Podle vzhledu soudím, že musela být někde, kde bylo pěkně horko. Nejspíš tak u Tobrúku.“

„Asi budeš mít pravdu, synku.“ Garvald kopl do pneumatiky. „Ale tyhle dodávky jsou na to stavěné.“

„Máte pro mě ten dodací list?“

„Jasně.“ Garvald luskl prsty. „Reubene, ten formulář.“

Reuben sáhl do kapsy. „A kdy dostaneme na ruku peníze?“ řekl zarytě.

„Ale no tak, Reubene. Tady na pana Murphyho je spoleh jako na vlastního bratra.“

„Ne, má pravdu. Z ruky do ruky.“ Devlin sáhl do náprsní kapsy pro napěchovanou obálku a podal ji Reubenovi. „Je tam sedm set padesát v pětilibrovkách, jak bylo dohodnuto.“

Přelétl očima papír, který mu Reuben podal, a strčil ho do kapsy. „Nevyplníte to?“ zeptal se Ben Garvald.

Devlin se poškrábal na nose a snažil se tvářit lišácky. „Abyste věděli, kam se chystám? To mě ani ve snu nenapadne, pane Garvalde.“

Garvald se pobaveně zasmál a objal Devlina kolem ramen. „Už bych jel,“ řekl Ir. „Jen bych potřeboval pomoct naložit dozadu motorku.“

Garvald kývl na Jacksona, ten sklopil zadní přepážku bedforda a přistavil k ní prkno. S Devlinem vytlačili motorku nahoru a položili ji na bok. Devlin znovu přibouchl sklopnou desku a obrátil se ke Garvaldovi. „Takže hotovo, pane Garvalde, a zítra ve stejnou dobu.“

„S tebou je radost obchodovat, kamaráde,“ řekl Garvald a znovu mu málem rozdrtil ruku. „Jdi otevřít, Sammy.“

Devlin se vyšplhal za volant, nastartoval a vyklonil se z okénka. „Ještě něco, pane Garvalde. Až teď vyjedu na silnici a ohlédnu se, předpokládám, že za sebou neuvidím vojenskou policii?“

„Copak bych ti mohl něco takového udělat, synku?“ Garvald se usmíval jako mílius. „To tedy promiň.“

Udeřil dlaní do dvířek dodávky. „Zítra večer nashle. Repríza. Stejné místo, stejný čas – a přivezu vám ještě jednu Bushmills.“

Devlin vyjel do tmy a Sammy Jackson s Reubenem za ním zavřeli. Garvaldûv úsměv se vytratil jako mávnutím kouzelného proutku.

„A teď už je to na Freddym.“

„A co když se mu ztratí?“ namítl Reuben.

„Máme přece ještě zítřejší noc, ne?“ Garvald ho poplácal po tváři. „Kde je ta flaška brandy, cos bral s sebou?“

„Že se mu ztratí?“ opakoval Jackson. „Ten prcek?“ Nepříjemně se zasmál. „Kristepane, vždyť ten bez cizí pomoci netrefí ani na záchod.“

Devlin ujel už asi půl kilometru, když si všiml matných světel za sebou. Auto, kterému patřila, se za ním v jednom místě odlepilo od krajnice a už asi minutu ho sledovalo – přesně jak očekával.

Ze tmy po levé straně se vynořily trosky větrného mlýna a před ním kus rovinky. Zhasl naráz všechna světla, strhl volant doleva, naslepo sjel ze silnice před mlýn a zabrzdil. Druhé auto přejelo a zrychlilo. Devlin seskočil, obešel náklaďák a vyšrouboval zezadu žárovku. Vmžiku byl za volantem, otočil na silnici, a teprve když se blížil zpátky k Norman Cross, znovu zapnul světla.

Necelého půl kilometru před Fogarty’s zahnul doprava na silničku B 660, projel Holme a o čtvrt hodiny později zastavil v Doddingtonu a znova našrouboval žárovku. Když se vrátil dopředu, vytáhl dodací list a při světle baterky ho vyplnil. Garvald myslel na všechno, bylo tam úřední razítko zásobovacího sboru někde z okolí Birminghamu a pod ním se skvěl podpis velícího důstojníka, majora Thrushe. Ačkoli, ne tak docela na všechno. Devlin se pro sebe ušklíbl a do kolonky místo určení vepsal Sheringham, což byla pobřežní radarová stanice RAF, asi patnáct kilometrů za Hobs Endem.

Nastoupil a rozjel se, nejprve do Swaffhamu a pak přes Fakenham zpátky domů. Všechno si dopředu prošel na mapě a teď jen rozvážně svíral volant a ujížděl tak rychle, nebo spíš tak pomalu, jak mu dovolovala stínítka na předních světlech. Ostatně, neměl kam spěchat. Zapálil si, vyfoukl kouř a začal přemýšlet, co asi dělá Garvald.

Když zaparkoval před myslivnou, bylo už něco po půlnoci. Během cesty se nestalo vůbec nic, a i když většinou riskoval a bral to hlavními silnicemi, potkal za celou dobu jen pár aut. Bez motoru sjel ke stodole na samém kraji bažiny a v lijáku chvatně odemkl visací zámek. Otevřel vrata a vjel dovnitř.

Veškeré světlo ve stodole pocházelo ze dvou kulatých podkrovních oken, která zatemnit nedalo žádnou práci. Naplnil dvě benzinové lampy, až měl dostatek světla, přesvědčil se, že zvenku není nic vidět, a dal se do práce.

Za půl hodiny měl vyloženo. Motorku dostal dolů po starém prkně a stejně si poradil i s kompresorem. Kanystry s benzinem nastavěl do rohu a přikryl nepromokavou plachtou, pak pečlivě umyl náklaďák a okna zakryl připravenými novinami. Všechno dělal velmi metodicky, soustředěně, a když byl hotov, zašel si do myslivny na trochu mléka a kus Mollyiny sekané.

Zpátky musel zase utíkat, protože pořád ještě lilo jako z konve. Kapky syčivě pleskaly o hladinu bažiny a rozeznívaly noční vzduch. Nemohl si přát lepší podmínky. Naplnil kompresor, nastartoval pumpu, pak sestavil stříkací pistoli a rozmíchal barvu. Začal na zadní desce, dával si záležet, ale všechno fungovalo perfektně a za pět minut se už leskla zbrusu novým khaki nátěrem.

„Bože chraň,“ řekl si tiše. „Ještě že nemám zločinecké sklony, protože tímhle bych se tedy určitě uživil.“

Přesunul se doleva a dal se do postranice.

V pátek po obědě zrovna dokončoval práci na poznávací značce, když uslyšel motor. Utřel si ruce a vyběhl ze stodoly, ale za rohem stála jen Joanna Greyová. Zrovna brala za kliku předních dveří. V uniformě dobrovolného sboru vypadala štíhle a překvapivě mladě.

„V tomhle vám to sluší nejvíc,“ zavolal na ni. „Vsadím se, že chudák sir Henry z toho leze po zdi.“

Usmála se. „Zdá se, že jste ve formě. Takže včera všechno v pořádku?“

„Chcete se podívat?“

Otevřel a vedl ji do stodoly. Bedford v novém nátěru opravdu jen zářil. „Pokud jsem byl dobře informován, vozidla speciálních jednotek nemívají divizní označení. Je to tak?“

„To je pravda,“ přisvědčila. „Ti vojáci, co se kdy pohybovali kolem Meltham House, nikdy neměli zapotřebí roztrubovat, co jsou zač.“ Bylo vidět, že Devlinova práce na ni udělala velký dojem. „Opravdu sis dal záležet, Liame. Měl jsi nějaké problémy?“

„Zkoušel na mě někoho nasadit, ale brzy jsem ho setřásl. Rozhodne se až dnes večer.“

„Zvládneš to?“

„S tímhle určitě.“ Zvedl ranec, jenž ležel na bedně vedle štětců a plechovek s barvou, a vybalil z něj pistoli mauser se zvláštně rozšířenou hlavní. „Už jste to někdy viděla?“

„Nejspíš ne.“ S profesionálním zájmem si ji potěžkala a zamířila.

„Používají ho některé bezpečnostní složky SS,“ vysvětlil, „ale není jich dost pro všechny. Jediná opravdu kvalitní pistole s tlumičem, na kterou jsem kdy narazil.“

„Budeš na ně sám,“ řekla pochybovačně.

„Nedělám to poprvé.“ Zabalil pistoli do hadru a doprovodil Joannu k vratům. „Pokud všechno půjde podle plánu, měl bych být s džípem zpátky kolem půlnoci. Hned ráno se u vás stavím.“

„Ráno je pro mě moc pozdě.“

V obličeji měla úzkostný výraz. Z náhlého popudu natáhla ruku a on ji na okamžik podržel ve své. „Nebojte se, vyjde to. Mám na to čuch, jak říkala moje babička. V těchhle věcech se vyznám.“

„Ty rošťáku,“ řekla a s téměř mateřskou láskou ho políbila na tvář. „Někdy mi nejde do hlavy, jak to, že jsi ještě vůbec naživu.“

„To je jednoduché,“ odpověděl. „Nikdy jsem se o to totiž moc nestaral.“

„To myslíš vážně?“

„Zítra.“ Povzbudivě se usmál. „Hned ráno jsem u vás. Slibuju.“

Díval se, jak odjíždí, pak kopl do vrat, až se s prásknutím zavřela, a strčil si do úst cigaretu. „Už můžeš vylézt,“ zavolal. Chvilku se nic nedělo a pak se z rákosí na druhé straně dvorku vynořila Molly. Z té dálky nemohla slyšet nic, a proto byl rozhodnutý to přejít. Zamkl, šel jí naproti a zastavil se s rukama v kapsách asi metr před ní. „Molly, holčičko moje zlatá,“ řekl něžně. „Miluju tě víc, než si dokážeš představit, ale ještě jednou si se mnou budeš takhle hrát na schovávanou a zmaluju ti zadek, že si týden nesedneš.“

Vrhla se mu kolem krku. „To je závazný slib?“

„Ty nemáš vůbec žádné zábrany.“

Podívala se na něj, stále ještě s rukama kolem jeho šíje.

„Můžu dnes večer přijít?“

„Nemůžeš,“ řekl, „protože tu nebudu. Jedu do Peterborough kvůli jedné soukromé věci a vrátím se až po půlnoci,“ dodal ještě, aby moc nezalhal. Poklepal jí prstem na nos. „A to je jenom mezi námi. Nikomu se s tím nevytahuj.“

„Další hedvábné punčošky?“ zeptala se. „Nebo je to tentokrát skotská?“

„Slyšel jsem, že Američani prý dávají pět za flašku.“

„Byla bych radši, kdybys to nechal plavat.“ Vypadala ustaraně. „Proč nemůžeš být normální a spořádaný jako všichni?“

„To bys mě tak rychle chtěla dostat do hrobu?“ Vzal ji za ramena a obrátil si ji k sobě. „Běž dát vařit vodu – a když budeš sekat dobrotu, můžeš mi udělat večeři nebo něco na ten způsob.“

Přes rameno na něj vyslala okouzlující úsměv a upalovala do myslivny. Vsunul opět cigaretu zpátky do úst, ale ani si nezapaloval. Daleko na obzoru zahřmělo, signál, že se co nevidět strhne další liják. Zase budu mokrý jak myš. Povzdechl si a vykročil za ní.

V dílně Fogarty’s byla ještě větší zima než předešlé noci, navzdory iniciativě Sammyho Jacksona, jenž navrtal prázdný barel, naplnil ho koksem a rozdělal v něm ohýnek. Kouř, který se z něj linul všemi směry, stál opravdu za to.

Ben Garvald se postavil vedle s placaticí brandy v jedné a umělohmotným kelímkem v druhé ruce, ale hned zase couvl do bezpečné vzdálenosti. „Co to tu proboha zkoušíš, chceš mě otrávit?“

Jackson, jenž seděl na bedně proti němu a hrál si s brokovnicí s upilovanou hlavní, odložil pušku a vstal. „Promiňte, pane Garvalde. To je tím pitomým koksem. Je moc mokrý.“

Reuben zavolal od špehýrky: „Hej, myslím, že už je tady.“

„Schovej to,“ řekl rychle Garvald. „A ne aby ses s tím vytasil dřív, než ti řeknu.“ Dolil si do kelímku brandy a krvelačně se usmál. „Chci si to vychutnat, Sammy. Tak se o to postarej.“

Sammy strčil brokovnici pod kus pytloviny vedle bedny a rychle si zapálil. Čekali. Zvuk motoru sílil, slyšeli, jak je minul, až se zase vytratil do noci.

„Hergot,“ řekl podrážděně Garvald. „To nebyl on. Kolik je?“

Reuben mrkl na hodinky. „Skoro devět. Měl by tu být každou chvíli.“

Nemohli ovšem vědět, že Devlin už je dávno na místě. Stál v dešti u rozbitého zadního okna, provizorně zatlučeného prkýnky. Mezerou neviděl nic moc, ale přinejmenším měl výhled na Garvalda a Jacksona u ohně a posledních pět minut slyšel každé jejich slovo.

„Hele, taky bys mohl udělat něco užitečnýho, když tu takhle musíme čekat, Sammy,“ zavrčel Garvald. „Vem kanystr a dolej nádrž u džípu, ať pak můžeme rovnou vyrazit.“

Devlin odstoupil od okna, odplížil se zpátky přes dvorek, pečlivě se vyhýbaje několika vrakům, a utíkal po hlavní silnici tam, kde asi půl kilometru od garáže nechal motorku.

Z kapsy kabátu vytáhl mauser a ve světle reflektoru ho zkontroloval. Spokojeně ho zase zastrčil, ale tentokrát nechal kapsu otevřenou. Necítil strach, ani v nejmenším. Snad trochu nervozity, ale jen tolik, aby mu to dodalo vzpruhu. Nastartoval a rozjel se po silnici.

Uvnitř v dílně Jackson právě naplnil nádrž, když se Reuben znovu vzrušeně ozval od špehýrky: „Tentokrát je to určitě on. Zrovna projel kolem pumpy.“

„Fajn, tak otevři a pusť ho dovnitř,“ řekl Garvald.

Venku fičelo tak silně, že koks při Devlinově příchodu zapraskal jako suché dříví. Vypnul motor a postavil motorku do kouta. V obličeji byl ještě zřízenější než minule – z bláta by mu mohli hned na místě sejmout posmrtnou masku – nicméně pod brýlemi celý jen zářil.

„Zdravíčko, pane Garvalde.“

„Tak tady vás máme.“ Garvald mu nabídl brandy. „Vypadáte, že byste si dal říct.“

„Nezapomněl jste na moji Bushmills?“

„Samozřejmě, že ne. Reubene, vyndej z dodávky ty dvě flašky irské pro pana Murphyho.“

Devlin si rychle přihnul, než se Reuben vrátil s lahvemi. Jeho bratr je od něj vzal. „Tady jsou, kamaráde, já držím slovo.“ Uložil lahve do džípu na místo vedle řidiče. „Co včera – všechno v pořádku?“

„Bez problémů,“ odpověděl Devlin.

Začal si prohlížet džíp. Stejně jako náklaďák nutně potřeboval nový nátěr, ale jinak byl v dobrém stavu. Měl sklápěcí plátěnou střechu, z obou stran otevřenou, a podstavec pro zasazení kulometu. Poznávací značka, na rozdíl od zbytku vozu, byla čerstvě namalovaná a při bližším prozkoumání Devlin objevil stopy předchozí.

„Mám jednu otázku, pane Garvalde,“ řekl. „Nezačnou se po tomhle džípu čirou náhodou shánět na nějaké americké letecké základně?“

„Tak podívej, ty…“ rozkatil se Reuben, ale Devlin ho přerušil. „Když na to tak vzpomínám, pane Garvalde, včera jsem měl jednu chvíli pocit, jako by mě někdo sledoval. Nic se z toho nakonec nevyklubalo, asi mi jen pracovaly nervy.“

Otočil se čelem ke džípu a ještě jednou si rychle přihnul. Garvald, který se až do té chvíle snažil držet vztek na uzdě, už to nevydržel. „Víš ty, co potřebuješ?“

„Jen do toho, hořím zvědavostí,“ pobídl ho Devlin tiše. Obrátil se k němu, stále ještě s lahví v ruce, pravačku v pohotovosti na kapse kabátu.

„Lekci slušného chování, srdíčko,“ odpověděl Garvald. „Potřebuješ trochu srovnat do latě a já ti tu službu milerád poskytnu.“ Potřásl hlavou. „Měl jsi zůstat doma u hnoje.“

Začal si rozepínat kabát a Devlin se zdvořile optal: „To míníte vážně, co jste právě řekl? Pokud ano, rád bych se zeptal tady Sammyho, ještě než začnete, jestli ta brokovnice, co má pod plachtou u nohy, je nabitá. Protože jestli ne, tak je v průšvihu.“

V tom jediném kratičkém okamžiku si Ben Garvald jasně uvědomil, že právě udělal největší chybu svého života. „Odpráskni ho, Sammy,“ zařval.

Jacksonovi nebylo třeba říkat, už měl pušku v rukou, ale stejně bylo pozdě. Zatímco se v panickém spěchu snažil natáhnout kohoutek, Devlinova ruka bleskově zajela do kapsy a zpátky. Ozvalo se klapnutí mausera a Jackson se s kulkou v levé paži překotil na záda. Druhý výstřel mu roztříštil páteř a poslal ho čelem proti vraku v rohu garáže. V poslední křeči trhl spouští a vyprázdnil obě hlavně do země.

Bratři Garvaldové pomalu couvali a kousek po kousku se sunuli ke dveřím. Reuben se třásl strachy, Garvald byl ostražitý a čekal na jakoukoli šanci, která by se naskytla.

„Dál ani krok,“ řekl Devlin.

Navzdory své výšce, přilbě s brýlemi a kapajícímu kabátu vypadal nekonečně zlověstně, jak stál proti nim na druhé straně ohně a mířil na ně.

„Tak dobře, udělal jsem chybu,“ řekl Garvald.

„Nejen to, porušil jste slovo,“ odpověděl Devlin. „A u nás máme na lidi, kteří nás jednou podrazí, výbornou věc.“

„Proboha, Murphy…“

Dál se nedostal, protože Devlin znova zmáčkl spoušť. Ozvalo se tupé plesknutí, Garvald se zapotácel, narazil do dveří a s tlumeným výkřikem se svezl na zem.

Svíjel se na zádech a oběma rukama svíral roztříštěné koleno, ze kterého prýštila krev.

Reuben se schoulil a v pudu sebezáchovy si rukama chránil hlavu. Strávil tak několik nejhorších vteřin svého života, než konečně sebral odvahu podívat se, co se děje, a uviděl, že Ir právě přistavuje ke džípu starou fošnu a ukládá do něj motorku.

Devlin otevřel jedno křídlo dveří a luskl na Reubena prsty. „Dodací list.“

Reuben ho vytáhl z náprsní tašky a třesoucíma se rukama mu ho podal. Devlin jej zběžně zkontroloval, pak vyňal ze záňadří obálku a hodil ji Garvaldovi k nohám. „Sedm set padesát liber – dobré účty dělají dobré přátele. Neříkal jsem vám, že držím slovo? Měl byste to taky někdy zkusit.“ Nasedl do džípu, šlápl na plyn a zmizel ve tmě.

„Dveře,“ sykl Garvald mezi zuby na bratra. „Zavři ty zasraný dveře, nebo nám to světlo sem za chvíli přiláká všechny poldy z okruhu deseti kilometrů.“

Reuben splnil rozkaz a pak se rozhlédl po bojišti. Vzduch byl plný namodralého kouře a páchl korditem.

Otřásl se.

„Co to bylo za hajzla, Bene?“

„Nevím a vůbec mě to nezajímá.“ Garvald si rozvázal bílý šátek u krku. „Ovaž mi s tím to zatracený koleno.“

Reuben si v hrůze prohlížel ránu. Náboj ráže 7.63 prošel kolenem a zanechal za sebou změť bílých úlomků, které nazdařbůh trčely ze zakrvácené svaloviny.

„Kristepane, Bene, to nevypadá dobře. Musíš do nemocnice.“

„To jistě. Odnes mě na kteroukoli pohotovost v týhle zemi s průstřelem a budeme mít na krku poldy, než stačíš říct švec.“ Obličej se mu leskl potem. „Dělej, zavaž to, sakra.“ Reuben začal ovinovat koleno. Měl skoro na krajíčku. „Co uděláme se Sammym, Bene?“

„Nech ho, kde je, jen přes něj prozatím přehoď nějakou plachtu. Zítra sem můžeš poslat někoho z chlapců, ať ho odklidí.“ Zaklel, když Reuben utáhl šátek. „Pospěš si, ať už vypadnem.“

„A kam, Bene?“

„Rovnou do Birminghamu. Můžeš mě vzít do toho sanatoria v Astonu, tam, kde to vede ten indický doktor – jméno jsem zapomněl.“

„Myslíš Dase?“ Reuben zavrtěl hlavou. „Ten je přes potraty, Bene. Nic pro tebe.“

„Je to snad doktor, ne?“ opáčil Ben nevrle. „Laskavě mi pomoz, ať odtud co nejrychleji zmizíme.“

O půl jedné dorazil Devlin zpátky do Hobs Endu. Byla to strašlivá noc, z nebe se valily proudy deště a vítr měl sílu menší vichřice. Když odemkl a vjel do stodoly, musel vynaložit veškerou sílu, aby za sebou zavřel.

Rozsvítil lampy a vyložil zezadu motorku. Byl unavený a promrzlý na kost, ale kupodivu se mu nechtělo spát. Zapálil si a v podivném rozrušení přecházel sem a tam. Ve stodole bylo ticho, jen benzinové lampy tiše syčely a na střechu bubnoval déšť. Náhle zahvízdal vítr, jak se dveře pootevřely a znovu zaklaply, a vešla Molly. Měla na sobě svůj starý kabát, holínky a šátek a celá se třásla, jak byla promočená, ale zřejmě to vůbec nevnímala.

Překvapeně si začala prohlížet džíp a pak se nechápavě podívala na Devlina. „Liame?“ hlesla.

„Něco jsi slíbila,“ pospíšil si s odpovědí. „Už žádné slídění. Aspoň teď vím, jak umíš držet slovo.“

„Je mi to líto, ale měla jsem takový strach, a pak…“ Ukázala rukou k autům. „Co to má znamenat?“

„Do toho ti nic není,“ odsekl hrubě. „Pokud jde o mě, nejlíp, když hned vypadneš. Jestli mě chceš udat na policii – no, jen si posluž. Udělej, co uznáš za vhodné.“

Stála tam, oči rozšířené, a bezhlase pohybovala rty. „No tak,“ pokračoval. „Rozhodni se sama. Skončíme s tím, jestli chceš.“

V slzách se mu vrhla do náručí.

„Ach ne, Liame, prosím tě ne. Neposílej mě pryč, už se tě na nic nebudu vyptávat, slibuju. Ode dneška si budu hledět svého, jenom mě prosím tě neodháněj.“

Nikdy v životě sebou tak nepohrdal, a když ji svíral v náručí, bylo mu skoro fyzicky špatně. Ale zabralo to. Už mu nebude dělat žádné potíže, tím si byl jist.

Políbil ji na čelo. „Jsi úplně ledová. Alou dovnitř a pěkně tam zatop, já přijdu za chvíli.“

Zkoumavě si ho prohlížela, pak se otočila a zmizela. Devlin si povzdechl a vzal si z džípu láhev Bushmills. Odzátkoval ji a pořádně si lokl.

„Tak na tebe, Liame, brachu,“ řekl a v hlase mu zněl nekonečný smutek.

Ben Garvald ležel se zavřenýma očima na měkkém lůžku v malém operačním sále astonského sanatoria a Reuben stál vedle něho, zatímco Das, vysoký, vyzáblý Ind v sněhobílém operačním plášti, odstřihával chirurgickými nůžkami nohavici.

„Je to moc zlé?“ zeptal se Reuben a hlas se mu chvěl.

„Bohužel ano,“ odpověděl Das tiše. „Potřebuje prvotřídního chirurga, pokud nemá být nadosmrti mrzák. Kromě toho je tu nebezpečí sepse.“

„Poslouchej, ty zavšivená černá hubo,“ ozval se Ben a pomalu otevřel oči. „Na té tvé fajnové mosazné plaketě u dveří snad stojí lékař a chirurg, nebo ne?“

„To je pravda, pane Garvalde,“ odpověděl Das klidně. „Mám diplom z bombajské a londýnské univerzity, ale o to nejde. Vaše zranění si vyžaduje péči specialisty.“

Garvald se zvedl na lokti. Pot se z něho jen lil a očividně dost trpěl. „Něco ti řeknu, a dobře mě poslouchej. Před třemi měsíci tu zemřelo děvče. Byla to jasně nelegální operace – a mám toho na tebe víc. Dost na to, abys přinejmenším sedm let nevyšel z chládku. Takže jestli nechceš mít na krku poldy, okamžitě se pusť do té nohy.“

Dase to zjevně nevyvedlo z rovnováhy. „Jak si přejete, pane Garvalde, je to na vaše vlastní nebezpečí. Budu vám muset dát anestetikum. Rozumíte?“

„Dejte mi, co chcete, jen si krucinál pospěšte.“

Garvald znovu zavřel oči. Das sáhl do skříně pro gázovou masku a láhev chloroformu a obrátil se k Reubenovi: „Budu potřebovat vaši pomoc. Budete přidávat chloroform, po kapkách, jak vám řeknu. Zvládnete to?“

Reuben se sevřenými ústy přikývl. Nebyl si jist, že se nepozvrací.

12. kapitola

Následujícího rána, když se Devlin jel ohlásit Joanně Greyové, stále ještě pršelo. Postavil motorku ke garáži a zaklepal na zadní dveře. Hned mu otevřela a vtáhla ho dovnitř. Byla ještě v županu a v obličeji celá přepadlá a ustaraná.

„Díky bohu, Liame.“ Vzala mu obličej do dlaní a zatřepala jím. „Nespala jsem ani minutu. Už od pěti jsem na nohou a střídavě se napájím whisky a čajem. Pěkné svinstvo, v tuhle ranní dobu.“ Láskyplně ho políbila. „Ani nevíš, jak ráda tě vidím, ty uličníku.“

Retriver zběsile poskakoval a pletl se jí pod nohama, jak se dožadoval svého dílu pozornosti. Joanna se zatím zaměstnávala něčím u sporáku a Devlin stál před krbem a ohříval se.

„Jak to šlo?“ zeptala se.

„Dobře.“

Záměrně mluvil vyhýbavě, protože věděl, že jeho včerejší dobrodružství by ji pravděpodobně nepotěšilo.

Překvapeně se otočila. „Oni nic nezkusili?“

„Ale ano,“ řekl. „Domluvil jsem jim, aby toho nechali.“

„Střílelo se?“

„To nebylo potřeba,“ zalhal klidně. „Stačilo jim ukázat pistoli. Nejsou na střelné zbraně zvyklí, tohle anglické podsvětní bratrstvo. Břitvy – to je víc v jejich stylu.“

Postavila na stůl podnos s čajem. „Bože, ti Angličani. Někdy by nad nimi člověk plakal.“

„Na to si připiju, i když je teprve ráno. Kde je whisky?“

Zvedla se a vrátila se s lahví a dvěma skleničkami. „Je to pěkná zvrhlost, pít v tuhle denní dobu, ale asi si dám ještě jednu s vámi. Co dalšího máme na programu?“

„Teď budeme jenom čekat,“ odpověděl Devlin. „Musím ještě nastříkat džíp, ale jinak jsem se vším hotov. Vy zase budete muset do poslední chvíle držet pod palcem sira Henryho, ale jinak si až do pátku můžeme jen okusovat nehty.“

„Tak zlé to zas nebude,“ řekla. „Přinejhorším se budeme denně modlit, aby to všechno klaplo.“ Zvedla sklenku. „Tak na tvoje zdraví, Liame, ať slouží.“

„Vám taky, moje milá.“

Napila se a v Devlinových útrobách jako by v ten moment někdo otočil nožem. Náhle věděl, se strašnou a nezvratnou jistotou, že celý ten zatracený podnik bude dokonalé fiasko.

Pamela Verekerová dostala na ten víkend šestatřicetihodinovou propustku. Skončila službu v sedm ráno a bratr pro ni zajel do Pangbournu autem.

Jakmile za ní zapadly dveře fary, shodila ze sebe uniformu a vklouzla do svetru a jezdeckých kalhot. I přes toto gesto, kterým se, byť jen nakrátko a symbolicky, vzdálila otřesné realitě každodenního života na letecké základně, byla stále ještě podrážděná a k smrti unavená. Po obědě se projela deset kilometrů na kole po pobřeží na farmu v Meltham Vale. Její nájemce, Verekerův farník, měl ve stáji tříletého hřebce, který čas od času potřeboval pořádně protáhnout.

Jakmile byla z dohledu za dunami, popustila koni uzdu a cválala po klikaté cestě mezi hlodášovými keři k zalesněnému hřbetu nahoře. Byl to nádherně osvěžující pocit, déšť ji šlehal do tváře a na chvíli se octla zpátky v jiném, bezpečnějším světě dětství, které pro ni skončilo prvního září 1939 ve čtyři hodiny čtyřicet pět ráno, kdy armádní skupina Jih pod velením generála Gerda von Rundstedta napadla Polsko.

Vjela mezi stromy po staré lesnické stezce a těsně před vrcholkem hřebec náhle zpomalil. Přes cestu ležela vyvrácená borovice, dílo včerejší noci. Překážka nebyla vyšší než jeden metr a kůň ji bez potíží překonal. Když se ocitla na druhé straně, v mlází napravo se nečekaně vztyčila postava. Hřebec uskočil, Pamele vyklouzly třmeny a skutálela se do rododendronového keře. Ten zbrzdil její pád, takže se jí nic nestalo, vyrazila si ale dech a chvíli ležela bez hnutí. Ze všech stran se začaly ozývat hlasy.

„Krukowski, ty blbče,“ zanadával jeden. „Tos ji chtěl zabít?“

Přízvuk byl americký. Pamela otevřela oči a zjistila, že je obklopena vojáky v bojových kombinézách a s ocelovými přilbami. Tváře měli pomazané maskovacím krémem a všichni byli až po zuby ozbrojeni. Vedle ní klečel rozložitý černoch s nárameníky seržanta. „Jste v pořádku, slečno?“ ptal se starostlivě.

Zamračila se a potřásla hlavou na souhlas. Z ničeho nic jí bylo líp. „Kdo jste?“

Dotkl se helmy v gestu, které připomínalo vojenský pozdrav. „Garvey, slečno. Seržant Garvey, z Dvacáté první speciální útočné skupiny. Na pár týdnů jsme tady v Meltham House – výcvik v terénu.“

V té chvíli se ozvalo zaskřípění brzd a v blátě nedaleko nich ve smyku zastavil džíp. Muž za volantem byl důstojník, to rozeznala, ale hodností si nebyla jistá, protože ve službě s mnoha Američany do styku nepřišla.

Na sobě měl polní čapku a vycházkovou uniformu – rozhodně nebyl oblečen na manévry.

„Vysvětlí mi někdo laskavě, co se tu děje?“ zeptal se autoritativním tónem.

„Tady slečnu shodil kůň, majore,“ vysvětloval Garvey. „Krukowski se nepodíval a skočil mu rovnou do cesty.“

Tak major, myslela si, překvapena jeho mládím. Pomalu vstala. „Jsem v pořádku, opravdu, nic mi není.“

Zapotácela se a major ji chytil za paži. „Nemyslím. Bydlíte daleko, slečno?“

„Ve Studley Constable. Můj bratr je tam farářem.“

Rezolutně ji vedl směrem ke džípu. „Myslím, že uděláte nejlíp, když pojedete se mnou. Dole v Meltham House máme vojenského lékaře. Rád bych se ujistil, že jste opravdu celá.“

Nášivka na jeho rameni hlásala Rangers a Pamela si vzpomněla na nějakou knihu, ve které se kdysi dávno dočetla, že to je americký ekvivalent elitních britských přepadových jednotek. „Meltham House?“

„Promiňte, měl jsem se představit. Major Harry Kane, přidělený k Dvacáté první speciální útočné skupině pod velením plukovníka Roberta E. Shafta. Jsme tady na cvičení.“

„Ach ano, jistě,“ řekla. „Bratr mi říkal, že Meltham House teď používají k nějakým takovým účelům.“ Zavřela oči. „Promiňte, je mi trochu špatně.“

„Jen si odpočiňte. Za chvilku jsme na místě.“

Byl to příjemný hlas. Víc než příjemný. Z jakéhosi absurdního důvodu se jí zatajil dech, kdykoliv ho uslyšela. A tak se opřela o sedadlo a udělala přesně to, co jí řekl.

Zahrada u Meltham House měla asi dva hektary a byla obehnaná jednou z těch pazourkových zdí, jež jsou tak charakteristické pro oblast Norfolku. Zeď měla asi dva a půl metru do výšky a nahoře byla ještě pro větší bezpečnost nastavená ostnatým drátem. Meltham sám o sobě nebyl nijak rozlehlý, menší venkovské sídlo z počátku sedmnáctého století. Tak jako na zeď i na stavbu domu bylo z velké části použito pazourku a konstrukce budovy, zvláště pak její lomenice, ukazovala na holandský vliv, typický pro architekturu té doby.

Harry Kane s Pamelou kráčeli mezi živými ploty k domu. Dobrou hodinu ji prováděl po okolí statku a ona se po celou tu dobu ani trochu nenudila. „Kolik vás tu je?“

„Momentálně asi devadesát. Většina mužů samozřejmě táboří venku, na tom místě za remízkem, které jsem vám ukazoval.“

„Proč mě tam nechcete vzít? Přísně tajný výcvik?“

„Božíčku, to ne.“ Kane nemohl potlačit smích. „Prostě jste jen trochu moc hezká, nic jiného.“

Ze schůdků terasy k nim seběhl mladičký voják a vzorově zasalutoval. „Plukovník se už vrátil, pane. Teď je u něj seržant Garvey.“

„Děkuji vám, Appleby.“

Chlapec opětoval Kaneův pozdrav, otočil se a odběhl.

„Vždycky jsem slýchala, že Američané neberou disciplínu vážně,“ řekla Pamela.

Kane se sarkasticky pousmál. „To neznáte Shafta. Kdyby slovo ras do té doby neexistovalo, museli by ho vynalézt speciálně pro něho.“ Když stoupali po schodech, ve dveřích na terasu se objevil důstojník.

Stál proti nim, práskal si o stehno jezdeckým bičíkem a zdál se plný jakési neklidné živočišné vitality. Pamele ho nemuseli ani představovat. Kane zasalutoval.

„Plukovníku Shafto, dovolte, abych vám představil slečnu Verekerovou.“

Roberu Shaftovi bylo tehdy čtyřiačtyřicet let, měl povýšený, ale hezký obličej a celá jeho postava v rajtkách a naleštěných jezdeckých botách působila okázale. Polní čapku si švihácký posunul na levé ucho a dvě řady medailových stužek nad jeho levou kapsou hrály všemi barvami. Snad nejzajímavějším na něm byl Colt .45 s perleťovou rukojetí, který nosil v otevřeném pouzdře na levém boku.

Zasalutoval rukojetí bičíku. „Zpráva o vaší nehodě mě opravdu znepokojila, slečno Verekerová,“ řekl vážně. „Jestli pro vás mohu cokoli udělat, abych napravil neohrabanost svých mužů…“

„Jste velmi laskav,“ řekla, „ale tady major Kane mi už nabídl, že mě odveze do Studley Constable, pokud ho ovšem můžete postrádat. Můj bratr je tam farářem.“

„To je to nejmenší, co pro vás můžeme udělat.“

Chtěla znovu vidět Kanea a měla po ruce jen jediný jistý prostředek, jak to zařídit. „Zítra večer pořádáme na faře malý večírek,“ řekla. „Nic zvláštního, jen pár přátel na skleničku a něco menšího na zakousnutí. Myslela jsem, že vy a major Kane byste se třeba rádi zúčastnili.“ Shafto váhal. Bylo jasné, že přemýšlí o nějaké vhodné omluvě, a tak rychle dodala: „Čekáme také sira Henryho Willoughbyho, místního zámeckého pána. Znáte se s ním už?“

Shaftovi se v očích rozsvítilo. „Ne, neměl jsem ještě to potěšení.“

„Bratr slečny Verekerové byl polním knězem u První parašutististické brigády,“ řekl Kane. „Loni s nimi seskočil nad Oudnou v Tunisku. Víte, kterou akci myslím, plukovníku?“

„Abych nevěděl,“ odpověděl Shafto. „To byla ale řež. Váš bratr musí být nějaký voják, když to přežil, má drahá.“

„Dostal Vojenský kříž,“ odpověděla. „Jsem na něj opravdu hrdá.“

„A máte být na co. Rád se toho vašeho zítřejšího soirée zúčastním, abych se s ním seznámil osobně. Zařiď to, Harry.“ Znovu se dotkl bičíkem čela. „A teď mě omluvte. Práce čeká.“

„Udělal na vás dojem?“ zeptal Kane, když jeli džípem po pobřeží.

„Nevím,“ odpověděla. „Chová se dost okázale, to musíte uznat.“

„To jste řekla velmi diplomaticky,“ poznamenal. „Shafto je to, čemu se v branži říká voják bojovník. Takoví jako on kdysi ve Flandrech vyráželi ze zákopů na zteč ozbrojení vycházkovou hůlkou. Jak jeden francouzský generál řekl u Balaclavy: Skvělé, ale není to válka.“

„Řečeno jinými slovy – on nepoužívá mozek?“

„Z vojenského hlediska má jednu zásadní chybu. Neumí přijímat rozkazy – od nikoho. Sekáč Bobby Shafto, pýcha infanterie. Minulý rok v dubnu se vysekal z Bataanu, když tam vtrhli Japonci. Mělo to jedinou chybu – nechal tam svůj pluk. Umíte si představit, jak se na to v Pentagonu dívali. Nikdo ho nechtěl, tak ho poslali do Londýna, aby pracoval někde ve velitelství obojživelných jednotek.“

„Což se mu nelíbilo.“

„Přirozeně, že ne. Nicméně toho využil a vydobyl si další vavříny. Zjistil, že britské přepadové oddíly si v noci jezdí za Kanál hrát na skauty, a umínil si, že Američané musí mít totéž. Naneštěstí se ve štábu vyskytl nějaký imbecil, kterému to připadalo jako dobrý nápad.“

„A vám to nepřipadá?“

Vypadalo to, že se chce vyhnout odpovědi. „Během posledních devíti měsíců provedli muži z Jednadvacáté za Kanálem přesně čtrnáct diverzních akcí.“

„Ale to je úžasné.“

„Což zahrnuje,“ pokračoval, „zničení prázdného majáku v Normandii a několika přístavišť na neobydlených francouzských ostrovech.“

„Vy si ho zrovna nevážíte, zdá se.“

„Ale zato ctihodné americké veřejné mínění ano. Před třemi měsíci se nějaký londýnský reportér, který zrovna nemohl sehnat látku na článek, doslechl o tom, jak Shafto zajal posádku majákové lodi někde u belgického pobřeží. Bylo jich šest, a protože to náhodou byli Němci, vypadalo to dost dobře, zvlášť fotky přistávající lodi s Shaftem a ostatními na palubě – jedna helma s urvaným řemínkem a přímo ukázkově zdrcený výraz na tváři zajatců – to vše v šedém doverském úsvitu. Přímo z natáčecích studií Metro-Goldwyn-Mayer.“ Nechápavě zavrtěl hlavou. „A jak dobře se to doma prodávalo. Shaftovi rangeři. Life, Colliers, Saturday Evening Post – nenašla byste jediný americký týdeník, ve kterém by nebyl. Národní hrdina. Dvě medaile za statečnost před nepřítelem a Stříbrná hvězda s dubovou snítkou. Chybí mu snad jen Čestná medaile Kongresu, a i tu bude mít, než to všechno skončí, i kdyby nás měl přitom do jednoho zabít.“

„Proč jste se k té jednotce tedy připojil, majore Kane?“ zeptala se ho suše.

„Už bych nesnesl dál trčet za stolem,“ odpověděl. „To byl jediný důvod. Myslím, že bych udělal skoro cokoliv, abych se odtamtud dostal. A nakonec se mi to povedlo.“

„Takže vy jste se nezúčastnil žádné z těch akcí?“

„Ne, madam.“

„Pak bych vám doporučila, abyste si příště dvakrát rozmyslel, než začnete mluvit tímhle tónem o statečných činech někoho jiného, zvláště když vy sám je sledujete z perspektivy psacího stolu.“

Strhl volant ke straně a zabrzdil. Pohlédl na ni se čtveráckým úsměvem. „Panečku, to se mi líbí. Bude vám vadit, když si to poznamenám a pak to použiju v tom velkém románu, o kterém každý z nás novinářů sní?“

„Jděte se vycpat, Harry Kane.“

Zvedla ruku, jako by ho chtěla uhodit, ale on odněkud vytáhl balíček camelek a zatřepal s ním. „Radši si dejte cigaretu. To je dobré na nervy.“

Poslechla, nechala si připálit a zhluboka vdechla, dívajíc se přes slatiny směrem k moři. „Odpusťte, asi jsem předrážděná, ale tahle válka se mě dotýká dost osobně.“

„Kvůli vašemu bratrovi?“

„Nejen to. Je v tom i moje zaměstnání. Včera odpoledne ve službě jsem měla na druhém konci rádia jednoho pilota. Skoro pod ním rozstříleli stíhačku. Bylo to nad Severním mořem, letadlo hořelo a on se nemohl katapultovat. Křičel celou cestu dolů.“

„Dnes ráno to vypadalo na krásný den,“ řekl Kane. „A najednou je to pryč.“

Sáhl po volantu a Pamela ho impulzivně chytila za ruku. „Omlouvám se, odpusťte.“

„To je v pořádku.“

Na tváři se jí najednou objevil údiv. Zvedla k očím jeho ruku. „Co to máte s prsty? Jsou celé zkroucené a vaše nehty… Bože, Harry, kde máte nehty?“

„Á, tohle,“ odpověděl. „Strhli mi je.“

V hrůze se na něj dívala. „Byli to – byli to Němci?“ zašeptala.

„Ne.“ Nastartoval. „Přesně řečeno to byli Francouzi, ale samozřejmě pracovali pro druhou stranu. Je to jedna z nejnepříjemnějších životních pravd, alespoň pro mě, ale tenhle svět si zřejmě žádá všechny sorty lidí.“

Křivě se pousmál a šlápl na plyn.

Toho dne večer se stav Bena Garvalda, ležícího na jednom z jednolůžkových pokojů astonského sanatoria, podstatně zhoršil. V šest hodin ztratil vědomí a obsluhující personál to zjistil až za hodinu. Když k němu po naléhavém sestřině telefonátu dorazil doktor Das, bylo už osm. Za deset minut poté se v místnosti objevil Reuben a uviděl, co se děje.

Podle Benových pokynů byl zpátky v garáži. Pohřební vůz a rakev si vyzvedl u pohřební služby, která také patřila mezi četné obchodní aktivity jeho bratra. Chudáka Jacksona bez okolků zpopelnili v místním soukromém krematoriu, v němž měl Garvald také podíl. Nebylo to v žádném případě poprvé, co se takhle zbavovali nepohodlného nebožtíka.

Benovi se na čele perlil pot, házel sebou ze strany na stranu a sténal. Ve vzduchu to slabě, ale nepříjemně páchlo hnijícím masem. Když Das nadzvedl obvaz, Reuben na okamžik zahlédl koleno. Se sevřeným hrdlem se odvrátil.

„Bene?“ řekl tiše.

Garvald otevřel oči. Chvilku to vypadalo, že bratra nepoznává, ale pak se usmál. „Zařídils to, že jo, Reubene. Zbavil ses ho?“

„Prach byl, v prach se obrátil, Bene.“

Garvald zavřel oči a Reuben se obrátil k Dasovi. „Je to moc zlé?“

„Velice. Je možné, že dostane gangrénu. Varoval jsem ho.“

„Ach bože,“ řekl Reuben. „Já věděl, že má jít do nemocnice.“

Benovy oči se znovu otevřely a horečně zaplály. Chňapl bratra za zápěstí. „Žádná nemocnice, rozumíš? Co chceš dělat? Chceš těm proklatejm policajtům dát šanci, na kterou roky čekali?“

Zvrátil hlavu zpátky do polštářů a víčka se mu znovu zavřela. „Je tu jedna šance,“ řekl Das. „Existuje lék zvaný penicilín. Slyšel jste o něm?“

„Jasně. Říká se, že vyléčí všechno. Na černém trhu stojí celé jmění.“

„Ano, v případech tohoto typu mívá zázračné účinky. Můžete mi ho alespoň trochu sehnat? Myslím – dnes večer?“

„Pokud v Birminghamu nějaký je, do hodiny ho tu máte.“ Reuben se ještě zastavil ve dveřích. „Ale jestli umře, tak ty půjdeš za ním, synku. To ti slavnostně slibuju.“

Vyšel a dveře za ním zabouchly.

Přibližně ve stejné chvíli se od rozjezdové dráhy v Landsvoortu odlepila Dakota a zamířila k moři. Gericke neztrácel čas. Prudce vystoupal asi do tří set padesáti metrů, naklonil se na pravobok a začal klesat směrem k pobřeží. Steiner a jeho muži uvnitř dokončovali přípravy k seskoku. Všichni měli kompletní britskou parašutistickou výstroj a všechny zbraně i příslušenství měli po britském způsobu připevněné v závěsných pytlích u pasu. „Jdeme na to,“ řekl Steiner.

Všichni vstali a jeden po druhém se připevnili karabinou ke kotevnímu kabelu. Každý přitom zkontroloval kamaráda před sebou. Steiner měl na starosti Harveyho Prestona, který byl poslední. Když mu přitahoval řemeny, cítil, jak se Angličan třese.

„Patnáct sekund,“ řekl. „Takže nemáte času nazbyt, pamatujte. A dobře poslouchejte – jestli si chcete zlomit nohu, tak si ji zlomte tady, ne v Norfolku.“

Ozval se smích a Steiner přešel dopředu k Neumannovi, aby si sám nechal zkontrolovat řemeny. Náhle žárovka nad jeho hlavou červeně blikla. Otevřel dvířka a kabinou zasvištěl vítr.

Gericke v kabině ubral plyn a pomalu letěl podél pobřeží. Byl odliv, široké mokré opuštěné pláže se bělaly v měsíčním světle a zdálo se, že nikde nekončí. Bohmler vedle něj soustředěně sledoval výškoměr. „Teď,“ křikl Gericke a Bohmler okamžitě zareagoval.

Zelené světlo nad Steinerovou hlavou zaplálo a on plácl po rameni Rittera Neumanna. Mladý nadporučík vyskočil a za ním šla velice rychle celá formace, uzavíraná Brandtem. Zbýval Preston. Stál tam s otevřenými ústy jako solný sloup a zíral do noci.

„Skákej!“ zakřičel Steiner a chňapl mu po rameni.

Preston uhnul a oběma rukama se křečovitě chytil ocelové tyče jako opory. Zakroutil hlavou a kolem úst mu zaškubalo. „Nemůžu!“ vyrazil ze sebe konečně. „Nedokážu to!“

Steiner mu hřbetem ruky vyťal políček a za pravou paži ho dovlekl ke dveřím. Preston tam visel a zoufale se oběma rukama vzpíral, až ho Steiner musel nakonec doslova vykopnout z letadla. Pak se sám připnul a následoval ho.

Když skočíte ze sto třiceti metrů, nemáte ani kdy se začít bát. Preston udělal pár kotrmelců, pak ucítil škubnutí, náraz, jak padák zachytil vítr, a už se houpal pod velkým khaki deštníkem.

Bylo to úžasné. Na obzoru bledě svítil měsíc a pod ním se donekonečna prostíraly lány mokrého písku, lemované smetanovou pěnou příboje. U písečného mola jasně rozeznával rychlý člun s muži na hlídce a podél pobřeží se táhla řada splasklých padáků, které ostatní rychle balili. Pohlédl nahoru a nalevo nad sebou uviděl Steinera. Pak už šlo všechno ráz na ráz.

Ruksak, který se houpal na laně sedm metrů pod ním, udeřil s tupým plesknutím o zem – signál, aby se připravil. Dopadl tvrdě, příliš tvrdě, nebo to tak alespoň vypadalo. Udělal kotrmelec a nějakým zázrakem skončil bez úhony na vlastních nohou vedle padáku, který se v měsíčním světle vzdouval jako obrovský bílý květ.

Rychle ho začal skládat, jak ho naučili, a najednou, tak jak byl na všech čtyřech, ho zaplavil pocit obrovské radosti. Ucítil v žilách sílu, jakou dosud nepoznal.

„Já to dokázal!“ vykřikl hlasitě. „Ukázal jsem těm parchantům! Dokázal jsem to!“

Ben Garvald ležel nehybně na lůžku astonského sanatoria. U jeho hlavy stál Reuben a čekal, až doktor Das vyšetří stetoskopem srdce.

„Jak se mu vede?“ naléhal.

„Ještě žije, ale visí to na vlásku.“

V ten moment učinil Reuben rozhodnutí a hned se ho jal uskutečňovat. Chytil Dase za rameno a postrčil ho ke dveřím. „Sežeň ambulanci, co nejrychleji. Chci ho mít v nemocnici.“

„Ale pak se do toho vloží policie, pane Garvalde,“ namítl Das.

„Myslíš, že mě to zajímá?“ řekl Reuben chraptivě. „Chci, aby žil, rozumíš? Je to můj bratr. Hoď sebou!“

Otevřel dveře a vystrčil Dase ven. Když se otočil zpátky k posteli, měl v očích slzy. „Jedno ti slibuju, Bene,“ řekl zlomeně. „Za tohle toho malýho irskýho hajzla dostanu, i kdyby to měla být poslední věc, kterou v životě udělám.

13. kapitola

Ve svých pětačtyřiceti letech měl Jack Rogan za sebou téměř čtvrt století ve službách policie – dlouhá doba, když člověk pracuje na tři směny a všichni sousedé ho nesnášejí. Takový už byl ale úděl policistů a jen hlupák by mohl očekávat něco jiného, jak často říkal manželce.

Když v úterý druhého listopadu vcházel do své kanceláře ve Scotland Yardu, bylo přesně půl desáté. Podle zákona tam vůbec nemusel být. Celou předešlou noc strávil v Muswell Hill při výslechu členů jednoho irského klubu a teď měl nárok na pár hodin spánku. Nejdřív musel ale vyřídit nějaké papírování.

Právě se usadil za stolem, když se ozvalo zaklepání a vešel jeho asistent, detektivní inspektor Fergus Grant. Grant byl mladším synem penzionovaného plukovníka indické armády. Vystudoval Winchester a Hendonskou policejní akademii a byl jedním z těch nováčků, kteří měli do policejního sboru přinést mladou krev a nové nápady. Se svým nadřízeným nicméně vycházel bez problémů.

Rogan v obraně zvedl ruku. „Jen si tu podepíšu pár dopisů, Fergusi, pak si dám čaj a jdu domů, do postele. Včera to bylo peklo.“

„Vím, pane,“ řekl Grant. „Jenom jsem vám chtěl ukázat jedno zvláštní hlášení, které nám poslala birminghamská městská policie. Myslel jsem, že by vás mohlo zajímat.“

„Mě konkrétně, nebo Irskou sekci?“

„Oboje.“

„Tak dobře.“ Rogan se odstrčil od stolu a začal si z ohmataného koženého váčku nacpávat dýmku. „Nemám zrovna náladu na čtení. Můžeš mi to říct sám?“

„Slyšel jste někdy o muži jménem Garvald, pane?“

Rogan se zarazil. „Myslíte Bena Garvalda? Ten už nám leží v žaludku celé roky. Největší darebák ve střední Anglii.“

„Dnes časně ráno zemřel. Otrava krve po průstřelu. Do nemocnice se dostal, když už bylo pozdě.“

Rogan škrtl zápalkou. „Znám pár lidí, kteří by to pokládali za nejlepší zprávu posledních několika let. Ale jak se to týká nás?“

„Ten výstřel mu roztříštil pravé koleno. Prý to byl nějaký Ir.“

Rogan zpozorněl. „Tohle ovšem je zajímavé. Standardní trest IRA pro ty, kteří se je snaží podrazit.“ Zaklel, protože plamínek mu ožehl prsty, a upustil sirku na zem. „Jak si ten Ir říkal?“

„Murphy, pane.“

„No ovšem, jak jinak. Máte ještě něco?“

„Dalo by se to tak říct,“ odpověděl Grant. „Garvald měl bratra, a toho jeho smrt tak vzala, že začal zpívat. Vypadá, že by přítelíčka Murphyho nejradši nechal ukřižovat.“

Rogan přikývl. „Uvidíme, jestli mu v tom budeme moci vyhovět. O co šlo?“

Grant mu to poměrně podrobně vyložil, a když byl u konce, Rogan se celý zachmuřil. „Náklaďák, džíp a khaki barvu, říkáte? Na co by to tak mohl potřebovat?“

„Možná, že chtějí přepadnout nějaký vojenský tábor, pane, a zmocnit se zbraní.“

Rogan vstal a přešel k oknu. „Ne, tomu nevěřím. Ne bez dostatečných důkazů. V poslední době nejsou zvlášť aktivní. Sám víte, že na takový manévr momentálně nemají.“ Vrátil se zpátky ke stolu. „Tady v Anglii jsme IRA zlomili páteř a v Irsku jich de Valera většinu pochytal a vsadil do Curragh.“ Zavrtěl hlavou. „V téhle chvíli by pro ně taková operace neměla smysl. Co si o tom myslí Garvaldův bratr?“

„Vypadá to, že je přesvědčený, že Murphy organizuje zátah na armádní sklad nebo něco podobného. Znáte to. Přijedou pěkně v uniformách a s vojenským autem –“

„– a vyjedou ven s cigaretami a whisky v hodnotě padesáti tisíc liber. To není novinka,“ řekl Rogan.

„Takže co vám říká váš instinkt, pane? Je to jen obyčejný zloděj?“

„Spokojil bych se s tím vysvětlením, nebýt té kulky v koleně. To jasně ukazuje na IRA. Ne, ne, Fergusi, něco mi tu nesedí. Myslím, že by za tím mohlo být něco velkého.“

„Dobrá, pane, takže co dál?“

Rogan šel k oknu a přemýšlel. Venku bylo typické podzimní počasí. Od Temže se přes hřebeny střech táhla mlha a z javorů na ulici kapalo.

Obrátil se. „Jedno je jisté. Nenecháme birminghamskou policii, aby to zfušovala, vezmete si to na starost osobně. Objednejte si auto a ještě dnes tam zajedte. Vezměte s sebou všechny materiály – složky, fotografie, všechno. Všechny členy IRA, které nemáme za mřížemi. Možná, že ho Garvald pozná.“

„A když ne, pane?“

„Pak to budeme muset rozjet tady. Zkusíme všechny obvyklé kanály. Speciální oddělení v Dublinu nám poskytne veškerou pomoc. Jdou jim po krku víc než kdykoli dřív, od té doby, co loni zastřelili seržanta O’Briena. Vždycky to je horší, když zabijou někoho od vás.“

„Tak dobře, pane,“ řekl Grant. „Dám se do toho.“

Toho dne v osm hodin večer generál Karl Steiner právě dojedl večeři, kterou mu přinesli do jeho pokoje na druhém poschodí Prinz Albrechtstrasse. Sestávala z kuřecího stehýnka, brambor smažených na oleji, přesně jak je měl nejradši, ze salátu a z půl litru dobře vychlazeného ryzlinku. Naprosto neuvěřitelné, a celý ten zázrak byl korunován pravou kávou.

Věci se značně změnily od té poslední příšerné noci, kdy po sérii elektrických šoků ztratil vědomí. Když se druhý den probudil, zjistil, že leží na měkké, čistě povlečené posteli. Po tom parchantovi Rossmanovi a jeho gorilách nebylo ani stopy. Jenom jistý Obersturbannführer Zeidler, a ten se choval naprosto korektně, ač byl od SS – dokonalý džentlmen.

Zeidler zahrnul Steidlera omluvami. Stal se strašlivý omyl, přišlo falešné udání, za kterým musel být nějaký zlý úmysl. Sám Reichsführer nařídil celou věc důkladně prošetřit. Viníci budou zcela jistě zatčeni a přísně potrestáni. Prozatím, oznamoval generálovi s lítostí, ho musejí ještě držet pod zámkem, ale nebude to už dlouho trvat, nanejvýš pár dní. Doufá, že to generál pochopí.

Steiner tomu dobře rozuměl. Neměli proti němu žádné přímé důkazy, nic konkrétního. A on, navzdory Rossmanovým metodám, nepromluvil ani slovo, takže celá záležitost bude vypadat jako čísi do nebe volající přehmat. Teď si ho hleděli, aby zase vypadal k světu, až ho propustí. Už teď mu modřiny skoro vybledly, a až na kruhy pod očima vypadal docela normálně. Dokonce mu dali novou uniformu.

Káva byla opravdu skvělá. Začal si nalévat další šálek, když v zámku za ním zaharašil klíč a dveře se otevřely. Rozhostilo se zlověstné ticho. Generál skoro cítil, jak se mu v týle ježí vlasy.

Pomalu se otočil a uviděl ve dveřích Karla Rossmana. Rossman měl na hlavě svůj klobouk se sklopenou střechou, přes ramena kožený kabát a z koutku úst mu visela cigareta. Na každé straně mu asistoval jeden uniformovaný gestapák.

„Zdravíčko, Herr General,“ pozdravil. „Snad jste si nemyslel, že jsme na vás zapomněli?“

Ve Steinerovi se něco zlomilo. Teď tomu konečně rozuměl. „Ty svině!“ rozzuřil se a mrštil šálkem po Rossmanově hlavě.

„To od vás nebylo hezké,“ řekl Rossman. „To jste opravdu neměl.“

Jeden z gestapáků přiskočil ke Steinerovi a praštil ho obuškem do podbřišku. Generál zařval bolestí a klesl na kolena. Další rána, vedená do spánku, ho srazila na zem.

„Do sklepení,“ řekl Rossman prostě a odešel.

Gestapáci vzali Steinera každý za jeden kotník a následovali ho, vlekouce generála za sebou obličejem k zemi. Šli precizním vojenským krokem a nezakolísali, ani když se dostali ke schodům.

Max Radl zaklepal na dveře Reichsführerovy kanceláře a vešel. Himmler postával před krbem. Pil kávu, a když se Radl objevil, položil šálek a přešel ke stolu. „Doufal jsem, že už teď budete na cestě.“

„Odlétám večerním letadlem do Paříže,“ odpověděl Radl. „Jak jistě víte, Herr Reichsführer, admirál Canaris odletěl do Itálie teprve dnes ráno.“

„Naneštěstí,“ řekl Himmler. „Nicméně, stále ještě byste měl mít dost času.“ Sňal cvikr a s obvyklou pečlivostí ho utřel. „Četl jsem to hlášení, které jste dnes ráno odevzdal Rossmanovi. Co ti američtí rangeři, co se tam objevili? Ukažte mi to.“

Rozložil před sebou topografickou mapu a Radl ukázal na Meltham House. „Jak vidíte, Herr Reichsführer, je to asi třináct kilometrů severně po pobřeží od Studley Constable. A kolem dvaceti kilometrů od Hobs Endu. Paní Greyová v tomto směru neočekává žádné problémy.“

Himmler přikývl. „Vypadá to, že ten váš Ir si své peníze zasloužil. Zbytek je už na Steinerovi.“

„Myslím, že nás nezklame.“

„Ano, skoro jsem zapomněl,“ řekl Himmler suše. „Má na tom přece osobní zájem.“

„Dovolíte, abych se přeptal na generálovo zdraví?“ odvážil se Radl.

„Naposled jsem ho viděl včera večer,“ naprosto pravdivě odpověděl Himmler, „ačkoliv musím přiznat, že on neviděl mě. Toho času se zrovna zaměstnával pečenými bramborami, zeleninovou oblohou a pořádným kusem bifteku.“ Povzdychl si. „Kdyby jen tihle masožravci věděli, co takový jídelníček s člověkem za pár let udělá. Vy jíte maso, pane plukovníku?“

„Přiznám se, že ano.“

„A kouříte šedesát nebo sedmdesát odporných ruských cigaret denně, a k tomu pijete. Jaká je teď vaše denní dávka brandy?“ Potřásl hlavou a urovnal papíry na stole před sebou do úhledné kupičky. „Ačkoli, ve vašem případě na tom asi zas tak nezáleží.“

Existuje vůbec něco, o čem ta svině neví? pomyslel si Radl.

„Ne, Herr Reichsführer.“

„V kolik v pátek odlétají?“

„Těsně před půlnocí. Bude to tak hodinka, záleží na počasí.“

Himmler najednou zvedl hlavu a chladně si ho změřil. „Plukovníku Radle, zapamatujte si naprosto jasně jedno. Steiner a ostatní odlétají, jak bylo dohodnuto, ať si počasí dělá, co chce. Tahle věc se nedá odložit na lepší počasí. Taková šance se naskytne jednou za život. Během akce pro vás necháme volnou telefonní linku a budete s námi udržovat pravidelné spojení. Od pátku od rána, každou celou hodinu, až do úspěšného konce operace.“

„Provedu, Herr Reichsführer.“

Radl se měl k odchodu, ale Himmler ho zadržel. „Ještě něco. Z mnoha důvodů jsem Vůdce nezatěžoval informacemi o tom, jak postupujeme. Doba je zlá, Radle, a osud Německa spočívá na jeho bedrech. Rád bych, aby to pro něho bylo, tak říkajíc, překvapení.“

Radl na okamžik myslel, že se Himmler definitivně zbláznil. Pak mu došlo, že mluví naprosto vážně. „Nesmíme ho zklamat,“ pokračoval Himmler. „Všechno teď leží ve Steinerových rukách. Prosím, abyste mu to zdůraznil.“

„Spolehněte se, Herr Reichsführer.“ Radl potlačil šílené nutkání nahlas se rozesmát.

Himmler poněkud nedbale zvedl pravici k stranickému pozdravu. „Heil Hitler!“

Radl mu v odpověď zasalutoval vojensky s pedantickou dokonalostí. Později manželce přísahal, že to byl zcela jistě nejsmělejší čin jeho života. Otočil se na podpatku a co nejrychleji za sebou zavřel dveře.

Když vešel do své kanceláře na Tirpitz Ufer, Hofer mu zrovna balil věci. Radl sáhl po lahvi Courvoisieru a pořádně si nalil. „Je pan plukovník v pořádku?“ ptal se Hofer úzkostlivě.

„Víš, co jen tak mimochodem dnes uklouzlo našemu ctěnému Reichsführerovi, Karle? On vůbec neřekl Vůdci, jak daleko jsme s tou věcí došli. Chce ho překvapit. Není to roztomilé?“

„Kriste Ježíši, pane plukovníku!“

Radl pozdvihl sklenku. „Na naše kamarády, Karle, na těch tři sta deset z našeho pluku, kteří pro nic za nic zemřeli v zimní ofenzívě. Jestli se někdy dopátráš, kvůli čemu vlastně, dej mi vědět.“ Hofer na něj strnule zíral a Radl se pousmál. „Tak dobrá, Karle, už budu hodný. Zkontroloval jsi, kdy mi letí letadlo do Paříže?“

„V deset třicet z Tempelhofu. Na čtvrt na deset jsem objednal auto. Máte spoustu času.“

„A to spojení do Amsterdamu?“

„Někdy zítra ráno. Nejspíš kolem jedenácté, ale ještě to nevěděli jistě.“

„To bude jen tak tak. Jestli se do toho ještě zamíchá počasí, nedostanu se do Landsvoortu dřív než ve čtvrtek. Co říká předpověď?“

„Nic moc. Z Ruska k nám jde studená fronta.“

„Jako vždycky,“ odpověděl Radl ponuře. Otevřel zásuvku a vytáhl zapečetěnou obálku. „Pro mou manželku. Postarej se, aby to dostala. Je mi líto, že tě nemůžu vzít s sebou, ale tvoje místo je tady, na stráži. Rozumíš?“

Hofer pohlédl na dopis a v očích se mu objevil strach. „Snad si pan plukovník nemyslí, že…“

„Můj starý, dobrý Karle,“ řekl mu Radl. „Já si nemyslím nic. Prostě se chci jen připravit na všechny nepříjemné eventuality. Jestli to nevyjde, pak se obávám, že ti, kteří jsou do toho tak či onak zapleteni, nebudou na zdejším dvoře, abych tak řekl, personae gratae. V takovém případě musíš udělat jediné, všechno zapřít. Cokoli jsem podnikal, dělal jsem na vlastní pěst.“

„Pane plukovníku, prosím vás,“ řekl Hofer chraptivě. V očích měl slzy.

Radl vzal další sklenici, naplnil ji a podal mu ji. „No tak. Na co si připijeme?“

„Ví Bůh, pane plukovníku.“

„Já mám návrh. Na život, Karle, a na lásku, přátelství a naději.“ Trpce se usmál. „Víš, tak mě napadlo, že Reichsführer nejspíš nemá o žádné z těch věcí ani ponětí. Ale co…“

Zvrátil hlavu a jediným douškem sklenku vyprázdnil.

Jako většina vyšších důstojníků Scotland Yardu i Jack Rogan měl ve své kanceláři malé polní lůžko, na kterém přespával, kdykoli byla cesta domů kvůli náletům příliš nebezpečná. Když se vrátil z kanceláře náměstka komisaře Zvláštního oddělení, kde se jako každou středu dopoledne konala koordinační schůzka šéfů sekcí, našel na něm tvrdě spícího Granta.

Rogan vystrčil hlavu ze dveří a požádal policistu ve službě, aby mu donesli čaj. Pak do Granta dobrosrdečně šťouchl a začal si u okna nacpávat dýmku. Mlha byla naprosto beznadějná. Pravá londýnská specialita, jak to kdysi trefně vyjádřil Dickens.

Grant vstal a upravil si kravatu. Oblek měl celý pomačkaný a jeho obličej volal po břitvě. „Zpáteční cesta byla příšerná. Větší mlhu svět neviděl.“

„Zjistil jste něco?“

Otevřel kufřík, vytáhl jednu složku a z ní kartu. Položil ji na Roganův stůl. Ke kartě byla přišpendlena fotografie Liama Devlina a pod ní několik strojopisně napsaných jmen. Kupodivu vypadal starší. „To je Murphy, pane.“

Rogan si tiše hvízdl. „Ten? Jste si jistý?“

„Reuben Garvald to tvrdí.“

„Ale to nedává smysl,“ namítl Rogan. „Naposled jsme o něm slyšeli, když měl problémy ve Španělsku. Bojoval na špatné straně. Odpykává si doživotí v nějakém kárném táboře.“

„Patrně ne, pane.“

Rogan vyskočil a rázně přešel k oknu. Na chvíli se zastavil, s rukama v kapsách. „Víš, tenhle chlap je jedna z jejich špiček, kterou jsem nikdy osobně neviděl. Záhadný neznámý. Jenom těch falešných jmen, co používá.“

„Podle materiálů studoval na Trinity College, to je pro katolíka neobvyklé,“ řekl Grant. „Má diplom z anglické literatury. V tom je kus ironie, když uvážíme, že je v IRA.“

„Aspoň vidíte, co jsou ti zatracení Irové zač.“ Rogan se otočil, poklepávaje si ukazováčkem na spánek. „Nic než bláto, od narození. Pokroucená duše. Vždyť se podívejte. Jeho strýc je kněz, on sám má univerzitu – a čím je? Nejchladnokrevnější vrah, jakého to jejich hnutí mělo od dob Collinse a jeho Popravčí čety.“

„Tak dobře, pane,“ řekl Grant. „Co s tím budeme dělat?“

„Nejprve se spojíme se Zvláštním oddělením v Dublinu. Uvidíme, co mají oni.“

„A dál?“

„Jestli je tu legálně, musel se hlásit u místní policie, ať je to kdekoliv. Cizinecká registrace s fotografií.“

„Která se potom posílá na příslušné velitelství.“

„Přesně tak.“ Rogan kopl do stolu. „Už dva roky se snažím vyhádat, abychom tady na ně měli centrální kartotéku. Ale protože jich tu máme tři čtvrtě miliónu, nikdo o tom nechce ani slyšet.“

„Takže budeme muset rozeslat kopie na všechna městská a oblastní velitelství, a u nich pak bude někdo muset projít celou cizineckou kartotéku.“ Grant zvedl kartu. „To bude chvíli trvat.“

„Co jiného můžeme dělat, Fergusi? Poslat to do novin s titulkem Viděl někdo tohoto muže? Chci vědět, co má za lubem, Fergusi. A chci ho při tom chytit, ne si ho vyplašit.“

„Ovšem, pane.“

„Takže se do toho dejte. Nanejvýš naléhavé. Zařaďte to do červeného rejstříku Zájem národní bezpečnosti. Aspoň to ty flákače trochu zmobilizuje.“

Grant odešel. Rogan sáhl po Devlinově složce, uvelebil se v židli a začal číst.

Letiště Orly nepřijímalo, a když Radl vyšel z odletové haly, pro mlhu neviděl vlastní ruku před obličejem. Vrátil se dovnitř a obrátil se na službukonajícího důstojníka.

„Jak to vypadá?“

„Je mi líto, pane plukovníku, ale podle poslední předpovědi není do rána žádná šance. A po pravdě řečeno, mohlo by se to protáhnout ještě déle. Tvrdí, že to může trvat několik dní, než se mlha zvedne.“ Vesele se usmál. „Aspoň tomíci zůstanou zase jednou doma.“

Radl přijal vlastní rozhodnutí a sáhl po tašce. „Je naprosto nezbytné, abych byl v Rotterdamu nejpozději zítra odpoledne. Kde je autopark?“

Za deset minut už mával Vůdcovým rozkazem pod nosem postaršího kapitána pro dopravu a o dvacet minut později se vezl z hlavní brány letiště Orly ve velkém černém citroenu.

V té samé chvíli seděl sir Henry Willoughby v obývacím pokoji domku Joanny Greyové a hrál bezik s ní a otcem Verekerem. Vypil toho víc, než mu snad bylo zdrávo, a byl ve skvělé náladě.

„Takže počkat, měl jsem královskou hlášku, to je čtyřicet – a navrch ty trumfy.“

„Tak kolik?“ vyzvídal Vereker.

„Dvě stě padesát,“ řekla Joanna Greyová. „A s královskou hláškou dvě stě devadesát.“

„Počkat,“ zarazil se Vereker. „Má desítku nad královnou.“

„Ale to už jsem vysvětlovala,“ odpověděla Joanna. „V beziku má desítka vyšší hodnotu než královna.“

Philip Vereker znechuceně zavrtěl hlavou. „Nemá to cenu. Tuhle hloupou hru nikdy nepochopím.“

Sir Henry se radostně rozesmál. „To je hra džentlmenů, hochu. Královna karetních her.“ Vyskočil, až převrátil židli, a zase ji postavil. „Nevadí, když si sám naleju, Joanno?“

„Ovšemže ne, drahý,“ odpověděla bezstarostně.

„Vypadáte dnes v dobrém rozmaru,“ poznamenal Vereker.

Sir Henry, který se hřál zády ke krbu, se lišácky usmál. „Taky že jsem, Philipe, a mám dobrý důvod.“ Vyhrklo to z něj tak mimovolně, že bylo jasné, že se přestává kontrolovat. „Nevím, proč bych s tím měl dělat tajnosti, stejně se to brzy dozvíš.“

Bože můj, ten starý hlupák. Joannino zděšení bylo upřímné a rychle mu skočila do řeči. „Henry, opravdu myslíš, že bys měl?“

„Proč ne?“ odpověděl. „Jestli nemůžu věřit tobě a Philipovi, tak komu?“ Obrátil se k Verekerovi. „Totiž, o co jde. V sobotu sem přijede ministerský předseda a zůstane u nás přes víkend.“

„Pane na nebi. Ale samozřejmě, vždyť jsem slyšel, že má mluvit v King’s Lynn.“ Vereker byl ohromen. „Abych pravdu řekl, ani jsem nevěděl, že se znáte.“

„Neznáme,“ odpověděl sir Henry. „Vzniklo to tak, že hledal nějaké tiché místo, kde by mohl zůstat na víkend a něco si namalovat, než se vrátí zpátky do Londýna. Přirozeně se dozvěděl o zahradách ve Studley, taky kdo by o nich neslyšel. Založené toho roku, co jsme porazili španělskou Armadu. Když se nás z Downing Street zeptali, jestli bychom ho mohli ubytovat, s radostí jsem to přijal.“

„Jak by ne,“ řekl Vereker.

„Bohužel si to zatím budete muset nechat pro sebe,“ pokračoval sir Henry. „Lidé z vesnice se to nesmějí dovědět, dokud nebude pryč. Na tom trvají. Kvůli bezpečnosti, to víte. Opatrnosti nikdy nezbývá.“

Už byl opravdu opilý, jazyk se mu pletl. „Předpokládám, že bude s sebou mít početnou ochranku,“ řekl Vereker.

„Vůbec ne,“ odpověděl sir Henry. „Chce co nejmenší rozruch. Bude mít s sebou nanejvýš tři, čtyři lidi. Nařídil jsem, aby tu v okolí Grange přes víkend hlídkovala četa chlapců z domobrany. A ani ti nevědí, o co jde. Myslí si, že je to součást výcviku.“

„Opravdu?“ řekla Joanna.

„Ano. V sobotu pro něj jedu autem do King’s Lynn.“ Říhl a postavil sklenici. „A teď mě omluvíte, že ano. Necítím se – zrovna nejlíp.“

„Samozřejmě,“ odpověděla Joanna.

Nejistě došel ke dveřím, otočil se a zvedl ukazováček k nosu. „Ani muk.“

Když se za ním zavřely dveře, Vereker poznamenal: „Pěkné překvapení.“

„Chová se opravdu neopatrně,“ řekla Joanna. „Má držet jazyk za zuby a vy už jste druhý, komu to prozradil. Zrovna tak jsem se to dozvěděla já, opil se a začal být moc sdílný. Samozřejmě jsem se o tom nikomu nezmiňovala.“

„Ovšem,“ řekl. „Zachovala jste se naprosto správně.“

Vstal a zašátral po holi. „Raději ho odvezu domů. V tomhle stavu nemůže řídit.“

„Nesmysl.“ Vzala ho za paži a kormidlovala ho ke dveřím. „To byste musel pro auto až na faru. Není třeba, vezmu ho tam sama.“

Pomohla mu do kabátu. „Jestli vám to opravdu nevadí,“ řekl.

„Ovšemže ne.“ Políbila ho na tvář. „V sobotu se těším na Pamelu.“

Odkulhal a ona stála ve dveřích a naslouchala, dokud se zvuk jeho kroků nevytratil do tmy. Všude byl takový klid a ticho. Skoro jí to připomnělo její dětství a veldt. Zvláštní, jak dávno už si na ně nevzpomněla.

Zašla dovnitř a zavřela za sebou. Ve dveřích dolní koupelny se objevil sir Henry a nejistým krokem zamířil ke své židli u krbu. „Už musím jít, děvče.“

„Nesmysl,“ namítla. „Alespoň jednu, poslední.“ Nalila mu do skleničky na dva prsty skotské a sedla si na postranní opěradlo židle, jemně ho hladíc po krku. „Víš, Henry, strašně ráda bych premiéra poznala osobně. Kdybych měla vyslovit tři přání, tohle by bylo první.“

„Opravdu první, holčičko?“ Přihlouple a zamilovaně se na ni díval.

Usmála se a lehce se dotkla rty jeho čela. „Tak dobře, druhé.“

Když Himmler sestupoval po schodech na Prinz Albrechtstrasse, ve sklepeních vládlo mrtvé ticho. Dole u schodiště čekal Rossman. Měl rukávy vyhrnuté až k lokti a byl velice bledý.

„Nuže?“ otázal se Himmler.

„Bohužel zemřel, Herr Reichsführer.“

Himmlera to citelně rozladilo, a také to dal najevo.

„To je od vás naprosto nezodpovědné, Rossmane. Říkal jsem vám, abyste dávali pozor.“

„Prosím za prominutí, Herr Reichsführer, ale bylo to srdce. Dostal infarkt. Doktor Prager vám to potvrdí, dal jsem ho hned zavolat. Ještě je uvnitř.“

Otevřel nejbližší dveře. Po straně stály jeho dvě gorily. Ještě pořád měly na rukou gumové rukavice a kolem pasu gumové zástěry. Tělo leželo na železném polním lůžku v rohu, nad ním se skláněl pomenší, energicky vyhlížející muž a stetoskopem vyšetřoval odhalený hrudník.

Při Himmlerově příchodu se otočil a zvedl pravici. „Herr Reichsführer.“

Himmler stál a chvíli se díval na Steinera. Generál byl až do pasu nahý a neměl boty. Jeho pootevřené oči strnule zíraly do věčnosti.

„Tak co?“ zeptal se úsečně.

„Srdce, Herr Reichsführer. O tom není pochyb.“

Himmler si sňal cvikr a jemně si prstem mnul kořen nosu. Celé odpoledne ho bolela hlava a ne a ne přestat. „Tak dobře, Rossmane,“ řekl nakonec. „Provinil se zradou Říše. Konspiroval proti životu samotného Vůdce, a jak víte, ten pro tento zločin ustanovil jediný trest. Tomu se generálmajor Steiner nemůže vyhnout, ani po smrti.“

„Rozkaz, Herr Reichsführer.“

„Dohlédněte na vykonání trestu, já tu zůstat nemohu, jsem povolán do Rastenburgu. Nezapomeňte všechno vyfotografovat a těla se zbavte obvyklým způsobem.“

Ozvalo se hromadné cvaknutí podpatků, jak všichni navzájem zasalutovali. Pak jeden po druhém vyšli ven.

„Cože? Kde byl zatčen?“ zeptal se nevěřícně Rogan. Bylo už skoro pět, stmívalo se a pomalu byl čas zatáhnout závěsy.

„Na farmě u Caragh Lake, v Kerry. Bylo to loni v červnu. Strhla se tam přestřelka, postřelil dva policisty a sám byl také raněn. Druhý den utekl z místní nemocnice a ztratil se.“

„Panebože, a to si říkají policisté,“ povzdechl si zoufale Rogan.

„Totiž, dublinské Zvláštní oddělení s tím vlastně nemělo co dělat. Ti ho jen později identifikovali podle otisků na revolveru. Zatčení provedla hlídka z kasáren místní Gardy, hledali nezákonnou palírnu. A je tu ještě něco, pane. Dublin říká, že se spojili se španělským ministerstvem zahraničí, kvůli tomu doživotnímu trestu. Nejdříve nechtěli s barvou ven, víte, jak to v takových případech chodí, ale nakonec přiznali, že na podzim 1940 utekl z kárného tábora v Granadě. Podle jejich informací se dostal do Lisabonu a odtud do Států.“

„A teď je zpátky,“ řekl Rogan. „Ale kvůli čemu, to je to, co chci vědět. Už jste dostal hlášení od některého z oblastních velitelství?“

„Od sedmi – všechno záporné odpovědi, bohužel.“

„No dobrá. Momentálně víc dělat nemůžeme. Jen doufat. Jakmile se něco dozvíte, spojte se se mnou. Ve dne, v noci, ať jsem kdekoli.“

„Provedu, pane.“

14. kapitola

V pátek ráno, přesně v jedenáct hodin patnáct Harry Kane, který u Meltham House dohlížel na bojovou přípravu svých mužů, obdržel vzkaz, aby se ihned dostavil k plukovníku Shaftovi. Když vešel do přední kanceláře, vládl tam menší zmatek. Úředníci vypadali vyplašeně a po místnosti rázoval seržant Garvey a nervózně potahoval z cigarety.

„Co se děje?“ zeptal se Kane.

„Nikdo neví, majore. Vím jen, že asi před čtvrt hodinou explodoval, poté, co mu doručili spěšnou depeši z velitelství. Vykopl z kanceláře mladého Jonese. A když říkám vykopl, myslím to doslova.“

Kane zaklepal a vešel. Shafto stál u okna, v jedné ruce bičík, v druhé sklenici. Vztekle se otočil, pak se jeho výraz změnil. „Ach, to jsi ty, Harry.“

„Přejete si, pane?“

„Představ si, těm idiotům z velitelství, co se mě pořád chtěli zbavit, se to konečně povedlo. Příští víkend, až tady skončím, předávám velení Samu Williamsovi.“

„A kam půjdete, pane?“

„Mám se vrátit zpátky do našeho sladkého domova. Budu hlavním instruktorem pro bojový výcvik ve Fort Benningu.“

Kopl do koše na papír, až odlétl na druhou stranu místnosti, a Kane se zeptal: „Opravdu se s tím nedá nic dělat, pane?“

Shafto se na něj obořil jako šílenec: „Dělat?“ Zvedl depeši a přistrčil ji Kaneovi k očím. „Vidíš ten podpis? Eisenhower osobně.“

Zmačkal papír do kuličky a odhodil ho. „Chceš něco vědět, Kane? V životě nebyl v akci. Za celou svou kariéru ani jedinkrát.“

Devlin ležel na posteli v myslivně a psal do svého poznámkového sešitu. Venku lilo a bažina se zahalila do vlhkého, přiléhavého rubáše z mlhy. Otevřely se dveře a vešla Molly, zabalená do Devlinova kabátu. V rukou nesla tác a položila ho na stolek vedle postele.

„Tady to máte, ó pane a vládče. Čaj, topinky, dvě vejce po čtyřech a půl minutách, jak jste mi kázal, a obložené chleby.“

Devlin přestal psát a uznale se podíval na tác. „Jestli ti to vydrží, ještě budu v pokušení nechat si tě nastálo.“

Svlékla si kabát. Pod ním byla jen v kalhotkách a podprsence. Z nohou postele sebrala svetr a přetáhla si ho přes hlavu. „Už budu muset jít. Řekla jsem mamince, že přijdu na večeři.“

Nalil si čaj a Molly se zmocnila zápisníku. „Co je to?“ Otevřela ho. „Básně?“

Zakřenil se. „Leckde by tomu řekli jinak.“

„Tvoje?“ zeptala se a na tváři se jí objevil nefalšovaný úžas. Listovala k místu, kam psal to ráno. „Když po západu slunce procházím lesem, nikdo si nebude jist, že mě spatřil.“ Podívala se na něj. „Ale to je krásné, Liame.“

„Já vím,“ odpověděl. „Jak mi pořád opakuješ, jsem zkrátka báječný.“

„Já jen vím, že bych tě nejradši sežrala.“ Pověsila se na něj a prudce ho políbila. „Víš, kolikátého dneska je? Pátého listopadu. Jenomže kvůli tomu starému mizerovi Adolfovi nemůžeme zapálit ohníček.“

„Jaká škoda,“ zavzdychal zoufale.

„Jdi se vycpat.“ Uvelebila se s nohama obemknutýma kolem něj. „Dnes večer ti přijdu uvařit a uděláme si náš vlastní.“

„Neuděláme,“ řekl, „protože tu nebudu.“

Zakabonila se. „Obchodní jednání?“

Jemně ji políbil. „Víš, co jsi slíbila.“

„Tak dobře,“ vzdychla, „už budu hodná. Uvidíme se ráno.“

„Ne, nejspíš se vrátím až zítra odpoledne. Radši to necháme tak, že se stavím já pro tebe, ano?“

Neochotně přikývla. „Když myslíš.“

„Myslím.“

Políbil ji, když vtom se venku ozvala houkačka. Molly vystartovala k oknu, hned zase přiběhla a chvatně si začala natahovat džíny. „Panebože, to je paní Greyová.“

„Tomu se říká být přistižen při činu,“ se smíchem podotkl Devlin. Natáhl si svetr a Molly sáhla po kabátu. „Mizím. Na shledanou zítra, má lásko. Můžu si půjčit tohle? Ráda bych si přečetla ty ostatní.“

Ukázala na jeho zápisník. „Bože, ty musíš být masochistka,“ řekl.

Dlouze ho políbila a on ji vyprovodil ven. Stál v zadních dveřích a díval se, jak uhání rákosím k náspu. Věděl, že to může být naposled. „Ale co,“ řekl si tiše. „Tím líp pro ni.“

Otočil se a šel otevřít Joanně Greyové, která už poněkolikáté netrpělivě klepala na dveře. Přísně si ho změřila, když si zastrkoval košili do kalhot. „Před chvilinkou jsem zahlédla na náspu Molly.“ Prošla kolem něj do místnosti. „Měl by ses opravdu stydět.“

„Já vím,“ řekl a šel za ní. „Jsem třtina větrem se klátící. No – náš velký den se blíží. Myslím, že to si zaslouží malý přípitek. Dáte si?“

„Půl centimetru po dně, ne víc,“ řekla suše.

Přinesl láhev Bushmills a nalil dvě sklenky. „Ať žije republika,“ prohlásil, „irská i jihoafrická odrůda. Jinak, co je nového?“

„Minulou noc jsem změnila vlnovou délku, podle rozkazu. Teď vysílám přímo do Landsvoortu. Radl už je tam osobně.“

„Takže to pokračuje?“ zeptal se Devlin. „I přes to počasí?“

Oči jí zářily. „Dnes v jednu v noci je tu máme, Steinera i ostatní. Ať se děje, co se děje.“

V landsvoortském štábu zatím Steiner mluvil k mužstvu. Jediný, kdo byl kromě nich přítomen, byl Max Radl. Ani Gericke nebyl přizván. Všichni se shromáždili kolem stolu s mapou, zatímco Steiner stál u okna a tlumeně hovořil s Radlem. Když se k nim konečně obrátil čelem, v místnosti zavládla nervózně vzrušená atmosféra. Ukázal na Kluglovu maketu, na mapy a fotografie.

„Nuže, všichni víte, kam jdeme. Znáte každou větvičku, každý kámen – to bylo úkolem posledních několika týdnů. Co neznáte, je cíl, smysl toho podniku.“

Zmlkl a prohlížel si jednoho po druhém napjaté, dychtivé obličeje. Dokonce i Preston, který už byl koneckonců do celé věci zasvěcen dost dlouho, se ocitl, přinejmenším navenek, v zajetí okamžiku.

A tak se Steiner nadechl a začal.

Petr Gericke slyšel ten řev až v hangáru.

„Pro všechny svaté, co se to děje?“ zeptal se Bohmler.

„Mě se neptej,“ odsekl Gericke kysele. „Se mnou se tu nikdo nebaví.“ Hořkost a žluč v něm najednou přetekla. „Když jsme těm parchantům dost dobří na to, abychom kvůli jejich výletu riskovali krk, člověk by si myslel, že nám aspoň řeknou, co za tím vším je.“

„Jestli je to tak důležité,“ řekl Bohmler, „nejsem si jist, že to chci vědět. Půjdu zkontrolovat radar.“

Vyšplhal se do letadla. Gericke si zapálil a poodešel stranou, znovu si prohlížel Dakotu. Výsostné znaky RAF byly vyvedeny přímo ukázkově, rotmistr Witt si dal záležet. Otočil se a uviděl od letiště přijíždět auto. Řídil Neumann, vedle něj seděl Steiner a vzadu se vezl Radl. Zastavili pár metrů od něj, ale nikdo nevystoupil.

„Nevypadáš, že by tě život zrovna těšil, Petře,“ řekl Steiner.

„A měl by snad?“ vyjel na něho Gericke. „Celý měsíc trčím v téhle díře, dřu se jako vůl na tom letadle a proč vlastně?“ Máchl rukou proti mlze, proti dešti, proti celé obloze. „V tomhle zasraném počasí se ani neodlepím od země.“

„Ale no tak. Pevně věříme, že muž nejvyšších kvalit, jakým bezesporu jsi, takový úkol hravě zvládne.“

Začali vystupovat a zvláště Ritter jen tak tak potlačoval smích. „Tak ksakru, o co tu vlastně kráčí?“ zeptal se Gericke bojovně. „Co je za tím vším?“

„Je to úplně jednoduché, ty ubohý, sedřený, utlačovaný chudinko,“ řekl Radl. „Mám tu čest tě informovat, že ti právě byl udělen Rytířský kříž.“

Gericke na něj vytřeštil oči, ústa otevřená, a Steiner se do toho jemně vložil: „Takže to vypadá, můj milý Petře, že si přece jen užiješ víkend v Karinhall.“

Koenig se Steinerem a Radlem byli sehnuti nad mapou. Hlavní poddůstojník Muller stál v uctivé vzdálenosti od nich, ale jen v tak uctivé, aby mu nic neušlo.

„Před čtyřmi měsíci torpédoval můj kamarád Horst Wengel se svou ponorkou u hebridského pobřeží ozbrojený britský rybářský člun. Byla tam jen nepočetná posádka, tak jich všech patnáct zajal. Naneštěstí pro ně se nestačili zbavit dokumentů a našlo se u nich pár zajímavých map pobřežních minových polí.“

„Nad tím musel kdekdo zajásat,“ řekl Steiner.

„I my, pane plukovníku, podívejte se na tyhle poslední mapy z Wilhelmshavenu. Vidíte tady to minové pole východně od Wash, které má chránit pobřežní dopravní linky? Je tu jasně vyznačená cesta skrz. Má sloužit potřebám britského loďstva, ale jednotky rychlých člunů rotterdamské Osmé flotily ji už nějaký čas bezpečně používají. Pokud máte dostatečně přesnou navigaci, můžete jet i docela rychle.“

„Za daných okolností se dá, myslím, říci, že v tom poli jste skoro bezpečnější než kde jinde,“ řekl Radl.

„Přesně tak, pane plukovníku.“

„A co ten přístup z ústí řeky, za Pointem?“

„Je to určitě obtížné, ale já a Muller jsme prostudovali admiralitní mapy tak, že je známe nazpaměť. Každou hloubku, každou písčinu. Pamatujte, že poplujeme za přílivu, jestli je máme vyzvednout v deset.“

„Odhadoval jste cestu na osm hodin, to znamená, že odsud byste vyráželi v kolik – v jednu?“

„Pokud máme mít na druhé straně nějakou časovou rezervu. Samozřejmě, tohle je výjimečná loď, sám víte. Může to zvládnout za sedm hodin, když bude třeba. Prostě jen sázím na jistotu.“

„To je rozumné,“ řekl Radl, „protože já a podplukovník Steiner jsme se rozhodli změnit vaše rozkazy. Chci, abyste byli připraveni u Pointu už v devět, abyste mohli okamžitě vyslat člun kdykoli mezi devátou a desátou. Poslední pokyny dostanete vysílačkou od Devlina. Bude vás navádět.“

„Podle rozkazu, pane plukovníku.“

„Za noci by to nemělo být nijak zvlášť nebezpečné,“ řekl Steiner a usmál se. „Ostatně, plavíte se na britské lodi.“

Koenig se zašklebil, otevřel skříňku pod stolem a vytáhl bílou vlajku britského válečného loďstva. „A nezapomeňte, na stožáru budeme mít tohle.“

Radl přikývl. „Od vyplutí zachovávejte rádiový klid. Za žádných okolností ho nesmíte porušit, dokud se vám neozve Devlin. Volací znak znáte, předpokládám.“

„Ovšem, pane plukovníku.“

Koenig byl až přehnaně zdvořilý a Radl ho poplácal po rameni. „Já vím, připadám vám jako nervózní stařec. Ještě se uvidíme, zítra před vyplutím. S podplukovníkem Steinerem se radši rozlučte hned.“

Steiner si s oběma potřásl rukou. „Nevím, co bych řekl, jen tam proboha buďte včas.“

Koenig vzorově po námořnicku zasalutoval. „Uvidíme se na pláži, pane plukovníku. Slibuju.“

Steiner se pokřiveně usmál. „Vaše víra je mou nadějí.“ Otočil se a vyšel ven za Radlem.

Kráčeli po písečném molu směrem k autu a Radl se zeptal: „Co myslíš, Kurte, vyjde to?“

V tom okamžiku se za dunami vynořili Werner Briegel s Gerhardem Kluglem. Měli na sobě ponča a Briegelovi se kolem krku houpal dalekohled značky Zeiss.

„Zeptáme se jich,“ navrhl Steiner a zavolal anglicky: „Vojíne Kunicki! Vojíne Moczare! Pojďte sem!“ Briegel a Klugl se k němu bez váhání rozběhli. Steiner si je klidně prohlédl a pak anglicky pokračoval: „Kdo jsem?“

„Plukovník Howard Carter, velitel Polské nezávislé parašutistické letky, složky SAS,“ vychrlil ze sebe Briegel dobrou angličtinou.

Radl s úsměvem pohlédl na Steinera. „Slušná práce.“

Steiner se zeptal: „Co tady děláte?“

„Vrchní seržant Brandt,“ začal Briegel, ale hned se opravil, „vrchní seržant Kruczek nám dal volno.“ Zaváhal a pak dodal německy: „Šli jsme se podívat na kulíky, pane plukovníku.“

„Na kulíky?“ opakoval Steiner.

„Ano, jsou lehko k poznání. Mají takové výrazné černožluté skvrny na hlavě a na hrdélku.“

Steiner vyprskl.

„Vidíš to, Maxi? Kulici. Kdo se odváží tvrdit, že vítězství nebude naše?“

Nicméně živly se ze všech sil snažily jim vítězství upřít. I po setmění skoro nad celou západní Evropou visela mlha. Od šesti hodin Gericke v Landsvoortu neustále hlídkoval u letiště, ale i přes hustý liják mlha nejevila žádné známky toho, že by se chtěla trhat.

„Vůbec nefouká vítr, vidíte?“ obrátil se na Steinera s Radlem, když už bylo osm. „To je to jediné, co teď potřebujeme, aby zas bylo vidět. Pořádný vítr.“

V Norfolku, na druhé straně Severního moře, to nebylo o nic lepší. Joanna Greyová se sluchátky na uších seděla u rádia ve svém tajném kamrlíku v podkroví a krátila si čas čtením knihy, kterou jí půjčil Vereker. Winston Churchill v ní líčil svůj útěk z búrského zajateckého tábora. Bylo to opravdu fascinující a Joanna se nemohla ubránit jistému, byť rezervovanému, obdivu.

Devlin v Hobs Endu vycházel ven tak často jako Gericke, ale nic se neměnilo a mlha zůstávala stále stejně neproniknutelná. V deset večer se už počtvrté šel po náspu podívat na pláž, ale počasí stálo na svém.

Zamířil kužel světla do tmy před sebou a pak potřásl hlavou. „Dobrá noc na špinavou práci, to je tak všechno, co se o tom dá říct,“ mumlal si tiše.

Zdálo se jasné, že celý podnik skončí fiaskem a ani v Landsvoortu nebylo těžké dojít k takovému závěru. „Chcete říct, že nemůžete vzlétnout?“ řekl Radl úsečně, když se mladý kapitán vrátil do hangáru z další inspekce.

„To není problém,“ odpověděl Gericke. „Můžu vzlétnout naslepo, na takové rovince, jaká je tady, to není nijak zvlášť nebezpečné. Potíže budou na konci. Nemůžu je prostě nechat vyskočit a modlit se za ně. V tomhle počasí taky můžeme být míli od pobřeží. Potřebuju vidět cíl, aspoň nakrátko.“

Bohmler otevřel dvířka v jednom křídle obrovských hangárových dveří a nakoukl dovnitř.

„Pane kapitáne.“

Gericke k němu zamířil. „Co je?“

„Podívejte se sám.“

Gericke vyšel ven a Bohmler rozsvítil vnější světlo. I přes slabou žárovku bylo vidět, že se mlha pohybuje a víří v podivných obrazcích. Gericke ucítil na tváři studený závan. „Vítr!“ zajásal. „Můj bože, konečně vítr.“

Mlžná opona se najednou protrhla a na chvíli se objevila budova statku. Sice jen matně, ale byla k rozeznání. „Jdeme na to?“ zeptal se Bohmler.

„Ano,“ odpověděl Gericke, „ale musí to být hned.“ Otočil se a protáhl se dvířky dovnitř, aby tu novinu sdělil Steinerovi s Radlem.

Za dvacet minut, přesně v jedenáct hodin večer, se Joanna Greyová prudce vzpřímila, když se jí ve sluchátkách ozvalo hučení. Upustila knihu, sáhla po tužce a začala psát do bloku připraveného před sebou. Byla to velmi stručná zpráva a během několika vteřin ji měla dekódovanou. Seděla s očima upřenýma na papír, na okamžik jakoby uhranutá, a pak potvrdila příjem.

Rychle seběhla po schodech a z věšáku za dveřmi si vzala svůj beránčí kožich. Retriver ji účastně očichával. „Ne, Fleku, teď není čas,“ řekla.

Kvůli mlze musela jet opatrně a trvalo jí dvacet minut, než dojela před myslivnu v Hobs Endu. Devlin si zrovna na kuchyňském stole dával dohromady výzbroj. Když uslyšel motor, rychle sáhl po pistoli a vyšel do chodby.

„To jsem já, Liame,“ zavolala.

Otevřel a vpustil ji dovnitř. „Co se děje?“

„Právě jsem dostala zprávu z Landsvoortu, přesně v jedenáct nula nula,“ oznámila mu. „Orel vzlétl.“

Ohromeně na ni zíral. „Přeskočilo jim. Na pláži je mlha hustá jako mlíko.“

„Když jsem jela po náspu, připadalo mi, že se to lepší.“

Vyběhl ven a otevřel hlavní dveře. V mžiku byl zpátky, obličej bledý vzrušením.

„Od moře fouká, ne moc, ale třeba to ještě zesílí.“

„Myslíš, že to vydrží?“ zeptala se.

„Ví Bůh.“ Ze stolu jí podal sestavený sten s tlumičem. „Umíte s tím zacházet?“

„Samozřejmě.“

Popadl naditý ruksak a hodil si ho na záda. „Tak fajn, my dva se do toho dáme. Budeme mít co dělat. Jestli máte správné časové údaje, za čtyřicet minut budou nad pláží.“ Když procházeli chodbou, drsně se zasmál. „Přisámbůh, ti jsou odhodlaní ke všemu, to se musí nechat.“

Otevřel dveře a oba se vnořili do mlhy.

„Na tvém místě bych zavřel oči,“ řekl Gericke vesele Bohmlerovi do rachocení nahřívajících se motorů při poslední kontrole před odletem. „Chvílemi nám budou nejspíš vstávat vlasy na hlavě.“

Světlice na přistávací dráze už byly zažehnuty, ale až na několik prvních nebyly vidět. Viditelnost byla pořád tak nanejvýš čtyřicet, pětačtyřicet metrů. Dveře za nimi se otevřely a do kokpitu nakoukla Steinerova hlava.

„Všichni připoutaní?“ zeptal se ho Gericke.

„Všichni a všechno. Čekáme jen na vás.“

„Dobrá. Nechci sýčkovat, ale musím vás upozornit, že se může stát cokoli – a taky se dost pravděpodobně stane.“

Zvýšil otáčky. Steiner se ušklíbl a zakřičel, aby přehlušil motor:

„Bezmezně ti důvěřujeme.“

Zavřel za sebou a vrátil se zpátky k mužstvu. Gericke přidal rychlost a Dakota se dala do pohybu. Řítit se střemhlav proti té šedivé stěně byl snad nejhrůznější pocit, jaký v životě zakusil. Aby se odlepil od země, potřeboval několikasetmetrový rozjezd a rychlost okolo sto třiceti kilometrů za hodinu.

„Pane Bože,“ myslel si. „Je tohle konec? Opravdu konec?“

Přidal plyn. Vibrace zesílily až k nesnesitelnosti. Trhl pákou a ocas se odlepil od země. Hlavně jemně. V mírném bočním větru se stočila doprava a on ji lehce kormidlem vrátil do původního směru.

Celá noc se zaplnila řevem motorů. Když se ručička tachometru dotkla sto třicítky, trochu povolil, ale udržoval rychlost. A pak náhle se dostavil ten známý pocit – ten zvláštní šestý smysl, vyvinutý během několika tisíc letových hodin, který člověku jasně napověděl, kdy je ta pravá chvíle. Přitáhl páku k sobě.

„Teď!“ křikl.

Bohmler, který s rukou na podvozkové páce napjatě čekal na pokyn, okamžitě zareagoval. Kola se zatáhla. Najednou byli ve vzduchu. Gericke svíral páku a mířil nosem přímo do té šedivé zdi. Nechtěl obětovat rychlost kvůli výšce a vytrval, jak nejdéle to bylo možné, než povolil. Ve sto sedmdesáti metrech vyrazili z mlhy ven. Gericke sešlápl pravou směrovku a letadlo zamířilo k moři.

Max Radl seděl na zadním sedadle auta venku před hangárem a s nevěřícným výrazem zíral do mlhy. „Pane na nebi,“ zašeptal, „on to dokázal.“

Ještě chvíli tam seděl a naslouchal zvuku vzdalujících se motorů, pak pokynul Wittovi za volantem. „Zpátky na statek. Povoluji vám neomezenou rychlost, rotmistře. Mám spoustu práce.“

V Dakotě nikdo nevtipkoval, aby zaplašil tíseň. Ostatně, žádná tam nebyla. Tlumeně se mezi sebou bavili, s veškerým klidem veteránů, kteří něco takového absolvovali už tolikrát, že se to stalo jejich druhou přirozeností. Protože veškeré německé cigarety byly zkonfiskovány, Ritter Neumann se Steinerem procházeli uličkou a rozdávali každému po jedné.

„To je nějaký pilot, ten kapitán, to se tedy musí nechat,“ poznamenal Altmann. „Opravdové eso, když si troufl na takovouhle mlhu.“

Steiner se obrátil na Prestona na konci řady. „Je libo cigaretu, nadporučíku?“ zeptal se anglicky.

„Děkuji za optání, pane, neodmítl bych,“ odpověděl Preston, elegantně polykaje slabiky. Patrně se zase vžil do role důstojníka Coldstreamské gardy.

„Jak se cítíte?“ zeptal se Steiner tiše.

„Skvěle, pane,“ odpověděl Angličan klidně. „Nemohu se dočkat, až začneme.“

Steiner to vzdal a znovu zašel do kabiny. Bohmler zrovna podával Gerickovi termosku s kávou. Letěli teď asi šest set padesát metrů nad zemí. Dírami v mracích se tu a tam mihly hvězdy a bledý srpek měsíce a pod nimi se jako kouř v údolí válela mlha. Malebná podívaná.

„Jak to jde?“ zeptal se Steiner.

„Dobře. Ještě asi půl hodiny. Vítr ale není nic moc – ani ne tři metry za sekundu.“

Steiner kývl směrem do mlžného kotle pod nimi. „Co myslíš? Bude dost jasno, až půjdeš dolů?“

„Kdo ví?“ Gericke se ušklíbl. „Možná skončím na té pláži s vámi.“

V té chvíli Bohmler, shrbený nad radarem, vzrušeně zašeptal. „Něco mám, Petře.“

Právě vpluli do nevelkého cáru mraku. „Co to bude?“ zeptal se Steiner.

„Vypadá to na stíhače, a je sám,“ řekl Gericke. „Radši se modlete, ať to není někdo z našich. Udělal by z nás řešeto.“

Už byli zase venku z mraků a Bohmler položil Gerickovi ruku na paži.

„Řítí se k nám jak ďábel, máš ho na pravoboku.“

Steiner se ohlédl doprava a po chvilce mohl bez potíží rozeznat dvoumotorové letadlo, které se k nim z pravoboku dotahovalo.

„Mosquito,“ řekl Gericke a tiše dodal: „Doufejme, že pozná kamaráda.“

Mosquito se držel vedle nich jen několik vteřin, pak lehce zakolébal křídly na pozdrav a prudkým obloukem zmizel v mracích.

„Vidíte.“ Gericke se na Steinera usmál. „Spravedlivým štěstí přeje. Radši se vraťte zpátky a zkontrolujte ty svoje ovečky. Jestli všechno klapne, pětatřicet kilometrů od pobřeží bychom měli zachytit Devlina. Zavolám vás, až se ozve. A teď se odsud ztraťte. Bohmler bude mít co dělat s navigací a potřebuje klid.“

Steiner se vrátil do cestovního prostoru a posadil se vedle Rittera Neumanna. „Už brzy.“ Ritter mu podal cigaretu.

„Díky,“ odpověděl Steiner. „Zrovna to jsem potřeboval.“

Na pláži byla zima a příliv byl asi ve dvou třetinách. Devlin s otevřenou vysílačkou v pravé ruce neklidně přecházel sem a tam, aby se zahřál. Byla skoro za deset minut půlnoc. Joanna Greyová, která se schovávala pod stromy před mrholením, se k němu připojila.

„Už musejí být blízko.“

Jakoby přímo v odpověd ve vysílačce zapraskalo a s neuvěřitelnou jasností se ozval Gerickův hlas. „Tady Orel, slyšíte mě, Poutníku?“

Joanna chytila Devlina za paži. Vytrhl se jí a zvedl vysílačku. „Hlasitě a jasně.“

„Uveďte, jaké jsou podmínky nad hnízdem.“

„Viditelnost špatná,“ odpověděl Devlin. „Sto až sto čtyřicet metrů, ale zvedá se vítr.“

„Děkuji, Poutníku. Předpokládaná doba příletu za šest minut.“

Devlin vrazil vysílačku do ruky Joanně. „Podržte to, než rozestavím přistávací světla.“

V batohu měl dvanáct signálních lamp. Běžel po pláži a rozmisťoval je v intervalech patnácti metrů na přímce po směru větru. Postupně je rozsvěcel. Pak se obrátil a dělal totéž po cestě zpátky, na rovnoběžné přímce ve vzdálenosti dvaceti metrů.

Když doběhl zpátky k Joanně, sotva popadal dech. Vytáhl velkou, jasně zářící svítilnu, a rukávem si otřel čelo.

„Čert aby vzal tu pitomou mlhu,“ řekla divoce a bezmocně. „Nikdy nás neuvidí, vím to.“

Bylo to poprvé, co byl svědkem jejího zakolísání. Povzbudivěji stiskl paži. „Tiše, holčičko.“

V dálce se slabě ozývalo hučení motorů.

Dakota už byla ve tři sta padesáti metrech a dál sestupovala střídavou mlhou. Gericke zavolal přes rameno. „Máme jen jeden přelet, tak to nezvorejte.“

„Spolehni se,“ odpověděl Steiner.

„Hodně štěstí, pane plukovníku. Nezapomeňte, v Landsvoortu se mi chladí láhev Dom Perignon. V neděli ráno ji spolu vypijeme.“

Steiner ho plácl po rameni a vyšel ven. Kývl na Rittera a ten vydal rozkaz. Všichni vstali a připnuli si otvírací šňůru padáku ke kotevnímu kabelu. Brandt vysunul dvířka a dovnitř se nahrnula mlha a studený vzduch. Steiner zkontroloval každého muže zvlášť.

Gericke klesl tak nízko, že Bohmler ve tmě rozeznával bílé čepičky vln. Před nimi byla jen mlha a ještě větší temnota. „No tak!“ šeptal si Bohmler a bubnoval zaťatou pěstí na koleno. „No tak, ukaž se, sakra.“

Jako kdyby se nějaká neviditelná síla rozhodla, že se do toho vloží, nenadálý poryv větru protrhl šedivou stěnu a kousek na pravoboku se ukázaly Devlinovy světelné rovnoběžky.

Gericke dal pokyn. Bohmler stiskl knoflík a červená žárovka nad Steinerovou hlavou se rozsvítila. „Připravit se!“ křikl.

Gericke se položil na pravý bok, ubral rychlost, dokud se ručička tachometru neustálila na sto šedesátce, a ve výšce sto dvaceti metrů přeletěl nad pobřežím. Zelené světlo v kabině zazářilo, Ritter Neumann se vrhl do tmy, za ním Brandt a celý zbytek formace. Steiner cítil na tváři vítr a na jazyku slanou chuť moře. Sledoval Prestona, očekával, že zakolísá, ale Angličan skočil bez nejmenšího zaváhání. To bylo dobré znamení. Steiner se připnul a šel za ním.

Bohmler nakoukl otevřenými dveřmi do kabiny a dotkl se Gerickovy paže. „Už jsou pryč, Petře, všichni. Jdu zavřít.“

Gericke přikývl a obrátil na moře. Za necelých pět minut vysílačka zachraptěla a ozval se Devlinův hlas. „Všechna mládata v bezpečí v hnízdě.“

Gericke sáhl po mikrofonu. „Díky, Poutníku. Hodně štěstí.“

Obrátil se k Bohmlerovi. „Hned to vyřiď do Landsvoortu. Radl musí být za poslední hodinu jako na jehlách.“

Himmler ve své kanceláři na Prinz Albrechtstrasse osaměle pracoval při světle stolní lampy. V krbu skomíral oheň a do místnosti se vkrádala zima, ale byl tak zabraný do psaní, že to zřejmě vůbec nevnímal. Ozvalo se diskrétní zaklepání a vešel Rossman.

Himmler vzhlédl. „Co se děje?“

„Zrovna jsme dostali zprávu od Radla z Landsvoortu, Herr Reichsführer. Orel přistál.“

V Himmlerově tváři se nepohnul ani sval. „Děkuji vám, Rossmane,“ odpověděl. „Průběžně mě informujte.“

„Rozkaz, Herr Reichsführer.“ Odešel. Himmler se sklonil nad prací a v tichu místnosti se znovu začal ozývat tvrdošíjný skřípot jeho pera.

Devlin se Steinerem a Joannou Greyovou stáli u stolu a rozmlouvali nad podrobnou mapou blízkého okolí. „Vidíte, tady za St. Mary’s,“ říkal zrovna Devlin. „Babí louka. Patří k farnosti a stodola, co tam stojí, je momentálně prázdná.“

„Zítra se tam přestěhujete,“ řekla Joanna. „Zajděte za otcem Verekerem. Řekněte, že jste tady na cvičení a že byste tam rádi přespali.“

„A jste si jistá, že bude souhlasit?“ zeptal se Steiner pochybovačně.

Přikývla. „Určitě. Takové věci tu jsou na denním pořádku. Vojáci se objeví, na cvičení nebo na ostrém pochodu, a zase zmizí. Nikdo ani pořádně neví, odkud jsou. Před devíti měsíci tudy procházela československá jednotka, a i jejich důstojníci uměli jen pár slov anglicky.“

„Je tu ještě něco,“ vmísil se Devlin. „Vereker byl knězem u tuniských parašutistů – takže se bude moci přetrhnout ochotou, až uvidí červené barety.“

„Pokud jde o Verekera, máme v ruce ještě jeden trumf,“ řekla Joanna Greyová. „Ví, že ministerský předseda bude trávit víkend ve Studley Grange, což nám může jenom prospět. Sir Henry se onehdy u mě na návštěvě trochu přiopil a prořekl se. Ovšemže Vereker odpřisáhl, že to zachová v tajnosti. Nesmí to říci ani své sestře, dokud náš veliký muž nebude bezpečně pryč.“

„A jak nám to pomůže?“ zeptal se Steiner.

„To je jednoduché,“ odpověděl Devlin. „Oznámíte Verekerovi, že jste tady na víkend kvůli výcviku nebo tak něco – o čemž by normálně nepochyboval. Ale tentokrát ovšem ví, že tu budeme mít inkognito Churchilla, takže jak si bude vysvětlovat přítomnost elitní jednotky jako je SAS?“

„Naprosto logicky,“ odpověděl Steiner. „Zvýšená ostraha.“

„Přesně tak.“ Joanna Greyová přikývla. „Ještě něco nám hraje do ruky. Zítra večer pořádá sir Henry pro ministerského předsedu malý večírek.“ S úsměvem se opravila. „Tedy, samozřejmě myslím dnes večer. V půl osmé, v osm. A já jsem pozvaná. Půjdu tam, jenom abych se omluvila. Řeknu, že mám mimořádnou noční službu v Ženském sboru. Už se to párkrát stalo, takže by to siru Henrymu a lady Willoughbyové nemělo být divné. Celé to samozřejmě znamená, že když si dáme schůzku někde v blízkosti Grange, budu vám moci přesně popsat bezprostřední situaci uvnitř.“

„Výborně,“ řekl Steiner potěšeně. „Každou minutu začínám víc věřit, že se to podaří.“

„Musím už jít,“ ozvala se Joanna.

Devlin jí přinesl kabát. Steiner mu ho vzal z ruky a dvorně jí ho přidržel. „Není to nebezpečné, jezdit tak brzo ráno sama autem?“

„Ale co vás nemá,“ usmála se. „To auto, kterým jezdím, mám přidělené od Ženského dobrovolného sboru. Jen díky tomu mám nárok na takovou vymoženost, znamená to ovšem, že musím obstarávat pohotovostní službu ve vesnici a okolí. Často se stává, že brzo ráno jedu s někým do nemocnice. Sousedi si na to dávno zvykli.“

Dveře se otevřely a vstoupil Ritter Neumann. Byl oblečený v khaki maskáčích a do rudého baretu měl vetknutou okřídlenou dýku – odznak SAS.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se Steiner.

Ritter přikývl. „Všichni jsou pohodlně uloženi na noc. Byla jen jedna připomínka – cigarety.“

„No ovšem, věděla jsem, že jsem na něco zapomněla. Jsou v autě.“ Joanna vyběhla ven.

Za pár okamžiků se vrátila a položila na stůl dva kartóny Players, každý po pěti stech kusech, v balíčcích po dvaceti.

„Svatá Panno,“ vydechl v úžasu Devlin. „Kdo to kdy viděl? Tyhle věci teď mají cenu zlata. Kde jste je sehnala?“

„V našem skladu. Vidíš, teď už mám na kontě i krádež.“ Usmála se. „A nyní vás, pánové, musím opustit. Uvidíme se, samozřejmě náhodou, zítra, až budete ve vesnici.“

Steiner a Neumann zasalutovali a Devlin ji vyprovodil k autu. Než se vrátil, ti dva už otevřeli jeden z kartónů a labužnicky dýmali u krbu.

„Taky bych si vzal pár balíčků, když dovolíte,“ řekl.

Steiner mu připálil. „Paní Greyová je skvělá žena. Komu jsi předal velení tam venku, Rittere? Prestonovi nebo Brandtovi?“

„Vím, kdo je přesvědčený, že tam velí.“

Ozvalo se lehké zaklepání a vešel Preston. V maskáčích, s revolverem u pasu a baretem sešikmeným přesně v tom správném úhlu vypadal ještě lépe než obvykle.

„No ovšem,“ přivítal ho Devlin. „To si dám líbit. Být ženskou, už ti omdlívám do náručí. A jakpak se ti daří, synku? Šťasten na rodné půdě?“

Preston si ho změřil tak, jak by se asi díval na něco, do čeho omylem šlápl na ulici. „Už v Berlíně jste mi nepřipadal zrovna zábavný, Devline. A teď jen potvrzujete původní dojem. Byl bych vám povděčný, kdybyste přesunul svou pozornost jinam.“

„Bůh nás ochraňuj,“ řekl Devlin nevěřícně. „Na koho si ten chlap zase hraje?“

Preston se obrátil ke Steinerovi. „Nějaké další rozkazy, pane?“

Steiner zvedl dva kartóny cigaret a podal mu je. „Byl bych vám zavázán, kdybyste je rozdal mužstvu,“ řekl vážně.

„Za to tě budou milovat,“ poznamenal Devlin.

Preston ho ignoroval, strčil si krabice do podpaží a elegantně zasalutoval. „Rozkaz, pane.“

V Dakotě vládla dokonale euforická atmosféra. Zpáteční cesta probíhala bez nejmenších problémů. Byli pětačtyřicet kilometrů od holandského pobřeží a Bohmler otevřel termosku. Podal Gerickovi další šálek kávy. „A jsme v suchu,“ řekl.

Gericke vesele přikývl, ale náhle mu úsměv odumřel na tváři. Ve sluchátkách se mu ozval známý hlas. Hans Berger – letový dispečer jeho bývalé jednotky, NJG7.

Bohmler se dotkl jeho ramene. „To je Berger, ne?“

„Kdo jiný,“ odpověděl Gericke. „Slyšel jsi ho už tolikrát.“

„Směr nula-osm-tři,“ zapraskal Bergerův hlas.

„Nejspíš navádí nočního stíhače na cíl,“ poznamenal Bohmler. „Je to naším směrem.“

„Cíl pět kilometrů.“

Hlas na druhém konci se náhle proměnil v kladivo, s každou slabikou zatloukající hřebík do jejich rakve. Gerickovi se žaludek stáhl v křeči. Nebál se. Bylo to, jako by po těch letech, kdy smrt byla tak často na dosah ruky, konečně uviděl její tvář a nemohl se dočkat, až se jí dotkne.

Bohmler ho zděšeně chytil za rameno. „On myslí nás, Petře! My jsme ten cíl!“

Podlahu letadla zasáhla dávka z kanónu a Dakota se prudce otřásla. Sklo kabiny se roztříštilo, palubní deska ležela v troskách a Gericke ucítil ostrou bolest v pravém stehně a v levé paži. Jiná část mozku mu zase přesně řekla, co se děje. Byla to Schraege Musik jednoho z jeho vlastních kamarádů, který byl právě pod ním. Jenomže tentokrát to byl on, komu hráli.

Zápasil s pákou, vší silou se snažil ji zadržet u sebe, když Dakota začala klesat. Bohmler se se zakrváceným obličejem pokoušel dostat na nohy.

„Skoč!“ zařval Gericke do burácení větru. „Už ji dlouho neudržím!“

Bohmler už vstal a snažil se promluvit. Gericke se divoce ohnal levačkou a zasáhl ho do tváře. Paží mu projela nesnesitelná bolest. „Vypadni!“ vykřikl. „To je rozkaz.“

Bohmler se obrátil a probíjel se dozadu k východu. Letadlo bylo ve strašném stavu, v trupu zely díry a kolem vířily kusy trosek. Ve vzduchu se převaloval kouř a zápach hořícího oleje. Zápasil s pákou dveřního uzávěru a panika mu dodávala nových sil. „Můj Bože, nenech mě uhořet,“ běželo mu hlavou. „Cokoli, jen ne tohle, prosím tě.“ Pak dvířka najednou povolila, Bohmler vteřinu zaváhal a vrhl se do tmy.

Dakota přešla do vývrtky. Levé křídlo se vymrštilo do vzduchu a Bohmler v pádu prudce narazil hlavou na ocasní plošinu. V křeči pravou rukou trhl za pojistné lanko, v okamžiku smrti se nad ním rozvinul padák a jako přízračná bledá květina se s ním snášel do tmy.

Dakota letěla dál, stále klesajíc. Levý motor hořel, plameny se rozlézaly po křídle a blížily se k trupu. Gericke pořád ještě zápasil s ovládáním, aniž si uvědomoval, že má nadvakrát zlomenou levou ruku.

Do očí mu tekla krev. Snažil se jimi proniknout kouř a chabě se pro sebe zasmál. Takhle skončit. Žádná návštěva Karinhall, žádný Rytířský kříž. Otci to bude líto. I když mu to asi dají in memoriam.

Náhle se kouř rozplynul a mezi cáry mlhy se ukázalo moře. Byly tam lodě, přinejmenším dvě. Holandské pobřeží nemohlo být daleko. Ve svém směru zahlédl oblouk svítících střel. Nějaký rychlý člun zřejmě zas ukázal zoubky. Bylo to opravdu všechno k smíchu.

Snažil se pohnout a zjistil, že levá noha mu uvízla v prostřílené podlaze. Bylo to jedno, na seskok už byl příliš nízko. Jen sto metrů nad mořem. Rychlý člun vpravo dole se za ním hnal jako ohař, stříleje ze všech hlavní, a do trupu Dakoty se zakusovala jedna dávka za druhou.

„Pitomci!“ křičel Gericke. „Idioti!“ Ztěžka se zasmál a tiše utrousil, jako by Bohmler stále seděl vedle něho: „Tak proti komu mám sakra bojovat?“

Úplně zničehonic prudký protivítr odfoukl všechen kouř a Gericke znovu uviděl moře, ani ne třicet metrů pod sebou, a pořád blíž a blíž.

Tehdy se jedinkrát v životě ukázal jako velký pilot, když na tom opravdu záleželo. Všechny nitky pudu sebezáchovy se v něm napjaly a daly mu novou sílu. Zatáhl za páku. Přes šílenou bolest v levé paži se mu podařilo snížit otáčky a spustit značně poškozené brzdící klapky. Dakota skoro ztratila rychlost, ocas začal klesat. Naposled přidal plyn, aby ji srovnal proti vlnám, a znovu trhl pákou. Třikrát klouzavě poskočila jako gigantické surfovací prkno a pak se zastavila. Přes trup se převalila vlna a hořící motor vztekle zasyčel.

Gericke chvíli nehybně seděl. Všechno špatně, nic podle učebnice, a přesto se to povedlo, navzdory jakémukoli rozumnému očekávání. Byl po kotníky ve vodě. Snažil se vstát, ale levou nohu měl pevně zaklíněnou v troskách. Z úchytky napravo vytrhl požárnickou sekyrku a nazdařbůh se rozmáchl. Podařilo se mu zlomit si kotník, ale v té chvíli už nevěděl, co dělá.

Ani ho nepřekvapilo, když najednou stál, s nohou uvolněnou. Bez potíží odsunul dvířka kabiny a nešikovně vypadl do vody, takže se praštil o křídlo. Zatáhl za pohotovostní kroužek záchranné vesty, počkal, až se dostatečně nafoukla, a pak se kopnutím odrazil. Letadlo se už začínalo potápět.

Uslyšel motory rychlého člunu, ale ani neotočil hlavu. Nechal se nadnášet a pozoroval, jak Dakota zvolna mizí ve vlnách.

„Zvládlas to, holka. Na jedničku,“ řekl jí.

O hladinu vedle něj plesklo lano a kdosi se ozval německou angličtinou: „Chytej, Tommi, vytáhneme tě. Už jsi v bezpečí.“

Gericke se otočil. Na palubě za ním stál mladý německý poručík a o zábradlí se opíralo šest námořníků.

„Tak v bezpečí, jo?“ vyjel na ně německy. „Vy idioti – já jsem na vaší straně.“

15. kapitola

V neděli ráno něco po desáté ujížděla Molly přes pole k Hobs Endu. Liják předešlé noci skoro ustal, už jen lehce poprchávalo, ale slatiny byly pořád ještě ponořené v mlze.

Toho rána vstala brzy a až do oběda se nezastavila. Nakrmila dobytek a sama podojila, protože Laker Armsby musel dopoledne kopat hrob. Rozhodnutí jet na slatiny přišlo náhle. Ač slíbila Devlinovi, že počká, až se sám zastaví, nemohla snést pomyšlení, že by se mu mohlo něco stát. Když se někdo zapletl na černém trhu a chytili ho, znamenalo to většinou pěkných pár let vězení.

Sjela s koněm dolů na slatinu, aby se dostala k myslivně zezadu, skrz rákosí. Nechala ho, aby si sám vybral cestu. Bahnitá voda mu sahala, až po břicho a tu a tam jí šplíchla do holínek, ale Molly to nevnímala. Nakláněla se koni do hřívy a snažila se očima proniknout mlhu. Mohla přísahat, že cítí zápach hořícího dřeva. Pak stodola a myslivna pomalu dostaly obrysy a – opravdu, z komína stoupal kouř.

Zaváhala, na chvíli si nebyla jistá. Liam byl doma, musel se vrátit dřív než předpokládal, ale kdyby teď vešla, myslel by si, že zase špehuje. Dloubla koně do slabin a začala obracet.

Ve stodole si muži připravovali výstroj. Brandt s rotmistrem Altmannem dohlíželi na montáž těžkého kulometu Browning M2 na džíp. Preston je s rukama za zády pozoroval a vypadal, že tomu všemu velí.

Werner Briegel s Kluglem otevřeli jedno křídlo zadní okenice a Werner dalekohledem zkoumal slatiny, kam až dohlédl. V keřích i v rákosnatých příkopech, všude byla spousta ptáků. Tolik, že to muselo stačit i jemu. Potáplice a slípky zelenonohé, kolihy, hvízdáci, husy bernešky…

„Támhle je krásnej kousek,“ ukázal Kluglovi. „Vodouš zelený. Je stěhovavý, většinou na podzim odlétá, ale tady prý někdy i přezimují.“ Zajel dalekohledem o kus dál a v zorném poli se mu objevila Molly. „Kristepane, někdo nás sleduje.“

V momentě měl po boku Brandta a Prestona. „Nechte to na mně,“ sykl Preston a už byl venku ze dveří. Brandt po něm chňapl, ale příliš pozdě, Preston se mihl přes dvorek a zapadl do rákosí. Molly přitáhla otěže a ohlédla se. Na okamžik myslela, že je to Devlin. Preston jí vytrhl otěže z ruky a ona se na něj nechápavě podívala.

„Tak pojď, podíváme se, co jsi zač.“

Natáhl se po ní a Molly se snažila s koněm otočit. „Hele, nech mě být. Nic jsem neudělala.“

Popadl ji za pravé zápěstí, stáhl ze sedla a v pádu zachytil. „Tak na to se ještě podíváme.“

Snažila se mu vymanit, takže musel přitlačit. Pevně ji sevřel, hodil si ji přes rameno a jako kopající a křičící pytel ji nesl rákosím do stodoly.

Devlin se už za rozbřesku vypravil na pláž, aby se přesvědčil, že příliv smazal všechny stopy jejich nočního dobrodružství. Po snídani se tam znovu vrátil se Steinerem, a kam až to mlha dovolovala, mu podrobně ukázal okolí říčního ústí a Pointu, kde si je měl vyzvednout rychlý člun. Vraceli se, a když byli už jen třicet metrů od myslivny, z rákosí se vynořil Preston s dívkou přes rameno.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Steiner přísně.

„To je Molly Priorová, to děvče, o kterém jsem vám říkal.“

Devlin se dal do běhu. Když byl na dvorku, Preston právě vcházel dovnitř. „Okamžitě ji pusť!“ křikl Devlin udýchaně.

Preston se otočil. „Od vás rozkazy nepřijímám.“

Steiner, který doběhl hned za Devlinem, se do toho vložil. „Nadporučíku Prestone,“ zavolal ocelovým hlasem „Okamžitě postavíte tu dámu na zem.“

Preston chvíli váhal, pak ji neochotně pustil. Molly mu okamžitě jednu vlepila. „A příště nestrkej ruce, kam nemáš, ty prevíte!“ obořila se na něj.

Ze stodoly se ozval řehot. Molly se otočila a v otevřených dveřích uviděla řadu šklebících se obličejů. Za nimi stál náklaďák a džíp s nastaveným kulometem.

Konečně se ukázal Devlin a odstrčil Prestona. „Jsi v pořádku?“

„Co se děje, Liame?“ nechápala. „Co to má znamenat?“

Steiner se okamžitě vložil do situace a zvládl ji s bravurou hodnou diplomata. „Nadporučíku Prestone,“ řekl mrazivě. „Okamžitě se této mladé dámě omluvíte.“ Preston nereagoval a Steiner doopravdy přitvrdil. „Řekl jsem okamžitě, nadporučíku!“

Preston scvakl podpatky. „Přijměte mou poníženou omluvu, slečno. Zmýlil jsem se,“ řekl s jistou ironií a zmizel ve stodole.

Steiner důstojně zasalutoval. „Neumím ani vyjádřit, jak velice je mi líto, že došlo k takovému incidentu.“

„To je plukovník Carter, Molly,“ vysvětloval Devlin. „Z Polské nezávislé parašutistické letky,“ doplnil Steiner. „Jsme tu na manévrech, a když přijde na bezpečnostní opatření, nadporučík Preston se bohužel příliš často nechává unést.“

Vypadala teď ještě zmateněji než předtím. „Ale, Liame…“ začala.

Devlin ji vzal v podpaží. „No tak, pojď. Chytíme koníčka, a ať už jsi zpátky v sedle.“ Jemně ji postrčil k okraji bažiny, kde se na trsech trávy popásal její grošák. „Vidíš, cos vyvedla,“ plísnil ji. „Neříkal jsem, abys počkala, že se odpoledne stavím? Kdy se konečně naučíš nestrkat nos do věcí, do kterých ti nic není?“

„Ale když já ničemu nerozumím,“ protestovala. „Parašutisté – tady? A na co ten náklaďák a džíp, co jsi nastříkal?“

Prudce jí zmáčkl rameno. „Prokristapána, Molly, drž jazyk za zuby. Cožpak ti nedošlo, co říkal plukovník Carter? Proč si myslíš, že ten nadporučík tak vyváděl? Ti tu nejsou jen tak pro nic za nic. Dozvíš se to, až budou pryč, ale zatím je to přísně tajné. Živá duše se o tom nesmí dozvědět. Slib mi to, jakože mě máš ráda.“

Podívala se na něj a v očích se jí objevil záblesk porozumění. „Teď to konečně chápu,“ řekla. „Ty noční výlety a všechno ostatní, co jsi dělal. Myslela jsem, že jedeš v černém trhu, a ty jsi mě v tom nechal. Ale teď už vím – ty jsi pořád ještě v armádě, že ano?“

„Ano,“ odpověděl, v podstatě po pravdě. „Bohužel jsem.“

Oči jí zářily. „Ach, Liame, odpustíš mi kdy vůbec – že jsem tě mohla mít za šmelináře, co po hospodách handluje whisky a punčocháče?“ Devlin se musel zhluboka nadechnout, ale podařilo se mu usmát se. „Uvidíme. A teď buď hodná holčička, vrať se pěkně domů a čekej, až přijdu. Nevím, možná mi to bude chvíli trvat.“

„Já počkám, Liame. Slibuju.“

Objala ho kolem krku, políbila a vyšvihla se do sedla. „Pamatuj, ani slovo,“ připomněl jí.

„Můžeš se spolehnout.“ Pobídla koně a zmizela v rákosí.

Devlin se rychle vracel přes dvorek. Ke Steinerovi se mezitím připojil Ritter. „V pořádku?“ zeptal se podplukovník.

Devlin ho beze slova minul a vešel do stodoly. Muži stáli v malých hloučcích a bavili se. Preston si zrovna zapaloval. Posměšně se na Devlina podíval. „Konečně všichni víme, co jste tady ty tři týdny dělal. Tak co, Devline, stálo to za to?“

Devlin mu uštědřil jeden překrásný úder pravačkou přímo na lícní kost, až Angličan zavrávoral a svalil se přes čísi nataženou nohu. Pak ho Steiner chytil za paži.

„Já toho hajzla zabiju!“ křičel Devlin.

Steiner se postavil před něj a oběma rukama ho chytil za ramena takovou silou, až to Ira zarazilo. „Jděte do myslivny,“ řekl tiše. „Nechte to na mně.“

Devlin na něj zuřivě zíral, bílý jako stěna, pak se jeho výraz trochu uvolnil. Otočil se a odešel, na dvorku se dal do klusu. Preston vstal, rukou si držel obličej. Nikdo nepromluvil.

„Varuji vás, Prestone. Ještě jednou mu dáte příležitost a zabije vás. A když to neudělá on, zastřelím vás já osobně.“ Kývl na Rittera. „Předávám ti velení.“

Když vešel do myslivny, Devlin už měl v ruce Bushmills. S křivým úsměvem se otočil. „Bože, já bych ho snad zabil. Jde to se mnou s kopce.“

„A co to děvče?“

„Žádný strach. Je přesvědčena, že jsem pořád ještě v armádě a až po krk v úředních tajemstvích.“ Na jeho tváři bylo jasně vidět zhnusení nad sebou samým. „Jsem její krásný chlapec – tak to říkala. Dobré, že?“ Začal si nalévat dalšího panáka, ale pak se zarazil a po chvilce zaváhání láhev pevně zazátkoval. „Takže to bychom měli,“ řekl Steinerovi. „Co dál?“

„Kolem poledne se přesuneme k vesnici a zahrajeme jim takové malé manévry. Myslím, že uděláte nejlépe, když se na čas ztratíte. Dnes večer po setmění se můžeme znovu setkat, to už bude těsně před útokem.“

„Dobrá,“ řekl Devlin. „Joanna Greyová se s vámi někdy během odpoledne ve vesnici spojí. Řekněte jí, že se u ní stavím o půl sedmé. Rychlý člun bude k dispozici kdykoli mezi devátou a desátou. Vezmu s sebou vysílačku, abyste mohli přímo během akce komunikovat s Koenigem a domluvit s ním konkrétní čas nalodění.“

„V pořádku,“ řekl Steiner a zdálo se, že je v rozpacích. „Je tu ještě něco.“

„Co?“

„Mám rozkazy ohledně Churchilla. Jsou jednoznačné. Chtěli by ho živého, ale když to nebude možné…“

„Máte do něj vyprázdnit zásobník. Tak v čem je problém?“

„Myslel jsem, že pro vás…“

„Ani v nejmenším,“ odvětil Devlin. „Každý voják nese riziko – a ve válce jsou všichni vojáci, Churchilla nevyjímaje.“

V Londýně si zatím inspektor Rogan uklízel stůl a v duchu se už zaobíral myšlenkami na oběd. Najednou se bez varování otevřely dveře a vešel Grant, celý rozrušený. „Právě nám přišel dálnopis, pane.“ Hodil před Rogana kus papíru. „Máme ho.“

„Norfolkský policejní okrsek, Norwich,“ četl Rogan.

„Tam mají jeho registraci, ale on sám je někde na severonorfolkském pobřeží, kolem Studley Constable a Blakeney. Lišky tam dávají dobrou noc.“

„Ty to tam znáš?“ zeptal se Rogan a přelétl očima zprávu.

„Jako kluk jsem byl dvakrát na prázdninách v Sheringhamu, pane.“

„Takže si říká Devlin – a pracuje jako lesník pro místního statkáře, sira Henryho Willoughbyho. Doufejme, že ten z toho nedostane infarkt. Jak je to daleko?“

„Počítám pár stovek kilometrů.“ Grant potřásl hlavou. „Co tam k čertu může provádět?“

„To brzy zjistíme.“ Rogan zvedl hlavu od hlášení.

„Co podnikneme dál, pane? Mám nařídit norfolkské policii, aby ho zatkla?“

„Zbláznil ses?“ Rogan zvedl oči v sloup. „Copak neznáš tyhle vesnické policajty? Mají místo hlavy dýně. Ne, Fergusi, tohle si vezmeme na starost sami. Ty a já. Už pěkně dlouho jsem se nedostal o víkendu na venkov. Alespoň budu mít nějakou změnu.“

„Po obědě máte schůzku v kanceláři státního zástupce,“ připomněl mu Grant. „Důkazní materiál k Halloranovu případu.“

„Do tří budu hotov. Nejpozději do půl čtvrté. Vyzvedni si auto a čekej na mě, ať pak můžeme rovnou vyrazit.“

„Mám si vyžádat povolení od náměstka komisaře, pane?“

„Proboha, Fergusi, co je to dneska s tebou?“ vyjel na něj Rogan podrážděně. „Vždyť je v Portsmouthu, ne? Tak už běž, prosím tě.“

Grant si sám nedovedl vysvětlit svou rozpačitou neochotu. „Provedu, pane,“ vypravil ze sebe konečně.

Už měl ruku na klice, ale Rogan ho zastavil.

„Počkej, Fergusi.“

„Ano, pane?“

„Stav se ve zbrojnici a vezmi tam dva browningy. Tenhle chlapík nejdřív střílí, pak se teprve ptá.“

Grant těžce polkl. „Zařídím to, pane,“ odpověděl a hlas se mu trochu chvěl. Pak odešel.

Rogan zasunul židli a přešel k oknu. Protáhl si prsty na rukou, třásly se mu rozčilením. „Počkej, ty mizero,“ řekl si tiše. „Uvidíme, jestli jsi tak dobrý, jak o tobě tvrdí.“

Těsně před polednem Philip Vereker vešel dvířky pod zadním schodištěm na konci farní předsíně do sklepa. V noci se příliš nevyspal, nohu měl v jednom ohni. Byla to jeho chyba. Doktor mu nabídl, že mu předepíše vysoké dávky morfinu, ale Vereker měl chorobný strach ze závislosti.

Zaťal tedy zuby a trpěl. Aspoň, že na víkend měla přijet Pamela. Časně ráno volala, nejen aby potvrdila svůj příjezd, ale také, aby mu oznámila, že Harry Kane byl tak laskav a vyzvedne ji z Pangbourne. Přinejmenším mu to ušetří čtyři litry benzinu, a to také není málo. Kromě toho, Harry Kane se mu líbil. Nedovedl to rozumně zdůvodnit, což byla u něho výjimka. Byl ale rád, že se Pamela konečně začala o někoho zajímat.

U paty schodů visela na hřebíku velká baterka. Vzal si ji, pak otevřel starodávnou černou dubovou kredenc naproti, vstoupil dovnitř a zavřel za sebou. Posvítil si, nahmatal skrytou záchytku a zadní stěna skříně odhalila dlouhou tmavou chodbu se stěnami z norfolkského pazourku, jež se leskly vlhkostí.

Byla to jedna z nejkrásnějších přeživších ukázek tohoto stavitelského umění v celé zemi. Spojovala faru s kostelem a byla určena kněžím – pozůstatek z dob náboženské perzekuce katolíků za královny Alžběty. Její tajemství se předávalo z generace na generaci. Pro Verekera představovala jednoduše pohodlnou zkratku.

Začal se belhat vzhůru po kamenném schodišti na konci chodby a najednou se překvapeně zastavil, s ušima nastraženýma. Ne, nemohl se mýlit. Někdo hrál na varhany, a opravdu dobře. Vystoupal až nahoru, otevřel dveře (které byly vlastně součástí dubového obložení sakristie), zavřel za sebou a druhými dveřmi vešel do kostela.

Šel uličkou k oltáři a užasl, když viděl, že na sedátku varhaníka sedí seržant od parašutistů v maskovací kombinéze, s rudým baretem položeným vedle sebe na stoličce. Hrál Bachovo chorálové preludium, což skvěle zapadalo do ročního období, protože se na ně většinou zpíval starý adventní chvalozpěv Gottes Sohn ist kommen.

Hans Altmann byl ve výborné náladě. Kostel byl krásný a lepší nástroj si nemohl přát. Zvedl hlavu a v zrcátku varhan uviděl Verekera na schodech kněžiště. Hned přestal hrát a obrátil se k němu.

„Omlouvám se, otče, prostě jsem si nemohl pomoci.“ Rezignovaně rozhodil rukama. „Nemám zrovna moc příležitostí ve své – ve svém nynějším povolání.“ Jeho angličtina byla perfektní, ale ne bez přízvuku.

„Kdo jste?“ zeptal se Vereker.

„Seržant Emil Janowski, otče.“

„Polák?“

„Tak jest,“ přikývl Altmann. „Já a velitel jsme vás sem přišli hledat. Nenašli jsme vás, tak mi řekl, ať tu počkám, a sám to šel zkusit na faru.“

„Hrajete opravdu výtečně,“ poznamenal Vereker. „Bach si nezaslouží, aby ho hráli špatně. Pokaždé, když si sem sednu sám, připomenu si tuhle hořkou pravdu.“

„Takže vy také hrajete?“ zeptal se Altmann.

„Ano,“ odpověděl Vereker. „Ta skladba, co jste hrál, patří k mým oblíbeným.“

„Také ji mám rád,“ řekl Altmann. Začal hrát a přitom si zpíval. „Gott, durch deine Güte, wolst du uns arme Leute…“

„Ale to je hymnus pro svatodušní neděli,“ ozval se Vereker.

„Ne v Durynsku, otče.“ V tom okamžiku těžké dubové dveře zaskřípaly a vešel Steiner.

S hůlkou potaženou kůží v jedné a baretem v druhé ruce šel uličkou k nim, kamenné dlaždice pod ním duněly a pruhy světla z oken hlavní lodi se tu a tam prodraly šerem a zapalovaly mu ohníčky v plavých vlasech.

„Vy jste otec Vereker?“

„Ano, správně.“

„Mé jméno je Howard Carter. Velím Polské nezávislé parašutistické letce, která je součástí SAS.“ Obrátil se k Altmannovi. „Choval jste se tu slušně, Janowski?“

„Pan plukovník ví, že varhany jsou moje největší slabost.“

Steiner se chápavě ušklíbl. „No dobře, jděte a počkejte venku s ostatními.“ Altmann odešel a Steiner se uznale rozhlédl kolem. „Máte to tu opravdu krásné.“

Vereker si ho zvědavě prohlédl, z korunky a dvou čtyřcípých hvězdiček na výložkách si přečetl hodnost podplukovníka. „Ano, je to tak trochu naše pýcha. Takže vy jste od SAS. Není to tady pro vás trochu z ruky? Myslel jsem, že jste doma spíš tak na řeckých ostrovech nebo v Jugoslávii.“

„Ano, také jsem byl toho názoru, dokud asi před měsícem vyšší místa ve své nekonečné moudrosti nerozhodla, že nás pošlou domů na zvláštní cvičení. Ačkoli, domů asi není to správné slovo, protože všichni moji chlapci jsou Poláci.“

„Jako Janowski?“

„To zrovna ne. Janowski mluví opravdu dobře, ale většina ostatních se zmůže tak na Dobrý den nebo Měla bys dnes večer čas a tím to končí. Zřejmě si myslí, že víc nepotřebují.“ Usmál se. „Parašutisté umějí být namyšlení až hrůza, otče. To je vždycky problém s elitními jednotkami.“

„Vím,“ řekl Vereker. „Sám jsem to zažil. Byl jsem knězem u První parašutistické brigády.“

„Bože, opravdu?“ podivoval se Steiner. „Tak vy jste sloužil v Tunisku?“

„Ano, byl jsem u Oudny. Odtamtud mám tohle.“ Poklepal holí na hliníkovou protézu. „A teď jsem tady.“

Steiner se natáhl a srdečně mu potřásl rukou. „Opravdu mě těší, že jsem vás poznal. Něco takového bych tu nečekal.“

Verekerova tvář, obvykle tak skoupá na úsměv, se rozjasnila. „Co pro vás mohu udělat?“

„Moc by nám pomohlo, kdybyste nám mohl poskytnout ubytování. Kousek odtud máte v poli stodolu, myslím, že už několikrát posloužila podobným účelům.“

„Jste tu na cvičení?“

Steiner se pousmál. „Dalo by se to tak nazvat. Je tu se mnou jen hrstka mužů. Ostatní jsou roztroušení jinde po severním Norfolku. Zítra v dohodnutou hodinu se všichni poženeme na nějaké určené místo na mapě, jen abychom si ověřili, jak rychle se dokážeme dát dohromady.“

„Takže tady zůstanete jen do zítřka?“

„Správně. Samozřejmě, že se budeme snažit nebýt nikomu na obtíž. Asi chlapcům zadám pár taktických úkolů v okolí vesnice, abych je nějak zabavil. Myslíte, že to nebude nikomu vadit?“

Šlo to úplně hladce, přesně podle Devlinových předpovědí. Philip Vereker se usmál. „Studley Constable už zažilo pěkných pár vojenských manévrů, podplukovníku. Jenom nás potěší, budeme-li vám moci nějak prospět.“

Altmann za sebou zavřel kostelní dveře a pustil se dolů po silnici k náklaďáku, který stál u zatarasené příjezdové cesty ke stodole na Babí louce. U hřbitovní brány čekali v džípu Klugl s Wernerem Briegelem. Klugl řídil a Werner stál za kulometem.

Werner měl zaostřeno na havraní kolonii v korunách buků. „Zajímavé,“ řekl polohlasem Kluglovi. „Chci se na to podívat zblízka. Půjdeš?“

Mluvil německy, protože široko daleko nikdo nebyl, a Klugl mu také odpověděl mateřštinou. „Myslíš, že to nevadí?“ namítl.

„Proč by?“ řekl Werner.

Vystoupil, prošel branou a Klugl ho neochotně následoval. Laker Armsby kopal hrob u západní stěny kostela. Šli směrem k němu, obcházejíce náhrobní kameny, a Laker přestal pracovat, když je uviděl. Sáhl za ucho a vytáhl nedokouřenou cigaretu.

„Zdravíčko,“ zavolal na něj Werner.

Laker nedůvěřivě zamžoural. „Á, pánové jsou cizinci. Sem si myslel, že to jsou britský kluci, podle uniformy.“

„Jsme Poláci,“ vysvětlil Werner. „Mého přítele budete muset omluvit, neumí anglicky.“ Laker pořád demonstrativně žmoulal špačka, až to mladému Němci došlo a vytáhl balíček playerek. „Nabídněte si.“

„Nepohrd bych.“ V očích mu zajiskřilo.

„Vezměte si ještě jednu.“

Laker se nedal dvakrát prosit. Jednu cigaretu uložil na obvyklé místo, to jest za ucho, a druhou si zapálil. „Jak se teda jmenujete?“

„Werner.“ Okamžitě si uvědomil svou chybu a po vteřině stísněného ticha dodal: „Kunicki.“

„A ták,“ protáhl Laker. „Vždycky jsem myslel, že Werner je německý jméno. Ve Francii jsem jednou zajal chlapíka, co se jmenoval Werner. V patnáctým roce. Werner Schmidt.“

„Moje matka byla Němka,“ chvatně vysvětloval Briegel.

„To není tvoje chyba,“ dal se slyšet starý kostelník. „Nemůžem si vybírat, kdo nás přivede na svět.“

„Ta havraní kolonie,“ přerušil ho Werner. „Nemáte ponětí, jak dlouho už tu je?“

Laker se na něj zaraženě podíval, pak zvrátil hlavu do korun stromů. „Už jako kluk jsem je tady vídal, to každopádně. Vás ptáci nějak zajímají?“

„To bych řekl,“ odpověděl Werner zapáleně. „Nejúžasnější živočichové, jaké znám. Zřídkakdy spolu bojují – na rozdíl od lidí, neznají hranice, jsou všude doma.“

Laker se na něj zadíval, jako kdyby se pomátl, a pak se zasmál. „Tak tohle slyším poprvé, aby se někdo zajímal o pár obyčejnejch prašivejch vran.“

„Jste si jistý, že jsou tak obyčejní?“ nedal se zchladit Werner. „Havrani jsou v Norfolku běžně rozšíření, to je pravda, ale někteří sem přilétají pozdě na podzim a v zimě až z Ruska.“

„Ale jděte,“ řekl mu Laker.

„Ne, opravdu, věřte mi. Před válkou v téhle oblasti například nacházeli spoustu havranů, kteří byli okroužkovaní někde kolem Leningradu.“

„Tak vy říkáte, že některý z těch černejch ranců, co mi seděj nad hlavou, jsou až odtamtud?“ Laker pořád ještě vypadal pochybovačně.

„Určitě.“

„To jsem teda netušil.“

„Takže, příteli, ať se k nim v budoucnu chováte s úctou, jakou si takoví světoběžníci zaslouží,“ řekl mu Werner.

V tu chvíli se odněkud ozvalo „Kunicki – Moczar!“ Otočili se a před kostelním přístřeškem uviděli Steinera s farářem. „Odjezd,“ zavolal na ně, a tak se vydali přes hřbitov zpátky k džípu.

Steiner s otcem Verekerem kráčeli od kostela, když vtom se ozvalo zahoukání a ve směru od vesnice se vynořil jiný džíp. Zastavil na protější straně silnice a ve dvířkách se objevila Pamela Verekerová v uniformě Ženského pomocného sboru. Werner s Kluglem ji uznale přejeli pohledem, a pak se zarazili, když z druhé strany vystoupil Harry Kane v maskovací kombinéze, parašutistických botách a s lodičkou na hlavě.

Steiner s Verekerem došli k bráně. Pamela jim šla vstříc a políbila bratra na tvář.

„Promiň, že jdu pozdě, ale Harry se chtěl aspoň trochu porozhlédnout po Norfolku. Za tu dobu, co tu je, toho moc nestihl.“

„A ty jsi pochopitelně vybrala tu nejdelší cestu,“ škádlil ji bratr vlídně.

„Alespoň jsem vám ji přivezl, otče,“ řekl Kane.

„Rád bych vás oba seznámil tady s plukovníkem Carterem, velitelem Polské nezávislé parašutistické letky,“ řekl Vereker. „On a jeho muži tu mají cvičení. Budou nocovat v té stodole na Babí louce. To je má sestra Pamela, plukovníku, a to je major Harry Kane.“

„Dvacátá první speciální úderná skupina,“ doplnil ho Kane a potřásl Steinerovi rukou. „Bydlíme kousek nahoru po silnici, v Meltham House. Všiml jsem si vašich chlapců po cestě, plukovníku. Ty vaše nonšalantní červené barety jsou ovšem trefa. Vsadím se, že všechny holky v okolí přímo šílí.“

„Nebudou první ani poslední,“ odpověděl Steiner.

„Tak Poláci, říkáte? Také máme u nás pár hochů z Polska, například Krukowského. Pochází z Chicaga a celé mládí strávil v Americe, ale polsky mluví stejně dobře jako anglicky. Zvláštní lidé. Tak mě napadá, možná bychom mohli uspořádat nějaké společné posezení.“

„To bohužel nepůjde,“ řekl Steiner. „Máme přesné rozkazy. Dnes až do večera cvičení a zítra se přesuneme zas dál – spojíme se s ostatními jednotkami pod mým velením. Znáte to.“

„Jak by ne,“ povzdychl si Kane. „Se mnou je to přesně totéž.“ Mrkl na hodinky. „Vidíte? Jestli za dvacet minut nebudu v Meltham House, plukovník mě nechá zastřelit.“

„V každém případě mě těší, že jsem vás poznal,“ řekl Steiner srdečně. „Slečno Verekerová, otče – poroučím se.“ Naskočil do džípu. Kývl na Klugla, ten uvolnil ruční brzdu a rozjeli se.

„Snaž se zapamatovat si, že tady se jezdí nalevo, Klugle,“ poznamenal Steiner klidně.

Zdi stodoly byly místy až metr tlusté, tradovalo se, že ve středověku patřila k zámeckému sídlu. Veliká na to byla rozhodně dost. Vevnitř se vznášel obvyklý zápach myšiny a shnilého sena, v jednom rohu stála rozbitá dodávka a kulatými, nezasklenými okny na velké půdě sem padalo světlo.

Bedford s jedním mužem na hlídce nechali venku a se džípem zajeli pod střechu. Steiner se v autě vztyčil a oslovil přítomné.

„Zatím jde všechno dobře. Od téhle chvíle se všichni musíme chovat co nejpřirozeněji. To znamená za prvé oběd. Výtáhněte vařiče a dejte se do toho.“ Pohlédl na hodinky. „S obědem jsme hotovi tak ve tři. Pak budeme muset předvést nějaký ten výcvik. Kvůli tomu tu jsme, a tedy se to od nás očekává. Základní taktické pěchotní přesuny – přes pole, podél vody, mezi chalupami. Další věc – budte nanejvýš opatrní, kdykoliv budete chtít mluvit německy. Nezvyšujte hlas a během cvičení se dorozumívejte rukama, jak jen to bude možné. Veškeré ústní rozkazy pochopitelně jen v angličtině. Polní telefony používat jen v krajním případě – a když říkám krajním, myslím to smrtelně vážně. Všechny nezbytné dorozumívací signály se vedoucí skupin dozvědí od nadporučíka Neumanna.“

„Jak se máme zachovat, když nás lidé osloví?“ zeptal se Brandt.

„Předstírejte, že nerozumíte, i kdybyste třeba uměli výborně. Bude to lepší, než se do něčeho zaplést.“

Obrátil se k Ritterovi. „Organizaci výcviku nechám na tobě. V každé skupince musí být alespoň jeden člověk, který dobře ovládá jazyk. Mělo by to vyjít.“ Otočil se zpátky k mužům. „Pamatujte, že tak v šest, nejpozději v půl sedmé se setmí. Do té doby snad dokážeme vypadat zaměstnaně.“

Seskočil a vyšel ze stodoly. Sešel po příjezdové cestě k zátarasu a opřel se o něj. Do vršku se na kole ztěžka lopotila Joanna Greyová, Na řidítkách se jí houpal košík s velkou kyticí a za ní běžel Flek.

„Dobré odpoledne, madam,“ zasalutoval.

Sesedla a dotlačila kolo až k němu. „Jak to jde?“

„Děkuji, dobře.“

Natáhla ruku, jako by se představovala. Z dálky to muselo vypadat úplně věrohodně. „A Philip Vereker?“

„Úslužnějšího si ho nedovedu představit. Devlin měl pravdu, zřejmě je přesvědčený, že tu hlídáme našeho velkého muže.“

„Co tedy dál?“

„Trochu si kolem vesnice budeme hrát na vojáky, však nás uvidíte. Abych nezapomněl, Devlin vám vzkazuje, že se o půl sedmé u vás zastaví.“

„Dobrá.“ Znovu mu podala ruku. „Na shledanou později.“

Steiner zasalutoval a vrátil se zpět do stodoly. Joanna znovu nasedla a pokračovala směrem ke kostelu, kde na ni pod přístřeškem čekal Vereker. Nechala kolo u zdi a s kyticí v ruce popošla k němu.

„Jsou moc hezké, opravdu,“ řekl. „Kde jste je, prosím vás, sehnala?“

„Od jedné přítelkyně z Holtu. Má spoustu kosatců – samozřejmě skleníkových. Pěkně nevlastenecké, že? Asi by měla svůj čas věnovat spíš bramborám a zelí.“

„Nesmysl, nejen chlebem živ je člověk.“ Zvláštní, jak pateticky se někdy vyjadřoval. „Viděla jste sira Henryho, než odjel?“

„Ano, při cestě se u mě stavil. Byl celý v uniformě, od hlavy až k patě. Vypadal opravdu skvěle.“

„A ještě před setměním ho tu máme zpátky i s ministerským předsedou,“ řekl Vereker. „Už vidím tu stručnou větu v nějakém jeho příštím životopisu. Strávil noc ve Studley Grange. Lidé z vesnice nemají o ničem ani tušení, a přesto se tu dnes odehrává kousek historie.“

„Ano, asi máte pravdu, když se na to díváte takhle.“ Roztomile se usmála. „Nejvyšší čas dát ty květiny na oltář. Půjdeme?“

Podržel jí dveře a vešli dovnitř.

16. kapitola

Na londýnském Big Benu právě odbily tři a v bráně Královského soudního dvora se objevil Rogan. Spěchal po chodníku k limuzíně, kde už na něj čekal Grant. Přestože lilo jak z konve, hlas hlavního inspektora zněl hned mezi dvířky víc než optimisticky.

„Jak to šlo, pane, všechno v pořádku?“ zeptal se Fergus.

Rogan se samolibě usmál. „Jestli náš přítel Halloran nedostane alespoň deset let, tak sním svůj klobouk. Máš je?“

„Jsou v přihrádce.“

Rogan otevřel a uviděl dvě automatické pistole Browning Hi-Power. Zkontroloval zásobník a vrazil ho zpátky do pažby. Bylo až divné, jak příjemný měl přitom pocit. Jak krásně mu padla do ruky. Chvíli ji potěžkával, pak ji zastrčil do náprsní kapsy.

„Dobrá, Fergusi. A teď vzhůru za přítelem Devlinem.“

V té chvíli byla Molly s koněm někde v polích, na cestě k Panně Marii a všem svatým. Mrholilo, a tak se zabalila do kabátu a přes hlavu si uvázala šátek. Batoh na zádech měla přikrytý kusem pytloviny.

Uvázala koně pod stromy za farou a zadní brankou prošla na hřbitov. Když už byla nedaleko přístřešku před vchodem, od úpatí vršku se ozvaly úsečné povely. Zastavila a podívala se dolů k vesnici. Podél potoka se k mlýnu blížila rojnice parašutistů, jejich červené barety jen zářily v zeleni louky. Dole na můstku nad jezem stál otec Vereker s Grahamem, synem George Wilda, a s malou Susan Turnerovou a pozorovali je. Zazněl další rozkaz a parašutisté se vrhli na zem.

Vešla dovnitř a u oltáře našla Pamelu Verekerovou, jak vkleče čistí mosazné zábradlí. „Nazdar, Molly,“ pozdravila ji Pamela vlídně. „Přišla jsi mi na pomoc?“

„Tenhle víkend má oltář na starosti maminka,“ řekla Molly a shodila na zem ruksak, „jenže je nachlazená, tak raději zůstala v posteli.“

Od vesnice k nim slabě dolehl další povel. „To je to ještě neomrzelo?“ zeptala se Pamela. „Normální člověk má války i tak až po krk a oni si ještě musí hrát ty svoje pitomé hry. Bratr je taky tam u nich?“

„Když jsem je míjela, byl tam.“

Pamelinou tváří se mihl stín. „Někdy o tom přemýšlím. Připadá mi, jako by nemohl snést, že je z toho všeho už navždycky vyřazený.“ Zavrtěla hlavou. „Muži jsou divní patroni.“

Až na občasný proužek kouře z komína vesnice nevykazovala žádné zvláštní známky života. Pro většinu jejích obyvatel to byl pracovní den. Ritter Neumann rozdělil oddíl na tři skupinky po pěti, které mezi sebou udržovaly spojení polními telefony. On a Harvey Preston, každý v čele jedné z nich, se pohybovali mezi staveními. Preston si zřejmě přicházel na své. Byl nalepený na zdi Studley Arms, s revolverem v dlani, a zrovna dával své skupině signál k postupu. George Wilde se opíral venku o zeď, aby mu nic neušlo, a ve dveřích se objevila jeho žena Betty, otírajíc si ruce o zástěru.

„Už zase máš cukání vrátit se do armády, co?“

Wilde pokrčil rameny. „Neříkám ne.“

„Ach jo,“ povzdechla si s odporem. „Tohle snad do smrti nepochopím.“

Skupina na louce se skládala z Brandta, rotmistra Sturma, desátníka Beckera a dvou vojínů, Jansena a Hagla. Měli stanoviště naproti starému mlýnu. Už nejmíň třicet let se v něm nepracovalo a břidlicová střecha byla místy proděravělá. Obrovské kolo se dávno nepohnulo, ale té noci voda v potoce, posíleném mnohadenními dešti, zaútočila tak silně, že už tak zrezivělá zarážka konečně praskla. Kolo se s nelidským skřípotem a sténáním pomalu otáčelo a šlehalo dole v potoce bílou pěnu.

Steiner seděl v džípu a se zájmem si kolo prohlížel. Pak se jeho pohled přesunul na Brandta, jenž právě opravoval mladého Jansena v palebném postavení vleže. O kousek dál po proudu, nad jezem, stáli další tři diváci, otec Vereker se dvěma dětmi. Grahamovi, chlapci Wildeových, bylo jedenáct a očividně byl z parašutistů celý nadšený.

„A co dělají teďka, otče?“ ptal se.

„Vždyť se podívej, Grahame. Záleží na tom, abys měl lokty ve správné pozici, jinak nemůžeš pořádně mířit,“ vysvětloval Vereker. „Vidíš – teď předvádí plížení.“

Susan Turnerovou to všechno dokonale nudilo. Bylo jí pět, a nikdo jí tedy nemohl mít za zlé, že se mnohem víc zajímala o dřevěnou panenku, již pro ni minulý večer vyřezal dědeček. Susan byla hezké, světlovlasé dítě, které sem evakuovali z Birminghamu. Už rok tu bydlela u svých prarodičů. Ted a Agnes Turnerovi měli na starosti poštu, patřil jim koloniál a místní telefonní centrála.

Susan přešla po můstku na druhou stranu, podlezla zábradlí a sedla si u kraje. Jen půl metru pod ní se valila hnědá, zpěněná voda záplav. Držela panenku za ručičku těsně nad hladinou a hihňala se, kdykoli jí voda ošplíchla chodidla. Chytila se zábradlí nad hlavou a ještě víc se naklonila. Panenka se octla až po pás ve vodě, ale vtom se zábradlí ulomilo a Susan s křikem zahučela po hlavě do potoka.

Vereker s chlapcem se otočili a zahlédli už jen, jak se nad holčičkou zavřela voda. Než se kněz stačil pohnout, zmizela pod mostem. Graham skočil za ní – byla to spíš bezprostřední reakce než odvaha. V tom místě voda nebývala hlubší než jeden metr, v létě tam často chytal pulce. Teď ale bylo všechno jinak. Popadl cíp Susanina kabátu a pevně ho držel. Zoufale se snažil nohama najít dno, ale žádné dno nebylo, a když je proud unášel čím dál blíž k jezu, Graham začal volat o pomoc.

Vereker, strnulý hrůzou, se nezmohl ani na výkřik, ale Steiner a jeho muži naštěstí hned zaregistrovali chlapcovo volání. Obrátili se k potoku, aby zjistili, co se děje, a uviděli, jak dvě děti sklouzávají dolů přes betonový okraj jezu a mizí v mlýnské tůni.

Rotmistr Sturm se vymrštil a tryskem se hnal ke mlýnu, po cestě odhazuje kusy výstroje. Na kombinézu nebyl čas, děti, stále ještě spojené cípem Susanina kabátu, se s proudem neúprosně blížily vstříc mlýnskému kolu.

Sturm se vrhl do vody a plaval k nim jako o život. Popadl Grahama za rameno, zatímco do vody za nimi zahučel Brandt. Sturm si chlapce přitáhl a Grahamova hlava se přitom na okamžik ocitla pod vodou. Zpanikařil, začal kolem sebe kopat a pustil Susan. Sturm ho obloukem hodil Brandtovi, který stál po pás ve vodě, a potopil se za holčičkou.

Susan zachránila obrovská síla proudu, díky které se udržela na hladině. Křičela. Sturm ji chytil za kabát a přitáhl si ji do náručí. Snažil se nohama najít dno, ale marně, a když se znovu vynořil, cítil, že ho proud nezadržitelně stahuje do cesty kolu.

V burácení vody zaslechl křik a uviděl, že kamarádi na břehu už mají chlapce a že Brandt se snaží dostat zpátky k němu. Sebral všechny síly, které mu ještě zbývaly, a hodil mu holčičku do náručí. O zlomek vteřiny později ho proud zachytil mocnou silou. Smýkl jím dolů, lopatky kola udeřily o hladinu a Sturm zmizel pod vodou.

George Wilde si zašel dovnitř do hospody pro kbelík vody, chtěl opláchnout schod u předních dveří. Když se znovu objevil ve dveřích, děti byly právě nad jezem. Upustil vědro, křikl na manželku a hnal se přes silnici k můstku. Harvey Preston a jeho skupina také viděli, co se stalo, a běželi hned za ním.

Až na to, že byl celý promočený, Graham Wilde vyvázl zjevně bez následků. To samé platilo o Susan, ač hystericky plakala. Brandt vrazil dítě Wildovi do náručí a běžel zpátky po břehu ke Steinerovi a ostatním, kteří za mlýnským kolem hledali Sturma. Najednou se objevil u hladiny v klidné vodě. Brandt skočil a přitáhl si ho.

Kromě malého škrábnutí na čele na něm nebylo vidět žádné zranění, ale víčka měl zavřená a rty lehce pootevřené. Brandt ho vzal do náručí a brodil se ven z vody. Zdálo se, jako by všichni dorazili ke břehu naráz – Vereker, skupina Harveyho Prestona a nakonec paní Wildová, která převzala od manžela Susan.

„Je v pořádku?“ ptal se Vereker úzkostně.

Brandt roztrhl kombinézu a snažil se pod blůzou nahmatat tep. Dotkl se ranky na hlavě a kůže se okamžitě zalila krví. Prst se mu do ní bořil jako do másla. Přes to všechno se nepřestal ovládat natolik, aby zapomněl, kde je.

Pohlédl na Steinera.

„Obávám se, že mu už nepomůžeme, pane. Má rozdrcenou lebku,“ řekl slušnou angličtinou.

Na chvíli zavládlo úplné ticho, přerušované jen strašidelným skřípáním kola. První ho prolomil Graham Wilde. „Podívej na tu uniformu, tati,“ ozval se hlasitě. „Takovou nosí Poláci?“

Brandt ve spěchu udělal nenapravitelnou chybu. Pod roztrženou kombinézou Paula Sturma se ukázala Fliegerbluse s orlem Lufwaffe na pravé kapse. Blůza byla už kolikrát propíchnutá, na jedné straně zářila červenobíločerná stužka Železného kříže druhé třídy, naproti bylo vidět Železný kříž první třídy, stužku za zimní tažení, parašutistický odznak odbornosti a stříbrný odznak za zranění. Pod kombinézou řádnou uniformu – tak na tom trval Himmler.

„Ježíši Kriste,“ uklouzlo Verekerovi.

Steinerovi muži mezitím stačili kolem nich udělat kruh a Steiner se obrátil na Brandta, teď už německy. „Naložte ho do auta.“ Luskl prsty na Jansena, který nesl jeden z polních telefonů. „Dejte to sem. Orel jedna volá Orla dva,“ zavolal do sluchátka. „Ozvěte se, prosím.“

Ritter Neumann a jeho skupina nebyli vidět, cvičili na opačném konci vesnice. Odpověď přišla téměř okamžitě. „Tady Orel dva, slyším vás.“

„Orel je vyzrazen,“ řekl Steiner stručně. „Sejdeme se u mostu, teď hned.“

Vrátil telefon Jansenovi. Betty Wildeová byla očividně zmatená. „Co se děje, Georgi? Ničemu nerozumím.“

„Jsou to Němci,“ odpověděl jí manžel úsečně. „Tyhle uniformy jsem už jednou viděl – v Norsku.“

„Ano,“ řekl Steiner. „Také jsme tam byli, alespoň někteří.“

„Ale co tu chcete?“ nechápal Wilde. „Nevím o ničem, co by vás tu mohlo zajímat.“

„Chudinko burane,“ posmíval se Preston, „copak ty nevíš, kdo dnes nocuje na Studley Grange? Všemocný pán tvorstva, nejvyšší, olympský a hromovládný Winston Churchill osobně.“

Wilde na něj užasle zíral a pak se rozesmál. „Kape vám na maják. Větší blbost jsem v životě neslyšel – nemám pravdu, otče?“

„Obávám se, že ne,“ vypravil ze sebe s téměř nadlidským úsilím Vereker. „Tak dobrá, plukovníku,“ obrátil se ke Steinerovi. „Mohl byste mi laskavě sdělit, co se bude dít dál? Pro začátek bych vám rád připomněl, že tyhle děti už musí být promrzlé na kost.“

Steiner oslovil Betty Wildeovou. „Můžete jít se synem a s malou domů, paní Wildeová. Až se váš chlapec převlékne, vezměte Susan k jejím příbuzným – pokud vím, pracují na poště a v koloniále.“

Podívala se tázavě na manžela, stále ještě celá popletená. „Ano, to je pravda.“

„V celé vesnici je jen šest telefonů,“ řekl Steiner Prestonovi. „Všechny hovory přicházejí na poštu a pan Turner s manželkou je přepojují.“

„Máme přerušit vedení?“ nabídl se Preston.

„Ne, to by jen zbytečně přilákalo pozornost. Někdo by mohl poslat opraváře. Až se to dítě pořádně převlékne, pošlete ji s babičkou do kostela. Turnera si nechte v centrále. Kdyby někdo volal, ať řekne, že dotyčného nemohl sehnat, nebo nějakou jinou výmluvu. To by mělo prozatím stačit. Tak běžte a hlavně z toho nedělejte drama.“

Susan už přestala brečet. Preston se obrátil k Betty Wildeové a s oslňujícím úsměvem rozpřáhl náruč. „Pojď ke mně, maličká, povozíme se na zádech, ano?“ Dítě se nadšeně usmálo. „Tudy, paní Wildeová, jestli smím prosit.“

Betty Wildeová naposledy zoufale pohlédla na manžela a pak s Grahamem za ruku následovala Prestona. Zbytek Prestonovy skupiny – Dinter, Meyer, Riedel a Berg uzavírali průvod.

„Jestli se jen dotknete mé ženy…“ ozval se Wilde chraptivě.

Steiner mu nevěnoval pozornost. „Vezměte otce Verekera a pana Wilda do kostela a držte je tam,“ řekl Brandtovi. „Becker a Jansen můžou jít s vámi. Ty půjdeš se mnou, Hagle.“

Ritter Neumann a jeho lidé dorazili k mostu. Na cestě se potkali s Prestonem, který jim zřejmě vyprávěl, co se právě stalo.

„Mám tisíc chutí vyzkoušet vaši chladnokrevnost, plukovníku,“ ozval se Vereker. „Když teď odejdu, nemůžete si dovolit mě jen tak zastřelit. V minutě byste tu měli celou vesnici.“

Steiner si ho klidně změřil. „Ve Studley Constable je šestnáct stavení, otče. Celkem čtyřicet sedm lidí, a muži většinou ani nejsou doma. Pracují na jedné z toho tuctu farem někde v okruhu osmi kilometrů. Kromě toho…“ Kývl na Brandta. „Malou ukázku, prosím.“

Brandt vzal desátníku Beckerovi jeho Sten Mk IIS a od boku vypálil do rybníka jednu dávku. Voda stříkala vysoko, ale jediné, co bylo slyšet, bylo klapnutí závěru.

„Musíte uznat, že je to obdivuhodné,“ poznamenal Steiner. „A navíc to je britský vynález. Ale zapomněl jste, otče, že to není jediný způsob, jak se vás zbavit. Tady Brandt ví přesně, kam vrazit nůž, abyste nestačil ani vykřiknout. Věřte mi, má v tom praxi. Pak vás vezmeme mezi sebe, posadíme vás do džípu a odjedeme. Zní to dostatečně bezohledně?“

„Spokojím se s tím,“ odpověděl Vereker klidně.

„Výborně.“ Steiner pokynul Brandtovi. „Dejte se do práce. Za chvíli jsem u vás.“

Otočil se a dlouhými kroky rázoval k mostu, až se Hagl musel dát do klusu, aby mu stačil. Ritter jim vyšel vstříc. „Pěkná smůla. Co budeme teď dělat?“

„Obsadíme vesnici. Znáš Prestonovy rozkazy?“

„Ano, mluvil jsem s ním. Co budeš chtít od nás?“

„Pošli někoho nahoru pro náklaďák, a pak začněte pročesávat vesnici, dům po domu. Nezajímá mě, jak to provedete, ale za čtvrt hodiny, nanejvýš za dvacet minut chci mít všechny pěkně pohromadě v kostele.“

„A pak?“

„Silniční zátaras na obou koncích vesnice. Budeme milí a korektní, ale každý, kdo přijede, tu taky zůstane.“

„Mám informovat paní Greyovou?“

„Ne, ji zatím vynechte. Musí zůstat volná, aby mohla používat vysílačku. Nechci, aby někdo věděl, že je na naší straně, dokud to nebude absolutně nezbytné. Později k ní zajdu osobně.“ Křivě se pousmál. „Hrajeme vabank, Rittere.“

„Není to poprvé, pane plukovníku.“

„Dobře.“ Steiner obřadně zasalutoval. „Dejte se do toho.“ Otočil se na patě a pustil se ke kostelu.

V obývacím pokoji domku, jenž byl zároveň poštou a obchodem se spotřebním zbožím, plačící Agnes Turnerová převlékala svoji vnučku. Betty Wildeová seděla vedle ní a pevně svírala v náručí Grahama. Ve dveřích čekali vojíni Berg a Dinter.

„Mám takový strach, Betty,“ řekla paní Turnerová plačtivě. „Četla jsem o nich strašné věci, samé mordy a zabíjení. Co jen s námi bude?“

V maličké místnůstce za poštovní přepážkou seděl u centrály Ted Turner. „Co jste udělali s mou paní?“ ptal se pobouřeně.

„Nic,“ odpověděl Preston. „A ani jí nic neuděláme, dokud budete pěkně poslouchat a dělat, co se vám řekne. Jestli jen ceknete do telefonu, až někdo zavolá, nebo nás nějak jinak podrazíte…“ Vytáhl z pouzdra revolver. „Nezastřelím vás – zastřelím vaši ženu, to vám slibuju.“

„Ty svině,“ rozzuřil se stařík. „A to si říkáš Angličan?“

„Lepší než ty, dědku.“ Harvey mu dal hřbetem ruky políček. „To si zapamatuj.“

Posadil se zpátky do rohu, zapálil si a otevřel časopis.

Molly s Pamelou Verekerovou vycídily oltář a zbytkem rákosí a ostřice, kterou Molly přinesla s sebou, úhledně ozdobily křtitelnici. „Už vím, co tomu chybí.“ řekla Pamela. „Břečťan. Nějaký přinesu.“

Prošla přístřeškem ven a z keře, jenž se v tom místě plazil po věži, natrhala do hrsti listí. Už chtěla zajít zpátky dovnitř, když se ozvalo zakvílení brzd a před kostelem zastavil džíp. Viděla, jak z něj vystoupil její bratr s Georgem Wildem, a nejdřív ji napadlo, že je parašutisté prostě svezli. Pak si ale všimla, že hromotlucký seržant svírá u boku automatickou pušku a drží je oba v šachu. Byla by se tomu zasmála, tak absurdní se to zdálo, nebýt ovšem Beckera a Jansena, kteří šli za ostatními na hřbitov a nesli Sturmovo tělo.

Pamela couvla do pootevřených dveří a vrazila do Molly. „Co se děje?“ naléhala Molly.

Pamela jí dala znamení, aby ztišila hlas. „Nevím, ale něco tu není v pořádku. Vůbec se mi to nezdá.“

V polovině cesty se George Wilde pokusil utéct, ale Brandt byl ve střehu a pohotově mu podrazil nohu. Sklonil se a vrazil mu pod bradu hlaveň pušky. „Dobrá, Tommi, pro jednou to beru. Máš kuráž, to se musí uznat. Ale zkus to podruhé a ustřelím ti hlavu.“

Wilde se s Verekerovou pomocí vyškrábal na nohy a průvod pokračoval na cestě ke vchodu. Uvnitř se Molly užasle obrátila na Pamelu.

„Co to znamená?“

Pamela ji znovu umlčela. „Rychle, sem,“ zašeptala a otevřela dveře do sakristie. Vklouzly dovnitř, Pamela zavřela a zasunula závoru. Za okamžik už se ozvaly hlasy.

„Co chcete dělat dál?“ zeptal se Vereker.

„Počkáte tu na plukovníka,“ odpověděl Brandt. „Kromě toho nevidím důvod, proč byste si nemohl ukrátit čas tím, že uděláte něco pro chudáka Sturma. Byl sice luterán, ale myslím, že na tom nezáleží. Protestant nebo katolík, Němec nebo Angličan, červům je to jedno.“

„Přeneste ho do kaple,“ řekl Vereker.

Kroky utichly a Molly s Pamelou, schoulené u dveří, na sebe pohlédly. „Říkal Němec?“ nechápala Molly. „To je přece nesmysl.“

Na dlaždicích pod přístřeškem se dutě ozvaly kroky a vnější dveře se se sténáním otevřely. Pamela zvedla ukazováček ke rtům a obě vyčkávaly.

Steiner se zastavil u křtitelnice a rozhlížel se, pošvihávaje si hůlkou po stehně. Tentokrát se nenamáhal smeknout baret. „Otče Verekere,“ zavolal, „sem, prosím.“ Zkusil kliku u dveří do sakristie a obě dívky na druhé straně poplašeně uskočily. Steiner se obrátil na Verekera, jenž se belhal uličkou k němu. „Vypadá to, že je zamčeno. Proč? Co je tam uvnitř?“

Co Vereker pamatoval, dveře nikdy zamčené nebyly, protože klíč od nich se ztratil už před lety. Znamenalo to tedy, že někdo musel zevnitř zastrčit závoru. Vtom si vzpomněl, že když odcházel od parašutistů, naposled viděl Pamelu u oltáře.

Závěr byl jasný.

„To je sakristie, Herr Oberst,“ řekl hlasitě. „Kostelní záznamy, mešní roucha a tak podobně. Klíč je bohužel na faře. Omlouvám se za takové průtahy – u vás v Německu asi máte lepší pořádek?“

„Chcete říct, že my Němci máme vášeň pro řád, nemám pravdu, otče?“ opáčil Steiner. „Správně. Na druhé straně, já osobně jsem měl matku Američanku a do školy jsem chodil pro změnu v Londýně. Dalo by se říct, že jsem tam prožil kus života. Tak co – co podle vás vyplývá z takovéhle míchanice?“

„Alespoň to, že se s největší pravděpodobností nejmenujete Carter.“

„To máte pravdu, mé pravé jméno je Steiner. Kurt Steiner.“

„Kde sloužíte – v SS?“

„Připadá mi, že vás Angličany to přímo chorobně fascinuje. Myslíte, že všichni Němci slouží v Himmlerově soukromé armádě?“

„Ne, ale všichni se tak chovají.“

„Kupříkladu rotmistr Sturm.“ Na to Vereker odpověd nenašel. „Pro vaši informaci, nejsme od SS,“ pokračoval Steiner. „Jsme Fallschirmjäger. Nejlepší v branži, při vší úctě k vašim Rudým dáblům.“

„Takže vy chcete udělat atentát na premiéra? Dnes večer ve Studley Grange?“ zeptal se Vereker, jak nejklidněji dovedl.

„Jen pokud to bude nutné,“ odpověděl Steiner. „Daleko raději bych ho měl celého.“

„Ale teď se vám trochu zhatily plány, ne? Všechno tak skvěle promyšlené a…“

„Jen proto, že jeden z mých mužů obětoval život na záchranu dvou dětí z téhle vesnice – nebo nechcete, abych vám to připomínal? Proč, ptám se? Protože tím padá tahle ubohá představa, že všichni němečtí vojáci jsou bestie, co jen znásilňují a vraždí? Anebo je to něco hlubšího? Nenávidíte nás tolik, protože vás zmrzačila německá kulka?“

„Táhněte k čertu!“ vybuchl Vereker.

„Ale otče, to by se vašemu papeži vůbec nelíbilo. Abych ale odpověděl na vaši otázku. Ano, trochu se nám pokazily plány, ale improvizace je přímo u kořene našeho řemesla. To musíte přece vědět, jako bývalý parašutista.“

„Proboha, člověče,“ skočil mu Vereker nevěřícně do řeči. „Jste nahraní, copak to nechápete? Žádný moment překvapení.“

„Ale proč by ne,“ odpověděl mu Steiner klidně. „Když udržíme celou vesnici tak říkajíc v izolaci, na nezbytnou dobu?“

Vereker na okamžik oněměl, tak troufalý to byl návrh. „Ale to je nemožné.“

„Vůbec ne. Právě teď moji muži shánějí dohromady každou živou duši, která je momentálně ve Studley Constable, od prvního do posledního. Za patnáct nebo dvacet minut tu budou. Máme pod kontrolou telefon, silnici i všechny ostatní přístupové cesty, takže každý, kdo se sem přiblíží, bude okamžitě zadržen.“

„Ale to se vám nikdy nepodaří.“

„Sir Henry Willoughby odjel z Grange do King’s Lynn dnes v jedenáct. Podle plánu měl s premiérem poobědvat a o půl čtvrté pak měli odjet dvěma auty s eskortou čtyř motocyklů Královské vojenské policie.“ Podíval se na hodinky. „Což, plus minus minutu, je právě teď. Mimochodem, ministerský předseda vyjádřil zvláštní přání jet směrem přes Walsingham, ale promiňte, určitě vás tím už nudím.“

„Zdá se, že máte dobré informace.“

„Zcela správně. Jak vidíte, musíme jenom vydržet dnes do večera a vítězství bude stále ještě naše. Abych nezapomněl, vaši lidé se nemají čeho bát, za předpokladu, že budou dělat, co se jim řekne.“

„Nevyjde vám to,“ opakoval Vereker zatvrzele.

„Kdo ví. Nebyla by to první úspěšná akce toho druhu. Otto Skorzeny také vytáhl Mussoliniho ze zdánlivě beznadějné situace. Byl to husarský kousek, jak přiznal i sám váš Churchill v projevu ve Westminsteru.“

„Nebo spíš v tom, co z něj po těch vašich sprostých náletech zbylo,“ poznamenal Vereker.

„Berlín už taky nevypadá zrovna nejlíp,“ přerušil ho Steiner, „a kdyby to vašeho přítele Wilda zajímalo, řekněte mu, že manželka toho muže, který zemřel, aby zachránil jeho syna, zahynula i s jeho pětiletou holčičkou před čtyřmi měsíci při náletu RAF.“ Natáhl ruku. „Potřebuji klíče od vašeho auta. Můžou se hodit.“

„Nemám je u sebe,“ zalhal Vereker.

„No tak, otče, nemohu s vámi ztrácet čas. Když jinak nedáte, moji hoši vás budou muset prohledat.“

Vereker neochotně vytáhl klíče a Steiner je strčil do kapsy. „Tak se mi líbíte. A teď – mám práci.“ Zvýšil hlas. „Brandte, ty zůstaneš na stráži tady. Pošlu sem Prestona, aby tě vystřídal. Pak se u mě hlas ve vesnici.“

Odešel a do dveří se postavil vojín Jansen s automatickou puškou M1. Vereker pomalu prošel uličkou kolem Brandta a Wilda, který se svěšenou hlavou seděl v kostelní lavici. Sturm ležel před oltářem v kapli Panny Marie. Kněz chvíli stál a díval se na něj, pak poklekl, sepjal ruce a pevným, zvučným hlasem začal odříkávat modlitby za zemřelé.

„Takže teď už je to jasné,“ řekla Pamela, když za Steinerem zabouchly dveře.

„Co budeme dělat?“ zeptala se bezmocně Molly.

„Za prvé se odsud musíme dostat.“

„Ale jak?“

Pamela přešla na druhou stranu místnosti, nahmatala skrytou západku a dřevěný panel povolil. Objevil se vchod do chodby. Vzala si baterku, kterou bratr nechal na stole. Molly na ni zírala s otevřenými ústy.

„Dělej,“ šeptla Pamela netrpělivě. „Musíme si pospíšit.“

Vklouzly dovnitř, Pamela zavřela a rychle běžela tunelem. Dostaly se ven skrz dubovou kredenc ve farním sklepě a dál po schodech do předsíně. Pamela odložila baterku na stůl k telefonu, a pak si všimla, že Molly zoufale pláče.

„Co je ti, Molly?“ ptala se konejšivě a vzala ji za ruce.

„Liam Devlin,“ vzlykala Molly. „Patří k nim. Určitě. Byli u něho v myslivně, viděla jsem je.“

„Kdy?“

„Dnes dopoledne. Nechal mě, abych si myslela, že je pořád ještě v armádě. Nějaké tajné poslání.“ Molly se Pamele vytrhla a zaťala ruce v pěst. „Využíval mě. Celou tu dobu mě jen využíval. Bůh mi odpusť, ale přeju mu, aby ho pověsili.“

„Ach, Molly, to je mi líto,“ řekla Pamela. „Opravdu strašně. Jestli je pravda, co říkáš, neunikne spravedlnosti. Ale teď musíme odtud pryč.“ Pohlédla na telefon. „Volat na policii nebo někam jinam nemá smysl, když mají pod kontrolou centrálu. A od bratrova auta nemám klíče.“

„Paní Greyová má auto,“ napadlo Molly.

„No ovšem.“ Pamele se rozsvítilo v očích. „Jen jestli se mi podaří dostat se k ní domů.“

„A co bys dělala pak? Široko daleko není žádný telefon.“

„Pojedu rovnou do Meltham House,“ řekla Pamela. „Jsou tam ubytovaní američtí rangeři, elitní jednotka. Ti už se Steinerem zatočí. Jak ty jsi sem přijela?“

„Na koni. Je uvázaný v hájku za farou.“

„Dobrá, necháme ho tam. Půjdeme po poli a pak tou pěšinou přes Jestřábí les. Snad se dostaneme k paní Greyové, aniž by nás někdo viděl.“

Molly nic nenamítala. Pamela ji chytila za rukáv a obě vyběhly směrem k bezpečí lesa.

Stezka tudy vedla už staletí, zařezávala se hluboko do země a poskytovala tak dokonalý úkryt. Pamela běžela jako o závod vpředu, a nezastavila se, dokud se nevynořily kousek od potoka před domkem paní Greyové. Přes potok vedla úzká lávka a zdálo se, že široko daleko nikdo není.

„Připrav se,“ sykla Pamela. „Nejkratší cestou přes.“

Molly ji popadla za rameno. „Já nejdu, rozmyslela jsem si to.“

„Ale proč?“

„Ty jdi. Já se vrátím pro koně a zkusím to jinudy. Budeme mít větší šanci.“

Pamela přikývla. „To je dobrý nápad. Takže – uvidíme se později, Molly.“ Vřele ji políbila na tvář. „Hlavně na sebe dávej pozor. Tihle se s nikým nepářou.“

Molly ji na rozloučenou pleskla po rameni a Pamela vystartovala. Přeběhla silnici a zmizela za rohem zahradní zdi. Molly se pustila zpátky po lesní pěšině. Devline, ty mizero, myslela si, doufám, že tě ukřižují.

Když vyběhla do vršku za lesem, po tvářích jí pomalu a smutně stékaly slzy. Bolelo to víc, než by si kdy dokázala představit. Ani se nepodívala, jestli na silnici někdo je, jednoduše ji přeběhla a spěchala podél zahradní zdi k lesíku za farou. Kůň uždiboval trávu a trpělivě čekal tam, kde ho nechala. Rychle ho odvázala, vyšplhala se do sedla a pobídla ho do cvalu.

Když Pamela vešla na zadní dvorek, starý morris stál před garáží. Otevřela dvířka a uviděla, že klíčky jsou v zapalování. Už sedala za volant, ale vtom se ozval rozhořčený hlas: „Pamelo, co to proboha děláte?“

V zadních dveřích stála Joanna Greyová. Pamela se k ní rozběhla. „Odpusťte, paní Greyová, ale stalo se něco strašného. Ten plukovník Carter a ti muži, co cvičí ve vesnici – vůbec nejsou od SAS. On se jmenuje Steiner a jsou to všichni Němci. Chtějí odtud unést ministerského předsedu.“ Joanna ji vtáhla do kuchyně a zavřela. Flek se k ní začal lísat. „Uklidni se, prosím tě,“ tišila ji. „To musí být celé nějaká pohádka. Vždyť premiér tady ani není.“

Otočila se k věšáku za dveřmi a hmátla do kapsy kabátu. „Ano, ale dnes večer přijede,“ naléhala Pamela. „Sir Henry ho přiveze s sebou z King’s Lynn.“

Joanna se k ní obrátila čelem a Pamela proti sobě uviděla hlaveň pistole. „Neztrácela jsi čas, co?“ Joanna sáhla za sebe a otevřela dveře do sklepa. „Padej dolů.“

Pamela stála jak zasažená bleskem. „Paní Greyová, já vám nerozumím.“

„A já zas nemám čas ti něco vysvětlovat. V téhle záležitosti zkrátka stojíme proti sobě, s tím se budeš muset spokojit. A jdi už – nemysli si, že tě nezastřelím, když budu muset.“

Pamela poslechla. Flek škobrtal před ní a Joanna Greyová ji následovala. Zmáčkla vypínač u paty schodů a otevřela protější dveře. Objevila se tmavá komora bez oken, plná harampádí. „Dovnitř, a honem.“

Flek poskakoval kolem své paní a najednou se jí připletl pod nohy. Joanna se zapotácela, Pamela ji prudce strčila do dveří, ale Joanna ještě v pádu stačila z bezprostřední blízkosti vystřelit. Rána Pamelu na okamžik skoro oslepila. Do spánku ji uštkla prudká bolest, jak po doteku rozžhaveným železem, ale dokázala ještě Joanně před nosem zabouchnout dveře a zarazit závoru.

Šok po střelné ráně bývá tak velký, že na chvíli ochromí celou nervovou soustavu. Pamela klopýtala po schodech nahoru do kuchyně, cítila se jako ve snu. Opřela se o skříň, aby neupadla, a podívala se do zrcadla před sebou. Na levém spánku s sebou kulka vzala malý kousek kůže a masa a ránou prosvítala kost. Překvapilo ji, jak málo krvácí, a když se špičkou prstu lehce dotkla spánku, ani nic necítila. Později.

„Musím sehnat Harryho,“ řekla nahlas. „Musím ho sehnat.“

Ani nevěděla, jak se octla za volantem, a vzápětí jako ve zpomaleném filmu vyjela ze dvora.

Steiner šel dolů po silnici. Zpozoroval auto a samozřejmě předpokládal, že to je Joanna Greyová. Tiše zaklel, otočil se a pustil se zpátky k mostu, kde nechal džíp s Kluglem a s Wernerem Briegelem jako obsluhou kulometu. Když k nim dorazil, od kostela přijel náklaďák. Na stupátku stál Ritter Neumann a držel se dveří. Zastavili a nadporučík seskočil.

„V kostele máme dvacet sedm lidí, pane plukovníku, včetně dvou dětí. Pět mužů, devatenáct žen.“

„Deset dětí je v táboře na poli, vypomáhají se sklizní,“ řekl Steiner. „Podle Devlina by vesnice v současné době měla mít čtyřicet sedm lidí. Když započítáme Turnera v centrále a paní Greyovou, zbývá osm, kteří se dřív nebo později objeví. Asi to budou hlavně muži. Našel jste Verekerovu sestru?“

„Na faře nebyla, a když jsem se ptal jeho, poslal mě k čertu. Ženy byly vstřícnější. Říkaly, že v sobotu odpoledne si často vyjede na koni, když je doma.“

„Takže na ni budete taky muset dávat pozor,“ řekl Steiner.

„Mluvil jste s paní Greyovou?“

„Bohužel ne.“ Steiner mu vysvětlil, co se stalo. „To byla chyba. Měl jsem tě nechat za ní zajít. Teď můžeme jen doufat, že se brzy vrátí.“

„Třeba jela za Devlinem.“

„To je dobrý nápad. Zjistím to. Stejně mu budeme muset dát vědět, co se stalo.“ Švihl hůlkou o dlaň.

Najednou se ozvalo řinčení skla a z výlohy Turnerova koloniálu vylétla židle. Steiner s Neumannem popadli pistole a rozběhli se přes silnici.

Artur Seymour skoro celý den kácel stromy v malém lesíku na farmě východně od Studley Constable. Polena pak prodával lidem ve vesnici a okolí. Toho rána si objednala dříví paní Turnerová. Když byl hotov, naplnil dva pytle, hodil je na vozík a vyrazil přes pole k vesnici.

K Turnerovu krámu přišel zezadu, ze dvora. Neklepal, kopnutím rozrazil kuchyňské dveře a s pytlem na rameni vešel dovnitř. Zarazil se, když se octl tváří v tvář Dinterovi s Bergem. Seděli na kraji stolu, popíjeli kávu a zřejmě byli ještě překvapenější než on.

„Hele, co se to tady děje?“ houkl na ně Artur.

Dinter měl na hrudi zavěšený sten. Zamířil a Berg zvedl pušku. V té chvíli se ve dveřích objevil Harvey Preston. Stál s rukama v bok a prohlížel si Seymoura. „Můj bože,“ vydechl. „Zdá se, že neandrtálci ještě nevy mřeli.“

V Seymourových černých očích se nebezpečně zablesklo. „Dávej si pozor na jazyk, ty cucáku.“

„Hele, ono to mluví,“ nedal se Preston. „Tento svět je plný překvapení. Strčte ho k ostatním.“

Chtěl se vrátit zpátky do centrály, ale jen co byl k Seymourovi zády, hromotluk mrštil pytlem po Dinterovi s Bergem a skočil na něj. Jednou rukou ho škrtil, do zad mu zaryl koleno a vrčel jako vzteklý pes. Bergovi se podařilo vyškrábat se na nohy a vrazil Seymourovi pažbu do ledvin. Obr zařval bolestí, pustil Prestona a vrhl se na Berga takovou silou, že otevřenými dveřmi proletěli do krámu a skončili v troskách zasklené skříně se zbožím.

Berg ztratil pušku, ale už zase stál a snažil se utéct do vedlejší místnosti. Seymour se s hlubokým vrčením hnal proti němu, strhávaje přitom z pultu pečlivě vystavěné pyramidy plechovek a krabic. Němec popadl židli, na níž sedávala za pultem paní Turnerová, a hodil ji po něm, ale Seymour ji v letu odrazil, až vylétla ven výlohou. Bergovi se mezitím podařilo vytáhout bajonet a obr se přikrčil.

V té chvíli z vedlejší místnosti přiběhl Preston s Bergovou puškou. Vysoko se rozmáchl a vší silou praštil Seymoura pažbou do týla. Seymour vykřikl a bleskově se otočil.

„Ty zatracená chlupatá opice,“ křičel Preston, „my tě naučíme, jak se máš chovat.“

Vrazil Seymourovi pažbu do žaludku a jak pod obrem podklesla kolena, znovu ho přetáhl po krku. Seymour zavrávoral, hmátl po nějaké opoře, ale podařilo se mu jen strhnout na sebe celou jednu polici se vším, co na ní bylo.

Dveřmi obchodu se dovnitř vřítili Steiner s Ritterem Neumannem, prsty připravené na spoušti. V místnosti to vypadalo jako po bitvě, na zemi byly hromady rozsypaného cukru a mouky a všude se válely plechovky nejrůznějších barev a velikostí. Harvey Preston podal Bergovi jeho pušku. Ve dveřích se objevil Dinter, trochu se potácel a z čela mu stékal pramínek krve.

„Najdi nějaké lano,“ poručil mu Preston, „a svaž ho. Příště bys nemusel mít tolik štěstí.“

Starý pan Turner se opíral ve dveřích centrály a se slzami v očích si prohlížel tu spoušť.

„A kdo mi zaplatí tohle?“

„Zkus poslat účet Winstonovi Churchillovi. Člověk nikdy neví,“ odpověděl mu Preston bezohledně. „Jestli chceš, můžu si s ním o tom promluvit. Orodovat za tvůj případ.“

Stařec se sesul na židli v centrále jako hromádka neštěstí. „To stačí, Prestone,“ řekl Steiner. „Už vás tu nepotřebuji. Jděte do kostela vystřídat Brandta a vezměte s sebou to individuum za pultem. Brandtovi vyřidte, ať se hlásí nadporučíku Neumannovi.“

„A co bude s centrálou?“

„Pošlu sem Altmanna, umí dobře anglicky. Dinter s Bergem to tu zatím ohlídají.“

Seymour sebou začal vrtět, dostal se na kolena a zjistil, že má ruce pevně svázané za zády. „Je to dost pohodlné?“ Preston ho kopl do zadnice a smýkl jím. „Tak pojď, ty opice, zkus položit jednu nohu před druhou.“

Vesničané seděli v kostelních lavicích, jak jim bylo přikázáno, a očekávali svůj osud. Šeptem si mezi sebou povídali. Většina žen byla vyděšená k smrti a otec Vereker chodil mezi nimi, uklidňuje je, jak to jen šlo. Desátník Becker stál se samopalem na stráži nedaleko schůdků kněžiště a u dveří hlídkoval vojín Jansen. Ani jeden z nich neuměl anglicky.

Po Brandtově odchodu Harvey Preston svázal Seymourovi kotníky lanem, které našel dole ve zvonici. Převrátil ho na břicho, obličejem dolů ho dotáhl do kaple a hodil ho vedle Sturma. Na místech, kde měl sedřenou kůži, Seymourova tvář krvácela a kostelem se ozývaly poděšené vzdechy, ponejvíce od žen.

Preston je ignoroval a kopl Seymoura do žeber. „Až s tebou skončím, budeš mírný jako beránek, to ti můžu slíbit.“

Vereker k němu dokulhal a chytil ho za rameno tak silně, až se Preston otočil o sto osmdesát stupňů. „Nechte toho člověka na pokoji.“

„Člověka?“ Preston se mu smál do očí. „To není někdo – to je něco.“ Vereker se sehnul a chtěl se Seymoura dotknout, ale Preston ho odstrčil a vytáhl revolver. „Vy si zkrátka nedáte říct, co?“

Jedna z žen tlumeně vykřikla. Chvíli bylo hrozivé ticho a Preston natáhl kohoutek. Na vteřinu se zastavil čas. Vereker se pokřižoval, Preston se znovu zasmál a sklonil hlaveň. „To vám opravdu pomůže.“

„Co jste to za člověka?“ zavrtěl Vereker hlavou. „Co vás nutí chovat se takhle?“

„Co jsem za člověka?“ opakoval Preston. „To je jednoduché. Zvláštní sorta. Nejlepší bojovníci, jaké kdy nosila tahle země. Waffen SS, ve kterých mám tu čest být Untersturmführerem.“

Prošel uličkou, u schodů do kněžiště se otočil a rozepnul si kombinézu. Svlékl ji a pod ní se objevila blůza s trojicí leopardů na límci. Na levé paži byl vyšitý orel, pod ním britská vlajka a černostříbrný nápis.

Laker Armsby, který seděl vedle George Wilda, se ozval: „Hele, on má na rukávě naši vlajku.“

Vereker se k němu zamračeně přiblížil a Preston mu strčil ruku k očím. „Má pravdu. Přečtěte si to.“

„Britisches Freikorps,“ četl Vereker hlasitě a ostře se na něj podíval. „Britský dobrovolnický sbor?“

„Správně, hlupáku. Ještě ti to nedošlo? Nikomu z vás? Jsem Angličan, jako vy, jenomže na správné straně. Na jediné správné straně.“

Susan Turnerová začala plakat a George Wilde vstal. Vyšel ven z lavice, pomalu a rozhodně prošel uličkou a stanul tváří v tvář Prestonovi. „Skopčáci už musí být rozhodně na dně,“ řekl. „Něco takového jako tebe mohli najít jedině v žumpě.“

Preston od boku vypálil, Wilde se zakrváceným obličejem dopadl na schůdky mezi kůrem a chrámovou lodí a v kostele vypukla vřava. Ženy začaly hystericky ječet a Preston znovu vystřelil, tentokrát do vzduchu. „Zůstaňte na místech!“

V momentě bylo zase úplné ticho, takové, jaké bývá v okamžicích nejvyšší hrůzy. Vereker neobratně klekl na koleno a prohlížel Wilda. Ten sténal a škubal hlavou ze strany na stranu. Uličkou sem doběhli jeho žena se synem a paní Wildeová se vrhla na kolena vedle manžela.

„Neboj, Betty, bude v pořádku,“ uklidňoval ji Vereker. „Měl štěstí. Vidíš? Je to jenom škrábnutí na tváři.“

V té chvíli se na druhé straně rozletěla kostelní vrata a dovnitř se s browningem v ruce vřítil Ritter Neumann. Proběhl hlavní uličkou a zastavil se. „Co se to tu děje?“

„Zeptejte se svého kolegy od SS,“ navrhl mu Vereker.

Ritter pohlédl na Prestona, pak klekl na koleno a prohlédl si Wilda. „Opovaž se ho dotknout, ty – ty svině německá,“ vyjela na něj Betty výhrůžně.

Ritter vytáhl z kapsy balíček s obinadlem a podal jí ho.

„Tímhle mu to zavažte. Není to moc vážné.“ Vstal a obrátil se k Verekerovi. „My jsme Fallschirmjäger, otče, a jsme na to hrdí. Tenhle pán, na druhé straně…“ Pomalu, skoro líně se otočil a pažbou pistole vší silou udeřil Prestona do tváře. Angličan zavyl a svalil se na podlahu.

Dveře se znovu otevřely a dovnitř vběhla Joanna Greyová. „Pane nadporučíku,“ volala německy. „Kde je plukovník Steiner? Musím s ním nutně mluvit.“

Ruce měla špinavé a obličej postříkaný blátem. Neumann jí šel uličkou vstříc. „Není tu. Šel za Devlinem. Co se děje?“

„Joanno?“ ozval se Vereker. V jeho hlase byla otázka, ale víc než to, také jakási podvědomá hrůza. Jako kdyby se bál, že se jeho podezření potvrdí.

Nevěnovala mu pozornost a obrátila se k Neumannovi. „Nevím, co se tady dělo, ale asi před pětačtyřiceti minutami ke mně vtrhla Pamela Verekerová a věděla všechno. Potřebovala moje auto – chtěla zajet do Meltham House pro rangery.“

„A co se stalo?“

„Snažila jsem se ji zastavit a skončila jsem zamčená ve sklepě. Teprve před pěti minutami jsem se odtamtud dostala. Co budeme dělat?“

Vereker jí položil ruku na rameno a přitáhl ji tváří k sobě. „Chcete říci, že patříte k nim?“

„Ano,“ řekla netrpělivě. „A nechte mě už laskavě na pokoji, mám práci.“ Obrátila se znovu na Rittera.

„Ale proč?“ naléhal Vereker. „Nerozumím tomu. Vždyť jste Angličanka…“

Tehdy se na něj obořila. „Angličanka?“ křičela. „Búrka – to si ksakru zapamatujte! Búrka! Jak bych já mohla být Angličanka? To slovo mě uráží.“

Skoro na všech tvářích v kostele se zračila nefalšovaná hrůza. Bolest ve Verekerových očích mohl vidět každý. „Ach Bože,“ zašeptal.

Ritter ji vzal za rameno. „Rychle se vraťte domů. Spojte se s Landsvoortem a uvědomte Radla, v jaké jsme situaci. A zůstaňte na příjmu.“

Přikývla a spěchala ven. Ritter tam stál a poprvé ve své vojenské kariéře nevěděl, jak dál. Co si k čertu počneme? běželo mu hlavou. Ale žádná odpověd se nenabízela. Všechny odpovědi měl v rukou Steiner.

„Ty a Jansen zůstanete tady,“ poručil desátníku Beckerovi a sám vyběhl ven.

V kostele bylo ticho. Vereker kulhal uličkou k oltáři, cítil se nepředstavitelně unavený. Stoupl si na schod kněžiště a oslovil vesničany.

„V takových chvílích nezbývá většinou o moc víc než modlitba,“ řekl. „A často pomůže. Prosím vás, abyste poklekli.“

Pokřižoval se, sepjal ruce a pevným, neuvěřitelně klidným hlasem se začal modlit.

17. kapitola

Harry Kane v lese za melthamskou farmou právě dohlížel na terénní taktická cvičení, když obdržel spěšný vzkaz od Shafta, aby se okamžitě se všemi muži hlásil na statku. Kane pověřil seržanta své skupiny, Texasana z Fort Worth jménem Hustler, aby ho s muži následoval, a sám spěchal napřed. Když dorazil na farmu, na dvoře se právě shromažďovaly jednotlivé oddíly, během odpoledního výcviku porůznu roztroušené kolem statku. Zezadu, z prostoru bývalých stájí, ve kterých rangeři parkovali svá terénní auta, se ozývalo řvaní motorů a na štěrkové cestě před domem se vedle sebe řadilo několik džípů.

Posádky začaly kontrolovat kulomety a výstroj. Z džípu, který stál první v řadě, seskočil důstojník, kapitán jménem Mallory.

„Kristepane, copak hoří?“ ptal se Kane.

„Nemám ponětí.“ Mallory pokrčil rameny. „Dostávám rozkazy a taky je plním. Vím jen to, že tě chce, a hned.“ Zašklebil se. „Třeba otevřeli druhou frontu.“

Kane bral schody po třech. V předpokoji Shaftovy kanceláře bylo rušno jak v úle. Před plukovníkovými dveřmi nervózně přecházel s cigaretou hlavní seržant Garvey. Když uviděl Kanea, obličej se mu vyjasnil.

„Co se kruci děje?“ dožadoval se Kane vysvětlení. „Máme rozkaz se vystěhovat nebo co?“

„Mě se neptejte, majore. Vím jen, že asi před čtvrthodinou sem přijela ta vaše přítelkyně, v příšerném stavu, a od té doby je tu všechno vzhůru nohama.“

Kane otevřel dveře Shaftovy kanceláře a vešel. Plukovník v jezdeckých botách a rajtkách stál u stolu, zády k němu. Bleskově se otočil a Kane uviděl, že nabíjí svůj perleťový kolt. Byl změněný k nepoznání. Celý jako by sršel elektřinou, oči se mu leskly jako v horečce a tvář měl pobledlou vzrušením.

„Rychlá akce, majore, tak to mám rád.“

Sáhl po opasku s pouzdrem. „O co jde, pane? Kde je slečna Verekerová?“ zeptal se Kane.

„U mě v ložnici. Byla v šoku, museli jsme jí dát sedativum.“

„Ale co se stalo?“

„Střelné zranění na hlavě.“ Shafto si rychle zapnul opasek a popotáhl pouzdro dolů na pravý bok. „A prst na spoušti přitom držela ta přítelkyně jejího bratra, paní Greyová. Zeptejte se jí sám, ale máte na to jen tři minuty.“

Kane otevřel dveře do ložnice a Shafto vešel za ním. Záclony byly zčásti zatažené a Pamela ležela na posteli, přikrytá až k bradě. Byla bledá a vypadala mizerně. Obvazem na hlavě slabě prosakovala krev.

Když se Kane přiblížil, otevřela oči a nepřítomně se na něj zadívala. „Harry?“

„Už je to v pořádku.“ Sedl si na kraj postele.

„Ne, poslouchej.“ Zvedla se na lokti, přidržujíc se jeho rukávu. Hlas jí zněl jako z veliké dálky. „O půl čtvrté odjíždí premiér se sirem Henrym z King’s Lynn na Studley Grange. Přijedou od Walsinghamu. Musíš je zastavit.“

„Proč musím?“ zeptal se Kane jemně.

„Protože když to neuděláš, podplukovník Steiner a jeho muži ho unesou. Teď čekají ve vesnici. Všichni z vesnice jsou uvěznění v kostele.“

„Steiner?“

„Ten, co ho znáš jako plukovníka Cartera. A ti jeho muži, Harry. Nejsou to žádní Poláci. Jsou to Němci, parašutisté.“

„Ale Pamelo,“ konejšil ji Kane. „Vždyť jsem s Carterem mluvil. Je stejně tak Angličan jako ty.“

„Ne, jeho matka byla Američanka a on chodil do školy v Londýně. Copak nerozumíš? Tím se to vysvětluje.“ V hlase jí zaznělo podráždění. „Zaslechla jsem, když Steiner mluvil v kostele s mým bratrem. Byly jsme schované, já a Molly Priorová. Když jsme se dostaly ven, rozdělily jsme se a já jsem šla za Joannou, jenomže ona pracuje pro ně. Postřelila mě a já já jsem ji zamkla ve sklepě.“ Svraštila čelo, jak se snažila soustředit. „Pak jsem si vzala její auto a jela sem.“

Po těch slovech se v ní něco uvolnilo. Cítila skoro fyzický pocit úlevy. Jako by se celou tu dobu držela pohromadě jen silou vůle a teď to najednou už nebylo zapotřebí. Položila se zpátky do polštářů a zavřela oči. „Ale jak ses dostala z kostela?“ chtěl vědět Kane.

Otevřela oči a zmateně se na něj dívala, nerozumějíc otázce. „Z kostela? Přece – přece jako vždycky.“ Už ji sotva bylo slyšet. „A pak jsem šla ke Joanně a ona mě střelila.“ Znovu zavřela oči. „Jsem tak unavená, Harry.“

Kane vstal a za Shaftem vyšel ven. Plukovník si v zrcadle upravil čapku. „No, tak co si o tom myslíte? Přinejmenším o té Greyové? Musí to být mrcha nejvyššího kalibru.“

„Koho jste uvědomili? Pro začátek snad ministerstvo války, velitelství Východní Anglie a pak…“

Shafto mu netrpělivě skočil do řeči. „Víte vůbec, jak dlouho bych strávil telefonováním s těmi pitomými úředníky ve štábu, než bych je přesvědčil, že mám pravdu?“ Praštil pěstí do stolu. „Ne, přisámbůh, ani nápad. Chci ty skopčáky srovnat sám, teď a tady, muže na to mám. Jednat ještě dnes!“ Drsně se zasmál. „Churchillovo osobní heslo. Myslím, že to se docela hodí.“

Kaneovi bylo všechno jasné. Shaftovi to muselo připadat jako pokyn prozřetelnosti. Ne záchrana, ale začátek jeho kariéry. Muž, který zachránil Churchilla. Hrdinský čin, jenž se zapíše do historie. Jen ať si Pentagon zkusí upřít mu generálskou hvězdu, a lidé vyjdou do ulic.

„Ale pane,“ řekl Kane tvrdohlavě. „Jestli má Pamela pravdu, tak tohle je ta nejchoulostivější záležitost v celé armádní historii. Ve vší úctě bych chtěl podotknout, že britské ministerstvo války nebude zrovna nadšeno, když…“

Shaftova pěst znovu otřásla deskou stolu. „Co to do vás vjelo? Možná, že na vás ti gestapáci odvedli lepší práci, než se na první pohled zdá.“ Netrpělivě vykoukl z okna a hned se zase otočil, s kajícným úsměvem přistiženého školáka. „Odpusťte, Harry. To se nemělo stát. Máte samozřejmě pravdu.“

„Dobrá, pane, co tedy podnikneme?“

Shafto se podíval na hodinky. „Čtvrt na pět. To znamená, že premiér už je blízko. Víme, odkud přijede. Myslím, že byste měl vzít džíp a pokusit se ho odklonit, dokud je čas. Podle toho, co říkalo to děvče, byste ho mohl chytit, až bude vyjíždět z Walsinghamu.“

„Souhlasím, pane. Přinejmenším mu tady můžeme poskytnout víc než stoprocentní ochranu.“

„Přesně tak.“ Shafto se posadil na židli za stolem a zvedl telefon. „Tak už běžte, a vezměte s sebou Garveyho.“

„Provedu, plukovníku.“

Ještě ve dveřích uslyšel Shaftův hlas. „Sežeňte mi vrchního velitele oblasti Východní Anglie – a chci jeho osobně, rozumíte? Zádně náhradníky.“

Když dveře zaklaply, Shafto zvedl levý ukazováček z vidlice telefonu. Ve sluchátku zapraskal operátorův hlas. „Chtěl jste něco, plukovníku?“

„Ano, okamžitě mi sem pošlete kapitána Malloryho.“

Mallory byl v kanceláři během pětačtyřiceti vteřin. „Přál jste si mě, plukovníku?“

„Správně, vás a k tomu oddíl čtyřiceti mužů připravený vyjet do pěti minut. Osm džípů by mělo stačit. Ať se smáčknou.“

„Rozkaz, pane.“ Mallory zaváhal a pak porušil jedno ze svých nejdůležitějších osobních přikázání. „Mohu vědět, co pan plukovník zamýšlí?“

„Řekněme to takhle,“ odpověděl Shafto. „Než se setmí, bude z vás major – nebo nebožtík.“

Mallory odešel se srdcem bušícím jak zvon. Shafto vytáhl ze skříňky v rohu láhev a nalil si půl sklenice. Déšť bubnoval na okno a on tam postával, upíjel bourbon a vychutnával tu chvíli. Za čtyřiadvacet hodin bude jeho jméno pravděpodobně nejznámější v celé Americe. Jeho den konečně přišel, tím si byl jist.

Když se za tři minuty objevil venku, džípy s posádkami byly vyrovnané v řadě na dvoře. Mallory se vpředu bavil s nejmladším důstojníkem jednotky, podporučíkem Chalmersem. Oba vyskočili do pozoru a Shafto se zastavil nahoře na schodišti.

„Vím, že se všichni ptáte, o co vlastně jde. Řeknu vám to. Asi třináct kilometrů odtud je vesnice jménem Studley Constable. Na vašich mapách je jasně vyznačena. Většina z vás jistě ví, že Winston Churchill dnes byl na návštěvě na základně RAF v King’s Lynn. Nevíte ale, že dnes má nocovat na Studley Grange, a tady to začíná být zajímavé. Ve Studley Constable je na cvičení šestnáct mužů ze SAS, z Polské nezávislé parašu– tistické letky. Nemůžete je přehlédnout, v maskáčích a v těch fešáckých rudých baretech.“ Kdosi se uchechtl a Shafto na okamžik zmlkl, dokud zase nezavládlo úplné ticho. „Mám pro vás novinku. Ti chlapi jsou skopčáci. Němečtí parašutisté, kteří tu dnes večer chtějí dostat Churchilla – jenže my z nich naděláme fašírku.“ Ticho bylo takové, že by slyšel dopadnout špendlík. Shafto pomalu pokývl hlavou. „Jednu věc vám mohu slíbit, chlapci. Ukažte dneska to nejlepší, co ve vás je, a zítra se o vás bude vědět od Kalifornie po Maine. A teď se připravte k výjezdu.“

Celý dvůr se najednou probudil k životu a naráz zaburácely všechny motory. Shafto sešel po schodišti. „Zařiďte, ať si po cestě prostudují mapy,“ řekl Mallorymu. „Až se tam dostaneme, nebude čas na podrobné instrukce.“ Mallory odběhl a Shafto se obrátil k Chalmersovi. „Ty tu buď na stráži, chlapče, dokud se nevrátí major Kane.“ Poplácal ho po rameni. „A netvař se tak zklamaně. Bude mít s sebou Winstona Churchilla. Dohlédni na to, aby ho tu přijali co nejlépe.“ Naskočil do prvního džípu a kývl na řidiče. „Tak, synku, a můžeme jet.“

Se hřmotem sjeli po příjezdové cestě, hlídka u hlavní brány rychle otevřela masivní vrata a konvoj zatočil na silnici. Po několika stech metrech dal Shafto znamení, aby zastavili, a nechal svého řidiče zajet k nejbližšímu sloupu telefonního vedení. Otočil se k seržantu Hustlerovi na zadním sedadle. „Půjčte mi ten samopal.“

Hustler mu ho podal. Shafto natáhl kohoutek, zamířil a pokropil vršek sloupu deštěm kulek, až z příčných podpěr zbyly jenom třísky. Dráty se uvolnily a divoce se zmítaly ve větru.

Plukovník vrátil samopal Hustlerovi. „Tak bude aspoň na chvíli postaráno o veškeré eventuální nepovolené hovory.“ Udeřil dlaní o bok auta. „Dobrá. A teď už jedem. Jedem!“

Garvey si za volantem džípu počínal jako šílenec. S řevem se řítil po vesnických silničkách rychlostí, která si nepřipouštěla, že by třeba také něco mohlo vyjet z protisměru. I tak se jim málem podařilo propást svůj cíl. Když za poslední zatáčkou uviděli walsinghamskou silnici, těsně před nosem jim projel malý konvoj v čele s dvěma vojenskými policisty. Za nimi jely dvě limuzíny a další dva policisté v závěsu.

„To je on,“ vykřikl Kane. Garvey prudce zatočil na hlavní a dupl na plyn. Za okamžik se na konvoj dotáhli a vojenští policisté vzadu se ohlédli, když za sebou uslyšeli burácení motoru. Jeden jim dal znamení, aby zpomalili.

„Předjeďte je, seržante,“ řekl Kane rozhodně, „a jestli nebudou chtít zastavit, máte mé povolení nabourat ten první vůz.“

Dexter Garvey se ušklíbl. „Něco vám řeknu, majore. Jestli to nevyjde, dostaneme se do káznice v Leavenworthu dřív, než řeknete švec.“

Strhl volant doprava, prosvištěl kolem motocyklistů a udržoval rychlost se zadní limuzínou. Kane neviděl na muže vevnitř, záclonky byly zatažené přesně natolik, aby chránily soukromí. Modře uniformovaný řidič se na něj poplašeně podíval a muž v šedém obleku na vedlejším sedadle vytáhl revolver.

„Zkus to další,“ rozkázal Kane. Garvey se dotáhl na přední limuzínu a zatroubil.

V prvním autě seděli čtyři muži. Dva byli v uniformě, oba plukovníci, a jeden z nich měl výložky štábního důstojníka. Druhý se polekaně otočil a Kane poznal sira Henryho Willoughbyho. Willoughby ho také okamžitě uviděl a Kane křikl na Garveyho. „Můžeš zajet dopředu. Myslím, že teď snad zastaví.“

Garvey zrychlil a předjel dvojici motocyklistů vepředu. Za nimi se ozvalo trojí zahoukání, zjevně předem dohodnutý signál. Kane se ohlédl přes rameno a uviděl, že zastavují u kraje silnice. Garvey zabrzdil, major vyskočil ven a běžel k nim.

Ještě než se přiblížil, policisté se samopaly ho měli na mušce, a muž v šedém obleku, pravděpodobně premiérův osobní strážce, už byl venku z auta a mířil na něj revolverem.

Z první limuzíny vystoupil štábní plukovník s červenými výložkami a za ním sir Henry v uniformě domobrany. „Majore Kane!“ Sir Henry byl očividně zmatený. „Co to tu proboha provádíte?“

Štábní plukovník se úsečně představil. „Mé jméno je Corcoran. Jsem hlavním zpravodajským důstojníkem oblastního velitele Východní Anglie. Mohl byste nám laskavě vysvětlit své počínání, pane?“

„Ministerský předseda nesmí jet do Studley Grange,“ vysvětloval Kane udýchaně. „Vesnici obsadili němečtí parašutisté a…“

„Bože na nebi,“ přerušil ho sir Henry. „Větší nesmysl jsem v životě neslyšel.“

Corcoran ho posunkem ruky umlčel. „Můžete to nějak dokázat, majore?“

„Ježíši Kriste,“ ztratil Kane nervy. „Jsou tady a chtějí dostat Churchilla – tak, jako dostal Skorzeny Mussoliniho. Copak to nechápete? Jak dlouho do vás musí člověk hučet, aby vás přesvědčil? Jste všichni hluší, nebo co?“

Zezadu se ozval hlas – hlas, který Kane slyšel už tolikrát. „Já hluchý nejsem, mladý muži. Povídejte.“

Harry Kane se pomalu otočil, sklonil se k zadnímu okénku a octl se tváří v tvář velkému muži.

* * *

Steiner dorazil k myslivně na Hobs Endu a zkusil dveře. Bylo zamčeno. Šel se podívat ke stodole, ale po Irovi nebylo nikde ani stopy. „Pane plukovníku,“ ozval se v tu chvíli Briegel. „Támhle jede.“

Devlin se s motorkou proplétal sítí cestiček. Na dvorku postavil motorku na stojánek a postrčil si brýle na čelo. „Nezdá se vám, že jste tu trochu moc na očích, podplukovníku?“

Steiner ho vzal za rameno a vedl ho ke zdi. Tam mu několika stručnými větami objasnil situaci. „Nuže,“ zeptal se, když skončil, „co si o tom myslíte?“

„Jste si jist, že vaše matka nebyla Irka?“

„Její matka byla.“

Devlin přikývl. „To jsem si mohl myslet. Ale, kdo ví? Třeba se z toho šťastně dostaneme.“ Usmál se. „Jedno vím jistě. Než bude devět, okoušu si nehty do krve.“

Steiner naskočil do džípu a kývl na Klugla. „Dám vám vědět.“

V lese na vršku na druhé straně silnice stála Molly s koněm a pozorovala Devlina, jak vytahuje klíče a odmyká přední vchod. Chtěla se s ním setkat, v zoufalé naději, že se třeba ještě může mýlit, ale pohled na Steinera a dva muže v autě znamenal definitivní konec iluzí.

Kilometr před Studley Constable dal Shafto znamení, aby kolona zastavila, a vydal rozkazy. „Nemáme čas na žádné hlouposti. Musíme udeřit, a tvrdě, než si nás všimnou. Kapitáne Mallory, vy si vezměte tři džípy s patnácti muži. Přiblížíte se k vesnici přes pole od východu, po té vyježděné cestě, co ji máte vyznačenou na mapě. Dejte se obloukem, až severně od mlýna narazíte na silnici. Až dorazíme ke kraji vesnice, vy, seržante Hustlere, vezmete deset mužů a půjdete úvozem přes Jestřábí les ke kostelu. Zbytek mužů zůstává se mnou. Zatarasíme silnici u domu té Greyové.“

„A máme je v hrsti, plukovníku,“ řekl Mallory.

„To bych řekl, sakra. Až budou všichni na místě, dám signál polním telefonem. Vtrhneme tam a rychle s tím skoncujeme.“

Nikdo nepromluvil. Ticho přerušil až seržant Hustler. „Pan plukovník promine, ale neměli bychom nejdřív někoho vyslat na průzkum?“ Pokusil se o úsměv. „Podle toho, co jsem kdy slyšel, tihle skopčáčtí parašutisti nejsou zrovna zelenáči.“

„Seržante Hustlere,“ umlčel ho Shafto ledově. „Ještě jednou zpochybníte můj rozkaz, a bude z vás vojín dřív, než se nadějete.“ V pravé tváři mu začal cukat sval, jak si jednoho po druhém prohlížel shromážděné poddůstojníky. „Copak tady nikdo nemá ani špetku kuráže?“

„Ale jistě, pane,“ odpověděl Mallory. „Stojíme všichni za vámi.“

„No, to bych prosil,“ řekl Shafto. „Protože se právě chystám jít tam osobně vyjednávat.“

„Vy je chcete vyzvat, aby se vzdali, pane?“

„Čerta aby se vzdali, kapitáne. Zatímco já budu řečnit, vy ostatní zaujmete místa. Máte na to přesně deset minut, od chvíle, kdy vlezu do té díry – tak do toho.“

Liam měl hlad. Ohřál si talíř polévky, hodil na pánvičku vejce a usmažené ho vložil mezi dva tlusté krajíce chleba Mollyiny výroby. Jedl v křesle u ohně a náhle mu lehký závan vzduchu na levé tváři prozradil, že někdo je ve dveřích. Vzhlédl a uviděl ji.

„Tak tady jsi,“ řekl vesele. „Chtěl jsem něco zakousnout, než se pro tebe stavím.“ Ukázal jí sendvič. „Víš, že tuhle věc vynalezl jeden opravdický hrabě?“

„Ty mizero!“ spustila na něj. „Ty hnusná svině! Tys mě využíval!“

Se zaťatýma rukama se mu vrhla po obličeji. Popadl ji za zápěstí a nakonec se mu podařilo ji zklidnit. „Co je?“ naléhal, ale někde hluboko uvnitř už to věděl.

„Vím všechno. Nejmenuje se Carter – jmenuje se Steiner, a on a ti chlapi jsou němčouři, co sem přišli zabít pana Churchilla. A jak se jmenuješ ty? Určitě ne Devlin, na to dám krk.“

Odstrčil ji a šel pro láhev Bushmills a skleničku. „Ne, Molly, Devlin ne.“ Zakroutil hlavou. „Nechtěl jsem, aby ses do toho připletla, lásko. Prostě se to tak zvrtlo.“

„Ty zrádče hnusná!“

Trochu podrážděně jí odpověděl. „Molly, já jsem Ir, a to znamená, že jsem o tolik jiný než ty, jako se od sebe liší Němec s Francouzem. Jsem cizinec. Nejsme stejní jen proto, že oba mluvíme anglicky, i když s jinými přízvuky. Kdy to konečně pochopíte, vy Angličani?“

Bylo jí vidět na očích, že její jistota trochu ochabla, ale přesto opakovala. „Zrádče!“

Obličej měl zachmuřený, modré oči jasnější než jindy. Svěsil hlavu na prsa. „Nejsem zrádce, Molly. Sloužím v Irské republikánské armádě. Moje věc je pro mě stejně posvátná jako pro tebe tvoje.“

Chtěla mu nějak ublížit, zranit ho, a už věděla jak. „No tak si to ty a tvůj kamarád Steiner pořádně užijte. Protože s ním už je konec, nebo brzy bude. A pak jsi na řadě ty.“

„O čem to mluvíš?“

„Byly jsme s Pamelou Verekerovou v kostele, když tam on a ti chlapi přivedli jejího bratra s Georgem Wildem. Slyšely jsme toho dost a ona hned letěla do Melthamu, pro ty Američany.“

Chytil ji za ramena. „Jak je to dlouho?“

„Jdi do háje!“

„Tak řekneš mi to, kruci?“ zatřásl s ní divoce.

„Teď už tam nejspíš budou. Kdyby odtamtud vál vítr, možná bys slyšel střílení. Takže je pozdě, už s tím nic neuděláš. Můžeš jedině utíkat, dokud je čas.“

Pustil ji. „Jasně, to by bylo určitě nejrozumnější,“ řekl zavile. „Jenže to já nikdy neuměl.“

Nasadil si čepici a brýle, oblékl kabát a přepásal se. Šel ke krbu a sáhl pod hromadu starých novin za košem s poleny. Ležely tam dva ruční granáty, které mu dal Neumann. Připravil je k použití a opatrně je zasunul do přední kapsy kabátu. Mauser si dal do pravé dolní kapsy a prodloužil řemen samopalu až k pasu, aby z něj v případě potřeby mohl střílet jednoruč.

„Co budeš dělat?“ zeptala se Molly.

„Do údolí smrti, Molly, má lásko, cválalo šest set – a tak dále, jak praví ta vznešená britská veteš.“ Nalil si whisky a pak si všiml jejího úžasu. „To sis vážně myslela, že vezmu roha a nechám Steinera, ať se smaží ve vlastní šťávě?“ Potřásl hlavou. „Bože, holka, a já už myslel, že mě trochu znáš.“

„Nesmíš tam jít.“ V hlase měla úzkost. „Nemáš nejmenší šanci, Liame.“ Chytila ho za loket.

„Ale já musím, miláčku.“ Políbil ji a rozhodně ji od sebe odstrčil. Obrátil se ke dveřím. „Nevím, jestli to stojí za to číst, ale napsal jsem ti dopis. Kdybys měla zájem, leží na římse nad krbem.“

Dveře se zabouchly. Stála tam, strnulá, jako bez života. Někde v jiném světě venku se ozval hluk motoru a zvolna se vzdaloval.

Našla dopis a horečnatě ho rozlepila. Stálo tam: Molly, má lásko. Jak kdysi řekl jeden velký muž, odešel jsem na moře a už nikdy ze mě nebude stejný člověk. Přišel jsem do Norfolku, abych tu odvedl práci, ne proto, abych se tu poprvé a naposled v životě zamiloval do malé, ošklivé vesnické dívenky, která si to bývala měla třikrát rozmyslet. Touhle dobou už o mně budeš vědět to nejhorší, ale snaž se na to nemyslet. Pro mě je dostatečný trest, že tě už nikdy neuvidím. Nechme to takhle skončit. Jak říkají u nás v Irsku: Dva dny jako celý život. Liam.

Slova se jí před očima rozplývala, po tvářích jí tekly slzy. Strčila dopis do kapsy a vyklopýtala ven. Kůň stál u žlabu. Rychle ho odvázala, vyskočila do sedla a pobízela ho ke cvalu, bušíc mu do šíje pěstičkou. Když sjela z náspu, vzala to přímo přes silnici, přehoupla se přes živý plot a uháněla nejkratší cestou přes pole do vesnice.

Otto Brandt si zapálil a posedával na zábradlí mostu, jako kdyby ho na světě už nic nevzrušovalo. „Tak co budeme dělat? Stáhneme se?“

„Kam?“ Ritter se podíval na hodinky. „Za dvacet minut pět. Nejpozději v půl sedmé by měla být tma. Jestli do té doby vydržíme, můžeme se po dvojicích a po trojicích vytratit a zkusit se dostat do Hobs Endu. Aspoň někteří z nás by tu loď mohli stihnout.“

„Plukovník by se na to možná díval trochu jinak,“ ozval se rotmistr Altmann. Brandt přikývl. „Přesně, jenže plukovník tu není, takže nejlepší plán pro tuhle chvíli je asi připravit se na trochu střílení.“

„Což přináší důležitou otázku,“ řekl Ritter. „Bojujeme pouze jako němečtí vojáci. To nám bylo objasněno hned na začátku. Takže podle mého názoru je čas skoncovat s přetvářkou.“

Sňal baret a svlékl si parašutistickou kombinézu. Objevila se Fliegerbluse. Ze zadní kapsy vytáhl čapku Luftwaffe, známý Schiff, a srovnal ji do správného úhlu.

„Tak, a je to,“ obrátil se na Brandta s Altmannem. „Všichni ať udělají to samé, a hoďte sebou.“

Joanna Greyová pozorovala celou scénu z okna své ložnice a při pohledu na Ritterovu uniformu ji zamrazilo u srdce. Viděla, jak Altmann zachází na poštu. Okamžik nato se objevil pan Turner, přešel most a začal stoupat směrem ke kostelu.

Před Ritterem stálo neobyčejně těžké rozhodování. Normálně by za takových okolností dal rozkaz k okamžitému ústupu, ale byla tu stejná otázka, jakou předtím položil Brandtovi. Kam? Na hlídání vězňů a obranu vesnice měl dvanáct mužů, počítaje v to i sebe. Byla to zoufalá situace. Ale stejné to bylo i u Albertova kanálu a u Eban Emael, jak by dozajista podotkl Steiner. Uvědomil si, a ne poprvé za své vojenské kariéry, do jaké míry se s léty stal na Steinerovi závislý.

Znovu se s ním pokusil spojit polním telefonem. „Ozvěte se, Orle jedna,“ řekl anglicky. „Volá vás Orel dva.“

Nikdo neodpověděl. Podal telefon vojínu Haglovi, který ležel v úkrytu za mostní zdí. Hlaveň kulometu měl prostrčenou odtokovým otvorem, což mu poskytovalo poměrně slušné palebné postavení, a za ním ležela úhledně srovnaná kupička zásobníků. Hagl už se také zbavil maskovacího overalu a červeného baretu. Na hlavě měl Schiff a Fliegerbluse měl zastrčenou do maskovacích kalhot.

„Zase nic, pane nadporučíku?“ zeptal se, a pak zpozorněl. „Připadá mi, že slyším motor.“

„Ano, ale přesně z toho špatného směru,“ poznamenal Ritter ponuře.

Přeskočil na Haglovu stranu zídky, otočil se a uviděl, jak kolem domku Joanny Greyové zatáčí džíp. Na rádiové kapotě se třepetal bílý kapesník a kromě řidiče v autě nikdo další nebyl. Ritter vystoupil z úkrytu zdi a čekal, s rukama v bok.

Shafto měl na hlavě stále svou čapku, ani se nenamáhal vyměnit ji za helmu. Z kapsy košile vytáhl doutník a zasunul si ho mezi zuby, jen pro větší efekt. Líně si zapálil, vystoupil a popošel k nim. Zastavil se s rozkročenýma nohama asi půldruhého metru před Ritterem a prohlížel si ho.

Ritter zaznamenal hodnost na výložkách a formálně zasalutoval. „Pane plukovníku?“

Shafto opětoval pozdrav. Přejel pohledem po dvou Železných křížích, všiml si stužky za zimní tažení, stříbrného odznaku za zranění, vyznamenání za statečnost před nepřítelem a parašutistického odznaku odbornosti. Rázem mu bylo jasné, že tenhle růžolící mladý muž před ním je zkušený veterán.

„Takže už jste zase ve svých barvách, Herr Oberleutnant? Kde je Steiner? Řekněte mu, že by s ním rád mluvil plukovník Robert Shafto, velitel Dvacáté první speciální úderné skupiny.“

„Tady velím já, pane plukovníku. Cokoli máte na srdci, musíte říci mně.“

Shaftův pohled zachytil hlaveň brenu, vykukující z odtokové díry, pak sklouzl na budovu pošty a na dvě otevřená okna hostinského pokoje v prvním poschodí Studley Arms. „Ještě něco, plukovníku, nebo už jste viděl dost?“ zeptal se Ritter zdvořile.

„Kam se poděl Steiner? To pláchnul a nechal vás tady, nebo co?“ Ritter neodpověděl a Shafto pokračoval: „No tak, synku. Vím, kolik lidí tu s sebou máš. Jestli sem budou muset vtrhnout moji chlapci, nevydržíte ani deset minut. Proč nebýt rozumný a nevyvěsit bílý kapesník?“

„Je mi líto,“ odvětil Ritter. „Obvykle jich s sebou vozím plný kufr, ale znáte to, měl jsem tak naspěch…“

Shafto oklepal doutník. „Deset minut, víc vám nedám. Pak se do toho vložíme.“

„A já vám dávám dvě, plukovníku,“ odpověděl Ritter. „Dvě minuty, abyste se odtud ztratil, nebo moji muži spustí palbu.“

Ozval se kovový třesk nabíjených zbraní. Shafto zvedl hlavu k oknům. „Dobrá, synku, sám sis o to řekl,“ pravil temně.

Upustil doutník, pomalým pohybem ho zašlápl do země, vrátil se ke džípu a sedl za volant. Na cestě zpátky sáhl po polní vysílačce.

„Tady Miláček jedna. Dvacet sekund, počítám teď. Devatenáct, osmnáct, sedmnáct…“

Při dvanácti míjel domek Joanny Greyové a při deseti se ztratil za ohybem silnice.

Joanna pozorovala odjíždějící auto z okna ložnice. Otočila se a šla do pracovny. Otevřela tajné dveře do kamrlíku v podkroví a zamkla za sebou. Vystoupala po schodech, posadila se k vysílačce, ze zásuvky vytáhla luger a položila si ho na stůl k ruce. Bylo to zvláštní, ale teď, když došlo na věc, ani trochu se nebála. Sáhla po láhvi skotské, a právě když dolévala sklenici, ozvala se venku střelba.

Vedoucí džíp Shaftovy skupiny prosvištěl kolem Joannina domu na rovinku. Uvnitř byli čtyři muži, dva z nich stáli vzadu a obsluhovali kulomet browning. Když projížděli podél zahrady sousedního domku, Dinter s Bergem se vztyčili. Dinter ramenem podpíral hlaveň kulometu, zatímco Berg pálil. Jednou dlouhou dávkou pokosil oba muže u browningu, džíp poskočil přes kraj silnice a převrátil se na střechu do potoka.

Řidič druhého džípu prudce strhl volant ke straně a vzal to širokým obloukem přes travnatý břeh, takže málem také skončil ve vodě. Berg otočil hlaveň brenu a dál pálil v krátkých dávkách. Jeden muž z osádky kulometu se zhroutil přes okraj auta a přední sklo se rozlétlo. Pak se džíp prosmýkl do bezpečí za rohem.

V troskách Stalingradu se oba Němci naučili, že základem úspěchu v takových situacích je udeřit a co nejrychleji zmizet. Okamžitě se ztratili ozdobnou kovanou brankou ve zdi a podél živých plotů na zadních dvorcích chalup se plížili zpátky na poštu.

Shafto, který sledoval celé to fiasko ze zalesněné vyvýšeniny u silnice kousek odtamtud, skřípal zuby. Bylo najednou až příliš jasné, že Ritter mu nechal předvést přesně a jenom to, co chtěl. „Tak takhle je to tedy. Ten spratek na mě hrál divadlo,“ řekl si tiše.

Rozstřílený džíp zastavil u kraje silnice před domem číslo tři. Na řidičově tváři zela ošklivá řezná rána. Seržant jménem Thomas mu ji právě obvazoval a Shafto na něj zařval. „Proboha, seržante, na co si to hrajete? Za zdí na zahradě té druhé chalupy je kulomet. Vezměte tři muže a zneškodněte ho.“

Krukowski, jenž čekal za ním s polním telefonem, sebou škubl. Před pěti minutami nás bylo třináct. Teď je nás devět. Na co si kruci hraje on?

Z druhé strany vesnice sem doléhala prudká střelba. Shafto zvedl k očím dalekohled, ale neviděl o moc víc než kousek silnice v zatáčce za mostem a střechu mlýna, strmící do výše za krajními domky. Luskl prsty a Krukowski mu podal telefon.

„Mallory, slyšíte mě?“

Odpověd přišla okamžitě. „Ano, plukovníku.“

„Co se tam nahoře děje, hergot? Čekal jsem, že touhle dobou už budete oslavovat.“

„Udělali si pevnost z prvního patra mlýna. Z toho místa můžou ostřelovat půl vesnice. Úplně zlikvidovali první džíp, teď blokuje silnici. Už mi padli čtyři muži.“

„Tak jich ještě pár nechte padnout,“ zaječel Shafto do sluchátka. „Obsadte to tam, Mallory. Dorazte je. Ať to stojí, co to stojí!“

Palba ještě zhoustla a Shafto zkusil zavolat druhou skupinu. „Jste tam, Hustlere?“

„Na příjmu, plukovníku.“ Hlas zněl zastřeně.

„Očekával jsem, že už budete nahoře u kostela.“

„Jde to ztěžka, plukovníku. Jeli jsme jsme přes pole, jak jste přikázal, a zapadli jsme. Teprve se blížíme k jižnímu konci lesa.“

„Tak se už kristepane zapojte do boje!“

Vrátil telefon Krukowskému.

„Bože můj,“ řekl hořce. „Člověk už se nemůže spolehnout na nikoho. Když jde do tuhého, na všechno, co jde nějak zvorat, si musím dohlédnout sám.“

Svezl se dolů do příkopu a v té chvíli se objevil seržant Thomas a jeho tři muži. „Žádné zprávy, plukovníku.“

„Jak to myslíte, žádné zprávy?“

„Nikdo tam nebyl, pane, jen tohle.“ Thomas mu podal hrst nábojnic ráže .303.

Shafto ho prudce udeřil do dlaně, až se rozletěly na všechny strany. „Tak aby bylo jasno. Chci tam mít oba džípy, dva muže ke každému kulometu. Chci, abyste z toho mostu udělali řešeto. Spusťte takovou palbu, aby po ní nevstalo ani stéblo trávy.“

„Ale plukovníku…“ začal Thomas.

„A vy si vezmete čtyři muže, půjdete zadem za chalupami a z druhé strany zaútočíte na poštu. Krukowski tu zůstane se mnou.“ Praštil dlaní do kapoty džípu. „Tak pohyb!“

Otto Brandt s desátníkem Waltherem a s Meyerem a Riedelem měli své stanoviště ve mlýně. Z obranného hlediska skýtala jeho budova dokonalé útočiště – starodávné kamenné zdi byly skoro metr tlusté a dubové dveře v přízemí, zavřené na petlici, byly teď ještě posíleny zátarasem. Okna v prvním patře poskytovala skvělou palebnou pozici a Brandt tam také nechal postavit kulomet.

Dole pod nimi na silnici pomalu dohoříval džíp. Jeden člověk byl ještě uvnitř a dva další leželi s rozhozenýma rukama v příkopu. Džíp měl na svědomí Brandt osobně. Počkal, až se Mallory a jeho muži dostali těsně pod okno, a teprve v poslední chvíli na ně shodil dva granáty. Výsledek byl zničující.

Američané na ně nepřestávali pálit zpoza živého plotu podél silnice, ale díky masivním kamenným stěnám byl efekt mizivý.

„Nevím, kdo tomu tam velí, ale moc tomu nerozumí,“ poznamenal Walther a znovu si nabil pušku.

„A co bys dělal ty?“ zeptal se Brandt. Sklonil se k hlavni brenu, přimhouřil oko a vypálil krátkou dávku.

„Vždyť je tu ten potok, ne? Na té straně okna nejsou. Měli by to zkusit zezadu a…“

Brandt zvedl ruku. „Všichni zastavit palbu.“

„Proč?“ nechápal Walther.

„Protože oni taky přestali, nebo sis nevšiml?“

Nastalo mrtvé ticho a Brandt tlumeně pokračoval.

„Nevím, jestli se mi to nezdá, ale připravte se.“

Vteřinu poté se ozval pronikavý bojový pokřik a Mallory s osmi nebo devíti muži se vyřítil z úkrytu směrem k nejbližšímu příkopu. Pálili od boku a kryla je střelba ze dvou zbývajících džípů na druhé straně plotu, ale i tak to byla neuvěřitelná hloupost.

„Můj bože,“ nevěřil Brandt. „Kde si myslí, že jsou, na Sommě?“ Dlouhou, téměř línou dávkou pokosil Malloryho a další tři padli za oběť kulkám jeho kamarádů. Jeden ze zasažených se ještě zvedl a doklopýtal do bezpečí prvního živého plotu. Ostatm se stáhli.

Všechno zmlklo a Brandt sáhl pro cigaretu. „Dostali jsme jich už sedm. Osm, pokud počítám i toho, co se odvlekl zpátky.“

„Jsou to šílenci,“ řekl Walther. „Sebevrazi. Kam proboha tak spěchají? Vždyť stačí jenom čekat.“

Kane s plukovníkem Corcoranem seděli ve džípu dvě stě metrů od hlavní brány Meltham House a prohlíželi si zničené telefonní vedení. „Bože na nebi,“ vydechl Corcoran. „To je opravdu neuvěřitelné. Čeho tím ten chlap chtěl dosáhnout?“

Kane by mu to býval mohl říci, ale nechal si to pro sebe. „Nevím, plukovníku,“ odpověděl. „Snad vzhledem k utajení. Už se nemohl dočkat, až si to s těmi parašutisty rozdá.“

Od hlavní brány se k nim blížil džíp. Zastavil a za volantem se ukázala Garveyho vážná tvář. „Zrovna jsme dostali rádiovou zprávu.“

„Od Shafta?“

Garvey zavrtěl hlavou. „Od Krukowského, představte si. Chtěl vás, majore, osobně. Tam dole je to prý příšerné. Říká, že to vzali přímým útokem. Všude hromady mrtvol.“

„A Shafto?“

„Krukowski byl skoro hysterický. Pořád opakoval, že plukovník se chová jako šílenec. Někdy se ani nedalo pochopit, co přesně říká.“

Můj Bože, myslel si Kane. S vlajícími korouhvemi na čele svých vojsk zaútočil. „Myslím, že bych se tam měl podívat,“ řekl Corcoranovi.

„Také jsem toho názoru,“ odpověděl plukovník. „Samozřejmě tu musíte ponechat dostatečnou ochranu pro ministerského předsedu.“

Kane se obrátil na Garveyho.

„Co nám ještě zbylo v garážích?“

„Jeden bílý scout a tři džípy.“

„Dobrá, vezmeme je a k tomu oddíl dvaceti mužů. Snažte se být připraveni do pěti minut, seržante.“

Garvey obratně otočil auto a rychle ujížděl zpátky. „To znamená, že vám tu necháme pětadvacet mužů,“ řekl Kane Corcoranovi. „Bude to stačit?“

„Se mnou dvacet šest,“ zněla odpověd. „Ideální počet, a velet budu samozřejmě já. Už je nejvyšší čas, abychom si vás kolonisty trochu srovnali do latě.“

„Rozumím, pane,“ odpověděl Kane a spustil motor. „Samý komplex, od té přestřelky na Bunker Hill.“ Pustil spojku a odjel.

18. kapitola

Nejméně ještě dva kilometry před vesnicí si Steiner poprvé všiml neustávajícího elektronického pípání Graumanova polního telefonu. Někdo se s ním snažil spojit, ale byl příliš daleko, aby ho bylo slyšet. „Šlápni na to,“ zavolal na Klugla. „Něco se tam asi zvrtlo.“

Půldruhého kilometru od vesnice mu ozvěny lehké palby potvrdily jeho nejhorší obavy. Vrazil zásobník do stenu a vážně se podíval na Wernera. „Buď připravený to použít. Možná, že budeš muset.“

Klugl měl nohu až na podlaze, jak se snažil vyždímat z auta maximum. „Rychleji, sakra! Rychleji!“ křičel Steiner.

V telefonu to přestalo pípat, a když se blížili k vesnici, pokusil se o spojení. „Tady Orel jedna. Ozvěte se, Orle dva.“

Odpověd nepřišla. Zkusil to znova, ale marně. „Možná, že mají moc práce, pane plukovníku,“ snažil se ho utěšit Klugl.

V té chvíli se přehoupli přes vršek u Garrowby Heath, dvě stě padesát metrů od kostela, a otevřelo se před nimi celé panoráma. Steiner zvedl dalekohled. Uviděl mlýn a v poli za ním Malloryho oddíl, rangery schované za živým plotem na druhé straně pošty a Studley Arms, a konečně Rittera s mladým Haglem, kteří leželi za mostem, přikovaní na místo těžkou kulometnou palbou ze dvou zbývajících Shaftových džípů. Jeden z nich zastavil u zahradní zdi domu Joanny Greyové, odkud posádka mohla dobře střílet a přitom sama zůstat krytá, a druhý stál v podobné pozici u zdi sousedního domu.

Steiner znovu zkusil telefon. „Tady je Orel jedna, slyšíte mě?“

V prvním patře mlýna jeho hlas zapraskal v uchu Riedelovi. Zrovna nastala krátká přestávka, díky níž si mohl zapnout telefon.

„To je plukovník,“ zakřičel na Brandta. „Tady je Orel tři, ve mlýně,“ ohlásil do sluchátka. „Kde jste?“

„Na kopci nad kostelem,“ odpověděl Steiner. „V jaké jste situaci?“

Rozbitým oknem zahvízdalo několik kulek a odrazilo se od zdi. „Dej mi ho!“ houkl Brandt ze své polohy na břiše za kulometem.

„Je na kopci,“ oznámil mu Riedel. „Můžeš se vsadit, že plukovník se vždycky objeví v tom největším průšvihu a vytáhne nás z bryndy.“ Doplazil se k otvoru nad mlýnským kolem a kopl do dvířek.

„Okamžitě se vrať,“ zavolal na něj Brandt.

Riedl se přikrčil a vykoukl ven. Radostně se zasmál a zvedl k ústům sluchátko. „Už vás vidím, pane plukovníku, jsme…“

Venku zaštěkal samopal, na zdi se rozstříkla krev s mozkem a Riedel, stále ještě svíraje telefon, se s roztříštěným týlem zřítil po hlavě z půdy.

Brandt se vrhl k otvoru a podíval se dolů. Riedel spadl na vršek mlýnského kola. Jednou se otočilo a vzalo ho s sebou do zpěněné vody.

Nahoře na kopci poklepal Werner Steinerovi na rameno. „Pod námi, pane plukovníku, tam napravo v lese, vidíte? Vojáci.“

Steiner pootočil dalekohledem. Z výšky kopce měl přesně výhled na kousek úvozu, vedoucího Jestřábím lesem, přibližně uprostřed cesty. Právě jím procházel seržant Hustler se svými muži.

Steiner učinil rozhodnutí a okamžitě ho také provedl. „Asi už je čas, aby z nás zase byli Fallschirmjäger, chlapci.“

Odhodil rudý baret, odepnul si opasek s browningem a svlékl kombinézu. Objevila se Fliegerbluse, u krku s Rytířským křížem a dubovými ratolestmi. Z kapsy vytáhl Schiff a narazil si ho na hlavu. Klugl s Wernerem následovali jeho příkladu.

„Takže, hoši, nadešlo velké finále,“ řekl jim. „Přímo dolů úvozem, skrz les a přes lávku. Půjdeme si trochu popovídat s těmi dvěma džípy. Myslím, že se to dá zvládnout, pokud pojedeš dostatečně rychle, Klügle. Pak se spojíme s Oberleutnantem Neumannem.“ Pohlédl na Wernera. „A ty ne abys přestal pálit. Za nic na světě.“

Osmdesátkou se přehnali kolem kostela. Desátník Becker v přístřešku se zděšeně přikrčil, Steiner zamával a Klugl prudce zatočil na cestu do Jestřábího lesa.

Přehoupli se přes nízký pahorek, prosmýkli se úzkou zatáčkou mezi stěnami úvozu a tam, ne víc než dvacet metrů před nimi, husím pochodem šla po obou stranách úvozu Hustlerova skupina. Werner začal z bezprostřední blízkosti pálit, na míření měl jen pár vteřin, protože pak už byli v nich. Vojáci se v pudu sebezáchovy horečně škrábali po příkrém břehu, pravé kolo džípu poskočilo přes něčí tělo a byli pryč, zanechávajíce za sebou Hustlera a sedm dalších mužů buď už mrtvé nebo umírající.

Džíp vylétl z lesa jako blesk. Přesně podle rozkazu Klugl přejel půldruhého metru širokou lávku, strhl přitom dřevěné zábradlí, jako by bylo ze špejlí, vystřelil po břehu vzhůru na silnici a po prudkém zhoupnutí byl konečně všemi čtyřmi koly zase na rovince.

Dvoučlenná posádka kulometu u domku Joanny Greyové rychle začala otáčet hlaveň jejich směrem, ale už bylo pozdě. Werner pokropil zeď za nimi dlouhou dávkou a oba se svezli k zemi.

Jejich smrt ale poskytla posádce džípu u sousední zdi dvě nebo tři cenné vteřiny – vteřiny, jež znamenaly rozdíl mezi životem a smrtí. V onom krátkém okamžiku se jim podařilo dotočit hlaveň browningu a začali pálit na obracející se Němce.

Teď byli na řadě rangeři. Jak se přehnali kolem, Werner sice krátkou dávkou srazil jednoho z kulometčíků, ale druhý pokračoval v palbě. Džíp zasypal déšť kulek, přední sklo se rozlétlo a Klugl se s pronikavým výkřikem zhroutil na volant. Auto sebou smýklo do zábradlí na konci mostu. Chvíli se zdálo, že tam zůstane viset, pak se pomalu překlopilo na bok.

Klugl ležel schoulený na podlaze. Werner, s obličejem pořezaným od střepů, se nad ním sklonil. „Je mrtvý, pane plukovníku,“ řekl a divoce pohlédl na Steinera.

Popadl samopal a už už se zvedal, ale Steiner ho stáhl k sobě dolů. „No tak, hochu, vzpamatuj se. On je mrtvý, ale ty žiješ.“

Werner tupě přikývl. „Ano, pane plukovníku.“

„A teď pěkně nastav tenhle browning a postarej se, aby si tam dole moc neodpočinuli.“

Steiner se otočil a zpoza zábradlí se vyplazil Ritter Neumann s lehkým kulometem. „Pěkně jste je tam zřídili.“

„Jeden jejich oddíl procházel lesem ke kostelu,“ řekl Steiner. „Ti taky nedopadli zrovna nejlíp. Co je s Haglem?“

„Už to má bohužel za sebou.“ Neumann kývl směrem tam, kde za zábradlím vyčnívaly Haglovy boty.

Werner už měl browning na zemi vedle džípu a začal v krátkých dávkách střílet.

„A co jste to vlastně tehdy měl na mysli, pane nadporučíku?“ zeptal se Steiner Rittera.

„Za hodinu by už měla být tma,“ odpověděl Neumann. „Jestli se do té doby udržíme, můžeme se pak zkusit po dvojicích nebo po trojicích vytratit. Schovali bychom se v bažinách u Hobs Endu a pořád ještě bychom mohli stihnout loď, pokud Koenig dorazí, jak bylo domluveno. Koneckonců, teď už se ke starému nedostaneme ani náhodou.“ Zaváhal, pak trochu neobratně dodal: „Tak budeme mít alespoň nějakou šanci.“

„Jedinou šanci,“ řekl Steiner. „Ale nejdřív se musíme znovu dát dohromady. Kde jsou všichni?“

Ritter ho stručně seznámil se situací, a když skončil, Steiner přikývl. „Při cestě sem se mi podařilo zachytit ty ve mlýně. Slyšel jsem Riedela plus pěkných pár dávek z kulometu. Ty sežeň Altmanna s jeho chlapci a já se pokusím dovolat k Brandtovi.“

Werner spustil palbu, aby ho aspoň částečně kryl, a nadporučík vystartoval přes silnici. Steiner se mezitím snažil spojit s Brandtem, ale marně. Když se ve dveřích pošty objevil Neumann s Altmannem, Dinterem a Bergem, nahoře ve mlýně se znovu rozpoutala střelba.

Všichni se skrčili za zábradlím a Steiner oznámil: „Nemohu se Brandta dovolat. Bůhví, co se tam děje. Chci, aby se váš zbytek pokusil proběhnout do kostela. Když se budete držet živého plotu, budete po většinu cesty dost slušně chránění. Ty je povedeš, Rittere.“

„A co vy?“

„Já je tu chvíli zaměstnám s kulometem a potom poběžím za vámi.“

„Ale pane plukovníku…“ začal Ritter.

Steiner ho nenechal domluvit. „Nechci slyšet žádná ale. Taky si chci někdy zahrát na hrdinu. A teď už odsud sakra vypadněte – to je rozkaz.“

Ritter váhal, ale jen na chviličku. Kývl na Altmanna, proklouzl kolem auta a pod ochranou zábradlí přeběhl most. Steiner si lehl ke kulometu a spustil palbu.

Na druhé straně mostu byl kousek otevřeného prostranství, nejvýš osm metrů od bezpečí živého plotu. „Po jednom by to nemělo smysl,“ zašeptal Ritter, skrčený na koleně. „Uviděl by prvního, a pak už by si dal pořádně záležet, aby ti ostatní neprošli. Až řeknu, půjdeme všichni najednou.“

Okamžik nato se jako blesk mihl přes silnici, s Altmannem a ostatními v patách, a velkým skokem se přenesl na druhou stranu živého plotu. Ranger u kulometu na druhém konci vesnice se jmenoval Bleeker, byl desátníkem a dříve, ve šťastnějších dobách, rybářem u mysu Cod. V té chvíli byl zrovna bolestí bez sebe kvůli malému kousku skla, který se mu zaryl těsně pod pravé oko. Nenáviděl Shafta, nejvíc ze všech lidí na světě, za to, že ho zatáhl do téhle mizérie, ale teď momentálně byl ochoten se spokojit s jakýmkoli cílem. Uviděl Němce na silnici a strhl k nim hlaveň. Bylo ale příliš pozdě, a tak ze vzteku a zklamání alespoň pokropil živý plot.

Berg na druhé straně klopýtl a upadl. Dinter se otočil, aby mu pomohl. „Dej sem ruku, ty vole,“ sykl. „Obě nohy levé, jako obvykle.“

Berg vstal a v té chvíli je oba zachytila sprška kulek, hnala je přes louku v posledním šíleném tanci. Werner se s výkřikem ohlédl, ale Altmann ho popadl za rameno a postrčil ho za Ritterem.

Brandt s Meyerem viděli z dvířek seníku nad mlýnským kolem, co se stalo na louce. „Tak, teď už víme, co a jak,“ řekl Meyer. „Počítám, že se tu usadíme natrvalo.“

Brandt sledoval Rittera s Altmannem a Briegelem. Dostali se podél plotu ke kostelu a přelezli hřbitovní zeď. „Dokázali to,“ řekl a přesunul se k Meyerovi. „Zázraky se pořád ještě dějí.“

Meyer seděl na podlaze uprostřed místnosti, opřený o bednu. Měl průstřel břicha. Košili měl rozepnutou a těsně pod pupkem mu zela nechutná díra s oteklými fialovými okraji. „Koukni na to,“ řekl ztěžka, a pot z něho jen lil. „Aspoň že to nekrvácí. Matka vždycky říkala, že mám z pekla štěstí.“

„Všiml jsem si.“ Brandt mu vsunul do úst cigaretu, ale než ji stačil zapálit, venku se znova ozvala střelba.

Shafto se krčil v úkrytu za zahradní zdí Joanny Greyové. Právě se mu hlásil jeden z přeživších Hustlerových mužů a jeho zprávy plukovníka úplně zdrtily. Vypadalo to na úplný debakl. Za necelých čtyřicet minut ztratil přinejmenším dvacet dva muže, buď úplně, nebo byli alespoň vyřazeni z boje. To představovalo víc než polovinu jednotky. Důsledky, jaké to bude mít, nechtěl ani domyslet.

Krukowski s polním telefonem se choulil za ním. „Co chcete dělat, plukovníku?“ ozval se.

„Jak to myslíte, co chci já dělat?“ obořil se na něj Shafto. „Když jde do tuhého, jsem to vždycky já. Nechte věci na druhých, na lidech, co nemají nejmenší ponětí o disciplíně a povinnosti, a uvidíte, jak to dopadne.“

Vyčerpaně se opřel o zeď a podíval se nahoru. Ve stejném okamžiku se Joanna Greyová odvážila zpoza záclony v ložnici vykouknout ven. Hned stáhla hlavu, ale už bylo pozdě. Shafto temně zavrčel. „Můj Bože, Krukowski, ta proklatá zrádná mrcha je ještě pořád uvnitř.“

Ukázal na okno a zvedl se na nohy. „Nikoho nevidím, pane,“ řekl Krukowski.

„Ale uvidíš, chlapče. Brzy!“ zavolal Shafto a vytáhl svůj kolt s perleťovou rukojetí. „Za mnou!“ křikl a rozběhl se cestičkou k hlavnímu vchodu.

Joanna Greyová zamkla tajné dveře a rychle vyběhla po schodech do místnůstky na půdu. Sedla si k rádiu a začala vysílat do Landsvoortu. Zdola se ozýval hluk. Dveře se jedny po druhých rozlétly a nábytek se kácel, jak Shafto zuřivě prohledával dům. Byl úplně blízko, dupot se teď rozléhal v pracovně. Jasně zaslechla jeho vzteklý výkřik, pak se vrátil zpátky na schody.

„Někde být musí.“

Odněkud zdola ozvěna přinesla hlas. „Hej, plukovníku! Ve sklepě byl zavřený pes. Je celý nadržený a teď se na vás žene.“

Aniž by přestala vysílat, Joanna vzala do ruky luger a odjistila ho. Shafto na odpočívadle se přimáčkl ke zdi, ale Flek si ho ani nevšiml a pelášil nahoru. Plukovník běžel za ním do pracovny a uviděl, jak se retriver sápe na kus rohového obložení.

Rychle po něm přejel pohledem a téměř okamžitě našel maličkou klíčovou dírku. „Tady je, Krukowski!“ V hlase mu zněla divoká, téměř šílená radost. „Mám ji!“

Třikrát zblízka vystřelil do zámku, až létaly třísky. Dveře povolily a vlastní vahou se otevřely. V té chvíli vběhl do pracovny Krukowski s připraveným samopalem.

„Jen klid, pane.“

„Klid si strč někam.“ Shafto se s napřaženým koltem hnal po schodech, Flek před ním. „Tak vylez, ty potvoro!“

Když se jeho hlava objevila v podlažním otvoru, Joanna ho střelila mezi oči. Skutálel se po schodech do pracovny. Krukowski vysunul hlaveň za roh a naslepo vypálil všech patnáct kulek zásobníku tak rychle, že to znělo jako jedna dlouhá dávka. Pes zavyl, ozval se pád těla, a pak ticho.

Když Ritter s Altmannem a Wernerem Briegelem běželi mezi náhrobními deskami k přístřešku, u kostela se právě objevil Devlin. Zastavil u hřbitovní brány a Němci k němu zahnuli. „Je to všechno v háji,“ řekl Ritter udýchaně. „A plukovník je pořád ještě dole u mostu.“

Devlin se podíval k vesnici, kde Steiner stále ještě pálil zpoza poškozeného džípu. Vtom ho Ritter chytil za rameno a ukázal. „Proboha, podívejte, co sem jede!“

Devlin otočil hlavu a v zatáčce za domkem Joanny Greyové uviděl bílého scouta a za ním tři džípy. Znovu nastartoval a ušklíbl se. „Hm, tak se obávám, že jestli nevyjedu teď hned, tak mě to brzy přejde. A to by věci zrovna nepomohlo.“

Sjel s kopce a zatočil k Babí louce, ale po pár metrech uhnul z cesty a vzal to přímo přes pole k lávce nad jezem. Každou chvíli se zdálo, že už už vyletí, jak motorka v rychlosti nadskakovala na drnech, a Ritter, který ho sledoval od hřbitovní brány, se nestačil divit, že se udržel v sedle.

Vtom se do dřeva vedle jeho hlavy zaryla kulka a nadporučík instinktivně ucukl. Vrhl se do bezpečí hřbitovní zdi vedle Wernera a Altmanna. Proti kostelu na kraji lesa se objevil zbytek Hustlerovy skupiny, konečně znovu zformovaný, a Němci opětovali palbu.

Devlin přejel lávku a úvozem vjel do lesa na druhé straně. Nahoře u silnice byli vojáci, tím si byl jistý. Vytáhl z kabátu jeden granát a s pomocí zubů ho odjistil. V tom momentě už byl z lesa venku, před sebou na travnatém břehu viděl džíp a muže, kteří se poplašeně otáčeli.

Jednoduše granát za jízdy upustil. Vytáhl další, a jak první explodoval, mrštil jím po druhé skupince rangerů, schované za plotem nalevo. Prohnal se kolem nich, dolů kolem mlýna a dál za roh k mostu, kde se Steiner stále ještě krčil za kulometem.

Podplukovník neřekl ani slovo. S browningem v rukou vstal a vyprázdnil zásobník tak divokou a dlouhou dávkou, že desátník Bleeker udělal rybičku přes zahradní zeď. Pak odhodil kulomet, přehodil nohu přes tandem a Devlin vystartoval. Prosvištěli po mostě a nahoru do kopce, právě když se za rohem u Joanny Greyové objevil předek bílého scouta. Harry Kane se vztyčil, ale už jen zahlédl, jak mizí.

„A tohle je ksakru zase co?“ ptal se Garvey.

Desátník Bleeker se zakrváceným obličejem se vypotácel ze džípu a zamířil k nim. „Je tu někde nablízku doktor, pane? Nevím, ale možná jsem přišel o pravé oko. Vůbec nic nevidím.“

Někdo seskočil a podepřel ho, zatímco Kane přehlížel tu spoušť. „Ten pitomý, namyšlený kretén,“ zašeptal.

Ve vchodu se objevil Krukowski a zasalutoval. „Kde je plukovník?“ zeptal se Kane.

„Mrtvý, pane, nahoře v domě. Ta paní tam – ona ho zastřelila.“

Kane ve spěchu seskočil. „Kde je?“

„Já – já ji zabil, majore,“ řekl Krukowski. V očích měl slzy.

Kanea nenapadlo vůbec nic, co by mohl říct. Pohladil Krukowského po rameni a zamířil po cestičce k domku.

Když se Devlin se Steinerem objevili na scéně, na kopci stále ještě zuřila přestřelka mezi rangery na kraji lesa a Ritterem s jeho dvěma kamarády. Ir přeřadil na neutrál a bez motoru obratně projel hřbitovní brankou k přístřešku. Ritter s Wernerem a Altmannem pomalu ustupovali, používajíce ke krytí náhrobních kamenů, a nakonec se bez dalších ztrát dostali šťastně k němu.

Desátník Becker jim otevřel, všichni vklouzli dovnitř, a pak vrata zase zabouchli a zajistili závorou. Střelba venku pokračovala s obnovenou intenzitou a vesničané se tiskli k sobě, nervózní a vyděšení. Philip Vereker, celý bílý vzteky, dokulhal uličkou k Devlinovi. „Další mizerný zrádce.“

Devlin se zašklebil. „Ani nevíte, jak je hezké vracet se zpátky k přátelům.“

U mlýna bylo úplné ticho. „Vůbec se mi to nelíbí,“ řekl Walter.

„Tobě se nikdy nic nelíbí,“ poznamenal Brandt a náhle se zamračil. „Co je to?“

Bylo slyšet hluk motoru. Brandt povystrčil hlavu z otvoru nad silnicí a okamžitě se octl v palbě. Stáhl se zpátky. „Jak je Meyerovi?“

„Myslím, že je mrtvý.“

Auto už bylo blízko a Brandt sáhl pro cigaretu. „Jen si to představ,“ řekl. „Albertův kanál, Kréta, Stalingrad, a kde to nakonec všechno skončí? Studley Constable.“ Zapálil si.

Garvey za volantem scouta prudce zatočil a nejmíň pětašedesátkou to vrazil do mlýnských vrat. Vzadu u protileteckého kulometu stál Kane a ničivými dávkami ráže .50 rozcupovával prkennou podlahu nad sebou. Shora byly slyšet výkřiky bolesti, ale major nepřestal pálit, přejížděje hlavní metodicky ze strany na stranu, dokud v podlaze nezely ohromné díry.

V jedné z nich se ukázala zakrvácená ruka. Najednou bylo velké ticho. Garvey si vzal od jednoho z mužů samopal, seskočil a po schodech v rohu vyšel nahoru. Téměř okamžitě se zase vrátil.

„Už je po všem, majore.“

Harry Kane byl bledý, ale dokonale se ovládal.

„V pořádku,“ řekl. „A teď do kostela.“

Molly se ocitla na vršku Garrowby Heath a uviděla ke kostelu přijíždět džíp s bílým kapesníkem na anténě. Zastavil u hřbitovní branky a Kane s Dexterem Garveym vystoupili. „Mějte oči na šťopkách, seržante,“ řekl major Garveymu tiše při cestě přes hřbitov. „Zapamatujte si co nejvíc z toho, jak to tady vypadá, možná, že to za chvíli budete potřebovat.“

„Rozkaz, majore.“

Vrata se otevřela. Na terasu pod přístřeškem vyšel Steiner a Devlin se s cigaretou v ústech opřel o zeď za ním. Harry Kane zdvořile zasalutoval. „My už se známe, plukovníku.“

Než Steiner mohl odpovědět, dveřmi kolem Beckera se prodral Philip Vereker a vrhl se ke Kaneovi. „Kde je Pamela, majore? Nestalo se jí nic?“

„Je v pořádku, otče,“ odpověděl Kane. „Nechal jsem ji v Meltham House.“

Vereker se obrátil ke Steinerovi. V obličeji byl bledý a strhaný, ale oči mu vítězoslavně zářily. „Krásně vám to zavařila, nemám pravdu, Steinere? Nebýt jí, možná by vám to bývalo vyšlo.“

„Zajímavé, jak se určité věci mění podle toho, odkud se na ně díváte,“ řekl Steiner klidně. „Měl jsem dojem, že jsme neuspěli proto, že muž jménem Karl Sturm obětoval svůj život, aby zachránil dvě děti.“ Nečekal na odpověď a oslovil Kanea. „Čím vám mohu posloužit?“

„Myslím, že to je jasné. Vzdejte se. Další krveprolití by nemělo smysl. Vaši muži dole ve mlýně jsou všichni mrtví a paní Greyová také.“

Vereker ho chytil za paži. „Paní Greyová je mrtvá? Jak se to stalo?“

„Zastřelila plukovníka Shafta, když se ji snažil zatknout, a pak sama zahynula v přestřelce.“ Vereker se odvrátil, úplně zničený, a Kane pokračoval. „Jste úplně sami. Premiér je v bezpečí v Meltham House a má k ruce nejlepší ochranku, jakou kdy v životě dostal. Je konec, se vším.“

Steinerovi se vybavil Brandt a Walther a Meyer, Dinter s Bergem a jako poslední Gerhard Klugl. Přikývl, bledý jak smrt. „Čestné podmínky?“

„Žádné podmínky!“ zakřičel Vereker a znělo to jako výkřik k nebesům. „Ti muži sem přišli v britské uniformě. To vám snad nemusím připomínat, majore.“

„Ale nebojovali jsme v ní,“ přerušil ho Steiner. „Bojovali jsme jen jako němečtí vojáci, v německých uniformách. Jako Fallschirmjäger. To ostatní byla regulérní válečná lest.“

„A jasné porušení Ženevské konvence,“ dodal Vereker. „Ta totiž výslovně zakazuje nosit ve válce nepřátelskou uniformu, a také za to stanoví trest smrti.“

Steiner postřehl výraz na Kaneově tváři a pousmál se. „Nic si z toho nedělejte, majore, to není vaše chyba. Pravidla hry, a tak dále.“ Obrátil se k Verekerovi. „Nu, otče, vidím, že váš bůh je opravdu bohem hněvu. Asi byste si s chutí zatančil na mém hrobě.“

„Táhněte k čertu!“

Vereker se na něj vrhl s napřaženou holí, klopýtl přes sutanu a narazil hlavou na hranu náhrobního kamene.

Garvey si klekl na koleno a rychle ho prohlédl. „Je jen K.O.“ Zvedl hlavu. „Radši by ho ale měl někdo prohlédnout. Dole ve vesnici máme dobrého doktora.“

„Tak ho k němu vezměte,“ řekl Steiner. „A vůbec, vezměte je všechny s sebou.“

Garvey pohlédl na Kanea, pak zvedl Verekera a odnesl ho do džípu. „Vy je propouštíte?“ zeptal se Kane.

„A co jiného, když je víc než jasné, že tu za chvíli vypukne další boj.“ Steiner vypadal téměř pobaveně. „Nebo jste si myslel, že budeme celou vesnici držet jako rukojmí nebo že zaútočíme a poženeme před sebou ženy? Barbarský Hun? Je mi líto, ale nemohu sloužit.“ Dal pokyn ke dveřím. „Pošli je ven, Beckere, všechny.“

Dveře se s řachnutím rozletěly a vesničané v čele s Lakerem Armsbym se hrnuli ven. Většina žen hystericky plakala. Poslední vyšla Betty Wildeová s Grahamem a Ritter Neumann, který podpíral jejího manžela. George Wilde nevypadal dobře. Pohyboval se jako omámený a Garvey si pospíšil po cestičce a podepřel ho z druhé strany. Betty vzala za ruku Grahama a obrátila se k Ritterovi.

„Brzy se vzpamatuje, paní Wildeová,“ ujistil ji mladý nadporučík. „Je mi líto, co se stalo, věřte mi.“

„To je v pořádku,“ odpověděla. „Vy za to nemůžete. Můžu vás poprosit o laskavost? Řekl byste mi svoje jméno?“

„Neumann,“ odpověděl. „Ritter Neumann.“

„Děkuji,“ řekla prostě. „Omlouvám se za všechno, co jsem předtím řekla.“ Obrátila se na Steinera. „A vám a vašim mužům bych chtěla poděkovat za Grahama.“

„Je to statečný kluk,“ řekl Steiner. „Ani nezaváhal, hned tam skočil. To chce odvahu – a ta se cení vždycky.“

Chlapec se na něj zadíval. „Proč jsi Němec?“ zeptal se. „Proč nejsi na naší straně?“

Steiner se hlasitě rozesmál. „No tak, radši už si ho vezměte,“ řekl Betty. „Než mě úplně nahlodá.“

Vzala chlapce za ruku a spěchala domů. Za zdí se z kopce hrnuly ostatní ženy a z úvozu na kraji Jestřábího lesa vyjel bílý scout. Zastavil se a zamířil protiletadlový kanón a kulomet na vrata kostela.

Steiner s křivým úsměvem kývl tím směrem. „Takže, majore, poslední jednání. Nechť bitva započne.“

Zasalutoval a vrátil se zpátky do přístřešku. Devlin tam pořád ještě stál, aniž by během celého výstupu řekl jediné slovo.

„Nepamatuju se, že bys kdy byl takhle nemluvný,“ poznamenal Steiner.

Ir se trpce zasmál. „Abych pravdu řekl, nenapadlo mě nic jiného než Pomoc! Můžu teď jít dovnitř a pomodlit se?“

Ze svého pozorovacího místa na vřesovišti Molly viděla, jak Devlin mizí v přístřešku za Steinerem, a srdce se jí zastavilo. Bože můj, běželo jí hlavou, musím, musím něco udělat. Vstala a v té chvíli se z lesa vyřítilo asi deset rangerů v čele s velkým černochem. Přeběhli silnici v dostatečné vzdálenosti od kostela, aby je nebylo vidět, utíkali podél zdi, a pak malou brankou ve vratech vklouzli do farní zahrady.

Neměli ale namířeno na faru. Přelezli zeď na hřbitov a směrem od kostelní věže se plížili k zastřešené terase. Mohutný seržant nesl na rameni stočené lano. Zachytil se okapu, vyhoupl se nahoru a před Mollyinýma očima začal šplhat po břečťanových úponcích ke spodním olověným oknům. Když byl na místě, rozvázal lano, jeho druzi dole zachytili volný konec a následovali jeho příkladu.

Molly už nemusela vidět víc. S novým odhodláním skočila do sedla a pobídla koně přes vřesoviště k lesíku za farou.

Vnitřek kostela byl studený a tmavý, jediné osvětlení poskytovaly plamínky svíček a rudá záře věčného světla. Zbývalo jich osm, včetně Devlina – Steiner s Ritterem, Werner Briegel, Altmann, Jansen, desátník Becker a Preston. Byl tam také nikým nepovšimnutý Artur Seymour. Když se v panice všichni snažili dostat ven, nikdo si na něj nevzpomněl, a on stále ještě ležel svázaný vedle Sturma ve tmě kaple. Podařilo se mu vyškrábat se do sedu, zády ke zdi, a teď se snažil uvolnit si ruce, nespouštěje přitom zuřivý pohled z Prestona.

Steiner zkusil dveře do věže a do sakristie, ale oboje byly zřejmě zamčené. Pak nahlédl za závěs dole ve věži a uviděl lana, jež dírami ve stropě vedla ke zvonům, zavěšeným v desetimetrové výšce nahoře. Nezvonilo se na ně od roku 1939.

Steiner se otočil a vrátil se uličkou zpátky k mužům. „Jediné, co vám můžu nabídnout, je další boj.“

„To je směšné,“ vybuchl Preston. „Jak proti nim máme bojovat? Mají přesilu lidí i zbraní. Až se do toho pořádně dají, neudržíme se ani deset minut.“

„Je to úplně jednoduché,“ řekl Steiner. „Nemáme jinou možnost. Jak jste slyšel, podle Ženevské konvence jsme se vystavili velkému riziku, když jsme na sebe vzali britské uniformy.“

„Bojovali jsme jako němečtí vojáci,“ protestoval Preston. „V německých uniformách, sám jste to říkal.“

„To je hezký argument,“ řekl Steiner. „Ale život bych na něj nevsadil, ani s dobrým právníkem. Má-li to být kulka, tak radši teď hned, než od popravčí čety.“

„Vůbec nechápu, proč se tak rozčiluješ, Prestone,“ poznamenal Ritter. „Pro tebe to znamená oprátku tak jako tak. Obávám se, že Angličané se se zrádci nikdy nijak zvlášť nemazlili. Pověsí tě tak vysoko, že se na tebe ani vrány nedostanou.“

Preston se sesul do kostelní lavice, hlavu v dlaních.

Zahřměly varhany a Hans Altmann ze sedátka nad kůrem zavolal: „Bachovo chorálové preludium. Zvláště vhodné pro tuto příležitost, vzhledem k názvu. Za umírající.“

Hudba se valila ve vlnách a jeho hlas rozezvučel hlavní loď. Ach wie nichtig, ach wie fluchtig. Ach, jak pomíjející, jak marné jsou dny naše vezdejší…

Jedno z okrouhlých oken vysoko v hlavní lodi se rozlétlo a dávka ze samopalu smetla Altmanna ze sedátka na schůdky kůru. Werner se přikrčil, stiskl spoušť stenu a ranger u okna se po hlavě zřítil mezi dvě kostelní lavice. V té chvíli se roztříštilo několik dalších oken a vnitřek kostela zasypala těžká palba. Wernera zasáhla kulka do hlavy, když běžel uličkou. Bez hlesu se zhroutil na obličej. Nahoře teď někdo začal střílet z thompsonu a systematicky pohyboval hlavní zprava doleva a zdola nahoru.

Steiner se připlazil k Wernerovi, obrátil ho, a pak pokračoval, kličkuje po schůdcích kněžiště směrem k Altmannovi. Vrátil se postranní uličkou za kostelními lavicemi. Palba neustávala.

Devlin se připlížil k němu. „Jak to tam nahoře vypadá?“

„Altmann a Briegel oba mrtví.“

„Jsou to jatka,“ řekl Ir. „Nemáme šanci. Ritter to dostal do nohou a Jansen už to má za sebou.“

Steiner se s ním doplazil dozadu a našel Rittera na zádech za lavicemi, jak si obvazuje stehno. Vedle něj se choulili desátník Becker s Prestonem.

„Jak je ti?“ zeptal se Steiner.

„Budou muset vymyslet další odznaky za zranění, pane plukovníku.“ Ritter se zakřenil, ale bylo vidět, že má velké bolesti.

Ti nahoře pořád ještě stříleli a Steiner kývl směrem k téměř neviditelným dveřím sakristie. „Zkus prostřílet ty dveře,“ šeptl Beckerovi. „Tady dlouho nevydržíme, to je jisté.“

Becker přikývl a v předklonu proklouzl do šera za křtitelnicí. Ozvalo se charakteristické kovové cvakání stenu s tlumičem, Becker kopl do dveří a ty se otevřely.

V té chvíli veškerá střelba utichla a seshora se ozval Garveyho hlas. „Stačilo, plukovníku? Tohle je jak střílet rybičky v akváriu. Radši bych to nedělal, ale jestli nás k tomu donutíte, vyneseme vás ven na prkně.“ Tehdy Prestonovi povolily nervy. Vyskočil a ukázal se v nekrytém prostoru křtitelnice. „Já se vzdávám! Už dál nemůžu!“

„Hajzle!“ zařval Becker, vyběhl z přítmí sakristie a udeřil ho pažbou do spánku. Thomson zaštěkal, jen krátkou dávkou, ale Beckera zasáhla přímo do zad. Po hlavě spadl za závěs ve věži, v agónii zatáhl za lana, jako by se snažil zachytit samotný prchající život, a někde vysoko nahoře se poprvé po letech rozezvučel zvon.

Znovu bylo ticho a Garvey zavolal: „Pět minut, plukovníku.“

„Měli bychom sebou hodit,“ řekl Steiner tlumeně Devlinovi. „V sakristii nám bude rozhodně líp než tady.“

„Jak dlouho?“ opáčil Devlin.

Ozvalo se tiché strašidelné zavrzání. Devlin napnul zrak a uviděl ve vchodu do sakristie u bláznivě se pohupujících rozbitých dveří něčí postavu. „Liame?“ zašeptal známý hlas.

„Prokristapána, to je Molly,“ řekl Steinerovi. „Kde se tu proboha vzala?“ Proplížil se k ní a hned byl zase zpátky. „Pojďte,“ sykl a zleva podepřel Rittera. „Moje maličká nám ukáže cestu ven. Teď musíme jen tady toho dostat na nohy a zmizet odsud, dokud ti kluci nahoře mají s námi trpělivost.“

Vzali Rittera mezi sebe a proklouzli tmou do sakristie. Molly na ně čekala u tajných dveří. Rychle za nimi zavřela a vedla je dolů po schodech a dál chodbou na faru.

Ve farní předsíni bylo úplné ticho. „A co teď?“ zeptal se Devlin. „S Ritterem se takhle daleko nedostaneme.“

„Vzadu na dvoře je auto otce Verekera,“ řekla Molly.

Steiner si na něco vzpomněl a hmátl do kapsy. „Mám klíče.“

„Nebuď blázen,“ řekl mu Ritter. „Jak nastartuješ, rangeři se na tebe sesypou jak vosy.“

„Vzadu je branka,“ odpověděla Molly. „A za ní cesta přes pole, podél živého plotu. Můžeme toho morrise pár set metrů tlačit, to hravě zvládneme.“

Když se z kostela znovu ozvalo střílení, byli už sto padesát metrů daleko, na kraji první louky. Teprve tam Steiner nastartoval a podle Mollyiných instrukcí zamířil polními cestami dolů, k silnici na pobřeží.

Poté, co se v sakristii s tichým klapnutím zavřely tajné dveře, v kapli se ozval hluk a Artur Seymour s uvolněnýma rukama vstal. Neslyšně se proplížil postranní uličkou, v levé ruce stočené lano, se kterým mu Preston předtím svázal nohy.

Venku už se úplně setmělo a v kostele se dalo orientovat jen podle svíček a věčného světla. Sklonil se nad Prestonem a s uspokojením zjistil, že dýchá. Hodil si ho přes rameno, otočil se a šel s ním hlavní uličkou k oltáři.

Garvey u jednoho z oken už začínal být nervózní. Dole byla taková tma, že vůbec neviděl, co se tam děje. Luskl prsty, aby mu podali telefon, a ohlásil se Kaneovi, jenž čekal v bílém scoutu u brány. „Je tam ticho jako v hrobě, majore. Nelíbí se mi to.“

„Zkuste dávku a uvidíte,“ odpověděl Kane.

Garvey prostrčil hlaveň thompsonu okenním otvorem a vystřelil. Nic se neozvalo a pak ho muž po jeho pravici popadl za rameno. „Tam dole, seržante, podívejte, dole u kazatelny. Nehýbá se tam něco?“

Garvey zariskoval a rozvítil baterku. Mladý vojín vedle něj vykřikl strachy. Seržant rychle přejel baterkou postranní uličku a řekl do telefonu. „Nevím, co se děje, majore, ale radši se tam podívejte.“

Za okamžik zámkem kostelních vrat otřásla dávka z thompsonu, dveře vypadly z pantů a dovnitř se nahrnul Harry Kane s tuctem bojechtivých rangerů. Ale nebylo s kým bojovat – po Steinerovi a Devlinovi se slehla země. Jen Artur Seymour klečel ve světle svíček v první lavici a nehnutě zíral do napuchlého obličeje Harveyho Prestona, jehož tělo viselo za krk na trámu přední chrámové stěny.

19. kapitola

Knihovnu, ze které se vcházelo na zadní terasu Meltham House, si ministerský předseda vyhradil pro sebe. Když se Harry Kane o půl osmé objevil ve dveřích, čekal na něho Corcoran. „Jaký byl?“ zeptal se.

„Velice ho to zajímalo,“ odpověděl major. „Chtěl, abych mu podrobně vyprávěl, jak to celé probíhalo. Zdá se, že ho Steiner úplně uhranul.“

„Jako nás všechny. Teď bych ale rád věděl, kde ten chlap je, a s ním ten irský darebák.“

„V okolí myslivny nikde není, to jsme si ověřili. Ještě než jsem šel k premiérovi, dostal jsem zprávu od Garveyho. Když se šli přesvědčit, jestli není u sebe doma, prý tam na něj čekali dva detektivové ze zvláštního oddělení.“

„Bože na nebesích,“ řekl Corcoran. „Jak na něho vůbec přišli?“

„Nějaké rutinní policejní vyšetřování. Každopádně, teď už se tam těžko ukáže. Garvey tam zůstal a na silnicích nechal postavit pár zátarasů, ale zatím toho víc dělat nemůžeme. Potřebujeme posily.“

„Žádný strach, chlapče, budou tu co nevidět,“ řekl Corcoran. „Jakmile vaši muži dali do pořádku telefonní vedení, měl jsem pár delších rozhovorů s Londýnem. Během několika hodin by měl být celý severní Norfolk neprodyšně uzavřený. Do rána bude téměř v celé oblasti vyhlášeno stanné právo. A nebude odvoláno, dokud Steinera nechytnou.“

Kane přikývl. „K premiérovi se už nemá šanci dostat, o tom není sporu. Mám své muže u dveří, venku na terase, a ještě nejméně dvacet je jich porůznu schovaných v zahradě, se samopaly a maskovanými obličeji. Řekl jsem jim to jasně – oni střílejí první. O nehodách se můžeme bavit později.“

Otevřely se dveře a vešel mladý desátník s několika strojopisnými listy papíru. „Mám konečný seznam, jestli se chcete podívat, majore.“

Odešel a Kane pohlédl na první papír. „Požádali jsme otce Verekera a pár vesničanů, aby identifikovali mrtvé Němce.“

„Jak je mu?“

„Utrpěl otřes mozku, ale jinak snad bude v pořádku. Podle toho, co říkají, jsme je dostali všechny, kromě Steinera, jeho pobočníka Neumanna a samozřejmě kromě toho Ira. Celkem čtrnáct mrtvých.“

„Ale jak se kruci dostali ven, to je to, co bych rád věděl.“

„Nejdřív se prostříleli dveřmi do sakristie, aby se schovali před Garveym a jeho muži nahoře, a podle mě Pamela a to Priorovic děvče za sebou tenkrát ve spěchu pořádně nezavřely, když utíkaly tajnou chodbou.“

„Slyšel jsem, že ta Priorovic holka se do toho ničemy Devlina prý zakoukala. Nemyslíte, že by s tím mohla mít něco společného?“

„To bych netvrdil. Pamela mi líčila, že z toho byla chudinka strašně rozčarovaná.“

„Aby ne,“ řekl Corcoran. „Ale k důležitějším věcem. Jaké máte ztráty?“

Kane očima přelétl druhý list papíru. „Včetně Shafta a kapitána Malloryho dvacet jedna mrtvých a osm zraněných.“ Zavrtěl hlavou. „Ze čtyřiceti. Dovedete si představit ten bengál, až se tohle dostane ven?“

„Pokud se to dostane ven.“

„Co tím chcete říct?“

„Londýn se už jasně vyjádřil, že si nepřejí, aby se to rozkřiklo. Za prvé nechtějí vylekat lidi. Jen si to uvědomte. Němečtí Fallschirmjäger si seskočí v Norfolku, aby unesli premiéra, a skoro se jim to povede. A co Britský dobrovolnický sbor? Angličané v SS. Umíte si představit, jak by tohle vypadalo v novinách?“

„Rozumím vám.“

„A podívejte se na to také z hlediska Pentagonu. Elitní americká jednotka, nejlepší z nejlepších, se střetne s hrstkou německých parašutistů a utrpí sedmdesátiprocentní ztráty.“

„Nevím,“ potřásl hlavou Kane. „Myslím, že očekáváte příliš, když chcete, aby taková spousta lidí držela jazyk za zuby.“

„Jsme ve válce, Kane,“ řekl Corcoran. „Ve válce existují prostředky, jak lidi donutit, aby vám vyhověli. A nikdo se nad tím nepozastavuje.“

Dveře se otevřely a objevila se hlava mladého desátníka. „Další telefon z Londýna, plukovníku.“

Corcoran rychle vyšel ven a Kane za ním. Major si zapálil a dal se hlavním vchodem dolů po schodišti a kolem hlídek. Hustě pršelo a byla úplná tma, ale přesto cítil ve vzduchu mlhu. Pomalu kráčel k přední terase. Třeba měl Corcoran pravdu, možná by se to všechno dalo zvládnout. Svět byl ve válce a dostatečně šílený na to, aby se mohly podařit věci jindy nepředstavitelné.

Octl se u paty schodů a ve vteřině měl kolem krku něčí ruku a v zádech koleno. Matně se zablýskla čepel nože. „Jméno!“ ozvalo se.

„Major Kane.“

Rozsvítila se baterka a hned zase zhasla. „Promiňte, pane. To jsem já, desátník Bleeker.“

„Měl byste být v posteli. Co dělá vaše oko?“

„Pět stehů, majore, ale prý budu zase vidět. A teď bych šel dál, s vaším dovolením.“

Ztratil se a Kane se zadíval do tmy. „Nikdy,“ řekl si tiše, „až do té nejdelší smrti si nebudu dělat nárok na to, že jsem pochopil jediného ze svých bližních.“

Podle předpovědi měl až do rána být v oblasti Severního moře vítr tři až čtyři metry za sekundu, s občasnými přeháňkami a mlhou. Rychlý člun to stihl v dobrém čase, v osm hodin byl venku z minových polí a vjížděl do hlavního pobřežního plavebního koridoru.

U kormidla stál Muller a Koenig u stolu s mapou pečlivě zakresloval konečný kurs. Zvedl hlavu. „Osmnáct kilometrů východně od Blakeney Pointu, Eriku.“

Muller kývl a očima se snažil proniknout šero před sebou. „Tahle mlha nám moc nepřidá.“

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ řekl Koenig. „Možná, že za ni budeš ještě děkovat, než budeme hotovi.“

Dveře se s prásknutím otevřely a vešel Teusen, hlavní radista. V ruce držel depeši. „Zpráva z Landsvoortu, pane poručíku.“

Koenig ji od něj vzal a pod stolní lampičkou si ji přečetl. Dlouho nemohl z toho kusu papíru odtrhnout oči, a pak ho pomalu pravačkou zmačkal do kuličky.

„Co je?“ zeptal se Muller.

„Orel je prozrazen. Ostatní jsou jen slova.“

Nastalo krátké mlčení, na okna bubnoval déšť. „A naše rozkazy?“ prolomil Muller ticho.

„Pokračovat, jak uznám za vhodné.“ Koenig potřásl hlavou. „Představ si, plukovník Steiner, Ritter Neumann – všichni ti skvělí muži…“

Poprvé od doby, kdy přestal být dítětem, se mu chtělo plakat. Otevřel a podíval se do tmy, déšť mu stékal po tváři. „Pořád ještě je možné, že někteří z nich to přežili,“ ozval se Muller. „Třeba i jen jeden nebo dva. Vždyť víte, jak to bývá.“

Koenig zabouchl dveře. „Takže ty jsi pořád ještě ochoten tam jít?“ Muller nepovažoval za nutné odpovídat a Koenig se obrátil na Teusena. „Ty taky?“

„Už jsme spolu dlouho, pane poručíku,“ řekl Teusen, „a ještě nikdy jsem se neptal, kam jedeme.“

Koeniga se zmocnila divoká euforie. Plácl ho po zádech. „Tak dobrá, zatelegrafuj jim tohle.“

Radlův stav se už od pozdního odpoledne neustále zhoršoval, ale přes Wittovo zapřísahání odmítl zůstat v posteli. Od poslední zprávy Joanny Greyové trval na tom, že zůstane v rádiové místnosti. Witt tam pro něj nechal přenést starý ušák a Radl v něm teď ležel zabořený a pozoroval radistu, jak se snaží spojit s Koenigem. Bolest v hrudi byla nejen čím dál horší, ale zachvátila i jeho levou ruku. Nebyl hlupák, věděl, co to znamená. Ostatně, na tom teď nezáleželo. Na ničem už teď nezáleželo.

Za pět minut osm se na něj radista vítězoslavně podíval. „Mám je, pane plukovníku. Právě potvrdili příjem.“

„Díky bohu,“ řekl Radl. Zašátral po pouzdře na cigarety, ale prsty jako by mu zdřevěněly, a Witt mu ho musel podat.

„Jedna poslední, pane plukovníku,“ oznámil a vložil Radlovi do úst nezaměnitelnou ruskou cigaretu.

Radista horečně psal do svého notesu. Vytrhl stránku a ohlédl se na Radla.

„Odpověď, pane plukovníku.“

Radl se cítil jako omráčený, dělaly se mu mžitky před očima. „Přečtěte to,“ rozkázal Wittovi.

„Přesto letíme do hnízda. Zbylá ptáčata mohou potřebovat pomoc. Hodně štěstí.“ Witt vypadal zmateně. „Proč ten dodatek, pane plukovníku?“

„Protože je to mimořádně vnímavý mladý muž, který tuší, že já budu pravděpodobně potřebovat nejmíň tolik štěstí, jako on.“ Pomalu zavrtěl hlavou. „Odkud se berou, tihle hoši? Taková odvaha, taková ochota se obětovat, a kvůli čemu?“

Witt se zdál být v rozpacích. „Pane plukovníku, prosím vás…“

Radl se usmál. „Všechny dobré věci na tomto světě dřív nebo později skončí, milý příteli – jako tahle moje poslední ruská cigareta.“ Obrátil se na radistu a konečně se odhodlal k tomu, co měl udělat už nejméně před dvěma hodinami. „A teď mi zavolejte Berlín.“

Na východní hranici pozemků Priorových, za lesem na druhé straně hlavní silnice nad Hobs Endem stála napůl rozpadlá neobydlená chalupa. Pro auto otce Verekera skýtala jakýs takýs úkryt.

Ve čtvrt na osm Devlin se Steinerem zanechali Molly, ať se stará o Rittera, a opatrně se pustili lesíkem na průzkum. Když byli dole, podívali se směrem k myslivně a uviděli, jak se k ní po hlavním náspu blíží Garvey a jeho muži. Ustoupili zpátky přes les a lehli si v závětří zdi, aby se poradili.

„Nevypadá to dobře,“ poznamenal Devlin.

„Nemusíte se tam vracet. Když to vezmete pěšky přes bažinu, pořád ještě budete na pobřeží včas,“ řekl Steiner.

„A co tam budu dělat?“ vzdychl Devlin. „Musím se přiznat k něčemu strašnému, plukovníku. Měl jsem tak nemožně naspěch, že jsem nechal vysílačku na dně té tašky s bramborami, co visí za kuchyňskými dveřmi.“

Steiner se tiše zasmál. „Příteli, vy jste opravdu unikát. Stvořiteli se musela rozbít forma, když vás vyklápěl.“

„Já vím,“ řekl Devlin. „Někdy to činí život téměř nesnesitelným. Ale vraťme se k naší situaci – bez té vysílačky nemůžu dát Koenigovi vědět.“

„Myslíte, že bez signálu nepřipluje?“

„Tak to bylo domluveno. Kdykoli mezi devátou a desátou, podle toho, kdy se mu ozveme. A ještě něco. Ať už se Joanně Greyové stalo cokoli, pravděpodobně stačila odeslat do Landsvoortu nějakou zprávu. Pokud ji Radl předal Koenigovi, může být i s posádkou už na cestě zpátky.“

„Ne,“ řekl Steiner, „tomu nevěřím. Koenig přijede. I když nedostane váš signál, tak na tu pláž připluje.“

„Proč myslíte?“

„Protože mi řekl, že tam bude,“ odpověděl Steiner prostě. „Takže, jak vidíte, bez vysílačky se obejdete. I kdyby to tu rangeři začali prohledávat, na pláž nepůjdou, protože podle značek je zaminovaná. Když se tam dostanete včas, můžete jít teď za odlivu ústím řeky skoro půl kilometru.“

„S Ritterem v tomhle stavu?“

„Potřebuje jen pořádnou hůl a někoho, o koho by se mohl opírat. V Rusku jednou ušel za tři dny skoro sto třicet kilometrů, ve sněhu a s kulkou v pravé noze. Když člověk ví, že zemře, jestli zůstane tam, kde je, dokáže se báječně soustředit na to, aby se přesunul někam jinam. Ušetříte spoustu času, když půjdete Koenigovi naproti.“

„Vy s námi nejdete.“ Bylo to konstatování, ne otázka.

„Myslím, že víte, kam musím jít, příteli.“

Devlin si povzdychl. „Vždycky jsem se držel hesla, že člověku se má dovolit, aby si vybral svou vlastní cestu do pekla, ale ve vašem případě bych skoro udělal výjimku. Vždyť se k němu ani nedostanete. Bude mít kolem sebe víc stráží, než je v létě vos na sklenici s marmeládou.“

„A přesto to musím zkusit.“

„Proč? Protože si myslíte, že by to mohlo mít vliv na případ vašeho otce? To je iluze. Už se s tím konečně vyrovnejte. Nic, co vy uděláte, mu nepomůže, jestli ten všivák na Prinz Albrechtstrasse bude mít na věc jiný názor.“

„Ano, máte nejspíš pravdu. Myslím, že jsem to vždycky věděl.“

„Tak proč tedy?“

„Protože je pro mě nemožné udělat cokoli jiného.“

„Nerozumím.“

„Myslím, že rozumíte. Znáte ten pocit ze hry, ne? Hlas trubky ve větru, trikolóra, co hrdě vlaje v šedivém ránu. Ať žije republika. Pamatujete přece na Velikonoce devatenáct set šestnáct… Ale něco mi povězte, příteli. Když na to přijde, jste to vy, kdo ovládá hru, nebo hra ovládá vás? Dokážete přestat, když se vám zachce, nebo musíte jít pořád dál? Nepromokavé kabáty a samopaly, život za Irsko, a kolo se točí – točí, dokud jednoho dne neskončíte v příkopu s kulkou v zádech.“

„To ví Bůh, já ne,“ řekl Devlin chraptivě.

„Ale já ano, příteli. A teď bychom se nejspíš měli vrátit. Samozřejmě jim nesmíte nic říci o tom, jak jsem se rozhodl já. S Ritterem by mohly být těžkosti.“

„Jak chcete,“ slíbil Devlin neochotně.

Zamířili nocí zpátky k chatrči. Molly právě vyměňovala Ritterovi obvaz. „Jak jsi na tom?“ zeptal se Steiner.

„Dobře,“ odpověděl nadporučík, ale když mu Steiner sáhl na čelo, bylo vlhké potem.

Devlin si stoupl do rohu mezi dvě zdi, kde byl chráněný před deštěm, a kouřil. Molly se k němu připojila. „Nevypadá to s ním dobře,“ řekla. „Podle mě nutně potřebuje doktora.“

„Klidně bys taky mohla poslat pro pohřebáky,“ odtušil Devlin. „Ale jeho nechme. Teď jde o tebe. Kvůli dnešní noci by ses mohla dostat do pěkného průšvihu.“

Vypadala až nepřirozeně lhostejně. „Nikdo mě neviděl, když jsem vám pomáhala z kostela. Nikdo mi nedokáže, že jsem to udělala. Kdyby se mě ptali, seděla jsem v dešti na vřesovišti a mohla jsem si oči vyplakat nad pravdou o mém milém.“

„Proboha, Molly.“

„Chudák holka jedna pitomá, řeknou. Spálila se – a dobře jí tak, nemá věřit cizákovi.“

„Ještě jsem ti nepoděkoval,“ řekl neobratně.

„Na tom nezáleží. Neudělala jsem to kvůli tobě. Udělala jsem to kvůli sobě.“ Byla v mnoha ohledech obyčejnou venkovskou dívkou a vůbec jí to nevadilo, ale teď, víc než kdy jindy, se chtěla vyjádřit naprosto jasně. „Mám tě ráda. To neznamená, že souhlasím s tím, co jsi a co děláš, nebo že to chápu. To je něco jiného. Láska s tím nemá co dělat, ta má svůj vlastní prostor. Proto jsem tě dnes dostala z toho kostela. Ne proto, že to bylo správné nebo špatné, ale prostě proto, že bych nesnesla sama sebe, kdybych nic neudělala a nechala tě umřít.“

Šla k autu a Devlin těžce polkl. Nebylo to zvláštní? Nejstatečnější řeč, jakou kdy v životě slyšel, děvče, které by si zasloužilo, aby po něm z oken házeli růže, a jemu se chtělo spíš brečet nad tím, jak to všechno zbytečně přišlo nazmar.

Dvacet minut po osmé se Devlin se Steinerem znovu vydali dolů lesíkem. V bažinách, v místě, kde stála myslivna, byla úplná tma, ale na hlavní silnici se dal rozeznat nezřetelný obrys auta a ozývaly se odtamtud tlumené hlasy.

„Pojďme trochu blíž,“ zašeptal Steiner.

Doplížili se k hraniční zdi mezi lesem a silnicí a opatrně vykoukli přes okraj. Lilo teď jako z konve. Na každé straně silnice stál jeden džíp a pod stromy se před deštěm schovávalo několik rangerů. V Garveyových dlaních blikla sirka a na okamžik mu ozářila obličej.

Steiner s Devlinem se stáhli. „Je tam ten velký černoch,“ zašeptal podplukovník. „Ten hlavní seržant, co byl tenkrát s Kanem. Čekají, jestli se tu někde neukážete.“

„Proč nejsou v myslivně?“

„Tam pravděpodobně taky někoho má. Takhle má pod kontrolou i silnici.“

„Nevadí,“ řekl Devlin. „Můžeme přejít o kus dál a pak pěšky na pláž, jak jste říkal.“

„Bylo by to jednodušší, kdyby od vás někdo odlákal pozornost.“

„Například?“

„Například já v ukradeném autě projedu zátarasem. Mimochodem, nepohrdl bych tím vaším kabátem, pokud jste ochoten mi ho poskytnout jako nevratnou půjčku.“

Byla taková tma, že mu Devlin neviděl do tváře, a najednou ani nechtěl vidět. „Pro mě za mě, Steinere, táhněte si do pekla kudy chcete,“ řekl unaveně. Odepjal si samopal, svlékl kabát a podal mu ho. „V pravé kapse je mauser s tlumičem a dva náhradní zásobníky.“

„Děkuji.“ Steiner sňal s hlavy Schiff, zastrčil ho do své Fliegerbluse, oblékl kabát a přepásal se. „Takže konec se blíží. Myslím, že bychom se měli rozloučit.“

„Řekněte mi jedno,“ ozval se Devlin. „Stálo to za to? Aspoň trochu?“

„Prosím vás, ne,“ Steiner se tiše zasmál. „Už žádnou filozofii.“ Podal mu ruku. „Snad najdete, co hledáte, příteli.“

„Už se stalo, a v tom hledání jsem to zase ztratil,“ odpověděl Devlin.

„V tom případě už vám na ostatním nesejde,“ řekl Steiner. „To je nebezpečné rozpoložení. Budete na sebe muset dávat pozor.“ Otočil se a kráčel zpátky k chatrči. Vytáhli Rittera ven a dotlačili auto až tam, kde se cesta začínala svažovat k vratům na silnici. Steiner seběhl dolů a otevřel jim, z plotu přitom vytáhl dvoumetrovou kovovou tyč a podal ji Ritterovi.

„Půjde to?“ zeptal se.

„Jasně,“ odpověděl nadporučík statečně. „Jdeme?“

„Ty, já ne. Na silnici jsou rangeři. Uvažoval jsem o tom, že bych je mohl nějak zabavit, než vy přejdete. Později vás doženu.“

Ritter ho křečovitě chytil za paži, v hlase měl paniku. „Ne, Kurte, tohle ti nedovolím.“

„Nadporučíku Neumanne, jste nepochybně ten nejlepší voják, kterého jsem kdy znal,“ řekl Steiner vážně. „Od Narviku po Stalingrad jste nikdy nezanedbal svou povinnost ani neopomenul splnit můj rozkaz a já naprosto nemám v úmyslu vás nechat, abyste s tím teď začal.“

Ritter se vší silou opřel o hůl a snažil se postavit do pozoru. „Jak si pan plukovník přeje,“ odpověděl obřadně.

„V pořádku,“ řekl Steiner. „Tak jděte, pane Devline, a hodně štěstí.“

Otevřel dvířka auta a Ritter tiše zavolal: „Pane plukovníku.“

„Prosím?“

„Bylo mi ctí s vámi sloužit.“

„Děkuji vám, pane nadporučíku.“

Steiner nasedl do morrise, povolil ruční brzdu a auto se pomalu dalo do pohybu.

Devlin a Molly šli lesíkem, s Ritterem mezi sebou, a zastavili se dole u nízké zídky. „Už bys měla jít, holčičko,“ zašeptal Devlin.

„Doprovodím tě na pláž,“ řekla pevně.

Neměl čas se hádat, protože asi čtyřicet metrů od nich se na silnici ozval zvuk motoru a zazářila světla. Jeden z rangerů vytáhl zpod pláštěnky červenou svítilnu a zamával s ní. Devlin čekal, že Němec projede plnou rychlostí, ale k jeho velkému překvapení auto zpomalilo. Steiner chladnokrevně riskoval. Chtěl na sebe upoutat pozornost i toho posledního muže a to mohl udělat jen jediným způsobem. Levou ruku měl na volantu, pravou svíral pistoli a čekal, až se Garvey přiblíží.

„Promiňte, ale budete se muset legitimovat,“ naklonil se k němu seržant.

Levou rukou rozsvítil baterku a přejel s ní na Steinera. Mauser zakašlal. Byl to výstřel z bezprostřední blízkosti, ale přesto šel nejmíň pět centimetrů vedle. Steiner dupl na plyn, kola zakvílela a byl pryč.

„To byl sám Steiner, krucinál!“ zařval Garvey. „Za ním!“

Všichni se hlava nehlava snažili naskočit do aut. První sebou hnul Garveyho džíp, druhý vyjel vzápětí za ním a hluk motorů se postupně vytratil do noci.

„Tak, a rychle odsud,“ řekl Devlin. Pomohli s Molly Ritterovi přes zeď a co nejrychleji vykročili na silnici.

Morris nesl datum výroby 1933 a nebyl ještě ve šrotu jenom díky tomu, že ve válce byla o nová auta nouze. Motor už skoro dosloužil, a pokud stále ještě byl dost dobrý, aby uspokojil požadavky otce Verekera, Steinerovy nároky byly poněkud jiného rázu. Měl nohu až na podlaze, ale ručička tachometru tvrdošíjně zůstávala na pětašedesátce a odmítala se pohnout třeba jen o kousek dál.

Zbývaly mu jen minuty, ale ani to ne, protože zatímco zvažoval, jestli by nebylo lepší zastavit a vzít to pěšky lesem, Garvey v předním džípu po něm začal pálit z browningu. Steiner se přikrčil za volantem, do kapoty se zahryzly kulky a přední sklo se roztříštilo v lavině drobných úlomků.

Morris sebou smýkl doprava přes nějaké dřevěné zábradlí a kodrcal dolů po stráni osázené mladými jedličkami. Ty auto zpomalily natolik, že Steiner mohl otevřít dveře a vyskočit ven. Udělal kotrmelec, v mžiku byl na nohou a zmizel v lesní tmě. Morris se zastavil až dole v bažině, nasáklé nedávnými povodněmi, a začal se pomalu potápět.

Oba džípy nahoře prudce zabrzdily. První byl venku Garvey a s rozsvícenou baterkou se hnal dolů po srázu. Když doběhl na břeh, bahnitá voda se právě zavřela nad střechou auta.

Sňal helmu a začal si rozepínat pásek, ale Krukowski, který sjel ze svahu hned za ním, ho chytil za rameno. „Ať vás to ani nenapadne. To není jen tak nějaká voda. Bahno jde na některých místech do takové hloubky, že byste se nikdy nedostal ven.“

Garvey pomalu přikývl. „Ano, asi máte pravdu.“ Ještě chvíli zkoumal baterkou bahnitou hladinu na místech, odkud vycházely bublinky, pak se otočil a šel zpátky nahoru k rádiu podat hlášení.

Kane s Corcoranem právě večeřeli v přezdobeném přijímacím pokoji, když se do místnosti přihnal desátník radista s Garveyovou zprávou. Kane ji spěšně přečetl a poslal ji přes vyleštěný stůl Corcoranovi.

„Bože, uvědomujete si, že měl namířeno sem?“ Corcoran se s odporem zamračil. „Takový člověk – a taková smrt.“

Kane přikývl. Měl mít radost a přitom se cítil podivně na dně. „Vyřiďte Garveymu, ať zůstane, kde je,“ řekl desátníkovi. „A ať mu z autoparku pošlou vyprošťovací vůz. Chci, aby plukovníka Steinera odtamtud vytáhli.“

Desátník odešel a Corcoran poznamenal: „Co jeho kamarád a ten Ir?“

„Myslím, že se nemusíme strachovat. Objeví se, ale ne tady.“ Kane si povzdychl. „Ne, myslím, že nakonec to byl Steiner sám. On byl jedním z těch, kteří se neumějí vzdávat.“

Corcoran přešel k příborníku, nalil dvě velké whisky a podal Kaneovi. „Neřeknu na zdraví, vím, jak vám asi je. Pocit jako ze ztráty někoho blízkého, nemám pravdu?“

„Přesně.“

„Myslím, že už jsem v branži příliš dlouho.“ Corcoran se otřásl a vyprázdnil sklenici. „Chcete to říci ministerskému předsedovi sám, nebo mám já?“

„Myslím, že vám tu čest přenechám, pane.“ Kane se chabě pousmál. „Snad abych dal vědět mužům.“

Když vyšel z hlavního vchodu, venku lilo o sto šest. Stoupl si nahoru na schodiště a zavolal:

„Desátníku Bleekere!“

Za pár vteřin se volaný odněkud vynořil a vyběhl po schodech. Uniformu měl úplně promočenou, čistě umytá helma se leskla a po tvářích mu v černých potůčcích stékal maskovací krém.

„Garvey a jeho hoši dostali Steinera, kus odtud na pobřežní silnici. Vyřidte to ostatním,“ řekl Kane.

„Takže konec, pane. Máme zrušit pohotovost?“ zeptal se desátník.

„Ne, ale můžete teď hlídat na směny, tak aby se každý ohřál a mohl něco teplého sníst.“

Bleeker seběhl ze schodů a zmizel ve tmě. Major zůstal ještě hodnou chvíli stát na schodech, mlčky zíraje do deště, pak se otočil a zašel zpátky dovnitř.

Devlin s Ritterem a Molly se přiblížili k temnému obrysu myslivny a u zídky se zastavili. „Připadá mi, že tam nikdo není,“ zašeptal Devlin.

„Nemá cenu riskovat,“ odpověděl Ritter, také šeptem.

Devlin měl ale v hlavě vysílačku a nehodlal se jen tak vzdát. „Byl bych pěkný vůl, kdybych se tam nepodíval,“ řekl tvrdohlavě. „Vždyť je to prázdné. Běžte napřed po náspu, já vás dohoním.“

Ztratil se dřív, než kdokoli z nich stačil protestovat, opatrně se přikradl přes dvorek k oknu a zaposlouchal se. Nikde se nic nepohnulo, ve štěrbinách mezi okenicemi se neukázal jediný paprsek světla. Jen déšť nepřestával. Přední dveře se pod jeho dotekem s lehkým zavrzáním otevřely a Devlin s prstem na spoušti vkročil do předsíně.

Dveře do obývací místnosti byly dokořán a ve skomírajícím plameni krbu rudě zářilo několik oharků. Vešel a okamžitě si uvědomil svou chybu. Dveře se s prásknutím zavřely, někdo mu vyrazil z ruky sten a na krku ucítil hlaveň pistole.

„Ani hnout!“ ozval se hlas Jacka Rogana. „Fergusi, posviť mi na něj trochu.“

Škrtla sirka, Fergus Grant zapálil knot petrolejky a znovu nasadil kryt. Rogan kopl Devlina do zad, až odletěl na druhý konec místnosti.

„No tak se ukaž.“

Devlin se pootočil, s nohou na krbu. Položil ruku na římsu. „Ještě jsem neměl tu čest.“

„Hlavní inspektor Rogan a inspektor Grant. Zvláštní oddělení.“

„Irská sekce, nemýlím-li se.“

„Správně, synku, a nechtěj po mně zatykač nebo ti nařežu, že si týden nesedneš.“ Rogan se s browningem u boku posadil na kraj stolu. „Z toho, co jsem o tobě slyšel, jsi pěkně zlobivý kluk.“

„Opravdu?“ řekl Devlin a ještě víc se vyklonil do krbu. Věděl, že i kdyby se mu podařilo dostat se k pistoli, má šanci tak jedna ke stu. Ať už Rogan dělal, co chtěl, Grant nic neriskoval a nepřestával na něj mířit.

„Vy Irové mi už opravdu začínáte lézt krkem,“ začal Rogan. „Proč nemůžete zůstat pěkně v příkopě, kam patříte?“

„To je otázka,“ řekl Devlin hloubavě.

Inspektor vytáhl z kapsy kabátu želízka. „Sem pojď.“

V okně za zatemněním zařinčel kámen. Oba policisté se tím směrem ohlédli a Devlinova ruka zašátrala podél podpěrného trámu krbového komínu. Nahmatal pažbu walthera, ozval se výstřel a Rogan se s prostřelenou hlavou svalil se stolu na zem. Mezitím se ale Grant stačil otočit – jednou naslepo vypálil a zasáhl Ira do pravého ramene. Devlin se překotil do křesla za sebou, ale prst ze spouště nepustil a roztříštil mladému inspektorovi nejprve levou paži a další kulkou rameno.

Grant těžce dopadl na zeď a sesul se na podlahu. Vypadal, že je v šoku, nechápavě mžoural po místnosti a na Roganovo tělo na druhé straně stolu. Devlin zvedl jeho pistoli a zastrčil si ji za pas, pak přešel ke dveřím, vzal z věšáku tašku s bramborami a vysypal je na podlahu. Malý plátěný pytlík na dně obsahoval vysílačku a pár dalších drobností. Devlin si ho hodil přes rameno.

„Proč mě taky nezabiješ?“ ozval se Grant slabě.

„Protože ty jsi mi sympatičtější,“ odpověděl Ir. „Na tvém místě bych si hledal lepší zaměstnání, synku.“

Rychle vyšel ven. Když otevřel přední dveře, u zdi stála Molly.

„Díky bohu,“ vydechla, ale on jí zacpal ústa a rychle spěchal pryč. „Co se stalo?“ zeptala se, když dorazili zpátky k Ritterovi.

„Zabil jsem člověka a dalšího jsem zranil, to se stalo,“ odpověděl jí. „Dva detektivové Zvláštního oddělení.“

„A já ti v tom pomohla?“

„Ano,“ řekl. „Jdi už, Molly, prosím tě, dokud ještě můžeš.“

Najednou se otočila a začala utíkat po hlavním náspu, pryč od nich. Devlin zaváhal, ale nedokázal se ovládnout a vyrazil za ní. Za pár vteřin ji dohnal a přivinul si ji do náručí. Objala ho kolem krku a se zoufalou vášní ho políbila. Odstrčil ji. „Už jdi, holčičko, a Bůh s tebou.“

Beze slova se obrátila a zmizela ve tmě. Devlin se vrátil zpátky k Neumannovi. „Opravdu výjimečná dívka,“ řekl nadporučík.

„Ano, dalo by se to tak říct,“ odpověděl Devlin. „Až na to, že se narodila ve špatném věku.“ Vytáhl z pytlíku vysílačku a ohlásil: „Orel volá Poutníka. Čekáme na vás.“

V přijímači umístěném na můstku rychlého člunu zněl jeho hlas tak jasně, jako kdyby stál přede dveřmi. Koenig si s bušícím srdcem přitáhl mikrofon. „Tady je Poutník, Orle. Jaká je situace?“

„Dvě ptáčata stále ještě v hnízdě,“ odpověděl Devlin. „Můžete přijet okamžitě?“

„Už jsme na cestě,“ zněla odpověd. „Končím.“ Koenig položil mikrofon a obrátil se k Mullerovi. „Dej tam tlumiče, Eriku, a na stožár bílou zástavu. Jedeme.“

Když se Devlin s Neumannem octli pod stromy, Ir se ohlédl a uviděl, jak z hlavní silnice na násep odbočila světla. „Kdo to může být?“ zeptal se Ritter.

„Ví Bůh,“ odpověděl jeho společník.

Garvey čekal na silnici pár kilometrů od nich na vyprošťovací vůz a druhý džíp mezitím poslal do myslivny zkontrolovat oba inspektory.

Devlin vzal Rittera v podpaží. „Rychle, synku, čím dřív odtud vypadneme, tím líp.“ Počáteční šok už opadl a Ir náhle zaklel – ozvala se rána v rameni.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Ritter.

„Krvácím jako O’Gradyho prase. Koupil jsem tam jednu do ramene, ale na tom teď nesejde. Není nad léčebné účinky cesty po moři.“

Minuli varovnou tabulku, opatrně se protáhli skrz ostnatý drát a vykročili na pláž. Ritter se těžce opíral o tyč, kterou mu dal Steiner, a při každém kroku sykal bolestí, ale ani jednou nezakolísal. Před nimi se na obou stranách donekonečna rozprostíral písek, od moře se s větrem valila mlha a pak byli najednou ve vodě – nejdřív jen několik centimetrů a jen občas v prohlubních o něco víc.

Zastavili se a Devlin hrábl do pytlíku s vysílačkou. V lesíku za pláží se pohybovala světla. „Kristepane,“ řekl tiše, „copak to nikdy nevzdají?“

Klopýtali pískem k ústí, a jak se blížil příliv, voda stoupala. Nejdřív jim byla po kolena, pak po stehna. Už byli pěkný kus od suché země, když Ritter najednou zasténal, pustil se tyče a klesl na koleno. „Nemá to cenu, Devline. Už nemůžu. Tak příšerně mě ještě nikdy nic nebolelo.“

Devlin se nad ním sklonil a znovu zvedl k ústům vysílačku. „Poutníku, tady je Orel. Čekáme na vás v ústí, asi čtyři sta metrů od břehu. Začínáme signalizovat.“

Z plátěného pytlíku vytáhl světelnou signalizační kouli, další dárek od Abwehru a jejich prostřednictvím od SOE, a co nejvýš ji zvedl v pravé dlani. Ohlédl se ke břehu, ale ten mezitím přikryla neproniknutelná mlha.

Za dvacet minut mu voda sahala až k hrudníku. V životě mu nebyla taková zima. Stál rozkročený na písčitém výběžku, levačkou podpíral Rittera, pravačkou nepřestával držet světelnou kouli a kolem nich se ke břehu hnal příliv.

„Nemá to cenu,“ zašeptal Ritter. „Už vůbec nic necítím. Jsem vyřízený. Víc už nezvládnu.“

„Jak to řekla paní O’Flynnová biskupovi,“ řekl Devlin. „No tak, chlapče, ne aby ses teď vzdal. Co by na to řekl Steiner?“

„Steiner?“ Ritter zakašlal a málem začal polykat andělíčky, jak se mu slaná voda převalila přes bradu a do úst. „Ten by to přeplaval.“

Devlin se přinutil k smíchu. „Tak se mi líbíš, synku. S úsměvem jde všechno líp.“ Začal si vysokým hlasem prozpěvovat. „A dolů prudkou strží jedou Sarsfieldovi muži a všichni v zeleném…“

Nad hlavami jim přešla vlna a na chvíli oba ztratili oporu. Panebože, tohle je konec, pomyslel si Devlin, ale když se mu hlava dostala nad vodu, podařilo se mu nohama znovu nahmatat dno. Pravou rukou pořád držel kouli, ačkoli mu voda teď už sahala až k bradě.

Jako první zahlédl světlo na levoboku Teusen a okamžitě to běžel ohlásit na můstek. Za tři minuty se rychlý člun vyloupl ze tmy a někdo posvítil na oba muže baterkou. Hodili jim síť, čtyři námořníci sešplhali dolů a starostlivýma rukama se chopili Rittera Neumanna.

„Opatrně,“ nabádal je Devlin. „Je na tom špatně.“

Za několik vteřin se sám zhroutil přes zábradlí. Koenig si vedle něj klekl s přikrývkou a lahví. „Vypijte trochu tohohle, pane Devline.“

„Cead mile Failte,“ zamumlal Ir.

Koenig se naklonil blíž. „Promiňte, nerozuměl jsem.“

„Ani jste nemohl. To bylo irsky, v jazyce králů. Řekl jsem prostě, buď stotisíckrát zdráv.“

Koenig se ve tmě usmál. „Rád vás znovu vidím, pane Devline. Je to zázrak.“

„Jediný, kterého se dnes v noci dočkáte.“

„Víte to jistě?“

„Jako že víko rakve se hned tak samo neotevře.“

Koenig vstal. „Pak tedy vyplujeme. Omluvte mě.“

Za okamžik rychlý člun opsal oblouk a vyrazil zpátky na moře. Devlin odzátkoval láhev a čichl k ní. Rum. Nepatřil k jeho oblíbeným, nicméně si pořádně lokl a schoulil se u zábradlí na zádi, s pohledem upřeným k vzdalujícímu se břehu.

Ve své ložnici na statku se Molly najednou prudce posadila, přešla k oknu a roztáhla záclony. Dokořán otevřela a vyklonila se do deště. Nemohla nic vědět s určitostí, ale přesto jí v okamžiku, kdy rychlý člun opustil Point a vydal se na otevřené moře, projel vítězný pocit úlevy.

Himmler se v kanceláři na Prinz Albrechtstrasse při světle lampičky probíral svými nekonečnými spisy. Ozvalo se zaklepání a vešel Rossman.

„Co se děje?“ zeptal se Himmler nevrle.

„Nerad vás ruším, Herr Reichsführer, ale došla zpráva z Landsvoortu. Orel je prozrazen.“

V Himmlerově tváři se nic nezměnilo. Opatrně odložil pero a vztáhl ruku. „Ukažte.“ Rossmann mu podal depeši a Himmler ji spěšně přečetl. Po chvilce zvedl hlavu. „Mám pro vás úkol.“

„K službám, Herr Reichsführer.“

„Vezměte dva ze svých nejspolehlivějších mužů. Okamžitě poletíte do Landsvoortu a zatknete plukovníka Radla. Postarám se, abyste do odletu dostal všechna potřebná pověření.“

„Ovšem, Herr Reichsführer. A obvinění?“

„Vlastizrada. To by mělo pro začátek stačit. Hned jak se vrátíte, hlaste se u mě.“ Vzal pero a znovu se dal do psaní. Rossman odešel.

Těsně před devátou zajel desátník George Watson od vojenské policie s motorkou ke kraji silnice pár kilometrů jižně od Meltham House a postavil ji na stojánek. Celou cestu z Norwiche jel v průtrži mračen a i přes svůj dlouhý kurýrský kabát promokl až na kost. Měl hlad a třásl se zimou, ale nejen to – ke všemu zabloudil.

Otevřel kufřík s mapou a ve světle reflektoru ji začal studovat. Napravo od něj se cosi pohnulo a desátník zvedl hlavu. Stál tam muž v nepromokavém kabátě. „Dobrý večer,“ pozdravil. „Vypadáte, že jste se ztratil.“

„Hledám Meltham House,“ odpověděl Watson. „Jedu celou cestu z Norwiche v tomhle lijáku. Tady na venkově to teď vypadá všude úplně stejně, když zrušili ty pitomé značky.“

„Počkejte, ukážu vám to,“ řekl Steiner.

Watson se znovu podíval do mapy, ve světle reflektoru se mihla pažba mauseru a udeřila ho do týla. Zhroutil se do kaluže, Steiner mu stáhl přes hlavu kurýrskou brašnu a rychle prohrabal obsah. Byl tam jen jeden dopis, s mnoha pečetěmi a s nápisem Naléhavé. Adresa zněla na plukovníka Williama Corcorana, Meltham House.

Steiner popadl Watsona v podpaží a odtáhl ho stranou. Za chvíli se sám vynořil v dlouhém kurýrském plášti, s přilbou, brýlemi a v kožených rukavicích. Přehodil si brašnu přes rameno, složil stojánek a nastartoval.

Na kraj silnice umístili reflektor, naviják vyprošťovacího vozu se začal otáčet a morris se pomalu vynořil z bažiny. Garvey postával na silnici a čekal.

Velící desátník poručil otevřít dveře. Nahlédl dovnitř a otočil se k ostatním. „Nic tam není.“

„Co mi to sakra chcete namluvit?“ houkl na něj seržant a rychle seběhl mezi stromy dolů.

Podíval se sám, ale desátník měl pravdu. Spousta páchnoucího bahna, trochu vody, ale Steiner nikde. „Ježíši Kriste,“ ujelo Garveymu, když si uvědomil, co to může znamenat. Obrátil se, bez dechu doběhl nahoru ke džípu a popadl mikrofon.

Steiner zajel k zavřeným vratům Meltham House a zastavil. Ranger na druhé straně na něj posvítil baterkou. „Seržante stráží, pojďte sem,“ zavolal.

Z vrátnice se k němu připojil seržant Thomas. Steiner tam seděl, v přilbě a brýlích zcela anonymní. „Co je?“ zeptal se Thomas.

Steiner otevřel brašnu. Vytáhl dopis a přidržel ho u mříže. „Zásilka z Norwiche pro plukovníka Corcorana.“

Thomas kývl a ranger vedle něj odsunul závoru. „Jeďte přímo k přednímu schodišti. Hlídka vás zavede dovnitř.“

Steiner se pustil po příjezdové cestě a před hlavním vchodem uhnul směrem k autoparku v zadním traktu budovy. Zastavil vedle zaparkované dodávky, nechal motorku na stojánku a dal se cestičkou do zahrady.

Po pár metrech ustoupil do stínu rododendronů. Sňal ochrannou přilbu, svlékl plášť a rukavice a ze záňadří vytáhl Schiff. Když ho měl na hlavě, ještě si upravil u krku Rytířský kříž, a pak s mauserem v pohotovosti spěchal dál.

Zastavil se na kraji zahrady, hluboko pod terasou, aby se zorientoval. Se zatemněním si obyvatelé Meltham House nedali zvláštní práci, v několika oknech bylo škvírami vidět světlo. Vykročil a ozval se něčí hlas:

„To jsi ty, Bleekere?“

Steiner něco nesrozumitelně zamručel a temná silueta se pohnula k němu. Ozvalo se tlumené škytnutí mauseru, pak překvapený vzdech, jak se ranger svalil na zem, a v témž okamžiku někdo uvnitř rozhrnul záclonu a na terasu nad nimi dopadlo světlo.

Steiner zvedl hlavu a nad ním u sloupkového zábradlí stál s doutníkem sám premiér.

Corcoran vyšel z pokoje ministerského předsedy a přede dveřmi našel Kanea. „Jak se cítí?“ zeptal se.

„Dobře. Ještě si šel před spaním zakouřit na terasu.“

Přesunuli se do předsíně. „Po mých novinkách by asi moc dobře nespal, tak je radši nechám na ráno,“ řekl Kane. „Vytáhli to auto z bažiny a Steiner v něm není.“

„Vy myslíte, že uprchl?“ přerušil ho Corcoran. „Jak můžete vědět, že není ještě pořád tam dole? Mohl přece vypadnout.“

„To je možné,“ odpověděl Kane. „Stejně raději nechám zdvojnásobit hlídky.“

Vnější dveře se otevřely a vešel seržant Thomas. Rozepnul si kabát a setřásal ze sebe vodu. „Volal jste mě, majore?“

„Ano,“ řekl mu Kane. „Vytáhli auto, ale Steinera nenašli. Nebudeme nic riskovat a zdvojnásobíme hlídky. U brány všechno v pořádku?“

„Nic, co by stálo za zmínku, od té chvíle, co vyjel ten vyprošťovací vůz. Jen ten vojenský policista z Norwiche s dopisem pro plukovníka Corcorana.“

Corcoran na něho zamračeně zíral. „O tom slyším poprvé. Kdy to bylo?“

„Asi tak před deseti minutami, pane.“

„Proboha!“ vykřikl Kane. „On je tady! Ten mizera je tady!“ Bleskově se otočil, z pouzdra u boku vytrhl kolt a rozběhl se ke dveřím knihovny.

Steiner pomalu stoupal po schůdkách na terasu. Ve vzduchu byla cítit vůně kvalitního kubánského doutníku. Na posledním schodu mu pod podrážkou zaskřípal štěrk a premiér se rázně otočil.

Vytáhl doutník z úst, na tváři onen typický neproniknutelný výraz, a oslovil ho. „Oberstleutnant Kurt Steiner od Fallschirmjäger, předpokládám?“

„Pane Churchille.“ Steiner váhal. „Je mi líto, ale musím konat svou povinnost.“

„Na co tedy čekáte?“ řekl premiér vážně.

Steiner zamířil, závěsy ve vchodu se rozlétly a na terasu se vřítil Harry Kane s prstem nalepeným na spoušti. Kulka do pravého ramene Steinera otočila o tři sta šedesát stupňů a druhý, smrtící výstřel do srdce jím smýkl přes zábradlí.

Vteřinu nato dorazil na terasu Corcoran s revolverem v ruce, ze tmy zahrady sem doběhli rangeři a zůstali stát v půlkruhu dole. Steiner ležel v záři otevřeného okna, pistoli stále ještě sevřenou v dlani, u krku Rytířský kříž.

„Zvláštní,“ řekl premiér zamyšleně. „Měl prst na spoušti – a ještě váhal. Zajímalo by mě proč.“

„Možná, že se v něm ozvala jeho americká krev, pane,“ řekl Harry Kane.

Poslední slova patřila premiérovi. „Ať už o něm bude řečeno cokoli, byl to skvělý voják a statečný muž. Postarejte se o něj, majore.“ Obrátil se a zašel dovnitř.

20. kapitola

Téměř rok poté, co jsem na hřbitově u Panny Marie a všech svatých učinil onen úžasný objev, jsem se octl ve Studley Constable znovu, tentokrát na přímé pozvání otce Verekera. Otevřel mi mladý kněz s irským přízvukem.

Vereker seděl v ušáku před ohromným ohněm v pracovně, přikrytý houní. Bylo jasné, že umírá. Kůže jako by se mu na obličeji srazila, bylo vidět každou kůstku a oči měl plné bolesti. „Je od vás hezké, že jste přijel.“

„Je mi líto, že vás vidím tak nemocného.“

„Mám rakovinu žaludku. Nedá se už nic dělat. Biskup byl tak velmi laskav a dovolil mi tady dosloužit, tady otec Damián mi pomáhá s farními povinnostmi. Ale kvůli tomu jsem pro vás neposlal. Slyšel jsem, že jste měl pěkně rušný rok.“

„Nerozumím vám,“ řekl jsem. „Když jsem tu byl minule, nechtěl jste se se mnou vůbec bavit. Prakticky jste mě vyhodil.“

„Je to úplně jednoduché. Celé ty roky jsem i já znal jen půlku příběhu. Teď najednou zjišťuji, že něco ve mně neodolatelně prahne dozvědět se ten zbytek, než bude pozdě.“

Řekl jsem mu to tedy, protože opravdu nebyl důvod něco tajit. Když jsem skončil, na trávník venku se už pokládaly stíny a v pokoji bylo šero.

„Pozoruhodné,“ řekl. „Jak jste to všechno vůbec zjistil?“

„Rozhodně ne z žádného oficiálního pramene, to mi věřte. Bavil jsem se s lidmi, s těmi, kteří jsou ještě naživu a byli ochotni o tom mluvit. Největší výhrou bylo, že jsem náhodou dostal možnost přečíst si velice podrobný deník muže, který celou akci organizoval – plukovníka Maxe Radla. Jeho vdova stále žije v Bavorsku. Ale teď bych chtěl vědět, co se dál stalo tady.“

„V oblasti byla ustanovena ta néjpřísnější bezpečnostní omezení. Každého vesničana zvlášť vyslýchala rozvědka i kontrarozvědka, museli podepsat prohlášení podle zákona o úředním tajemství. Nebylo to ani tak nutné. Lidé v tomhle kraji jsou zvláštní. V nebezpečí semknutí, nevraživí k cizincům – sám jste je poznal. Pro ně to byla jejich věc a nikoho jiného.“

„A pak tu byl Seymour.“

„Správně. Víte, že se v únoru zabil?“

„Ne.“

„Jednou v noci, jel opilý z Holtu. Sjel s dodávkou ze silnice na pobřeží a utonul v bažině.“

„Co se s ním tenkrát stalo?“

„V tichosti ho zavřeli do blázince. Strávil tam osmnáct let. Nakonec se dostal ven, když zmírnili směrnice pro péči o duševně choré.“

„Ale jak ho tu lidi mohli vedle sebe strpět?“

„Vždyť byl spřízněný nejmíň s polovičkou zdejších rodin. Žena George Wilda, Betty, byla jeho sestra.“

„Bože,“ vydechl jsem. „To jsem si neuvědomil.“

„Částečně ho chránila i ta léta mlčení.“

„A je tu ještě něco,“ ozval jsem se. „Třeba tu strašnou věc, co tenkrát udělal, vnímali jako odraz jich všech. Něco, co je třeba spíš skrývat, než o tom hovořit.“

„Ano, i to je možné.“

„A ta deska?“

„Poslali sem ženisty, aby vesnici vyčistili a v rámci možností opravili. Ti těla naházeli do hromadného hrobu na hřbitově. Samozřejmě bez označení, a nám bylo řečeno, že to tak musí zůstat.“

„Ale vy jste měl jiný názor.“

„Nebyl jsem sám. Mysleli si to všichni. Válečná propaganda byla zhoubná, i když uznávám, že tehdy nezbytná. Každý válečný film, který jsme viděli v kině, každá kniha, každé noviny dělaly z průměrného německého vojáka krvelačného barbara, ale tihle muži byli jiní. Graham Wilde je dnes naživu a Susan Turnerová je vdaná a má tři děti – a to všechno díky jednomu ze Steinerových mužů. A tenkrát v kostele, pamatujete, nechal ty lidi jít.“

„Takže jste se rozhodli věnovat mu tajný památník?“

„Přesně tak. Nebylo těžké to zařídit. Starý Ted Turner byl kameníkem, tesal ozdobné věci. Položili jsme desku na to místo, já ji při neveřejné bohoslužbě vysvětil, a pak, jak víte, jsme ji zamaskovali před zraky běžných návštěvníků. Preston je tam taky, ale na kameni uvedený není.“

„A opravdu všichni jste s tím souhlasili?“

Vyloudil jeden ze svých sychravých úsměvů. „Něco jako osobní pokání, jestli mi rozumíte. Tančit na jeho hrobě, tak to Steiner říkal, a měl pravdu. Ten den jsem ho nenáviděl. Klidně bych ho byl zabil sám.“

„Proč?“ zeptal jsem se. „Protože vás zmrzačila německá kulka?“

„Tak jsem se v tom utvrzoval, dokud jsem jednoho dne neklekl před Bohem a nepoprosil ho, aby mi pomohl snést pravdu.“

„Joanna Greyová?“ zeptal jsem se tiše.

Obličej měl úplně ve stínu, vůbec jsem neviděl, co se v něm děje.

„Jsem zvyklý spíš poslouchat cizí doznání, než se sám zpovídat, ale ano, máte pravdu. Zbožňoval jsem Joannu Greyovou. Ne nějakou banální tělesnou láskou. Pro mě byla tou nejskvělejší ženou, kterou jsem v životě potkal. Nedokážu vám ani vylíčit, jak jsem byl tehdy šokovaný, když jsem odhalil její skutečnou roli.“

„Takže jste v jistém smyslu obviňoval Steinera?“

„Ano, tak nějak to podvědomě fungovalo.“ Povzdychl si. „Je to tak dávno. Kolik vám bylo v třiačtyřicátém roce? Dvanáct, třináct? Pamatujete se, jaké to tehdy bylo?“

„Moc ne – ne tak, jak to myslíte.“

„Lidé byli unavení, válka se jim zdála nekonečná. Dovedete si představit, jak strašně by utrpěla morálka národa, kdyby se Steinerův příběh dostal do novin? Fakt, že němečtí parašutisté seskočili v Anglii a málem unesli samotného ministerského předsedu?“

„A že stačilo včas stisknout spoušť a Anglie by přišla o svého prvního muže.“

Přikývl. „Stále ještě to chcete publikovat?“

„Nevidím důvod, proč bych neměl.“

„Vždyť se to přece nestalo. Kámen se rozpadne, a kdo vám dosvědčí, že kdy existoval? Nebo máte snad v ruce jediný úřední dokument, kterým to můžete podložit?“

„To zrovna ne,“ řekl jsem vesele. „Ale mluvil jsem se spoustou lidí, a když jsem pospojoval dohromady to, co mi řekli, vychází mi z toho dost věrohodný příběh.“

„Vycházel by.“ Chabě se usmál. „Kdybyste nezanedbal jeden důležitý bod.“

„A to?“

„Nahlédnout do kterékoli z těch nejmíň dvaceti faktografických knih o druhé světové válce a ověřit si, co Winston Churchill dělal během onoho víkendu. Ale možná, že to bylo příliš triviální, příliš zřejmé.“

„No dobře,“ řekl jsem. „Poslouchám vás.“

„Připravoval se k odplutí na teheránskou konferenci na lodi Jejího Veličenstva Renown. Cestou se zastavil v Alžíru a dekoroval generály Eisenhowera a Alexandra speciální medailí za boje v severní Africe. Na Maltu, pokud se správně pamatuji, dorazil sedmnáctého listopadu.“ Bylo ticho.

„Kdo to byl?“ zeptal jsem se.

„Jmenoval se George Howard Foster, v jeho branži mu přezdívali Velikán Foster.“

„V branži?“

„Na divadle, pane Higginsi. Byl to kabaretní herec, imitátor. Válka pro něj znamenala výhru.“

„Jak to?“

„Nejenže víc než dobře imitoval premiéra. Byl mu i podobný. Po Dunkerque začal předvádět zvláštní číslo, něco jako velké finále. Mohu vám nabídnout jen krev, pot a slzy. Budeme se s nimi bít na plážích. Obecenstvo z toho šílelo.“

„A tehdy ho začala používat rozvědka?“

„Jen při zvláštních příležitostech. Potřebujete-li poslat premiéra na moře, zrovna když německé ponorky nejvíc řádí, je užitečné, aby se v té době veřejně objevoval jinde.“ Usmál se. „Té noci odvedl svůj životní výkon. Všichni byli přesvědčení, že je to on, samozřejmě. Jen Corcoran věděl pravdu.“

„Hm. Kde je Foster teď?“

„Mrtvý. V únoru čtyřicet čtyři ho v nějakém malém divadle v Islingtonu zabila raketová střela, spolu s dalšími sto osmi lidmi. Takže vidíte – bylo to všechno zbytečné. Nikdy se to nestalo. Je to tak lepší, pro všechny zúčastněné.“

Dostal záchvat kašle, celé tělo se mu otřásalo v křečích. Otevřely se dveře, vešla jeptiška a zašeptala mu něco do ucha. „Je mi líto,“ obrátil se ke mně, „nějak se nám to protáhlo. Asi si půjdu odpočinout. Děkuji, že jste přijel a doplnil mi moji verzi příběhu.“

Znovu se rozkašlal. Co nejrychleji jsem se rozloučil, ke dveřím mě úslužně doprovodil otec Damián. Na schodech jsem mu dal svoji vizitku. „Kdyby se to zhoršilo.“ Nevěděl jsem, jak dál. „Víte, jak to myslím. Byl bych vám vděčný, kdybyste mi dal vědět.“

Opřel jsem se o pazourkovou zeď vedle hřbitovní branky a zapálil si. Měl jsem v úmyslu ověřit si fakta, to jistě, ale Vereker mluvil pravdu, o tom nebylo pochyb. A změnilo se tím vůbec něco? Podíval jsem se k přístřešku, kde ten večer před tolika lety stáli proti sobě Kane a Steiner, viděl jsem v duchu Steinera na terase Meltham House v jeho konečném a pro něj osudném zaváhání. A i kdyby tenkrát stiskl spoušť, stejně by to bylo všechno nadarmo.

Ironické, že? řekl by Devlin. Skoro jsem slyšel jeho smích. A když jsem se nad tím vším naposledy zamyslel, nenašel jsem nic, co bych mohl dodat ke slovům muže, který té osudné noci tak dobře hrál svou roli.

Ať už o něm bude řečeno cokoli, byl to skvělý voják a statečný muž. Další slova byla zbytečná. Obrátil jsem se a vykročil do deště.

Jack Higgins

Orel přistál

Obálka Petr Bauer

Překlad Viktor Janiš, Zuzana Šťastná

Odpovědný redaktor Tomáš Jirkovský

Jazykový redaktor Helena Šebestová

Sazba provedena v

na počítačích firmy PragComputer

Vytiskla Knihtiskárna J.Strojil s. s r.o. Přerov

Vydalo Nakladatelství

jako svou 109. publikaci.

Edice thriller svazek 2.

Plzeň 1995, vydání 1.

Prodejní cena 139 Kč

[1] Pozn.př.: K útoku Lehké Brigády došlo 25. října 1854 během Krymské války. Díky fatálnímu nařízení velitelství bylo 607 kavaleristů posláno proti pozicím ruské armády a z hrdinského útoku se jich vrátilo 198. V celém anglosaském světě platí tento útok za ukázku ohromné, byť zoufalé odvahy.