Infico

Heteša, Petr

Značky: Sci-Fi

Sci-Fittt

Předcházely tomu hodiny a hodiny testování, ověřovacích simulací a modelových scénářů. Jenže když pak došlo k tomu, že akce musela být najednou neplánovaně spuštěna, muselo se improvizovat. A každá improvizace generuje chyby. Ta, která se stala mně, ovšem byla megachybou. Navíc když technické zabezpečení tak složité operace dostala na starost ženská.

Table of Contents

Petr Heteša

I. Transmise

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

II. Identifikace cíle

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

III. Sběr trosek

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

82.

83.

84.

85.

86.

87.

88.

89.

90.

91.

IV. Škrábance, šrámy a odřeniny

92.

93.

94.

95.

96.

97.

98.

99.

100.

101.

102.

103.

104.

105.

106.

107.

108.

109.

110.

111.

112.

113.

114.

115.

116.

117.

118.

119.

120.

121.

122.

123.

V. Otáčení herní desky

124.

125.

126.

127.

128.

129.

130.

131.

132.

133.

134.

135.

136.

137.

138.

139.

140.

141.

142.

143.

144.

145.

146.

147.

148.

149.

VI. Pokus o návratový modul

150.

151.

152.

153.

154.

155.

156.

157.

158.

159.

160.

161.

162.

163.

164.

165.

166.

167.

168.

169.

170.

171.

172.

173.

VII. Konec skryté identity

174.

175.

176.

177.

178.

179.

180.

181.

182.

183.

184.

185.

186.

VIII. Brena

187.

188.

189.

190.

191.

192.

193.

194.

195.

196.

197.

198.

199.

200.

201.

202.

203.

204.

205.

206.

207.

208.

209.

210.

211.

Petr Heteša

INFICO

Copyright © 2016 by Petr Heteša

Cover © 2016 by Lukáš Tuma

For Czech Edition © 2016 by Robert Pilch – Brokilon

ISBN 978-80-7456-318-8 (ePub)

ISBN 978-80-7456-319-5 (mobi)

Petr Heteša

v nakladatelství Brokilon

Démoni jsou věční

Nevermore Baltimore

Ruská ruleta

Sex, drogy & cyb’n’roll

Fatal virtual

Stavy nestavy, bytosti nebytosti

Tekuté krystaly (pouze e-book)

Morphin Red

Infico

http://www.brokilon.cz

https://www.facebook.com/brokilon

https://www.facebook.com/Newchrome-1489496614691805/

I.

Transmise

1.

Miriam stála opřená o futro mojí ložnice a z jejích zelených očí šlehaly blesky. Naštvaná šelmí samice s purpurovými drápy, v lehkém froté županu, který končil těsně pod místem, kde jí z těla vyrůstaly nohy. Chriss byl zvyklý na leccos, přesto ho poněkud zmátla. Jeho sebevědomí, s jakým sem vtrhl, najednou opadlo. Když si sundával sako, snažil se dívat jinam, ale stejně byla celá kuchyně plná Miriam. Jako by se tam všude vznášela. A bez županu. Opravdu byla hodně přitažlivá a erotické vysokofrekvenční vlnění z ní přímo sálalo. Netušil jsem, jestli má Chriss implantovaný nějaký vyrovnávač endorfinů, ale viditelně ho rozhodila. Přehodil sako přes židli a pak se na ni posadil. Já stál (jenom v trenýrkách) opřený o kuchyňskou linku a čekal, co z něj vyleze. Byly tři hodiny v noci. Kuchyňská čidla zaregistrovala hosta a syntetický hlas se zeptal, jestli má aktivovat kávovar.

„Ne, bude to rychlý,“ zavrčel jsem.

„Jo, je zvyklej na rychlovky,“ prohodila Miriam ironicky.

„Možná bude lepší, když slečna půjde zpátky do pelíšku,“ okomentoval to rozpačitě Chriss, aniž by se na ni podíval, a položil na stůl notebook.

Otevřel víko a zapnul ho.

„Slečně je samotné v pelíšku smutno,“ řekla povýšeně Miriam a hrábla po balíčku camelek na ledničce.

„Nemáš tu balkon?“ otočil se Chriss na mě.

„Proč? Chceš z něj skočit?“

„Ne… Že by si šla pelíšková princezna zapálit na balkon,“ zavrčel, zatímco ťukal do klávesnice.

Otočil jsem se na Miriam.

„To je v poho, šelmičko. Chriss mi tu jenom něco ukáže a hned jsem u tebe.“

„Ve tři ráno ti bude něco ukazovat? Že by exhibicionista?“ zeptala se udiveně a prohrábla si dlouhé černé vlasy, teď rozkošně (vyloženě eroticky) rozcuchané.

„Promiňte,“ hlesl Chriss, „kdyby to nebylo životně důležité, počkal bych do rána. Ale nejde to.“

„Vy jste z Uneska?“ zeptala se a vyfoukla kouř směrem k němu.

Docela mě bavila. Víc než Chriss. Udiveně vzhlédl od notebooku.

„Něco takového.“

„Co to je ‚něco takového‘?“

Chriss se na mě podíval s beznadějí v očích. Moc zkušeností se ženskýma asi neměl. Netušil, že holou větou je nikdy neuspokojí. Musí použít celou větu a nejlépe ještě rozvitou a s několika odbočkami mimo hlavní sdělení.

„Do telefonu jsi neříkal, že nejsi sám,“ zabručel uraženě směrem ke mně.

„Tys mi taky neřekl, o co jde, takže je to jedna jedna.“

„No a o co teda jde?“ přerušila nás Miriam.

Chriss složil hlavu do dlaní a zíral na monitor svého notebooku. Přešel jsem k ní, vzal si od ní zapálenou cigaretu, pak jsem ji objal kolem ramen a dal jí pusu na čelo. Její vlasy příjemně šimraly.

„Běž zahřát pelíšek, jo?“

2.

Posadil jsem se ke stolu a Chriss otočil notebook směrem ke mně. Byla tam fotka poměrně slušně zařízeného bytu. Kuchyňská linka s hydraulikou Lymax ovládaná autonomním systémem, luminiscenční strop, hi-tech nábytek z ušlechtilých slitin. Na podlaze z přetaveného čediče ležela na zádech žena. Byla úplně nahá, jenom na obličeji měla kartonovou masku s nakreslenýma kulatýma očima a širokým úsměvem. Chvilku jsem to vstřebával. Neměl jsem žádné urychlovače neurotransmiterů ani enzymatické zesilovače mozkové aktivity. Jsem ještě ze staré školy a jediné harampádí, které se jim do mě podařilo narvat, byl nanotechnologický biomodul s vysílací matricí.

„No a to je jako co?“ zeptal jsem se. „Nějaká nová virtuální hra?“

„Kéž by byla,“ řekl Chriss. „Jenže tohle je zasraná realita… Ty ji nepoznáváš?“

Podíval jsem se znovu na monitor.

„A co mám jako poznat? Ten pokreslený karton na ksichtě?“

Chriss zvětšil obrázek.

„Tady nalevo od pupíku má dvě pihy,“ dodal.

„To ses asi posral, ne? Myslíš, že si zapisuju počet pih a jejich rozmístění?“

„Samantha Greenwoodová,“ řekl a opřel se v židli.

„Do prdele…“ prohlásil jsem a šel si k ledničce pro minerálku.

„Nerozmyslel jste si to s tou kávou, pane?“ ozval se znovu hlasový modul starostlivé linky.

„Jo. Dvě silný,“ řekl jsem a otevřel ledničku.

Místo flašky Benwity jsem automaticky sáhl po Jacku Danielsovi. Samanthu Greenwoodovou jsem podle pih identifikovat nemohl, protože jsem je nikdy neviděl. Tu možnost mi nikdy nedala, přestože pokud by šlo o mě, uvítal bych ji. Moc jsem ji neznal, ale dvakrát jsme se potkali u ověřovacích testů. Příjemná holka. Nalil jsem dva panáky a jednoho šoupl před Chrisse.

„Dík, já nebudu. Jsem tu autem.“

„To těžko. Sem se autem nedostaneš,“ zavrčel jsem a hodil to do sebe.

„Sem ne. Mám ho o tři levely níž, v garážích.“

Vyvalil jsem na něj oči. Byl jsem moc rozespalý na to, abych mohl vstřebávat tolik převratných a nepravděpodobných informací najednou. Posadil jsem se a jediné, na co jsem se zmohl, bylo: „Co blbneš, vole?“

„Tohle je vzkaz,“ ukázal na monitor.

„Nepovídej… Takže už to naše skvělé kryptografické oddělení vidělo?“

„Ne, viděl to Seaward.“

„Starouš vyluštil toho smajlíka na kartonu?“

„Chceš tajenku?“

„Buď tak hodnej.“

„Ta maska na obličeji… To je odkaz na program Infico.“

„To ale předpokládá opravdu velkou dávku abstraktního myšlení.“

„To, že je nahá, znamená, že ho odhalili. A to, že je mrtvá, je upozornění na to, abychom to nepoužili.“

„To stačilo napsat na ten karton, ne? Nemuseli ji snad zabíjet. Nebo stačilo poslat textovku.“

„Asi jo. Jenže uznej sám… mrtvola tomu přece jenom dodá takový větší důraz.“

Chrissův cynismus mě někdy vážně fascinoval.

„Ty vole… Jak dlouho nad tím asi Seaward přemýšlel? Mně se to teda zdá nějak moc komplikovaný.“

Chriss zaklapl víko notebooku.

„A je to komplikovaný ještě víc. Agentura byla infiltrovaná.“

Sáhl jsem i po panáku původně určenému pro Chrisse a hodil ho do sebe.

„Takže Seaward má zase jeden ze svých záchvatů paranoie?“

„Hele, Larry, to teď neřeš. Měl by ses oblíct a jet se mnou. Proto tu jsem a proto mám dole auto.“

Jenom jsem odevzdaně zavrtěl hlavou. Tahle noc byla na vstřebávání podobných informací opravdu příliš náročná.

„To jako se mnou chceš jet mimo město?“

Chriss přikývl. To už na mě bylo moc. Mimo město jsem nebyl dobrý rok. Už ani nevím, jestli nějaký prostor mimo Baltimore vůbec existuje. I když podle některých dokumentárních filmů prý pořád ještě ano.

„Když si spojím, že Seaward je přesvědčený o infiltraci NSA a ty mě chceš odvézt mimo město…“

„…že bych tě tam mohl oddělat?“ přerušil mě Chriss.

Pokrčil jsem rameny.

„Takové instrukce zatím nemám. Jsi vedle. Pravda je, že spouštíme Infico.“

„To klidně spouštějte, ale já mám další testy až za tři týdny.“

„Zapomeň na testy, tentokrát je to naostro.“

Sáhl jsem po láhvi, abych si nalil dalšího. Chriss mi ruku zastavil.

„Už ani kapku. Nemůžu tě tam přivízt nalitýho.“

„Kam, proboha?“

„Všechno se dozvíš.“

„Nevěřím žádnýmu Inficu naostro. Takové povolení nikdo nikdy nevydá. Víš přece, že…“

„Larry, prosím tě, to teď neřeš. Obleč se a jedem.“

„Ty vole, to jste se tam všichni zbláznili? Jsem přece stejně jenom náhradník.“

„Přesně tak. A zrovna teď je potřeba náhradník. Jak jsem ti před chvíli ukázal, Samantha už se toho účastnit nemůže. Proto Seaward povolává náhradníka. Přecházíš do Neviditelné zóny.“

„Cože? Odkdy?“

„Odteď.“

Normální úlet. Buď se na mě domluvili, že si ze mě vystřelí, nebo to všechno byla jenom halucinace. Zadíval jsem se na něj. Vypadal docela reálně. A navíc nervózně.

„Zbláznil ses?“

„Nezbláznil.“

„Do prdele… to nejde. Co jí asi tak řeknu?“ kývl jsem hlavou k ložnici.

„Odjíždíš.“

„A kam, sakra?“

„Podle toho, cos jí řekl.“

„Archeolog.“

„Ty vole… Proto se mě ptala na to Unesco?“

„Jo.“

„Tak do Japonska, třeba k pyramidám.“

„Blbe, tam žádný nejsou.“

3.

„Odlítám do Japonska.“

„Cože?“ zamžourala na mě Miriam zelenýma kočičíma očima.

„Objevili tam pyramidy,“ řekl jsem a ona se otočila na záda, aby mi ukázala, že má na hrudi taky skvělé pyramidy.

„Pyramidy v Japonsku?“

„Jo.“

„To jsem v životě neslyšela.“

„Já taky ne. Proto je to takový fofr.“

Posadila se na posteli. Byla vážně božská. A bylo evidentní, že nikde v Japonsku nejsou hezčí pyramidy než ty její.

„Co to meleš?“

„Světový objev.“

„No a? To jako že tam stojí dva nebo tři tisíce let nějaký pitomý pyramidy a ty k nim najednou musíš odletět ve tři v noci?“

„Je to fakt unikát. Sama jsi říkala, že o pyramidách v Japonsku jsi nikdy neslyšela.“

4.

Z mého bytu na Collin Point jsme vypadli před čtvrtou hodinou ranní. Pořád jsem byl v jakémsi podivném transu, protože můj mozek stále odmítal vzít na vědomí, že se to opravdu děje. Že v tuhle nekřesťanskou hodinu jedu clifordským šedesátimístným výtahem (bylo nás tam jenom pět) někam hluboko do minus prvního levelu, místo abych byl utopený hluboko mezi Miriaminými božskými ňadry a stehny. Bylo to ulítlejší než vize po třech jointech, protože ani ta by nedokázala vygenerovat podobnou šílenost.

Velkokapacitní garáže na Ramsay Grow obsahovaly asi pět tisíc aut v jednotlivých klecích v šesti úrovních nad sebou. Trvalo skoro deset minut, než nám automatické intuzivní systémy přihrály na nástupiště 28 tu pravou. Byl to otlučenýchevrolet s promáčknutou čelní maskou. Klasický nafťák, což mě ještě více utvrdilo v mojí halucinogenní teorii. A vypadalo to spíš na heroin než na trávu.

„NSA modernizovala dopravní park?“ zeptal jsem se, když se Chriss posadil za volant.

Naklonil se a otevřel dveře spolujezdce.

„Sedej a nemel pořád, sakra.“

Usadil jsem se vedle něho. Páchlo to tam sto let starým kouřem a mrtvolou. Možná opravdu přijel z Japonska a v kufru má tisíciletou mumii z pyramidy. Nastartoval a řekl mi, ať se připoutám. Otočil jsem se k němu.

„Jestli tohle má být jenom nějakej přiblblej test mý psychický odolnosti, tak je fakt dost dobrej, ale už by mohl skončit.“

„Kéž by byl,“ zadrmolil, zařadil rychlost (s obtížemi) a vyrazili jsme.

Minus jedničkou jsme se dostali až na Benson Area a tam se vynořili z tunelu na povrch. Bylo jasno a obloha byla posetá hvězdami. Najeli jsme na šestiproudovku Baltimore Beltway.

„To objíždíš všechny osobně?“

„Jo. Jak jsem říkal, infiltrace. Žádné linky už nejsou bezpečné. Doufám, že sis s sebou nevzal mobil.“

„Vzal.“

„Do prdele… Na dveřích máš takovou kličku, tím se stahuje okýnko.“

„No a co?“

„Stáhni ho a ten debilní mobil zahoď.“

„To myslíš vážně?“

„Jo, udělej to. Hned, sakra.“

Začal jsem mu věřit. Myslel to vážně. Tohle by nezahrál. Nebyl dobrej herec. Vytáhl jsem z kapsy mobil, věnoval mu poslední nostalgický pohled a pak ho vyhodil. Se všemi čísly uvnitř. Na Dana, se kterým jsem hrál tenis, na Michalaa Baliho, se kterými jsem hrál virtuál Červená smrt, na Toma, co měl vždycky nejkvalitnější trávu, na Ingrid, která byla dole vyholená jak batole, a Leonu, co měla na zádech vytetované tygří pruhy a byla divoká jako opravdová pralesní tygřice. A s asi stovkou dalších čísel nezbytných pro mé fungování v tomhle šíleném baltimorském stroji.

Vytáhl jsem balíček camelek a zapálil si.

„Kam jedem?“

„Do přístavu.“

„Těch je několik.“

„Hawkins Point.“

„Co tam budeme dělat?“

„Jenom přestupní stanice.“

„Kam? Někam do Karibiku?“

„Brána do Neviditelné zóny.“

„A ta je kde?“

„Zase ve městě. Nebo spíš pod městem. Jenže to musíme udělat takhle komplikovaně, abychom se dostali z dosahu monitoringu a městských kamer, rozumíš. Vyjedeme z města a zmizíme. Vrátíme se do něho neviditelní.“

„Ty máš nějakej elixír?“

Chriss se poprvé zasmál.

„Ne. Na elixír serem. Ale znám neviditelnou cestu.“

„Takže oni fakt zřídili Neviditelnou zónu?“

Začal jsem se pomalu vzdávat nadějí, že jde jenom o halucinaci, ze které se brzo probudím.

„Jo.“

„Kdy?“

„Začali na tom dělat před osmačtyřiceti hodinami.“

„Super. Normálně to trvá minimálně tři měsíce.“

„Tohle není normální stav, už jsem ti to říkal.“

„Kdo tomu velí?“

„Ryan Seaward. To jsem ti taky říkal.“

„Kdo mu to podepsal? Kdo ověřil, že to není nelegální?“

„Nikdo, protože to nelegální je. Nepotřebuje to ověřovat.“

„Takže je to i mimo NSA?“

„Samozřejmě. Ty mě vůbec neposloucháš. Vždyť jsem ti sakra říkal, že došlo k infiltraci.“

„Takže mám být součástí nelegální operace?“

„Ty jsi podepisoval nějaký morální kodex?“

„Poslední test jsem dělal někdy před čtyřmi měsíci.“

Chriss na to nic neřekl a odbočil na Jews Marine.

„Kdo má na starosti technické zabezpečení?“ zeptal jsem se.

„Laura Bertramová.“

„Cože? Ženská?“

„Máš s tím problém?“

„Do toho nejdu.“

„Myslel jsem, že ženský zbožňuješ.“

„To nedopadne dobře.“

„Seaward neměl moc na výběr. Nevíme, co všechno bylo infiltrováno.“

„Jak to, že žádnou Bertramovou neznám?“

„Myslíš? Možná ji poznáš teprve podle pih na zádech.“

„Vole… Účastnila se vůbec testovacích operací?“

Chriss zavrtěl hlavou. To si snad dělá prdel.

„Do hajzlu, dovedeš si to představit, když něco kiksne?“

„Jo… Jsme všichni v nejlíp střežené věznici. V lepším případě. V tom horším budeme mrtví.“

5.

Přístav Hawkins Point byl ponořený ve tmě a osvětlovaly ho jenom slabé odlesky vodní hladiny zálivu Curtis Bay, nasvětlené z protějšího Fairfieldu. Bylo to podobně romantické jako v hororu těsně před sekvencí, kdy se stane něco příšerného. Provoz tu byl naposledy někdy před dvaceti lety. Zůstaly jen obří kostry jeřábů, několik zrezivělých tankerů a oprýskané skladové haly. Chriss zajel k jedné z nich.

Vrata se otevřela. Objevil se v nich chlápek v montérkách, s rukama v kapsách a cigárem v hubě. Podle ksichtu byl stejně otrávený jako já. Chriss vystoupil. Udělal jsem totéž.

„Máte zpoždění,“ houkl otrávený údržbář.

„Musel jsem ho sundat z jedný ženský. A šlo to těžko, byl k ní přisátej jako klíště.“

Chlap v montérkách si mě změřil přezíravým pohledem, jako by nevěřil, že bych vůbec někdy nějakou ženskou mohl mít. Jestli byl údržbář, tak toho zatím moc neopravil, protože jeho pracovní oděv zářil novotou a měl ještě nažehlené puky. Aspoň že cenovku si stačil odstřihnout. Místo ní mu z pravé kapsy čouhala pažba pistole, kterou se ani nesnažil skrýt.

„Tak pojďte,“ otočil se a vešel do haly.

Byla skoro prázdná a měsíční světlo do ní dopadalo jenom přes vytlučené střešní světlíky. V jednom rohu stály dva zrezivělé přepravní kontejnery. Přešli jsme na druhou stranu ke klecovému výtahu. Byl to ještě ten klasický typ zavěšený na laně a vsadil bych se, že chvilku předtím z něho musel omést pavučiny. Otevřel dveře klece, což byl železný rám vyplněný plotovým pletivem.

„To si děláš srandu, že tímhle někam pojedem,“ oznámil jsem.

„Pán je asi z vyšších levelů,“ houkl ozbrojený údržbář, „zvyklý na výtah s polstrovaným křeslem a LCD monitorem.“

Sáhl do kapsy a podal Chrissovi dvě krabičky podobné mobilům.

„Tohle je monitor stop elektronické aktivity a tohle rušička schopná generovat i deformační vlny.“

„OK,“ převzal si je Chriss.

„Řekli mi, že cestu znáte.“

„Jo,“ zabručel Chriss a vlezl do klece.

Já tam pořád jenom stál a čekal, kdy vyleze a řekne, že to byl jenom vtip.

„Tak kurva dělej, Larry. Máme zpoždění.“

Podíval jsem se na údržbáře. Jenom se zašklebil.

6.

Odhadoval jsem to tak na třicet pater, ale možná to bylo míň. Tu zdánlivou nekonečnost cesty způsobovalo příšerné skřípání, chvění a vibrace primitivní klece a dojem, že se to každou chvíli musí urvat. Mám speciální psychologický výcvik, jak čelit adrenalinovým situacím, ale žádný podobný trenažér jsme na polygonu teda neměli. Navrhnu vedení, že by ho měli co nejdřív instalovat, protože tohle byla fakt síla.

Dole nás čekala tmavá klenutá chodba s neomítnutými stěnami a dvě koloběžky. Dvě elektrické Kansegy, jaké ve vnitřních levelech městské struktury používá policie.

„Na tomhle pojedeme dál?“ zeptal jsem se nedůvěřivě.

Chriss jenom přikývl.

„A kudy, proboha?“

Zadíval jsem se do tmavého tunelu, po jehož levé straně se táhl odvodňovací kanál.

„Mám dojem, že moc na výběr nemáme,“ konstatoval Chriss a chopil se jedné z nich.

„Ty vole, na tomhle jsem nikdy nejel.“

„Pohneš páčkou dopředu a rozjede se to. Rychlost reguluješ na rukojeti jako u motorky.“

Jenom jsem nad tím nevěřícně zavrtěl hlavou.

„No to mě poser.“

7.

Mohli jsme být asi v minus druhém levelu, a to ještě určitě někde na té nejspodnější úrovni, v základových konstrukcích gigantického termitiště nazývaného Baltimore. Určitě to nebyla minus jednička, tu jsem trochu znal. Ta byla plná nakládacích komor a překládacích ramp, strojoven motorických a hydraulických systémů, generátorů, elektrických transformátorů, tlakových pump a ultrakompaktních nádrží, kompenzátorů tlaku a strukturálních převaděčů. Tady jsme byli ještě níž.

Čelní reflektor koloběžky osvětloval stěny z tvrzené strusky, nosníky z černých ušlechtilých slitin, keramické oceli a uhlíkových kompozit doplněných strukturovaným betonem. Dvakrát jsme museli zastavit a přenést svůj dvoukolový dopravní prostředek přes půlmetrovou trhlinu plnou špinavé vody a třikrát ho dokonce vynášet po betonových schodech přes dvě podlaží. Připomínalo to virtuální prostor generovaný univerzálními procesory specializovanými na ponurost, depresi, beznaděj a konec světa. Ale abych řekl pravdu, přesně tak nějak jsem si vždycky představoval přechod do Neviditelné zóny.

Představoval jsem si, že každou chvíli projedeme ultravibrační bránou s elektromagnetickým deštěm fixovaným statickou elektřinou. Bránou, která roztrhá molekulární vazby, a pak se stanu skutečně neviditelným.

Nic takového se ale nestalo. Místo toho jsme ještě dvakrát stoupali po schodech nahoru, potom zase jeli úzkými technickými chodbami mezi montážními lávkami a základovými konstrukcemi a asi po dvou hodinách jsem poznal, že jsme v prvním podzemním levelu. A poznal jsem to podle toho, že Chriss vytáhl z kapsy rušičku a aktivoval ji.

8.

Vstup do Neviditelné zóny (což nebylo nic jiného než operační středisko pro přísně utajené operace) tvořily velké plechové dveře s nápisem Pouze pro personál. A nebyla to žádná ultravibrační brána rozkládající molekuly, ale obyčejná železná futra. Za nimi byla poměrně velká hala s neomítnutými betonovými stěnami, ve které bylo umístěno asi deset velkých stolů s počítači a monitory a po jejíž podlaze se táhla nepřehledná změť kabelů. Připomínalo to policejní monitorovací dispečink nebo řídící středisko NASA, ovšem vybudované buď někde v rovníkové Africe, nebo hodně narychlo a v improvizovaných podmínkách, což ostatně asi byl tenhle případ.

U jedné ze stěn stály čtyři vertikální věže serverů s naježenými mikrokonektory, zatímco hned vedle tiše vrněl generátor vzduchotechniky a přímo u něj protínaly prostor čtyři obrovské kanalizační trouby. Ukázkový surrealismus. Celkem asi deset lidí, dvacet počítačů, čtyřicet monitorů a šedesát kilometrů kabelů.

„To jste sebou teda hodili,“ poznamenal jsem jenom a pozdravil se s Nathanem Hernandezem, kterého jsem znal z testovacích operací.

„Taky tě vytáhl z postele?“ zeptal se a prohrábl si dlouhé černé vlasy.

„Jo,“ zavrčel jsem otráveně.

„Musel jsem ho odpreparovat od prsaté černovlásky,“ neodpustil si Chriss.

„Pod břichem je hnědovláska,“ poznamenal jsem.

„Pan Connelly?“ ozvalo se vedle mě.

Otočil jsem se. Tahle hnědovláska mohla mít tak kolempětatřiceti. Přísný ostrý nos značil velké sebevědomí a vystouplá brada ještě vyšší. To pak zpětně srážela poněkud malá prsa.

„Laura Bertramová, technické zabezpečení. Asi se neznáme,“ natáhla ke mně ruku.

Stiskl jsem ji. „Máte docela odvahu, že jste to vzala.“

Ušklíbla se. „Vy budete potřebovat o dost větší.“

„Nepamatuji si vás z testů.“

„Vy jste si testoval všechny ženské z NSA?“ zeptala se kousavě.

„Myslím technologických testů Infica.“

„Já vás taky ne. Půjdeme teď dozadu, kde vás seznámím s vaším subjektem.“

„Na to zapomeňte. Nejdřív chci vědět, o co tu vůbec jde. A taky bych si sakra dal kafe. Je šest hodin ráno.“

„Tady dole nerozeznáváme den a noc, pane Connelly.“

„Můj organismus to ale rozeznává.“

„Pak má smůlu.“

„Běžte do prdele.“

„Co se děje? Nějaký problém?“ ozval se dunivý hlas a v montážní hale, nebo co to vlastně bylo, se objevila mohutná postava Ryana Seawarda.

Měl padesát let (a možná i stejný počet vlasů, protože byl skoro holohlavý) a v hierarchii NSA nezaujímal nijak vysokou pozici. Ale to byl nejspíš jen krycí manévr, protože byl známý jako hodně schopný zametač a likvidátor problémů. Hasič požárů. Eliminátor nepředvídatelných rizik. Jestli na tohle nasadili jeho, muselo to být opravdu vážné. Ostatně taky kdo jiný by byl schopný velet vyloženě nelegální operaci. A že to je nelegální, o tom jsem už neměl nejmenší pochyby, protože celá technologie Infica byla nelegální.

„Tady ta bohyně z ostrovů se mě snaží…“

„Nech toho, Larry, co tě žere? Máme nouzový stav.“

„To vidím, podle tý sestavy. Co se vlastně stalo? Rusové zaútočili?“

Seaward protočil panenky a pak mi rukou dal pokyn, abych pokračoval za ním.

9.

Byl to kumbál narvaný elektrickými rozvaděči a kabely táhnoucími se jak po stěnách, tak po stropě. Asi rozvodna. Uprostřed stál jednoduchý kovový stůl, na něm tři monitory a pod ním dva počítače.

„Neříkejte mi, že NSA nemá připravenou nějakou lepší Neviditelnou zónu.“

„Má… Dokonce dvě,“ řekl Seaward a posadil se na židli za stolem.

Žádná další tam nebyla, takže jsem zůstal stát s rukama v kapsách u dveří.

„Ale ani jedna z nich teď už není použitelná. Nevím, co všechno ti řekl Chriss…“

„Vůbec nic. Akorát mě vytáhl z postele a přivezl mě do téhle apokalyptické hrůzy.“

Seaward se usmál.

„Tohle žádná hrůza není, ta teprve přijde. Agentura byla infiltrována a nevíme, co všechno vědí a koho mají. Takže ani jedno z připravených tajných operačních středisek bohužel není k dispozici. Nebo vlastně je, ale pro nás je nepoužitelné. Vědí všechno. Viděl jsi ten vzkaz?“

„Kterej?“

„Samantha Greenwoodová.“

„Viděl jsem mrtvé ženské tělo s papírovou maskou na ksichtě. A Chriss se mi pokoušel nastínit nějaké rozluštění.“

„Tak seš v obraze.“

„Nejsem si jistý, jestli je to rozluštění správné. Jestli někdo nepodlehl zbytečné panice.“

Seaward zavrtěl hlavou.

„Je správné.“

„Kdo je na druhé straně? Rusové?“

„Ne, Číňani.“

„To jako fakt?“

„Jo. A asi dost vysoko. Vědí o Inficu.“

„Na rozdíl od prezidenta Spojených států,“ zavrčel jsem a opřel se o stěnu.

„O to je to horší.“

„Nevěřím, že se NSA rozhoupala použít ten program pro…“

„Nerozhoupala. NSA nic nepoužije. Tohle je akce mimo agenturu. Neví o ní vůbec nikdo kromě těch, kdo jsou tady a kterým věřím. A zvenčí jenom viceprezident Travis Thurman, protože bez něho bychom se nedostali ke spouštěcím kódům, které má jenom Pentagon. A tam to ví akorát generál Griffits.“

„Takže tohle celé je něco jako partyzánská akce? Nebo možná teroristická?“

„Je mi jedno, jak tomu budeš říkat. Teď tě ale potřebuju a rozhodně nemíním řešit nějaké blbiny ohledně tvojí averze k ostatním členům týmu.“

„Je to členka,“ poznamenal jsem.

„Tlačí nás čas a my to potřebujeme rozběhnout co nejrychleji, než dojde k dalším průserům. Všechno ostatní ti řekne Bertramová.“

„Nelíbí se mi.“

„Do prdele a já se ti líbím?“

„Čím dál tím míň.“

10.

Vrátil jsem se do hlavního sálu a hledal očima Chrisse, ale nikde jsem ho neviděl. Namířil jsem si to k Nathanovi, když se z ničeho nic vedle mě objevila Bertramová.

„Takže na to můžeme jít, pane Connelly?“

Byl jsem ze všeho tak zmatený, že jsem ani neměl sílu jí odporovat.

„Jo, jdeme na to.“

Otočila se a vyrazila rázným sebevědomým krokem ke dveřím na pravé straně. Já za ní. Zadek měla trochu menší než odpovídalo ideálním estetickým normám – alespoň těmmým –, ale jinak docela šla. Zavedla mě do malé kanceláře s vlhkým vzduchem. Vypadalo to, že ji vymalovali teprve dneska ráno. A to jenom kvůli ní. Jeden stůl, tři židle, počítač. Pod stropem jedna žárovka a asi třicet kabelů.

„Posaďte se.“ Ukázala na jednu z židlí u stolu a sama si sedla na tu vedlejší.

„Kde jste dělala předtím?“ zeptal jsem se.

„Nechte moje kádrování na později, teď se soustřeďte na svůj úkol.“

Měla dělat učitelku na základní škole, a ne šéfovou technického zabezpečení při ostrém startu nevyzkoušené operace.

„Tohle je B. Shepard,“ otočila ke mně monitor.

Černobílý záběr průmyslové kamery trochu shora. Nástupiště monorailu někde na druhém levelu a dav čekajících lidí. Bertramová vzala propisku a ukázala na jednoho z nich. Dopravní podnik na kamerách asi dost šetřil, takže jsem viděl jenom něco rozmazaného se světlou skvrnou nahoře. Že by blonďák?

„To je náš subjekt,“ poznamenala. „Teda váš.“

V dalším okamžiku se postava bezvládně svezla k zemi. Bertramová ukázala na druhou máznutou skvrnu.

„Ten je od nás… Fensdry z operačního. Aplikoval injekci s rychle působícím anestetikem.“

Záběr se zrychlil, a když se zase zpomalil, byli už na místě dva záchranáři s nosítky. Naložili na ně skvrnu s blonďatým koncem a odnesli k eskalátoru.

„Odvezli ji do Hopkinsovy nemocnice,“ pokračovala Bertramová, „kde jsme už měli vyblokovaný jeden z operačních sálů. Všechno proběhlo bez problémů. Trvalo to asi třicet minut a má implantát. Software je připravený v nulitní konfiguraci.“

„Docela rychlý,“ poznamenal jsem, aby bylo patrné, že ji vůbec vnímám.

„Oficiálně se nic nestalo. Mdloby na nástupišti a odvoz do nemocnice na kontrolní vyšetření.“

„No dobře… A teď mi ukažte můj subjekt.“

„Právě jste ho viděl.“

„Něco ostřejšího tam nemáte? Podobá se mi aspoň?“

Bertramová se na mě podívala a pak se otočila zpátky k monitoru. Ťukla na dvě klávesy a objevila se fotografie blonďaté holky. Hezké holky.

„To je ona,“ řekla.

„Kdo ona?“

„Váš subjekt.“

„To snad nemyslíte vážně.“

„Myslím.“

„Vždyť je to ženská.“

„Díky za info… Říkali mi, že jste celkem bystrý. Zaskakujete za Greenwoodovou. Původně tím infiltrátem měla být ona. Bohužel je po smrti, je to na vás.“

Zíral jsem na tu hezkou blondýnku a přemýšlel, jestli jsem vážně probuzený a při vědomí, nebo pořád ještě v posteli s hlavou plnou divokých snů.

„Při vší úctě… to jste se asi posrala,“ řekl jsem pak.

Opřela se v židli a dala si ruce za hlavu. Měla šedivé vlčí oči.

„Upozorňovali mě, že jste nevymáchaná držka, která má alergii na ženské, pokud teda zrovna neleží v posteli na zádech. Ale…“

„Omyl. Zbožňuju feministky vašeho typu.“

„O mém typu víte hovno. A jestli máte nějaký problém, promluvte si s Ryanem.“

„Myslíte vedoucího operace, pana Seawarda?“

„Přesně toho myslím.“

„Vy si tykáte?“

„Vadí vám to?“

„Ne. Jen začínám chápat, jak jste se tady mohla ocitnout.“

„Jasně. Před hodinou jsem se vyhrabala z jeho postele,blbečku.“

Nebyla zase tak suchopárná, jak vypadala.

11.

„Co ti na ní sakra vadí, Larry? Že je hnědá a ty máš rád zrzky?“ zeptal se Seaward otráveně, když jsem se zase ocitl v jeho improvizovaném velicím dispečinku.

„Nesouvisí to s vlasy ani s ochlupením. Vy víte, co se chystáte udělat, a nasadíte na to někoho, koho jsem při ostrých testech nikdy neviděl, a…“

„Ani jsi nemohl,“ přerušil mě. „Nikdy se žádných testů neúčastnila.“

„Panebože… A navíc ještě ženskou.“

„Laura je velmi schopná, věř mi.“

„Jo… říkala, že před hodinou vylezla z vaší postele.“

Seaward se zasmál.

„Kéž by,“ zasnil se na chvilku.

„Do prdele, NSA má desítky tisíc zaměstnanců,“ zvýšil jsem hlas. „Tak proč sakra zrovna ona?“

Seaward se opřel do židle.

„Takže to, že je ženská, je tvoje jediná námitka? Nebo máš ještě něco?“

„OK. Tak jo, proti ženské nic nemám. Ale víte, na koho mě chce nasadit?“

„Jistě. Jsi náhrada za Greenwoodovou, takže B. Shepard. Je to spojka. Nic se mezi nimi neposílá e-mailem nebo poštou, nic se nevyřizuje telefony. Včera proběhla předávka něčeho mezi tvým subjektem a dalším kontaktem v kavárně Belafonte. Bude to zdroj jako kráva, uvidíš.“

„Teď si nejsem jistý, jestli jste úplně v obraze. Ten subjektB. Shepard je ženská.“

„Jasně že je to ženská, když ji měla mít Greenwoodová. Ale jinak to prostě nejde. Nemáme žádnou další ženskou, která by už v sobě měla vysílací implantát a prošla by testy a byla by tak dobrá jako ty. Takhle narychlo neseženu nikoho dalšího, kdo má za sebou psychovýcvik, trenažéry, simulace a terénní výcvik.“

„To chápu. Ale tohle už není jenom nelegální, je to i neetické.“

Seaward se podíval do stropu a potom zpátky na mě.

„Panebože, Larry… Vzpamatuj se. Nelegální je to celé právě jen proto, že je to neetické a nemorální. A je už jedno, jestli jde o chlapa, nebo o ženskou. Co máš sakra za problém? Snad ti už někdo řekl, že je to všechno strašně narychlo, vynucené okolnostmi, takže musíme částečně improvizovat. Technicky je všechno připravené. Greenwoodové subjekt má už čtyři dny implantát a je připravený. Teď už je to jenom na tobě. Musíme jednat hned. A jedinou naší použitelnou zbraní je Infico, i když je nelegální. Ale právě proto, aby se neprofláklo, že ty žlutý svině o něm vědí, je nutné ho použít, i když v nestandardních a nevyzkoušených podmínkách. Stačí ti to takhle?“

Stál jsem tam naproti němu a pořád nevěděl, jestli to myslí vážně, nebo mě jenom tak zkouší.

„Ještě něco?“ zeptal se.

„Kolik budeme mít času na prostudování materiálů?“

„Dvanáct hodin.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„To nejde stihnout.“

„Musí se to stihnout. Přenos by se měl uskutečnit dnes v noci.“

Nevěřil jsem, že to myslí vážně.

12.

Improvizovaná konferenční místnost byla zřízená v něčem, co připomínalo další rozvodnu, protože celou jednu stěnu zabíraly rozvaděče s tisícem jističů. A bylo evidentní, že to není součást programu Infico, ale původní vybavení haly. Udělali nám aspoň kafe a na stůl postavili láhve s minerálkou. Jak jsem pochopil, do terénu budeme nasazení tři. Znali jsme se z testů.

Nathan Hernandez měl něco kolem třicítky a jeho matku jsem odhadoval na Mexičanku. Anebo možná otce, ale určitě ne oba dva. Dlouhé tmavé vlasy, vzadu stažené do culíku, a pleť s mírným nádechem skořice. Široká ramena a vysoká postava. Naproti tomu Brentz Leblanc měl i přes své francouzské jméno matku Rusku. To jsem neodhadoval, to jsem věděl. Ale klidně to šlo i odhadnout. Pod hranatým nosem měl široké rty (přesně takové jako ruští agenti z bondovek) a k tomu hluboko zapadlé oči. Věk čtyřicet plus.

Seaward působil unaveně. Kdoví, kdy vzbudili jeho. Možná už před třemi dny.

„Začnu pozitivními zprávami. Tabulkově byl váš honorář zařazen do kategorie čtyři,“ spustil. „To znamená čtyřikrát sto tisíc.“

„To nechápu,“ ozval se Hernandez.

„Co na tom nechápete?“

„Kategorie čtyři už jsou likvidační mise, ne?“

Seaward pokýval hlavou. „Správně.“

„No právě… A já myslel, že naše mise je zaměřená výhradně na sběr informací.“

„Jistě, její první fáze bude opravdu spočívat výhradně ve sběru informací. Žádná aktivita a osobní iniciativa se nepřipouští. Ale fáze dvě bude muset být pravděpodobně likvidační.“

„Ale vždyť…“

„Nechte mě to doříct, pane Hernandezi. Všechny informace, které získáte, budou pochopitelně velmi cenné. Pro nás. Pro případný soud, ať už civilní či vojenský, absolutně bezcenné. Budou irelevantní, protože budou získány nezákonně. Takže poté, co budou vyhodnoceny, bude s největší pravděpodobností muset být přistoupeno k likvidační fázi.“

„Bez soudu?“

„Vy jste tu nový?“

Na to už Hernandez neřekl nic a Seaward pokračoval: „Vzhledem k vaší připravované pozici je jasné, že se k nim nikdo nedostane blíž než vy. Takže to bude také na vás.“

„Při provozních testech nás na tuhle eventualitu nikdo neupozornil,“ ozval se Leblanc a prohrábl si hustého ježka na hlavě.

„Asi zapomněli,“ poznamenala Bertramová kousavě.

„NSA má přece speciálně vycvičené likvidační komando,“ pokračoval Leblanc. „Takže stačí, když označíme cíle, ne?“

Seaward položil lokty na stůl, propletl si prsty a podepřel si bradu.

„Pane Leblancu, toto je specifická operace ve specifických podmínkách. NSA byla infiltrována protistranou a my zatím nevíme, kdo všechno v tom jede. Dělá se na tom. A než se to dozvíme, tak do toho nebudeme zatahovat nikoho jiného než ty, kdo se teď nachází v Armistead Gardens, které má teď status Neviditelné zóny.“

(Konečně jsem se aspoň přibližně dozvěděl, kde vlastně jsme.)

„Ručím vám za to, že kdybyste teď zvedl telefon a objednal si naše zabijácké komando, cíl jeho útoku to bude vědět do dvou minut. A navíc budete první, koho sejmou. Nemůžeme nic riskovat. Proto je váš honorář tak vysoký.“

„Nejen proto,“ ozvala se znovu Bertramová z opačné strany stolu.

Všichni jsme se na ni podívali.

„Neřekl jsi jim o koeficientu nula, Ryane.“

Seaward si povzdechl a zadíval se na nás.

„Co je koeficient nula?“ zeptal jsem se, protože o ničem podobném jsem ještě neslyšel.

„Koeficient nula je negace celé akce v případě nepředvídatelné havárie.“

„Co to znamená? Zatím mě napadá jen to, že když vynásobím svůj honorář koeficientem nula, nebudu mít nic.“

„Byl by jím vynásoben nejen váš honorář, pane Connelly,“ řekla ta šedooká hnědovlasá čúza škodolibě.

Svou roli si evidentně užívala. Byl jsem z ní nervózní. Ta ženská mi od začátku neseděla.

„Co ještě?“ zeptal jsem se jí.

„Ještě vy.“

„Já?“

„Bohužel,“ řekla jakoby smutně, přičemž její oči se vyloženě smály.

„To jako že já budu vynásoben koeficientem nula? Co to znamená?“

„Vy si nedovede sám sebe představit vynásobeného koeficientem nula, pane Connelly?“

Začalo mi to docházet. Podíval jsem se zase na Seawarda.

„To jako myslí vážně?“

„Je to tak,“ začal šéf celé akce neochotně, „že pokud se operace nepovede, něco kiksne, bude eliminována se vším všudy.“

„Takže i s náma,“ poznamenal naprosto trefně Hernandez, kterému už to taky došlo.

„Podívejte… Jedná se o vyloženě nelegální operaci, při které bude použita nelegální, přísně utajovaná technologie. A samozřejmě je zájem, aby i nadále zůstala přísně utajená. Kdyby vyšlo najevo, co jsme udělali, a hrozilo by její profláknutí, znamenalo by to velké a nenapravitelné poškození Spojených států před světovou veřejností. Takže v tom případě by byla okamžitě provedena protiopatření takové povahy, aby k tomu za žádnou cenu nedošlo.“

„Jaká opatření? Konkrétněji by to nešlo?“ zeptal se Leblanc.

„Všechno tady bude okamžitě zničeno.“

„Vyhoří to tu?“

„Možná i něco horšího. No a v takovém případě vy musíte navždycky zmizet.“

„Staneme se terči nejen pro cizí rozvědku, ale i pro vlastní agenturu?“

„Blbost. Ale v NSA navždycky skončíte. Dostanete novou identitu a agentura vás přesune na opačnou stranu Států, nebo do Evropy.“

Chvilku jsme všichni mlčeli, než Leblanc prohodil: „V tom případě se mi ten honorář nezdá zase tak velký.“

„Nebojte se, nic nekiksne.“

Nebyl jsem si jistý, jestli tomu opravdu věří.

„No dobře,“ řekl jsem. „V případě, že to nekiksne, chci honorář vynásobit koeficientem 1,5.“

„Proč?“ vyštěkla na mě Bertramová.

Usmál jsem se na ni. „Za tu ženskou.“

„Myslíte, že si s ní nebudete rozumět?“

„Jděte do prdele.“

13.

Zašel jsem do kuchyňky (což byl narychlo instalovaný dřez na konci chodby, kávovar a velká lednička) udělat si kafe, než mi Bertramová připraví flash disk s mým subjektem. Tam mě našel Chriss a s ním přišla další ženská, kterou jsem taky viděl poprvé. Vlastně to byla ještě holka. Hádal bych jí maximálně dvacet. Krátkovlasá zrzka se zvláštně šedozelenýma kočičíma očima. Hezká. Odhadl jsem ji, že je tady přes tu kávu.

„To je Monika Huppertová, bude mít na starost spojení,“ oznámil Chriss.

Stiskl jsem její téměř dětskou ruku. Takže žádná káva, ale další článek operace.

„Seaward na tu akci angažoval všechny ženské, se kterýma spal?“ zeptal jsem se kousavě. Fakt se mi to přestávalo líbit.

„Je nějakej voraženej, ne?“ zavrčela maturantka Huppertová a ušklíbla se.

„Uklidni se, Larry. Říkal jsem jí, že zrzky zbožňuješ.“

„Jo, ale úplně jinde než v dispečinku tak riskantní operace.“

„Seaward musel dát dohromady tým výhradně z lidí, kterým stoprocentně věří.“

„Bez ohledu na technickou a profesionální zdatnost?“

„Co se mu stalo?“ zakoulela Huppertová kočičíma očima.

Opřel jsem se o linku a zadíval se na ni. Fakt byla docela hezká a fakt bych se s ní nejradši setkal někde úplně jinde než tady. Svým způsobem mi jí bylo líto. Protože to mladé koťátko vůbec nevědělo, do čeho jde a co ji čeká.

„Tak podívejte, slečno. Můj subjekt je ženská uprostřed rozvětvené čínské rozvědky, která si z naší kontrarozvědky udělala terče na střelnici. Život pro ně asi nic neznamená. A ten můj přitom bude záviset na dalších dvou ženských přímo tady v centrále, přičemž jedna z nich s podobnou operací nemá žádné zkušenosti a další vypadá, jako že jí konečně skončila puberta a stala se z ní příjemná hračka do postýlky.“

„To myslíte mě?“ zeptala se a na čele jí naskočily dvě rozkošné vrásky.

„Promiňte, jestli jsem se vás dotkl. Ale pochopte, že mám důvod být z toho všeho trochu nervózní.“

„To nechápu,“ řekla příjemným hláskem s nádechem holčičí naivity.

Podíval jsem se na Chrisse s beznadějí v očích.

„Nevím, proč to tak hrotíš, Larry. Všechno je v pohodě. A holky to zvládnou.“

„Jo… Ale jde taky o to, abych to zvládl i já.“

„To už je jenom na tobě. Ale tady z Armistead budeš mít špičkovou profesionální podporu.“

„A ty máš teda na starosti co? Nosit těm holkám kafe?“

„Vole.“

„Tos mě uklidnil.“

„Já budu zajišťovat celou akci přímo v terénu. Pohotovost – kdyby nastaly komplikace, tak prostě zavoláš.“

„Kam ti zavolám?“

„Proto je tu Monika. Potřebuje vědět, kam chceš umístit katastrofický mobil.“

„Jaký že?“

„Říkám tomu katastrofický mobil, pane Connelly,“ ozval se holčičí hlásek. Vážně připomínala spíš postelového plyšáka než důležitou součást takhle složité operace. „Prostě kdyby nastala nějaká katastrofa a vy jste se nutně potřeboval spojit s někým z Armistead…“

„Buďte si jistá, že ta nastane, než se nadějete,“ zavrčel jsem.

„Pochopitelně ho nemůžete mít u sebe,“ pokračovala, „protože si nedovedu představit, jak byste to vysvětlil svému subjektu.“

„Čísla se naučím nazpaměť a použiju jeho mobil.“

„Nedoporučuji,“ oznámil Chriss.

Vyklepl si z balíčku marlborku a nabídl mi. Vzal jsem si.

„V tomhle případě je věc trochu složitější, Larry,“ pokračoval. „Jak víš, tak NSA je v prdeli. A tohle je akce, o které ví jenom několik málo zasvěcených. Je to hodně na hraně. Takže v případě nouze budeš potřebovat kódovaný mobil. A ten nemůžeš mít u sebe, ale musíš mít možnost se k němu dostat. Tohle je nadstandard, který jsem si vymyslel já, protože se mi ta zdejší improvizace taky moc nelíbí.“

„Tos řekl hezky.“

„A budu o tom vědět jenom já a tady Monika.“

„Ty myslíš, že by mohl i někdo odsud…“

„To teď neřeš. Takže kam ho chceš uložit? Třeba Hernandez ho bude mít u trafikanta, kam si jeho subjekt chodí kupovat cigarety.“

„No tak mi ho tam dejte taky.“

„Ježíšmarjá, Larry, to nejde. Tys to asi vůbec nepochopil. Snažíme se to všechno maximálně rozmělnit, dislokovat. Snažíme se vyhnout jakékoli koncentraci, protože ta je pak snadným terčem.“

„Ve vašem případě navrhuju parfumerii,“ ozvala se plyšáková zrzka.

„Panebože, co já budu dělat v parfumerii?“

„Vy nic, ale slečna Shepardová možná ano.“

Kývl jsem jim odevzdaně na parfumerii a zapnul kávovar, protože ten šrot na žádný hlasový příkaz nereagoval.

14.

Aby bylo jasno, nemám nic proti ženským. Naopak. Jsou to nejlepší na světě, co příroda vymyslela. Zbožňuju je a jsem ochotný se před nimi třeba i plazit. V ložnici, v obýváku, v lese i na louce. Ale ne v řídicím středisku komplikované operace. Obdivuju jejich půvab, stejně jako smysl pro rozkošné ozvláštnění reality, jaké chlapi nikdy nedokážou.

Žeru, když na prázdném parkovišti zaparkují přesně na čáře dělící dvě parkovací místa, obdivuju, když zapomenou kabelku pověšenou na venkovním zpětném zrcátku a jsou schopné s ní projet celé město. Vůbec mi nevadí, když se zeptají, které šaty si mají vzít, a dopředu vědí, že ty, co řeknu, si určitě nevezmou. Jsem schopný strávit s ledovým klidem dvacet minut před převlíkací kabinkou, než si vyzkouší všech těch deset nesmyslů, které si tam s sebou vzaly. Vůbec mě to nerozčiluje, protože to k nim patří a právě tohle z nich dělá přesně to, pro co byly stvořeny, a vím, že to má smysl a že tohle je skutečná hybná síla přírody a evoluce. Svým způsobem obdivuju jejich mozek (vážně), protože na rozdíl od mužského, který pracuje pouze binárně (ano, nebo ne), je ten ženský schopný pracovat (a to většinou) i s veličinou možná, což dokážou jen kvantové počítače.

Když ale visím na laně, které nahoře drží ženská, cítím se hodně nejistý a jenom čekám, kdy se její nálada přesune ze stavu plus do stavu minus, v tom lepším případě do stavu možná. A většinou není třeba čekat moc dlouho.

15.

Při ostrých testech jsme měli na prostudování subjektu tři dny. Já teď měl tři hodiny. A když jsem si otevřel flash disk od Bertramové, myslel jsem, že ji zabiju. Veškeré její zpravodajské informace spočívaly v kopii zdravotní karty, studijního průkazu a facebookové stránky. To si snad ze mě děláprdel.

Vyškubl jsem flešku z konektoru, vstal od stolu a vydal se na druhou stranu haly k ní. Musel jsem dávat pozor, abych v tom rozčilení náhodou nezakopl o některý ze spousty kabelů válejících se po zemi.

„Co to jako je?“ zastavil jsem se nad ní a hodil flash disk na stůl.

Zvedla ke mně hlavu a zamávala dlouhými řasami.

„Copak, nejde to otevřít? Nebo vám to počítač nebere?“

„Počítač to bere, ale moje hlava ne.“

„S čím máte zase problém, Connelly?“

„Problém mám s tím, že vaše práce je absolutně na hovno. Její Facebook jste mi nemusela obřadně dávat na flešku. To jsem si mohl otevřít sám na netu.“

Otočila se na své otočné židli ke mně a přehodila si nohu přes nohu.

„Tak za prvé, těžko byste si ho otevřel, protože vás nemá mezi svými přáteli.“

„Zato vás ano.“

„To byste se divil, kolik já mám přátel.“

„Jasně, hlavně Ryana.“

„A jsou tam i jiné věci než její Facebook. A za druhé, o tom, že je spojka, víme teprve čtyři dny. A za třetí, to jsem nedávala dohromady já, ale oddělení monitoringu. Tak si to vyřiďte s nimi. A řeknu vám ještě jednu věc, mimo protokol. Když mi Ryan řekl, že Greenwoodovou nahradí vámi, byla jsem důrazně proti.“

Opřel jsem se rukou o její stůl a řekl: „OK. Pak je to oboustranné. Protože kdyby se mnou konzultoval vaše nasazení na post šéfa technického zabezpečení této operace, byl bych na tom stejně. Proti.“

Usmála se.

„Tak jo… Dohodli jsme se, že se navzájem nemáme rádi, a tím pro mě tahle debata končí. Nezbývá než doufat, že tím neutrpí celá akce.“

„Nějaký problém?“ objevil se u stolu Seaward, který asi zaslechl naše zvýšené hlasy.

„Ne,“ oznámila Bertramová. „Jen jsme se tady s panem Connelly shodli, že budeme dokonalý pracovní pár.“

„Hele, Larry,“ obrátil se na mě Seaward, „už jsem ti přece vysvětlil, že…“

„Jo, já vím. Že s ní nespíte. Ale stejně vám nevěřím.“

Otočil jsem se a šel zpátky ke svému stolu.

16.

Brena Shepardová byla docela hezká holka. Asi minutu jsem zkoumal její fotografii a zjistil, že není jenom docela hezká, ale opravdu hezká. A když jsem si pak otevřel její facebookovou fotogalerii, musel jsem uznat, že je dokonce moc hezká. A bylo mi jasné, že to nezvládnu. Nedalo se to zvládnout. Všechny testovací a ověřovací operace jsem dělal vždycky s chlapama, ostatně nikdy se nepředpokládalo, že by mohlo dojít ke kombinaci chlap–ženská. I když bylo celé Infico totálně za hranou a naprosto šílené, aspoň tahle zásada se dodržovala.

U mého stolu se zastavil Seaward.

„Hezká holka,“ poznamenal s pohledem upřeným na monitor.

„Jo.“

„Hele, já vím, že Lauru moc nemusíš, ale…“

„Kterou Lauru?“

„Bertramovou. Ale ručím za ni. A proto teď jakékoliv vzájemné averze musíš nechat stranou, jinak se nám to všechno rozsype. NSA je fakt v prdeli a zatím vůbec nevíme, kdo je ten krtek.“

„A že to není zrovna ona, tím jste si jistý?“

„Stoprocentně, buď v klidu.“

„Jak zemřela Samantha?“

„Greenwoodová? Myslel jsem, že ti to Chriss ukázal.“

„Jo, mrtvolu ano.“

„Zastřelili ji. Pod tou papírovou maskou je díra v čele. U ní v bytě. Žádné známky vloupání. Nejspíš jim, nebo jemu, sama otevřela. Takže ho asi znala.“

„Co všechno věděla?“

„Naštěstí skoro nic. Jen to, že akce je připravená a má se spustit za čtyři měsíce. A že do ní bude nasazená.“

„A koho měla infikovat, to věděla?“

„To ne. Měla být zatím jenom v pohotovosti a připravená do akce. Nebudu tě rušit, času je málo.“

Poplácal mě po rameni a odešel. Otočil jsem se zpátky k monitoru s fotkou Breny Shepardové a ťuknul na ikonuO MNĚ.

Stav: svobodná / Zaměstnání: student / Děti: chci mít / Sexuální orientace: bi / Výška: 170 / Hmotnost: 56 / Barva očí: hnědá / Barva vlasů: jak kdy / Oblíbené místo: tam, kde je moje láska, když teda nějaká je, jako že většinou žádná není. Takže příroda, louky, lesy, tam, kde se člověk cítí volný (nesvázaný městem a technikou). / Oblíbená barva: černá, fialová, purpurová, růžová, zelená, tyrkysová / Moje povaha: aktivní, ctižádostivá, charakterní, samostatná, sebevědomá, spolehlivá, ulítlá / Co miluji: čokoládu, čaje, svíčky, kočky, moře, relax, západy slunce, vlky, cestování a pár lidí / Co nesnáším: vstávání, lži, výmluvy, ignoranci, nevěru, hmyz. Nemám ráda jen tak někoho, jsem sebestředná, majetnická, vybíravá mrcha. Zvykejte si. / Moje motto: Ženy a kočky si dělají, co chtějí, a muži a psi by se s tím měli smířit. / Závislost: internet, móda, sex, muzika, kamarádi / Jsem členem chatů a diskuzí: Inzerce hlodavců a jiných drobných savců, Lesbická seznamka, Metalová seznamka, Moji hlodavci, Potkani, E-bay, Elegance, Fantasy, Knihy o upírech, Kosmetika e.l.f., Kosmetika netestovaná na zvířatech, Koťata, Laky na nehty, Líčení a kosmetika, Louis Vuitton, Móda IN a OUT, Nehty, Nejhorší módní trapasy, Péče o vlasy, Vlci, Domácí piercing, Gothic second hand, Gothic seznamka, Hlášky před sexem a po sexu, Marilyn Manson, Parapsychologie, Anime-manga, Erotično s hvězdami – fantazie a sny, Sci-fi.

Hmm… vypadalo to, že s Brenou Shepardovou bude docela zábava.

17.

Ve dvě odpoledne nám přivezli sendvič a kolu a v hale se objevila další ženská. Navíc s mírně šikmýma očima a nažloutlou pokožkou. Vypadalo to vyloženě na ženskou akci a já začínal mít dojem, že jsem se stal obětí feministického spiknutí.

„A to je zase kdo?“ vyštěkl jsem na Seawarda.

Zvedl hlavu od hromady satelitních snímků a podíval se stejným směrem jako já.

„Aha, to je Sina San. Lékařka.“

„A proč je kurva Číňanka?“

„Co já vím? Možná proto, že se narodila čínským rodičům. Ty máš něco proti čínské medicíně?“

„Takže další ženská, která bude mít v rukou můj život?“

Opřel se do židle, protáhl si záda a dal si ruce za hlavu.

„A co tě žere? Život už je takový od začátku. Nebo chceš říct, že tě porodil chlap?“

„Běžte do hajzlu… Nechápu to. Tak vy máte zato, že NSA infiltrovala čínská rozvědka, a pak máte v Neviditelné zóně Číňanku?“

„Geniální tah, co?“ zasmál se Seaward.

„Můžete na chvilku, pane Connelly?“ ozval se hlas Bertramové.

„Co je zase?“

„Chtěla bych vás seznámit s místem, kde bude stát váš kamion při přenosech.“

Nechal jsem Seawarda Seawardem a přešel k ní.

„Není třeba.“

„Prosím?“

„Říkám, že to nepotřebuju vědět. Kamion je váš problém. Vy jste tu od technického zabezpečení. Mě žádný kamion nezajímá. A je jenom na vás, abyste zajistila, aby byl tam, kde má být a kam dosáhne jeho vysílač. Tak se nesnažte zatěžovat moji kebuli ještě svými problémy.“

„No dobrá,“ řekla trochu uraženě. „Jen jsem měla dojem, že to chcete mít všechno pod kontrolou.“

„Seaward říkal, že jste skvělá, tak se o to postarejte.“

„OK. Postarám.“

„To, co mě zajímá, je Shepardová. A k té jste mi nesehnala nic.“

„A co byste jako ještě chtěl?“

„Potřebuju všechny její přátele.“

„Má je na Facebooku.“

„Myslíte těch dvě stě pět? Seru vám na Facebook. Já potřebuju vědět, s kým spí a s kým ne. Potřebuju znát její rodiče a vědět, jak s nimi vychází. Její babičku, bratrance. Potřebuju vědět, s kým chodila a s kým se rozešla a…“

„Dělá se na tom.“

„Jo tak ono se na tom dělá.“

„Jistě… Ale pochopte, že máme velmi omezené možnosti a prostředky. Kdyby bylo všechno v pořádku, nasadíme na to třeba šest lidí z analytického. Jenže v tomhle případě to nejde. V NSA je krtek, takže je to i kvůli vaší bezpečnosti.“

„Co? Že o ní nic nevím? Jestli si takhle představujete moji bezpečnost, jste vážně hvězda.“

„Tak jo, nechci se s vámi hádat.“

Už chtěla odejít, když se zastavila a otočila zpátky. „Přesto si myslím, že byste měl vědět, kde bude ten kamion, protože to nebude standardní přenos, jak jste byl zvyklý u testování.“

„Cože? Takže další nová, nevyzkoušená technologie?“

„Ne, právě že ne. Jen způsob jejího použití. Shepardováneopouští město. A zatím nás nenapadalo, jak ji dostat ven. Takže přenos nelze realizovat venku, a tím pádem k ní nedostaneme ten kamion na dvě stě metrů.“

Zarazil jsem se. „Aha… A kde teda bude?“

„V minus prvním levelu, v opuštěném depu metra.“

Nechápavě jsem zavrtěl hlavou. „Co je to za blbost? Jak chcete ten signál propasírovat nahoru? Nebo Shepardovou dolů?“

„To už vůbec nejde, pokud ji nechceme unést, což by asi neuniklo pozornosti. Proto musíme dotáhnout signál nahoru kabelem.“

„Kabelem?“ vydechl jsem úžasem.

„Ano, kabelem k přídavnému vysílači umístěnému dvě stě metrů od jejích kolejí.“

„To myslíte vážně?“

„Jinak to nejde. Protáhneme ho technickými šachtami a vzduchotechnickými troubami. Dělá se na tom, ale je to hrozně složité. Jde o dva kilometry kabelu.“

„Takže mě přesunete kabelem?“

„Jenom ty dva kilometry, zbylých sto metrů absolvujete vzduchem.“

„Panebože…“

„Proto bude dobré, kdyby pak došlo k nepředvídaným událostem, abyste přesně věděl, kde ten kamion bude.“

To se mi vážně jenom zdá.

„OK. Tak mi to vysvětlete, protože jsem si jistý, že k nepředvídaným událostem stoprocentně dojde. Ostatně z mého hlediska k nim dochází už teď.“

„Ve vašem profilu není vůbec nic o tom, že byste byl takový pesimista,“ okomentovala to Bertramová.

18.

„Ze které části Číny pocházíte?“ zeptal jsem se Siny San, když mi měřila tlak a zkoumala oční duhovku, jestli má tu správnou duhovou barvu.

Odhadoval jsem ji na padesát, plus minus třicet, protože u Číňanek to nepoznám.

„Z Manayunk,“ řekla a připlácla mi na hrud dvě studené chromované sondy.

„Neznám. To je kde? Na severu nebo na jihu?“

„To je čtvrť ve Filadelfii. V Číně jsem nikdy nebyla.“

Dostala mě, mrcha.

„Aha… A řekli vám vůbec, o co jde, nebo vás jen tak narychlo sbalili v předměstské nemocnici?“

„Řekli mi, že několik dní budete ve stavu, který se velice podobá kómatu.“

„To je všechno?“

„A že některé věci budu muset provádět v návěsu kamionu.“

Šly na mě mdloby. Nechybělo moc, abych se v tom kómatu ocitl okamžitě.

„Dělá si srandu,“ zaslechl jsem od dveří Seawardův baryton. Stál tam s rukama v kapsách a s pobaveným úsměvem na tváři. „Paní Sina San je půjčená z Pentagonu, přímo z vývoje programu, buď v klidu.“

„Takže Pentagon je informován?“

„Není. Oficiálně je propůjčená na další testování.“

„A to se Pentagon nebojí, že tu technologii vyblije svým čínským bratrům?“

„Nebojí,“ odpověděla čínská doktorka. „To já jim ji přivezla z Číny.“

Seaward vyprskl smíchy.

„Zdá se, že z toho všichni máte docela prdel, ale mně moc do smíchu není.“

„Z ničeho prdel nemáme,“ řekl, když se uklidnil. „Ale to napětí ze sebe dostaneš jenom humorem. A klidně i černým.“

„Já ze sebe dostávám napětí většinou sexem.“

„Zkusím se zeptat Laury, jestli s tím může něco udělat. Možná když jste teď ta sehraná dvojka…“

Sina San otevřela víko nerezového bezpečnostního kontejneru velikosti bonboniéry a vytáhla z něj injekční stříkačku. Ani do ní nemusela nic natahovat, padesát mililitrů roztoku už v ní bylo. A v něm nějakých dvě stě nanorobotů. Vyhrnul jsem si pravý rukáv.

19.

Se záchodama se vůbec nepárali a nechali je tak, jak byly. Pravděpodobně šlo původně o údržbářskou šatnu. Vyšisované, z části opadané bledě modré kachličky, zažloutlé záchodové mísy, z umyvadel fungovalo jenom jedno. Měl jsem zrovna ptáka vytaženého nad pisoárem, když se vedle mě postavil vysoký Nathan Hernandez a vytáhl toho svého.

„Vůbec se mi to nelíbí,“ prohodil směrem k okachličkované stěně.

„Tys tady potkal někoho, komu se to líbí?“

„Možná tu čúzu Bertramovou.“

„Taky jí nevěřím,“ řekl jsem po pravdě.

„Hele…“ řekl Nathan a ohlédl se za sebe, jestli za námi někdo nestojí, „…já vím, že nemáme vzájemně vědět o svých subjektech, ale při vší tý improvizaci, která tu panuje, začínám mít strach, že něco kiksne.“

Podíval jsem se na něj. „Do prdele, jsme snad profíci, ne? A máme nouzové identifikační heslo, tak snad nehrozí, že se navzájem odděláme.“

„Ne, o to strach nemám. Já myslím spíš tak nějak celkově, víš.“

„Jak celkově?“

„No, ne že bysme to posrali třeba my dva nebo Brentz. Spíš že to posere někdo tady.“

„To je možný, ale to neovlivníš.“

„Hele,“ znova se ohlédl, „kdyby něco, kontakt bude na mulberrský zdi v Cherry Hill, na minus prvním levelu.“

„Ty vole… ty dovedeš člověka povzbudit.“

20.

Chriss seděl u počítače a projížděl si mnohaúrovňové plány města.

„Do školy to máš z kolejí kousek,“ řekl, když si všiml, že stojím za ním.

Posadil jsem se na židli vedle něj a rozhlédl se. Nejbližší živá bytost byl mohutný černoch o dva stoly dál, skloněný nad notebookem.

„Na školu seru, do tý mě nikdo nedostane.“

„Tebe možná ne, ale Brenu Shepardovou asi jo.“

Znovu na mě padla tíseň, když jsem si uvědomil, co všechno asi budu muset v rámci utajení absolvovat.

„Hele, jak jsi mi říkal, že mi necháte v parfumerii mobil…“ spustil jsem pološeptem.

„Jo, to platí. A budeš tam mít předvolené i číslo na mě.“

„Jo, to je OK. Ale potřeboval bych ještě něco.“

„Co?“ zvedl ke mně oči.

„Nech mi tam i pistoli.“

„Cože? Proč?“

„Jen tak.“

„Jak, jen tak? Kdyby bylo třeba, tak mi prostě zavoláš. Od toho tu jsem. Navíc budu mít k ruce ještě pár dalších lidí. Spolehlivých lidí.“

„Kašlu na spolehlivé lidi. Chci tam pistoli. Nelíbí se mi to.“

„Ty myslíš, že by vážně někdo odsud…“

„Já si nemyslím vůbec nic. Já myslím jenom na katastrofický scénář. A když tam budu mít katastrofický mobil, chci i katastrofickou pistoli.“

„Všechny scénáře máme nasimulované a připravené v počítači.“

„Ty vole, ty neznáš tu základní poučku, že jakýkoli plán se rozsype při střetu s realitou?“

Chriss se plaše rozhlédl kolem sebe. „Nevím, jestli se mi podaří sehnat pistoli. I ty telefony jsem si vyzvedl jako že pro svoje lidi. Nikdo neví, že je budete mít k dispozici vy.“

„Tak stáhni ještě jednu pistoli. Pro svoje lidi. To přece nemůže být problém.“

„To si jenom myslíš… Ale jo, zkusím to nějak zřídit.“

„Dík.“

21.

„Vaše mise potrvá celkem šestadevadesát hodin,“ oznámil Seaward, sedící v čele konferenčního stolu, což byly k sobě sražené tři kovové montážní stoly. „Během prvních osmačtyřiceti hodin můžete použít pouze stupeň jedna a dvě. Žádný jiný. Nebudete vyvíjet žádnou aktivitu a budete se jen seznamovat se svými subjekty a s prostředím, ve kterém se pohybují. Pokusíte se zapamatovat si každý obličej, se kterým se setkají a o kterém si budete myslet, že je zapojený do systému. Jestli se vám podaří urvat i nějaká jména, tím líp. Cílem je rozkrytíšpionážní sítě Čínské lidové republiky na území Spojených států. Po osmačtyřiceti hodinách se tady znovu sejdeme, abychom si řekli, jestli všechno funguje tak, jak má, a vyhodnotíme vaše poznatky. Teprve potom rozjedeme přípravu na eliminaci jejich sítě. Hlavně její hlavy. Předpokládám, že všichni své subjekty znáte.“

„V rámci možností a schopností paní Laury,“ neodpustil jsem si poznámku.

Bertramová se jen ušklíbla. Seaward pokračoval: „Předpokládáme, že Larryho subjekt je spojka. Takže bude třeba zaznamenávat veškeré kontakty a schůzky. Pokud budou předávány zprávy, je nutné je kopírovat nebo zapisovat jejich obsah. Nathanův subjekt je řidič čínského velvyslanectví.“

„Jako Číňan?“ vyděsil se Nathan.

„Není to Číňan. Je to čistokrevný Američan. Ale máme podezření, že jim pomáhá s rozvědnou činností. Brentzův subjekt je jedním z obchodních zástupců firmy Huawei. Vzhledem k předpokládané hierarchii celé sítě byste se vy tři neměli nikdy setkat. Nějaké dotazy?“

Nikdo žádný neměl. Seaward pokračoval: „Všichni víte, že je to hra s ohněm. Je to akce mimo právní řád Spojených států. Chyby se nepřipouští. Jakákoli chyba může znamenat smrt. Myslete na to, jak dopadla Greenwoodová.“

„V čem udělala Samantha chybu?“ zeptal jsem se a Seaward mě zpražil pohledem.

„Já vím, že v ničem, Larry. Greenwoodová je obětí té svině, kterou mají v NSA. A je na vás, abyste přišli i na ni.“

„OK. Jen jsem se chtěl ujistit, jestli to chápeme stejně.“

„Takže od vás očekávám maximální obezřetnost a hlavně disciplínu. Všichni jste profíci, a tudíž od vás čekám profesionální práci. Má někdo z vás tří důvod, proč by se akce nemohl nebo neměl zúčastnit? Jestli ano, tak to řekněte teď.“

Nikdo nic neříkal. Všichni jsme zírali do stolu a určitě jsme všichni měli pocit, že je to průser a že bychom se jí účastnit neměli.

„OK. Tak jdeme na to,“ řekl Seaward.

22.

Nevěděl jsem přesně, kde je dispečink Neviditelné zóny umístěný (přibližně někde pod Armistead Gardens), a podle Seawarda jsem to ani vědět nemusel. Důležité bylo, abych věděl, kde bude umístěná transmiterová jednotka, případně samotný kamion, u kterého bude pochopitelně stálá služba. A hlavně abych nezapomněl čas zpětného přenosu, který byl zase určený na noc (na třetí hodinu ranní), kdy se předpokládá, že by měl infikovaný subjekt spát. Pokud by tomu tak nebylo, bude další možnost zpětného přenosu vždy po šesti hodinách.

Ve dvě hodiny v noci jsme se já, Nathan, Brentz, Chriss, doktorka Sina San a další čtyři ozbrojení muži přesunuli technickými chodbami minus druhého levelu do místa přenosu, což bylo opuštěné depo metra na minus prvním, někde pod Heritage Crossing. Muselo to být totiž místo, kam se ještě dostane kamion. Pod obchodní čtvrtí Heritage byl zásobovací terminál s hydraulickými rampami a výtahy, takže to místo bylo poměrně vhodně zvolené.

23.

Kamiony byly třínápravové Freightliner Columbia s dieselovými motory Caterpillar a s nástavbou pomalovanou mraženými kuřaty (některé dokonce v letu s roztaženými křídly). Uvnitř ale bylo vybavení srovnatelné s jednotkou intenzivní péče. Ventilátory pro intubaci nebo tracheotomii, srdeční monitory včetně telemetrie, vnější kardiostimulátor, defibrilátor, encefalograf, dialytické systémy, katetry pro infuze a sondážní výživu, odsávací pumpy, tlaková pumpa na doplnění analgetik a spousta dalších lékařských zařízení. Při standardní situaci by nic z toho nemělo být třeba. Bylo to tam jen proto, kdyby něco kikslo.

Hlavním zařízením ale byly zesilovače biotechnologických nanosystémů, stabilizátory kódování biostruktur, zesilovače imunitních systémů a biotechnický kontejner. A to všechno napojené na počítač se zaměřovacím softwarem a výkonný vysílač vysokofrekvenčního signálu, včetně chladicí jednotky. Ale nejdůležitější zařízení jsem měl ve své hlavě.

„Jak se cítíte?“ zeptala se Sina San, když jsem vlezl do nástavby svého kamionu a protáhl se mezi aparaturami až dozadu k polohovacímu lůžku.

„Jako kuře, který jde na porážku,“ řekl jsem.

„Myslela jsem, že stejnou situaci už jste zažil mockrát. Podle papírů máte za sebou šestnáct testů.“

„Jo, ale ty trvaly vždycky jenom dvacet až třicet minut. Ale hlavně nikdy ne do ženský.“

„Máte z toho strach?“

„Jo.“

„Proč? Já jsem v ženský furt a jsem docela v pohodě.“

Měla fakt zvláštní smyl pro humor. Lehl jsem si na lůžko a nechal se napojit na aparaturu kuřecího kamionu.

II.

Identifikace cíle

24.

Byl jsem v hlavě Breny Shepardové, špionské spojky. Přímo v jejím mozku, v jeho až dosud nepoužívané části, do níž před čtyřmi dny implantovaní nanoroboti připravili potřebný prostor, kapacitu a taky spoustu nových spojení. Podobní nanoroboti připravili i můj mozek na nová spojení a příjem nových signálů, aby poté, co bude moje vědomí přeneseno do Shepardové, byl plně funkční. Což se právě stalo.

A zatímco jsem v kamionu upadl do kómatu (nebo spíš mé tělo, nemohl jsem být ve dvou tělech najednou), Brena Shepardová nepoznala vůbec nic. Výchozí pozice při přenosu totiž byla nastavena na stupni jedna. Stupeň jedna znamenal, že jsem plně při vědomí, ale nemůžu přijímat žádné vnější podněty. Nejsem napojený na žádný smyslový orgán těla (v tomto případě jejího) nebo jakýkoliv nerv. Jediné, co jsem mohl, bylo přemýšlet. Jinak jsem byl kompletně ochrnutý, hluchý a slepý. Jako mozek oddělený od těla, ale plně funkční, ponořený do sklenice s živným roztokem.

Stupeň dvě, na který jsem se právě chystal přepnout, znamenal připojit se na veškeré smyslové orgány a nervy infikovaného těla, v tomto případě těla Breny Shepardové. Ovšem pasivně. Znamenalo to vidět jejíma očima a slyšet jejíma ušima. Cítil jsem totéž, co její tělo. Chlad, teplo, horečku, doteky. Nemohl jsem ale to tělo ovládat. To pořád řídil její mozek. Vlastně jsem byl takový živý mikrofon a kamera, o kterých neví. Tento stupeň také Seaward určil pro prvních osmačtyřicet hodin naší mise. Pasivní sběr informací.

Dalším stupněm byla trojka. V následujících hodinách se o jejím použití neuvažovalo. Mohla být použita jenom v nouzových situacích a nepochybně bude muset být krátkodobě využita ve finální likvidační fázi. Trojka předpokládá, že zůstanu připojený jako ve stupni dvě, ale zároveň subjekt odpojím od všech jeho smyslů a biomechanických impulzů a tím převezmu komplexní kontrolu nad jeho tělem. Při tomto stupni je zároveň znemožněna jakákoli činnost mozku infikovaného subjektu, tedy té části s vědomím. Najednou jako by nebyl. Nebo na tom byl stejně, jako mé tělo v kamionu. V bezvědomí, v kómatu. Já jsem schopný plně ovládat jeho tělo, slyšet jeho ušima, vidět jeho očima, ale i pohybovat jeho rukama a nohama, mluvit jeho ústy. Samozřejmě jeho hlasem. Třetí stupeň je riskantní v tom, že pro infikovaný subjekt může být opětovné připojení velmi stresující a psychicky deprimující, protože pochopitelně netuší, co se dělo během jeho odpojení, o kterém vůbec nevěděl. A teoreticky by se o tom ani dozvědět nemusel, pokud by bylo krátké a nezkontroloval by si čas. Problém nastane, až když se třeba ocitne někde úplně jinde, než by čekal (a než byl před odpojením), a vůbec neví, jak se tam dostal, protože má okno. Proto je doporučeno stupeň tři použítopravdu jen v případech nutnosti a nejlépe v noci, když subjekt spí. Pokud by přišel na to, že byl v noci nějak aktivní, mohl by si to vysvětlit třeba náměsíčností, během níž člověk opravdu dělá věci, o kterých vůbec neví.

No a čtvrtý stupeň, který tato technologie také umožňuje, je úplně zakázaný. Je to vlastně obrácený stupeň dvě, ve kterém je ovšem pasivním pozorovatelem sám subjekt. Jeho tělo je plně ovládáno jako ve stupni tři, ale zároveň je mu ponecháno připojené vědomí, takže všechno vidí a slyší, ale nemůže nic dělat. Je jen pasivním pozorovatelem toho, co jeho tělo dělá a co říká, bez jakékoliv možností jeho ovlivnění. Což je nepochybně situace tak nepochopitelná, že je k zbláznění. Není nijak vysvětlitelná, a proto hrozí totální psychické zhroucení subjektu, což může zanechat i trvalé následky.

25.

Zda se přenos podařil, nebo ne, se pozná teprve při přepnutí systému na stupeň dvě, protože ve stupni jedna je všechno kromě mozku naprosto paralyzováno. Od svého těla jsem odpojený, přičemž ani nejsem připojený na tělo subjektu. Neexistuje žádné spojení s vnějším světem.

Přepnul jsem na stupeň dvě. Nic se nezměnilo. Samá tma. Prodělal jsem už šestnáct ostrých testovacích operací, ale žádnou z nich do ženské hlavy, do které podle mě nikdo nevidí, ani přístroje. Přesto mě to zatím nijak nezneklidnilo. Byly tři hodiny v noci. Shepardová tudíž asi spí, takže přes její zavřená víčka jsem určitě nemohl přijímat žádné vizuální vjemy. Byl jsem v klidu.

Absolutní ticho za pár vteřin už nebylo tak absolutní. Odněkud jsem hodně slabě slyšel hudbu. Možná z vedlejšího pokoje. Současně s tím jsem ucítil teplo a kontakt s dekou. Jenomchodila jsem měl studená. První poznatek o subjektu. Shepardové se nedokrvují nohy. Sakra, nebylo to sice nijak zásadní, ale byl jsem si jistý, že podobných a nejspíš ještě větších překvapení mě čeká daleko víc. A to jen proto, že ta pitomá Bertramová odflákla svou práci.

26.

Byl jsem vzhůru už víc než čtyřiadvacet hodin a cítil jsem se strašně utahaný. Nejen fyzicky, ale hlavně psychicky. A utahaní lidi často dělají chyby. Potřeboval jsem spánek. Přepnul jsem proto zpátky do stupně jedna a rozhodl se trochu prospat. Mohl jsem to klidně udělat i ve stupni dvě, ale to bych se asi probudil za pár hodin současně s Brenou. Obzvlášť jestli je po ránu zvyklá dát si sprchu. Ve stupni jedna si klidně může vlézt pod ledový vodopád. Nebudu o tom vědět.

27.

Nevím, jak dlouho jsem spal. První vizuální vjem po přepnutí do stupně dvě byla univerzitní posluchárna, jejíž celou čelní stěnu zabírala plazmová obrazovka s jakousi ornamentální krajkou. Během další vteřiny mi naskočily i zvukovévjemy.

„…dal průchod své fantazii a vznikl tak neskutečný svět démonů, dívajících se dolů k městu s ironickým nebo zamyšleným výrazem tváře, ptáků s fantastickými nebo neskutečnými formami a směšných postav potměšilých netvorů, které můžeme vidět na rozdílných nebo neuvěřitelných bodech katedrály.“

Po plazmě jezdil kurzor. Všiml jsem si, že v pravém horním rohu je napsáno Notre-Dame de Paris – půdorys. Brena hleděla dopředu. Soustředil jsem se na levý okraj jejího zorného pole. Vlevo vedle ní seděla holka s dlouhými vlasy. Kdo byl napravo, to v zorném poli neměla. Ucítil jsem hlad. Nebo spíše Brena cítila hlad. Ale vzhledem k tomu, že jsem byl v tuhle chvíli kompletně napojený na celý její systém ovládající a monitorující všechny životní funkce, přijímal tento hladový pocit i můj mozek. Do prdele, snad nedrží nějakou šílenou dietu, to by mě fakt dostala. Jestli jsem něco nesnášel, tak to byl hlad.

Ale tahle informace mi byla zatím odepřena. Byla to jediná nevýhoda téhle technologie. Nedokázala analyzovat, co si infikovaný subjekt myslí, a ani nedosáhla do jeho paměti. Kdyby to tak totiž bylo, všechno by bylo daleko jednodušší. Stačilo by se nalogovat do subjektu jen na pár hodin a vytáhnout si všechny potřebné informace o známých a kontaktech z jeho paměti. Nebylo by nutné v něm trávit čas a sbírat informace postupně.

Na stupínku vpředu stál jakýsi bělovlasý šedesátník v riflích, rozepnutém šedém saku a bílé košili.

„Na středním portálu jsou výjevy Posledního soudu, což je oblíbený námět gotických umělců. Na pilíři, který vchod rozděluje, se nachází Ježíš Kristus, zatímco po stranách jsou panely se zosobněním zlozvyků, ctností a se sochami apoštolů. Zobrazení nebeského dvora, ráje a pekla jsou vytesána po obvodu celého oblouku.“

Kurzor na plazmě jezdil po okraji háčkované krajky. Do prdele, já si v těch jejích materiálech ani nevšiml, co vlastně studuje. Viděl jsem sice její studijní průkaz, ale tam jsem si všiml jen loga Marylandské univerzity. Jestli dělá nějakou pitomou teologickou fakultu, tak se můžu jít rovnou oběsit. I když na druhou stranu jsem musel uznat, že teologická fakulta je pro krytí špionážní spojky docela dobrý nápad.

28.

Nebyla to teologie, byla to architektura. To jsem zjistil, když vyšla na chodbu, podle informačního systému na monitorech zavěšených pod stropem.

Univerzitní jídelna měl velikost tělocvičny a jednotlivé stoly (vždycky pro čtyři) byly situovány oboustranně podél pohyblivého pásu, po kterém přijížděly tácy s jídlem. Připomínalo to výdej báglů na letišti. Z pásu na stůl pak tác plynule přesunul boční hydraulický píst. Netušil jsem, jak probíhala objednávka. Možná se z jídelníčku vybíralo na týden dopředu a ty holky musely mít někde na sobě čip, podle kterého automat poznal, který tác má přesunout z pásu na kterýstůl.

Holce sedící naproti Breně (už jsem věděl, že se jmenuje Jenny) se tam přesunula půlka kuřete s bramborovým salátem a té druhé (Lucii) pstruh s bohatou oblohou a třetinkou piva. Breně přijel její tác až po dalších dvou minutách. Předpokládal jsem, že když se dopotácí jako poslední, že to bude něco náročnějšího, třeba pečená kachna. Omyl. Byl na něm malinký talířek se dvěma rozkrojenými rajčaty, listem hlávkového salátu a kouskem housky.

Panebože… Ona snad vážně drží dietu. Měl jsem sto chutí ji odpojit, přejít na stupeň tři a vrhnout se na to kuře, které teď do sebe cpala Jenny.

„Furt na tebe čumí,“ řekla Brena a Lucie se podívala po směru jejího pohledu.

Pak se hned otočila zpátky ke svému pstruhovi.

„Ať čumí.“

„Tys ho fakt nechala?“

„Před týdnem. Ale vypadá to, že mu to ještě pořád nedošlo.“

„A co ti na něm vlastně tak vadilo?“

„Dyť už jsem ti to říkala.“

„Chcaní do umyvadla?“

„Ne… Vlastně to taky. Ale poslední dobou začínal být nějak moc majetnický.“

„Jako že žárlil?“

Brena pomalu chroustala salát, na který nedočkavě čekal její prázdný žaludek (v tomhle případě i můj).

„Vyjel na Micka kvůli úplný blbosti.“

„Jaký blbosti?“

„Kvůli mně.“

„Jak kvůli tobě? Takže žárlil.“

„Mick fotí… A já s ním byla zavřená v temný komoře.“

„On tě fotil v nějaký temný…“

„Ale blbost. Nefotil mě. On fotí tou pravěkou technologií. Žádný digitál, ale normální chemický procesy, rozumíš. Tvrdí, že to, co umí chemie, nikdy digitál umět nebude. A já to chtěla vidět.“

„Cos chtěla vidět?“

„No, jak se to dělá. Teda jak se to dělalo dřív. Jak ty fotky vznikají. A je to vážně docela hustý. Odehrává se to všechno ve tmě, v tý temný komoře, kde může svítit jenom slabá temně červená žárovka. Fakt čistá magie. A máchá se to v různých roztocích a je to úplná alchymie. Prostě fakt boží. Super, jak se ty obrázky postupně objevují na tom papíru ponořeným v misce… Jako když se vyvolávají duchové.“

„Takže ty jsi byla s Mickem zavřená v temný komoře, kde svítila jenom slabá temně červená žárovka?“

„Jo.“

„To musí být děsně romantický, ne?“

„Taky že jo.“

„Myslíš, že by mi to Mick taky ukázal?“ zeptala se Brena.

„Ne,“ zavrtěla rozhodně hlavou Lucie.

Jenny mírně přivřela oči a podívala se na ni.

„Hele… Je mi to úplně jedno. Ale když tě tak poslouchám… a když si to všechno představím… Neříkej mi, že jste si tam nezašukali.“

Lucie mírně zrudla. Pak řekla: „To nebylo žádný šukání, to byla čistá magie. Esoterické prolnutí, rozumíš.“

29.

Brena šla z jídelny ještě hladovější než byla, protože svůj žaludek těmi dvěma rajčaty a listem salátu akorát rozdráždila. Byl jsem rozhodnutý hned po skončení mise poslat připomínku tvůrcům technologie, aby bylo možné solitérně odpojit žaludek infikovaného subjektu při zachování všech ostatních funkcí. Trochu mě ještě rozhodilo, když na chodbě zahnula ke dveřím označeným holčičkou a vpadla na záchody, kde nebyl jediný pisoár. Ale zvládl jsem i tenhle úkon. Dolů se vůbec nepodívala, takže jsem ani nezjistil, jestli je přírodní, nebo upravená. Jediné, co jsem zjistil, bylo to, že holkám to trvá o dost dýl. Pak jsem si ještě před zrcadlem obtáhl rty rtěnkou, přečísl vlasy a přejel se nějakým divným mýdlem v podpaží. Škoda, že u toho zrcadla nezůstala dýl. Byl jsem vážně moc hezký.

Když jsme byli zase na chodbě, napadlo mě, že ta pitomá Bertramová mi měla sehnat aspoň Brenin menstruační kalendář. Do prdele. Kdybych byl teď ve svém těle, určitě bych se z toho orosil. Nedovedl jsem si vůbec představit, jak se s tímhle holčičím stavem vypořádá můj mozek. Jak se vypořádá se signály těla, které ještě nikdy předtím nepřijímal a na jaké nebyl adaptovaný. Nezbylo než doufat, že moje mise skončí dřív, než to na Brenu přijde.

30.

O své prostorové poloze jsem nevěděl vůbec nic. Vůbec jsem netušil, ve které části města se nacházím, ve kterém jsem levelu a na jakém podlaží. V každém případě to bylo někde ve vnitřním městě. Odhadoval jsem to na druhý nebo třetí level. Před univerzitou bylo středně velké náměstí přes šest podlaží, v úrovni třetího protkané křížovými lávkami a na užší straně s blokem deseti prosklených výtahů. Nalevo pak byl blok eskalátorů se šipkou Harwey Shopping Centre. Začínal jsem tušit. Tohle bude Oakenshawe.

Před školou byl docela blázinec, tvořený postávajícími skupinkami studentů – někteří s kolou v ruce, jiní s jointem. Nikoho nezajímalo, že celý prostor snímá nejmíň šest kamer, na což já měl docela vycvičené oči. Vlastně je svýma očima viděla Brena, ale nejspíš je vůbec nevnímala. Její mozek si z vizuálních vjemů určitě vybíral jiné věci než můj. Oblečení a líčení holek, ležérní postoje kluků.

„Čau, Breno, přijdeš večer do Mefista? Julian má narozky.“

Rozkošná kudrnatá míšenka, jejíž vlasy jí dělaly hlavu dvojnásobnou. A v těch obřích vlasech byl utopený titěrný obličej se širokými rty a rozpláclým nosem.

„Dneska večer určitě ne, lepím ten zasranej model.“

„Jakej model?“

„Pro Lohana z vývoje.“

„Vy u Lohana lepíte modely? To jako fakt?“

„Jo.“

„Vy je neděláte v kompu jako vizualizace?“

„Ne, Lohan je tím přece pověstný. Tvrdí, že vizualizace v kompu nám nic nedá. Že si to musíme osahat vlastníma rukama, prackama upatlanýma od pitomýho lepidla. Takže večer budu přilepená na židli a lepit zasranýma rukama Lohanovi ten zasraný model.“

„Co ti dal?“

„Karnak.“

Vlasatá míšenka vyvalila oči.

„Ten v Egyptě?“

„Slyšelas o nějakým jiným?“

„Panebože… Mám dojem, že ten stavěli přes tisíc let.“

„Jo, tisíc pět set. A já na to mám týden, protože jsem ještě nezačala.“

„Ty bláho, to ti nezávidím. Ale je to teda škoda. Já myslela, že tam budeš.“

„Až někdy příště.“

„Tak čau.“

Brena se vydala platanovou alejí (bylo to barvený polykarbonát s plastifikátorem) ven ze školního areálu. Po pár krocích ucítila na rameni něčí ruku. Zastavila se a otočila. Mohla to být její starší sestra, fakt si byly podobné. Měla akorát kratší vlasy.

„Proč jsi sakra nepřišla?“ spustila na ni naštvaně. „Ty nemáš zájem o ten zbytek?“

Brena na ni chvíli zírala, jako by si nemohla vzpomenout, o koho jde. „Nemohla jsem. A vzhledem k tomu, že jsi mi odmítla dát číslo, tak jsem ti nemohla ani zavolat.“

„Pojď kus stranou, sakra,“ řekla ta holka a zamířila k lavičce pod platanem.

Posadila se. Brena si sedla vedle ní.

„Byla jsem docela nervózní,“ pokračovala blonďatá holka. „Až dneska ráno se mi totiž potvrdilo, že všechno proběhlo tak, jak mělo, a že jsi to předala v pořádku.“

Zbystřil jsem. Tohle nebyla žádná sestra ani obyčejná kámoška z koleje. Tohle vypadalo na kontakt. Seděly vedle sebe a já nemohl Brenu nijak přinutit, aby se na ni pořádněpodívala. Ale aspoň v těch chvilkových pohledech jsem se snažil co nejvíc si zapamatovat její tvář, včetně všech mateřských znamínek.

„Ještě žes mi řekla, jakou školu děláš.“

„Kdybys mi dala ten mobil, zavolala bych ti,“ zavrčela Brena. „Když jsem odcházela z tý kavárny, udělalo se mi nějak divně a omdlela jsem. Odvezli mě do nemocnice. Tam jsem byla dvě hodiny, než mi udělali testy. Ale stejně jenom proto, aby je mohli fakturovat pojišťovně. Takže jsem prošvihla schůzku s tebou. Pak už jsem tam ani nešla. Pochybuju, že bys na mě čekala dvě hodiny.“

„Čekala jsem půl hodiny,“ řekla uraženě holka.

Brena ji zatím nijak neoslovila. Holka vytáhla z kabelky obálku a podala ji Breně. „Tady máš zbytek.“

Brena si ji vzala a strčila do zadní kapsy riflí.

Holka vstala a řekla: „Dík za spolupráci.“

„Já taky děkuju,“ odpověděla Brena a taky vstala.

Holka se pak otočila a kráčela alejí pryč. Ani si neřekly ahoj. Měl jsem sto chutí se přepnout na režim tři, vytáhnout z kapsy obálku a podívat se do ní. Brena je spojka, takže ji možná ani neotevře a jenom předá dál. Můj mozek překotně vymýšlel, jak to udělat. Kdyby se třeba teď znovu posadila na lavičku, klidně bych ji na chvilku odpojil. Stačilo by mi třeba jen dvacet vteřin. Mrknul bych se do obálky a pak ji zase připojil. Měla by sice chvilkový výpadek, ale možná by ho ani nezpozorovala. Seděla by pořád na lavičce. Pro ni by vlastně ani těch dvacet vteřin neuplynulo. Jenže se neposadila.

Vyšla ven z areálu a přešla na druhou stranu ulice. Tam se zastavila u odpadkového koše. Vytáhla ze zadní kapsy obálku. Jako kdyby vyslyšela mé přání. Že bych si to přál tak silně, že to opravdu prosáklo až do jejího vědomí? Něco jako hypnóza?

Otevřela obálku a vytáhla z ní stodolarové bankovky.Přepočítala je. Bylo jich pět. Potom obálku zmačkala, hodila do koše a bankovky si strčila do kapsy. A pak šla dál.

Můj mozek horečně pracoval. Nedávalo mi to vůbec smysl.Přehrál jsem si znovu celý ten rozhovor. O čem to sakra ty ženské mlely? A za co dostala Brena ty prachy? Ušla asi ještě padesát metrů, než mi to všechno došlo. Do prdele. Jestli měl Seaward nasimulované všechny katastrofické scénáře, byl jsem si absolutně jistý, že tenhle rozhodně ne.

31.

Bylo evidentní, že jsem ve špatné hlavě. Všechno bylo úplně jinak. Nebyli blbí. Shepardová není žádná spojka. Do prdele… Tou je ta holka, která se s ní před chvílí sešla. Těžko říct, kde na ni narazila, ale nejspíš se ani neznají. A vybrala si někoho, kdo se jí aspoň trochu podobá. Blonďaté vlasy. Nejspíš Breně řekla, že jí dá tisícovku, když doručí a předá nějaký balíček (možná to byl jenom flash disk) v kavárně Belafonte někomu, kdo tam na ni bude čekat. Pět set hned a pět potom. Kdo by nevzal tisícovku? Obzvlášť studentka…

A asi se domluvily, že se po předávce sejdou a ta holka jí vyplázne zbytek. Jenže tam Brena už nedorazila, protože ji sundal náš agent s injekcí, aby ji mohli převézt do nemocnice a nenápadně jí do hlavy vpreparovat biotechnologické implantáty, které mi následně otevřely cestu do jejího mozku.

Ta holka jí ani nedala svůj mobil. Bodejť by jo, jestli je zapojená do špionážní sítě. A našla si ji až po pár dnech před školou. Tohle jsem moc nechápal. Mohla se na ni klidně vykašlat. To, co mělo být předáno, bylo předáno. Ale možná je ta holka prostě takový poctivec. Do prdele.

Pořád jsem si říkal, že to taky možná může být úplně jinak, ale všechno do sebe tak dokonale zapadalo, že moje dedukce musela být jediná správná. Jenomže tím pádem jsem v prdeli. Všechno je špatně. Doběhli nás. Infiltrace NSA je asi hlubší, než Seaward předpokládal.

Brena se zastavila u výlohy s mobilními telefony. Došlo mi, co musím udělat. Nemá cenu dál trápit sebe ani ji. Musím zavolat na dispečink, ať připraví zpětný přenos. Musím se vrátit.

32.

I když moje rozhodnutí bylo asi jediné správné, když jsem ho domýšlel dál, narazil jsem na problém s jeho realizací. Díky Chrissově předvídavosti (nikdy nevíš, kdy se co posere) jsem měl mít připravený kódovaný mobil. Vlastně to vymyslela ta jeho plyšová maturantka. Katastrofický mobil pro katastrofické scénáře, které neměly nikdy nastat. Ona to snad přivolala. Já věděl, že jak jsou v tom zapojené ženské, tak to nemůže skončit jinak, protože polovina z nich jsou čarodějnice (které tenhle svět mají zmáknutý daleko líp a dopředu) a ta druhá jsou jejich pomocnice.

Jestli teda ta krátkovlasá zrzavá myška nekecala, mobil by měl být připravený v Blue Cosmetics na Fayette Street. Vypadalo to jednoduše. Problém byl v tom, že se nedalo očekávat, že by se zrovna dneska odpoledne Brena rozhodla zajít nakupovat kosmetiku. A navíc zrovna na Fayette. A abych čekal do zítřka nebo do pozítří (kdy ta záruka taky není), byl nesmysl. A mrcasit se v Breně další tři dny, poslouchat holčičí kecy, žrát hlávkový salát s kolečkem rajčete a čekat na zpětný přenos mi připadalo totálně špatně (k nepřežití).

Takže pak už existovalo jenom jedno jediné řešení. Odpojit Brenu. Stupeň číslo tři, který neměl vůbec nastat. Jenže neměla vůbec nastat celá tahle blbá situace. Takže ji nakonec vážně budu muset brutálně odpojit, převzít kontrolu nad jejím tělem a zajít do té pitomé kosmetiky. A navíc jsem nemohl čekat na noc, až bude Brena spát (což by bylo ideální), protože tou dobou v té kosmetice nikdo nebude. Byl to šílený plán, ale na jiný jsem nepřišel. Jediné, co bych pro ni mohl ještě udělat, je to, že bych se pak vrátil na stejné místo, kde jsem ji odpojil, aby neutrpěla moc velký šok. Možná to ani nepozná, jenom se jí zatmí před očima a hodinky jí budou ukazovat o dvě hodiny víc. To snad vstřebá.

33.

Ani nevím, jak se dostala do kavárny. Byl jsem tak pohroužený do svých myšlenek a do plánu, jak z toho průseru ven, že jsem vůbec nevnímal vizuální vjemy.

„Ne, určitě přes víkend nemůžu, mám ho zabitý.“

Naproti ní seděl kluk, mohl mít tak dvacet, maximálně dvaadvacet, s mírně kudrnatými vlasy a nešťastným výrazem v očích.

„Jak zabitý? Ty někam s někým…“

„Nikam s nikým. Jsem na kolejích a lepím model.“

„Cože lepíš?“

„Model. Nevíš, co je model?“

Brena vzala z podšálku dva cukry a nasypala si je do malého cappuccina. Vyděsil jsem se. Jestli něco nesnáším, tak je to cappuccino. A tohle bude navíc určitě sladké jak cecek, což mě možná zabije. Vzala lžičku a zamíchala si ho.

„Myslíš jako model letadla nebo lodě?“ zeptal se překvapeně nešťastný kluk naproti.

„Námořní kapitáni staví modely lodí, piloti modely letadel. Já studuju architekturu.“

„Aha, takže nějakej barák?“

„Jo, barák.“

Vzala šálek a napila se. Čekal jsem, že se z toho osypu, ale na jazyku se mi nečekaně rozlila úžasně příjemná chuť. No jasně, sakra. Vždyť jsem napojený na její chuťové buňky. Tak skvělé cappuccino jsem snad v životě nepil. Sladké jako med.

„To je škoda,“ řekl kluk. „Kdybys chtěla pomoct…“

„Liame, díky, ale nechci pomoct. A aby bylo jasno, ráda si s tebou zajdu na kafe, ale jestli od toho čekáš něco víc, tak jsem ti už přece vysvětlila, že zůstaneme jenom u toho kafe.“

Přemýšlel jsem, kolik asi může být hodin a dokdy může mít taková kosmetika otevřeno. Do šesti? A jak dlouho tu bude krafat s tím nešťastným Liamem, který chce rozhodně víc než nějaký pitomý kafe? Tohle nemělo budoucnost. Rozhodl jsem se jednat. Nebylo možné to dál odkládat.

Odpojil jsem Brenu.

A současně s tím jsem se připojil na všechny její biomechanické funkce. Zvedl jsem ruku a podíval se na levé zápěstí. Sakra, neměla hodinky. Jak můžou ty holky existovat bez hodinek?

„Nemáš hodinky?“ zeptal jsem se Liama Breninými ústy a pochopitelně i Breniným hlasem.

„Jo.“ Mrknul na ně. „Čtyři nula pět.“

„Ježíšmarjá, a já mám být o půl páté někde úplně jinde. Promiň, zapomněla jsem na to, musím jít.“

„Počkej, Breno… No a…“

„Já ti zavolám, jo?“

„Určitě?“

„Určitě.“

Vstal jsem ze židle a při prvním kroku se skoro skácel k zemi. Do hajzlu. Nedošlo mi, že ovládání a pohyby tohohle těla ještě vůbec nemám vyzkoušené. Neměla žádné jehly, jenom trochu vyšší podpatky, ale i tak chůze v nich asi vyžadovala určitý grif a naučenou pohybovou koordinaci. Naštěstí jsem se včas stačil opřít o stůl. Omluvně jsem se podíval na Liama (možná si myslel, že jsem opilá) a kráčel k východu. Toporně jako člověk, kterému po dvou letech sundají z nohou sádru. Nevím, co si Liam myslel, ale bylo mi to jedno. Chtěl jsem co nejdřív být venku.

„Breno, kabelku!“ zaslechl jsem za sebou.

Sakra, toho jsem si ani nevšiml, že měla kabelku. Byla pověšená na opěradle židle. Musel jsem se vrátit. Hrábl jsem po ní a vypotácel se z kavárny.

34.

Chvilku mi trvalo, než jsem přišel na to, jak klást chodidla, abych se dokázal pohybovat, aniž bych sebou sekl. Po třech stech metrech mi to už docela šlo, i když o přirozeném ženském pohybu nemohla být ani řeč. Ladnost mé chůze se blížila čerstvě narozenému kolouchovi, který se před půl hodinou konečně postavil na nohy (a celý les se mohl umlátit smíchy). Jestli tohle přežiju, nepřežije to ta čúza Bertramová.

Snažil jsem se spěchat přelidněnou ulicí a bylo mi jasné, že se řítím do průseru. Ale už to stejně nešlo zastavit. Stupeň tři jsme v první fázi neměli použít. Jenže tohle už nebyla žádná první fáze, tohle byl nouzový stav, na který se už žádné naplánované instrukce nevztahují, protože celý tento stav je totálně mimo plán. Nastává stav improvizace, který málokdy dopadne dobře. Ale improvizace to byla vlastně už od začátku. Už od chvíle, kdy jsem vstoupil do haly Armistead Gardens.

Naběhl jsem na první eskalátor směrem nahoru, na který jsem narazil. Nahoře se přede mnou otevřela další obchodní galerie. Posadil jsem se na lavičku a otevřel Breninu kabelku, abych si na jejím mobilu namačkal v navigaci Blue Cosmetics. Měla tam milion blbostí uspořádaných asi jako v odpadkovém kontejneru. Řasenka, rtěnka, lesk na rty, kapesníčky, tampony,platební karty a spoustu dalších drobných blbostí, o jejichž funkci a účelu jsem vůbec nic netušil. Samsung ležel až dole a byl zapatlaný od rtěnky nebo čeho. Naťuknul jsem Blue Cosmetics. Nebylo to za rohem. Podle itineráře, který mi to vypsalo a vykreslilo, jsem nabyl dojmu, že to snad je až v jiném městě. Dva eskalátory, potom tři stanice monorailu, další tři eskalátory, dva výtahy, přestup na Bronche Avenue a pak metro. Samotná prodejna měla být v obchodní galerii Lafayette.

35.

Dorazil jsem tam pět minut před pátou. Lafayette je obludná struktura se spoustou navzájem propletených a totálně nepřehledných obchodních pasáží, což byl nejspíš záměr tvůrců celé téhle komerční zvrácenosti. A když k tomu připočtete desítky holografických reklam, zápasících mezi sebou v prostoru,dezorientace a zmatek byl naprosto dokonalý. Musel jsem znovu vytáhnout Brenin mobil a ještě jednou namačkat Blue Cosmetics. První etapu mi to vyznačilo kolem Lightelectra a kuřecího baru k výtahům.

Pečená kuřata jsem cítil až sem, takže stačilo jít po čichu. To přeslazené cappuccino mě sice trošku zasytilo, přesto jsem cítil, že můj (Brenin) žaludek by toho snesl daleko víc. Když jsem šel kolem těch kuřat, měl jsem až mučivé nutkání tam vpadnout a nacpat do sebe nejmíň tři. Jenže Brena by to určitě poznala. A bylo by jí to možná ještě divnější než dvě ztracené hodiny jejího života.

Ve výtahu se nás mačkalo asi třicet.

36.

Když jsem se konečně dostal na galerii, kde se podle navigace měla nacházet Blue Cosmetics, celá její polovina byla uzavřená. Od sloupů k zábradlí byly natažené žluté policejní pásky jako ohradník pro ovce a před nimi davy čumilů. Za páskou bylo nejmíň deset obchodů.

Mohlo se stát úplně cokoliv, ale mně bylo okamžitě jasné, že to cokoliv se odehrálo v Blue Cosmetics. Zkoušel jsem se procpat davem co nejdál. U pásky mě zastavil těžký ozbrojenec připravený na válku s teroristickým komandem. Hlaveň samopalu mi strčil skoro do břicha s oznámením, že dál nemůžu. Automaticky jsem sáhl do zadní kapsy pro průkazku NSA, než jsem si uvědomil, že žádnou nemám, protože jsem školní cácorka.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se (vlastně se zeptala Brena nervózním holčičí hlasem).

„Přepadení,“ odsekl policista.

„Pokračuj v nákupu na jiném podlaží,“ zaslechl jsem opět holčičí hlas, tentokrát ovšem prokazatelně nebyl můj (tedy Brenin).

Za těžkooděncem stála ženská s rukama zkříženýma na prsou a nad nimi hrdý nápis Policie. Černovláska, s pistolí u pasu a odznakem FBI tamtéž.

„Co zíráš?“ dodala. „Padej odsud, koupíš si ty šminky jinde.“

„Potřebuju do Blue Cosmetics, která by měla být někde tady.“

„Jo, je tady. Teda byla, než ji kompletně rozstříleli.“

„Prosím?“

„Ten krám je rozstřílený na sračky.“

„Panebože… Je někdo mrtvý?“

„Jedna prodavačka, druhá těžce zraněná. A teď si dej odchod. V Roxy Visual naproti mají to samý.“

„To je možný, akorát že tam nemají můj mobil,“ zabručel jsem polohlasně.

Policistka se na mě nechápavě zahleděla. „Prosím?“

„Ale nic. Zkusím tu Roxy Visual.“

37.

Stál jsem na eskalátoru sjíždějícím proskleným tubusem, který se prodíral tropickou flórou, a nad hlavou mi poskakovaly opice. Něco kikslo. Něco hodně kikslo a já začínal mít ty nejhorší obavy. Znal jsem číslo na Chrisse i do dispečinku na Armistead nazpaměť. Jenomže z Brenina mobilu jsem volat nechtěl. Budu si muset koupit mobil. Hned. Určitě má účet i na mobilu. Jenže sakra neznám její PIN, tutově ho má někde v telefonu poznamenaný, ale asi ne pod názvem PIN. Ale dostala přece ty hotový prachy, uvědomil jsem si. Sáhl jsem dozadu do kapsy. Peníze tam pořád byly. No jo… to bych ji ale musel vzít všechny, jako že je ztratila.

„Čau, kotě,“ ozvalo se vedle mě.

Klasický metrosexuál s růžovým svetrem ležérně přehozeným přes ramena. Měl jsem dojem, že i oči má růžové.

„Seš nějaká smutná. Nechceš zajít na kafe?“

Nechápavě jsem na něj zíral, zatímco s námi eskalátor pořád klesal tropickým pralesem. Chvilku mi trvalo, než jsem si znova uvědomil, že jsem vlastně hezká holka. Usmál jsemse.

„S tím kafem si to ještě rozmyslím, teď ale mám jiný problém. Potřebuju si zavolat a šlohli mi mobil. Můžeš mi půjčit svůj?“

„Za kafe?“

Přikývl jsem.

Sáhl do kapsy a vytáhl mobil. Vzal jsem si ho a namačkal Chrissovo číslo. Současně s tím mi došlo, že tomu růžováku pak zůstane v mobilu. Budu ho muset vymazat. Zůstaneakorát na výpisu operátora. To je sice taky nanic, ale jinak to nejde. Nouzový stav.

Ženský syntetický hlas mi oznámil, že číslo je nedostupné. To ale nebylo možné. Chriss měl být na mobilu čtyřiadvacet hodin denně. Takové byly instrukce. Znovu jsem zkontroloval číslo. Bylo v pořádku. Polilo mě horko. Chriss byl možná zrovna v Blue Cosmetics, když k tomu došlo. Ukládal tam pro mě mobil a pistoli. Možná tam ještě teď leží jeho rozstřílené tělo… Ale ta policejní černovláska se zmiňovala jenom o dvou prodavačkách. Do prdele. Na Armistead Gardens jsem se volat neodvážil. Je to Neviditelná zóna a taková i musí zůstat.

Vrátil jsem metroušovi mobil.

„Díky.“

„Copak? Nebere to?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Nic si z toho nedělej. Tak si dáme to kafe, ne?“

„Radši jindy.“

38.

Každá katastrofa má v sobě latentní mechanismus pro automatické řetězení dalších. Mým novým problémem bylo zjištění, že nemám šanci najít kavárnu, ve které jsem Brenu odpojil. Což je samozřejmě průšvih. Když do ní šla, měl jsem plnou hlavu úplně jiných myšlenek a nesledoval jsem cestu. Nešel jsem kolem Cronixu? Do kterých podlaží jsem jel těmi výtahy? Byl to celý level, nebo ne? Neviděl jsem cestou náhodou poutač na Cinema Virtual? A nebyla to jenom reklama a samotné kino je třeba na druhém konci města? Do hajzlu, byl jsem úplně v prdeli. Nepamatoval jsem si ani, jak se jmenuje, abych si to našel v navigaci. A nemůžu ji připojit tady. Myslela by si, že ji někdo teleportoval.

Všechno se najednou začalo srát a já věděl, že když to jednou začne, tak už to bude pořád horší a horší. Dominový efekt. Lavina. A k tomu nedokonalost technologie. Do hlavy jsem jí neviděl. Nebylo možné se napojit na její paměť. Nebylo možné v jednom mozku propojit dvě vědomí.

Zamířil jsem k automatu na cigarety. Dostal jsem hroznou chuť na camelku. Jenže stodolarovky nebral, a když jsem znovu prohrabal celou její kabelku (Panebože, proč ty holky tahají s sebou tolik naprostých kravin a pitomostí a holčičích nesmyslů?), našel jsem jenom dvě dolarové mince ulepené od žvýkačky, což bylo málo (a stejně by se v tom automatu přilepily někde v mechanice a žádná cigára by mi nevypadla). Ale pak jsem si uvědomil, že Brena nekouří a že kdyby si teď zapálila, tak se nejspíš přidusí. A vzhledem k tomu, že jsem napojený na její plíce, a ne na svoje, tak se přidusím já. Vzdal jsem to. Došlo mi, že ten nikotin nevyžaduje moje tělo, ale můj mozek. Je to jenom zasraná psychika. Chtěl jsem přemýšlet a mít při tom cigaretu v ruce.

Posadil jsem se na lavičku u automatu. Hala obchodního centra připomínala letištní terminál s milionem nervózních lidí, kterým to má každou chvilku letět. Začínám zmatkovat. Musím se uklidnit (panebože, fakt by si můj mozek dal to cigáro). Nechtěl jsem toho zprasit víc, než už jsem zprasil. Tu kavárnu prostě nenajdu a cigáro si nedám. Vůbec jsem nevěděl, o čem vlastně přemýšlím. Neměl jsem žádnou jinou možnost. Připojil jsem Brenu.

39.

Seděla nehybně na lavičce a rozhlížela se kolem. Pochopitelně jsem jí neviděl do tváře, ale byl jsem si jistý, že její pohled je pořádně zmatený. Seděla v kavárně naproti Liamovia najednou je v obchodní pasáži Lafayette. Bral by to váš mozek? Můj určitě ne. A její evidentně taky ne.

Rozhlížela se takovými těmi těkavými rychlými pohyby hlavou, jako to dělají ptáci. Kdybych mohl, tak se jí omluvím. Sáhla si na čelo. Měla ho studené. Zavřela oči a pak je zase otevřela. Všechno bylo stejné. Obchodní pasáž Lafayette plná lidí. Opatrně vstala a podívala se nahoru na hodiny. Bylo půl sedmé. Cítil jsem, jak se jí zvýšil tep.

Jen klid, kočičko, to přejde. Nic se neděje. Nepřemýšlej o tom. Proboha, jenom o tom nepřemýšlej.

40.

Ve čtvrt na osm jsme byli na koleji. Přes celé dveře výtahu bylo nastříkáno barevné graffiti. Buď to byla tropická orchidej, nebo kunda, šlo to těžko poznat. Možná obojí.

Bydlela ve čtrnáctém patře. Malá předsíňka a za ní kuchyň tři krát tři metry s jídelním stolem a kuchyňskou linkou. Žádný technologický zázrak (mám v bytě lepší). Bylo vidět, že jde o studentské koleje a škola šetří. U stolu seděla malá černovlasá Asiatka, před sebou talíř bambusových výhonků, nebo čeho.

„Ahoj, Brena. Kdyby touha zeleniny, možná zbyde.“

„Dík. Nech mi to když tak na stole.“

(Touha zeleniny mě naprosto vyděsila.)

„Ty vypadat utáhnutá.“

„Jo, taky že jsem.“

Skopla z nohou lodičky a nechala je tam, kam zrovna dopadly – mezi dalšími osmi páry holčičích bot.

„Ty den debil?“

„To jsi vystihla přesně.“

„Zelenina uklidit a eliminovat negativní energie. Zlepší se i příjem okolního světa.“

„Tak to si určitě dám. Dneska je okolní svět na hovno.“

To měla pravdu, cítil jsem to stejně. Pokud by existoval elixír zlepšující příjem okolního světa, hned bych si ho píchl. Bambusovým výhonkům jsem ale nevěřil. To už mi úspěšnější připadal heroin.

Z kuchyně vedly troje dveře. Zamířila do těch levých. Její pokoj byl malinký a jen s jednou postelí. Oddychl jsem si, že nebudu muset spát se zeleninovou Japonkou. I když s Japonkou jsem ještě nikdy nespal a mohlo by to být docela zábavné. Ale ne v tomhle těle. Ostatně v průseru, v jakém jsem byl, jsem na podobné věci neměl náladu.

Otevřela okno. Naproti němu byla stěna s dalším oknem, vzdáleným jen nějakých šest metrů, za kterým byl tutově ten samý pokoj. Vnitřní atrium mělo čtyři podlaží a dole bylo něco jako parčík, ze kterého nahoru stoupala marjánková vůně. Asi kolejní kuřárna. Hodila kabelku na postel, sundala si rifle a jen v tričku a kalhotkách se začala hrabat v kabelce. Nepředpokládal jsem, že by poznala, že jsem se jí tam hrabal já. Nepřehledný zmatek byl pořád nepřehledným zmatkem.

Její (svoji) postavu jsem vlastně ještě neviděl a z toho, co bylo teď v mém (jejím) zorném poli, jsem mohl usoudit akorát to, že mám hezké nohy. Vrátila se zpátky do kuchyně.

„Koupelna je volná?“ zeptala se japonského stvoření.

„Jo, Sára někde v nitru města.“

Takže tu bydlí tři a nejspíš má každá svůj pokoj. Dobrá zpráva.

Brena odešla do koupelny. Vzala z police tubu s kokosovým šampónem a připravila si ji ke sprše. Pak se otočila k velkému zrcadlu a dívala se na sebe. Nejspíš přemýšlela, kam se poděly dvě a půl hodiny jejího života, během nichž ji někdo přemístil do úplně jiného levelu v jiné části města.

Kvalita nohou odpovídala postavě. Celé tělo jsem měl hezké. Na základě její dosavadní stravy jsem čekal, že budu vychrtlý, téměř se blížící vzhledu anorektičky, ale vůbec to tak nebylo. Byl jsem tak akorát, a dokonce jsem měl i širší pánev, což u holek zbožňuju (protože to automaticky znamená širší zadek). Byly to první plusové body pro tu blbou Bertramovou.

Pak si sundala tričko. Už jsem ji dneska jednou podrazil, tak aspoň tohle jsem s ní chtěl hrát fér. Přepnul jsem se na stupeň jedna a odpojil se tím od všech jejích vjemů, včetně vizuálního. (V tom posledním vteřinovém záblesku jsem si stačil všimnout, že mám tak akorát i prsa.)

41.

Zůstalo mi vlastní vědomí, odstřižené od vnějšího světa. Přemýšlel jsem, co dál. Bylo mi jasné, že akce Infico krachla. Mrtvá schránka s telefonem a pistolí v Blue Cosmetics byla rozmetaná zasranýma žluťákama a Chrissův mobil byl hluchý. Něco se stalo. Něco, co nikdo nepředpokládal. A aby toho nebylo málo, v rámci řetězení katastrof jsem ve špatném těle. A na NSA jsem jít taky nemohl, protože ho infiltrovali žluťáci.

Padl na mě pocit naprosté beznaděje. Jen klid. Jediné, co teď potřebuju, je nezmatkovat a zachovat si naprosto chladnou hlavu. I o tom přece byly testy (i když takový průser testeři vymyslet nedokázali). Takže znovu a s chladnou hlavou: Jaké mám možnosti?

Zatím nefungovalo vůbec nic a já začínal mít obavy, že za ty tři dny možná nebude fungovat ani kamion s mým tělem, zaparkovaný někde v depu minus jedničky. Ta myšlenka mě skoro dostala do kolen (obrazně řečeno, od veškerých kolen jsem byl odpojen). Ne, jen klid a chladnou hlavu. Chladná hlava mi vzápětí oznámila, že se musím spojit s dislokovanou základnou Heritage Crossing. Někde pod ním v minus jedničce by měl stát zaparkovaný kuřecí kamion s mým tělem, u kterého by měla být non-stop služba. Aspoň mě o tom ujišťovala Bertramová. A vzhledem k tomu, že nefunguje spojení přes Chrisse (což není normální, protože během akce by mobil nikdy nevypnul), zbývala jediná možnost – dostat se do Heritage Crossing fyzicky. Prostě tam dojít (bohužel jako Brena Shepardová) a Bertramové říct, že je totální monumentální kráva s pavučinami na mozku a že dokud jí Seaward z akce neodvolá, tak nepokračuju.

Jo, tohle řešení mě trochu uklidnilo. Uklidnila mě představa, jak Bertramové řeknu, že je prostě obyčejná píča. Hned se mi zlepšila nálada. Počkám, až Brena zaleze do postele, pak se znovu přepojím na stupeň tři a vydám se do Heritage Crossing. A budu to muset stihnout do rána. Jestli to depo vůbec najdu.

42.

Na Brenu jsem se zpátky připojil kolem desáté večer. Aspoň jsem to tak odhadoval, protože hodinky jsem v hlavě samozřejmě neměl, a jestli jsem to chtěl zjistit, nezbývalo než čekat, až se Brena na nějaké podívá. Jenže ona se k tomu evidentně neměla. Seděla u stolu a lepila model.

Na stole se válela spousta papírových odstřižků, čtvrtek a kartonů, troje různě veliké nůžky, dva skalpely, dvě lepidla a za tím vším monitor notebooku s plánkem staroegyptského chrámu Karnak. Odhadoval jsem, že ty ornamentální hvězdičky na plánku jsou sloupy. Bylo jich tam něco přes šedesát. Před Brenou na stole zatím stály dva. A to možná jeden už udělala včera. Nevypadalo to dobře. Ty sloupy totiž nedělala tak, že by papír stočila do ruličky, jak bych to udělal já, ale skládala je z jednotlivých svislých proužkových segmentů lepených do hvězdice, asi aby lépe vyjádřila jejich profilaci a strukturu. Nápad to byl dobrý, kdyby to měla odevzdat za dva roky. Jenže takhle…

V té nejhorší variantě se takhle mohla patlat s lepidlem a papíry až do rána a možná by stihla další dva sloupy. Všechno hrálo proti mně. Ta akce prostě byla prokletá hned od začátku.

V pokoji hrála hudba. Podle klavíru to mohl být Keith Jarrett, ale když se po chvíli ozval ženský zpěv, tipoval jsem spíš Imogen Heap. A vzhledem k tomu, že to bylo bez jakéhokoliv komentáře a reklam, odhadoval jsem to na přehrávač, nebo počítač. Takže odsud mi čas taky neoznámí. Na monitoru měla navíc režim celé obrazovky, takže se čas neobjevil ani na spodní liště. Nebylo vyhnutí, Brena bude muset mít další výpadek paměti.

A nejen paměti, celého světa.

43.

Prohrabal jsem se v její šatní skříni, protože na sobě měla jen tričko a kalhotky. Hodil jsem na sebe rifle a potom našel ještě pruhovaný svetr. Když jsem si ho oblíkal, vypadlo z něj mýdlo, což jsem vůbec nechápal. Že by ho tam schovávala před ostatníma holkama?

Přešel jsem ke stolu a otevřel si spodní lištu na monitoru. Bylo půl jedenácté. Sakra, to bude docela fofr. Hrábnul jsem po jejím mobilu, strčil si ho do kapsy a vypadl z pokoje. V kuchyni naštěstí nikdo nebyl. Vyšel jsem na chodbu a pak rovnou do výtahu. Dolů se mnou jeli dva kluci, z nichž jeden byl totálně na mol. Ve vstupním vestibulu bylo docela veselo. Na lavičce u fontány se válely čtyři rozjásané holky. Dvě z nich měly v ruce flašku a ty zbylé jointa. Jedna z nich, krátkovlasá pihatá zrzka, na mě zavolala: „Hele, Breno, pojď za náma. Určitě seš strašně osamělá.“

„Možná až se budu vracet, teď musím ještě do města.“

„Až ty se budeš vracet, tak my už nejspíš budem zvracet,“ zavolala za mnou ještě, ale to už jsem sjížděl po eskalátoru k hlavnímu východu.

Vyplivlo mě to na Sharp Leadenhall. Velké náměstí přes šest podlaží s galeriemi po stranách ve třech úrovních, na kterém se nebylo možné orientovat, protože bylo zahlcené agresivními holografickými reklamami, takže si člověk připadal jako ve virtuálním světě, který k tomu skutečnému nemá žádný vztah. Vytáhl jsem z kapsy mobil a v navigaci naťukal Heritage Crossing. Věděl jsem, že to depo je někde pod ním, ale kde, to jsem netušil, protože nahoru jsem už cestoval kabelem ve formě digitálních dat uspořádaných do softwarových řetězců, takže jsem se kolem ani moc rozhlížet nemohl. Což teda bude problém. Spoléhal jsem ale na to, že když si najdu hlavní zásobovací terminál tohohle obchodního centra a potom trasy pro příjezd kamionů, tak to tam pak někde budu muset najít.

Ukázalo mi to trasu modrou linkou metra, čtyři stanice na Glasgow Place, potom rychlovýtahem padesát podlaží dolů přes tři levely, tam se pěšky přesunout dvě stě metrů na Durham Street a pak třísetmetrovým eskalátorem dolů na Bonham a výtahem přímo na minus jedničkový terminál. Leadenhall Station teď měla být někde nalevo ode mě, kde se ale zrovna nacházel pětimetrový holografický King Kong klátící se na obřích chlupatých nohách a propagující nízkokalorické pivo. Vydal jsem se k němu tím nejrychlejším krokem, jaký Brena dokázala, a doufal jsem, že má v mobilu permanentku na městkou dopravu.

44.

Turniket mě pustil, takže jízdenka v mobilu byla. Souprava prosvištěla oceloskleněnou srostlicí Halethorpe, potomtubusem nad Overlock Park, aby se zakousla do další srostlice Burwooldu (tentokrát betonplastové). Dva černošští výrostci v baseballových čepicích u dveří po mně divně čuměli. Možná dostali chuť na bílé maso. Byl jsem si jistý, že bych se ubránil. Měl jsem sice Breninu váhu a svalovou hmotu, ale ovládané mým mozkem, který měl ve své paměti uloženo spoustu obranných i útočných chvatů. Naštěstí se o nic nepokusili.

Vystoupil jsem na centrální stanici Heritage Crossing a výtahem sjel do minus prvního levelu, co nejníž to šlo. Tady už bylo město, ve kterém se Brena neměla nikdy objevit a pravděpodobně tu ani nikdy nebyla. Kalná usazenina ztracených existencí, drogových dealerů a levného sexu. Přesto to pořád bylo město, i když úplně jiné než nahoře. Mělo svou jasnou strukturu s náměstími i hlavními bulváry, svoji jasnou hierarchii a vlastní pravidla. Kolem hlavních spojovacích bodů s vyššími levely se dokonce potloukaly i policejní hlídky. Ale i od nich bylo dobré držet se raději dál. Pro službu v těchhle lokalitách byli většinou vybíráni poměrně svérázní jedinci s nevyléčitelnými komplexy, anebo za trest.

Samozřejmě že přesně v takovém bodu jsem z výtahu vystoupil i já, což nebylo možné přehlédnout. Mladá holka v ohozu odpovídajícím vyšším levelům, o půlnoci dole v minus jedničce. Už to samo o sobě byla taková anomálie, že neměli na vybranou. Museli mě zastavit. A jediné možné vysvětlení, které je muselo napadnout, bylo to, že jsem asi přišla shánět drogy. Můj dodavatel nahoře zklamal (nebo ho zavřeli) a teď mám absťák, a tak jsem prostě musela sjet až dolů.

Dvojice byla tvořena mladým seržantem s vysokým čelem a vypoulenýma očima, kterého sem asi poslali na zástřel, a padesátiletým zkušeným vlkem s mohutným knírem a poměrně dobráckým obličejem. Oběma to bylo úplně jasné a nemělo cenu jim to vymlouvat.

„Ste si spletla level, ne…? Slečno,“ houkl na mě knírač.

„Nespletla. Mám tu sraz s kámoškou,“ řekl jsem co nejsebevědoměji.

„Fakt? A kde?“

„Tam,“ mávnul jsem rukou nalevo k jedné ze tří širokých ulic, ústících z malého náměstíčka. K té, co byla nejmíň zavalená odpadky.

„Čím se živí kámoška?“

„Já nevím. Nikdy jsme o tom nemluvily.“

„Ona tady bydlí?“

„Jo. Je trochu sociálně slabší. To ale neznamená, že nemůžeme být kámošky, ne? Sem tam jí pomáhám.“

Ten mladší s vypoulenýma očima je vypoulil ještě víc.

„Nevěřím ti ani slovo, kočko,“ oznámil knírač. „Spíš bych řekl, že pomáhá ona tobě.“

„Taky někdy. Je to vzájemný. Jak říkám, sme kámošky.“

Jenom odevzdaně zavrtěl hlavou.

„Nějaký doklad by nebyl?“

Vytáhl jsem z kapsy mobil a podal mu ho. Napíchl ho do svého. Doufal jsem, že Shepardová není mezi hledanými osobami. Protože to už by mě úplně vypekla. Chvilku na něj čuměl a pak mi ho vrátil.

„OK, slečno Shepardová. Buďte na sebe opatrná.“

„Spolehněte se, kapitáne,“ řekl jsem, strčil mobil do kapsy a odkráčel nalevo ulicí, kde se ke mně přidali dva psi.

Měli dobrácký čumák, hezké oči a neurčitelnou rasu. Kombinace foxteriéra, irského setra a možná nějakého mimozemského organismu. S minusovými levely jsem neměl moc zkušeností. To spíš kluci z DEA, protidrogového. My z NSA jsme se naopak pohybovali v plus dvojce a vyšších. V hotelových pokojích, luxusních barech a mramorových halách velkých firem nebo právnických kanceláří. Předně mi došlo, že pro tuhle úroveň mám absolutně nevhodné oblečení. Svetr byl sice trochu vytahaný, určitě domácí, jenže tady budil dojem jako poslední model od Armaniho. Nebyl potrhaný ani flekatý. Stejně tak rifle. A s nalakovanými nehty, očními stíny a namalovanou hubou jsem tu byl fakt asi jediný. Poslední zmalované prostitutky jsou ještě v nultém levelu, tady už se nemalují (aspoň to tvrdili kluci z DEA).

To všechno jsem si uvědomil, když jsem narazil na první partu tří výrostků v orvaných riflích a půl roku nošených trikách. Chlapci z DEA doporučovali aspoň glocka, já měl akorát modré oči. Mohli mít tak patnáct, ten nejstarší osmnáct. Zastavili se přede mnou a prohlíželi si mě, jako by se před nimi zjevila panenka Marie. Koneckonců, taky jsem si tak připadal. Cítil jsem, jak Brenino tělo zvýšilo hladinu adrenalinu (ten signál mu ale musel dát můj mozek, protože Brenin byl odpojený). Doufal jsem, že božské bytosti, která na chvíli sestoupila z nebes, nebudou chtít ublížit. Oba psi se mi posadili k nohám.

„Nějakej koks, madam?“ zeptal se nejstarší z nich.

Oddechl jsem si. Obyčejní dealeři.

„Ne, díky kluci. Mám sraz se svým dodavatelem.“

„Nekecej… My máme lepší. My máme to nejlepší, co tady dole je.“

„To je možný, ale já s sebou stejně nemám žádný prachy. Mám to u něj totiž předplacený.“

„Možná bys nám mohla zaplatit i jinak,“ podíval se na mě lačným pohledem prostřední z nich.

Měl odstávající uši ve tvaru rybích ploutví. A nejspíš to byl od přírody ateista, protože jinak by takovou zvrhlou nehoráznost panence Marii nikdy nemohl navrhnout.

„Jo? A se kterým? Že byste losovali?“

„Třeba se všema.“

„To byste toho museli mít aspoň čtvrt kila, kluci.“

„Nekecej, že by to nešlo i za třicet gramů,“ zavrčel a přiblížil se na krok ke mně.

Byl jsem připravený složit ho levým hákem na rybí ploutev a zdrhnout.

„Nech toho, Maxi, dej si zpátečku,“ předvedl svůj rozum ten nejstarší. (Možná mě poznal. Ministroval v kostele a koks měl jako vedlejšák.)

Max se opravdu stáhnul.

„Škoda. Kdybys ale fakt sháněla něco lepšího…“

„Jasně, dám vědět. Aspoň byste mi mohli říct, jak se dostanu k depu.“

„Cože? K jakýmu depu?“

„Tady dole pod Heritage Crossing má být nějaký starý depo, už nepoužívaný.“

Podívali se na sebe.

„To možná bude někde u Rostand Cave, ne?“ prohodil nejmladší.

Nejstarší pokrčil rameny. „Možná.“

„A jak se tam dostanu?“

Ukázal za sebe. „Zahneš na Wingwood a tam jsou schody dolů. Musíš ještě níž. Pak přes hlavní magistrálu terminálu a tam někde by to mohlo být.“

„Tak dík,“ řekl jsem a vydal se určeným směrem.

Psi se zvedli a pokračovali se mnou. Ani jsem netušil, jak rychle tu člověk získá přátele. Nejspíš jsem se oběma těm chlupatým čumákům líbil.

45.

Magistrála k hlavnímu zásobovacímu terminálu Heritage Crossing byla tříúrovňová a šestiproudá. Tvořil ji hranatý tunel o průřezu třicet krát patnáct metrů, rozdělenýpříhradovými žebry z uhlíkových kompozitů, připomínající žebra podzemní obludy. Dvě úrovně pro kamiony, jedna pro kontejnerové vlaky.

Dostat se na druhou stranu znamenalo najít přechodovou lávku. Nejjednodušší by to samozřejmě bylo na samotném terminálu, ale nedělal jsem si iluze, že bych se tam dostal. Ten byl dokonale zabezpečený – právě proto, v jaké rizikové oblasti se nacházel. V centru podzemního města obývaného lidmi z pekla, pro které musel být zásobovací terminál něco jako nedosažitelný poklad, o který se stejně budou pořád pokoušet. Celý ten tunel příšerně duněl a vibroval, jak jím projížděly vlakové soupravy po kolejnicích kotvených do ocelové prostorové příhradoviny, nesoucí zároveň vozovky z tlakově upravené strusky. Osvětlení skoro žádné, svítily jenom výstražné cedule Vstup zakázán a železniční semafory.

První kovovou lávku jsem našel asi po třech stech metrech, a když jsem pak přes ni přecházel, měl jsem dojem, jako by se měla každou chvíli rozsypat. Na druhé straně jsem se potom kus vrátil, až jsem narazil na betonové schodiště vedoucí dolů. Neměl jsem žádnou záruku, že jdu správně, a neměl jsem se ani koho zeptat. Psi by možná věděli, jenže naše vzájemná komunikační bariéra ten dotaz znemožňovala. Navíc jsem žádné depo Heritage Crossing nenašel ani v navigaci. Možná bych ho viděl, kdybych měl k dispozici kompletní městská data, včetně neveřejných a technických částí, kterou jsme v NSA samozřejmě měli. Brena ji pochopitelně v mobilu neměla.

Schodiště ústilo do dalšího tunelu, tentokrát menšího, ve kterém byla jenom dvojkolejná trať v jedné úrovni. Metro. A určitě technický koridor, protože takhle nízko metro nejezdilo. Takže to určitě vede k depu. Problém byl, že jsem nevěděl na kterou stranu. Ale jestli to mělo být přímo pod Heritage Crossing, měl bych jít doleva. Ostatně vlevo jsem v dálce rozeznal slabé světlo, vpravo byla úplná tma. Jednoduchá volba. Už zbývalo jenom se modlit, aby zrovna nejel vlak, protože ten tunel mi připadal opravdu úzký.

Ušel jsem asi dvě stě metrů a tunel se rozšířil, protože se k němu z pravé strany napojil další, automobilový. Jdu správně, tudy nejspíš dostal Seaward do depa kamiony s našimi těly. Uklidnil jsem se. Koridor se ohýbal. Nedělal jsem si iluze, že tam narazím na Bertramovou nebo Seawarda, ale určitě tam bude někdo, kdo na ně bude mít kódované spojení, takže se aspoň vyvztekám po telefonu.

46.

Prostor měl velikost hokejového stadionu se změtí kolejí a výhybek a na nich bylo odstaveno asi deset vagonů. Některé technické montážní, některé nákladní, jiné osobní s vymlácenými okny. Koleje byly i pod stropem. Po nich ovšem kdysi jezdily magnetické jeřáby ovládané servomotory, napojené na Swangovy inteligentní systémy. Napravo pod stropem byla prosklená kukaň, ze které to asi všechno řídili, když to bylo ještě v provozu. Což už asi dlouho nebylo.

U pravé stěny stálo narovnáno asi třicet velkých přepravních kontejnerů, většinou už zrezivělých, vedle pak tři obří zvedací plošiny, také notně zrezivělé, napojené na zpuchřelé polymerové hadice hydrauliky. Vedle parkovaly tři tahače bez návěsů, s vypuštěnými pneumatikami a ulámanými zpětnými zrcátky. Nebyly to ale ty naše. Tohle všechno bylo docela normální a očekávané. Ale co normální rozhodně nebylo, byla skutečnost, že celý prostor byl divoce osvětlený. Jednak zářivkami, z nichž svítila pouze necelá polovina, ale hlavně silnými mobilními halogenovými reflektory a stroboskopicky blikajícími modrými světly čtyř policejních aut.

Nebyl to žádný složitý rébus pro chytré hlavy. Situace byla úplně stejná, jako když jsem se v Lafayette dostal do podlaží omotaného policejní páskou. Do podlaží s Blue Cosmetics. Přitiskl jsem se ke stěně (psi udělali totéž) a nedokázal tomu uvěřit. To snad nemůže být pravda. To přece nejde.

Poodešel jsem kousek ke kontejnerům, abych viděl líp a hlavně abych zmizel z příjezdové cesty. Po kolejišti se motalo asi deset těžkooděnců s přilbami a útočnými samopaly na hrudích. Pro mě naprosto šílená scéna. Chyběly tam už jen rozmístěné kamery a režisér udělující poslední pokyny pro natáčení finální akční scény, kdy celé Baltimore i s hlavním hrdinou (mnou) půjde do prdele.

Cítil jsem, jak se Brena potí. Její tělo už na můj mozek reagovalo naprosto dokonale. Začal jsem vyhodnocovat situaci. Vypadalo to, že Seawardovu nelegální akci asi někdo proflákla státní zástupce dal nejspíš befel, ať ji okamžitě ukončí. To byla varianta číslo jedna, ale moc jsem jí nevěřil, protože byla příliš optimistická a mně bylo jasné, že v tomhle šíleném dominu, které se postupně řítilo někam do pekel, žádné místo pro optimistické varianty není. V tomhle případě platí varianta číslo dvě, pesimistická. Ty žluté kurvy Seawarda vyhmátly.

Hledal jsem očima kamiony s kuřaty a se svým tělem. Žádné jsem neviděl. A z těch odstavených zrezlých tahačů určitě nebyl náš ani jeden. Přesouval jsem se podél stěny (se psy u nohou) napravo ke kontejnerům. Taky jsem zahlédl tři tmavá civilní auta. Nejspíš od FBI. Nebo možná i od nás, těžko říct. A čtyři civilisty v kvádrech, ale nikoho jsem nepoznával, bylo to dost daleko. Už jsem byl u kontejnerů. Podíval jsem se nad sebe. Byly vždycky dva na sobě. Shora bych možná vizuálně obsáhl celý prostor. Vybral jsem si ten s vodorovně profilovanými vraty a závěsným táhlem po straně, kterého se dalo chytit. Podařilo se mi vyškrábat až nahoru, i když to bylo trochu složitější, než jsem si představoval. Navíc jsem zaslechl zvuk trhající se látky, což mi teď ale bylo úplně jedno. Byl jsem nahoře, s jazykem až u kolen.

Depo bylo nasvětlené tisíciwattovými reflektory jako divadelní pódium. Všude se tam motala spousta lidí. Policisti, chlápci v civilu, těžkooděnci, pyrotechnici, hasiči, záchranáři. Do prdele. Čuměl jsem na to a snažil se to pochopit. Seaward říkal, že kdyby něco kikslo, bude celá hala zničená a my vynásobení koeficientem nula. Ale tohle nebyl výsledek žádného autodestrukčního systému. Pár úklidových akcí už jsem totiž viděl. Tohle bylo něco úplně jiného. Přepadení. Na některých odstavených vagonech byly i na dálku patrné zřetelné stopy po dávkách ze samopalu a několik děr po výbuchu granátu. Na jedné hydraulické rampě ležela čtyři těla, přikrytá černou plachtou. Při řízené úklidové destrukci se nevyskytují žádné oběti na životech. Tady evidentně byly. Snesu hodně, ale z tohohle jsem se fakt rozklepal. Ne z mrtvých těl, těch už jsem viděl dost. Z toho, že tam nikde nebyl žádný kamion pokreslený letícími oškubanými kuřaty. Moje situace se rázem vyjasnila.

Jsem v cizím těle a nemám ani potuchy, kde je v tuhle chvíli to moje. V nejhorším případě možná na té rampě přikryté plachtou. To už ani není koeficient nula, ale záporné číslo.

Tu variantu jsem ani nechtěl domyslet.

47.

Vůbec nevím, jak jsem se dostal zpátky nahoru. Začínal jsem mít podezření, jestli v tomhle těle náhodou nejsme nakonec tři, protože jsem si z té cesty fakt skoro nic nepamatoval. Ani kde mě opustili ti psi. Hlavu jsem měl totiž plnou katastrofických scénářů s ještě katastrofičtějšími konci. Pamatuju si akorát, že mě v hale u výtahu zase legitimovali policajti, ale byli to jiní než ti předtím. A na rozdíl od těch prvních se nade mnou nijak nepozastavovali, protože teď už jsem byl na minusový level vizuálně adaptovaný.

Roztržený svetr, rifle špinavé od rzi a kdoví, jak vypadal můj obličej. Navíc jsem jim musel připadat jako náměsíčný. A možná jsem i byl. Fakt nevím. V každém případě pokud Brena bude pátrat po tom, kde tu noc byla, najde se v policejních záznamech z Heritage Crossing. V tuhle chvíli mi to ale bylo absolutně jedno, stejně jako to, jak si vysvětlí zničené oblečení. To teď bylo taky nepodstatné. Podstatné bylo jenom to, že akce Infico krachla se vším všudy tím nejhorším možným způsobem. Tedy i s mým tělem. Tomu ale můj mozek odmítal uvěřit. Tohle možné nebylo. Takže co dál? Přihlásit se na ústředí NSA? Ale kdo mi tam proboha uvěří? Tahle akce byla tajná a já vlastně vůbec nevím, kdo tam o ní věděl. Podle Seawarda nikdo kromě těch, kdo byli v Armistead. Nezbylo než doufat, že Seaward pořád ještě žije. Nebo kráva Bertramová. Jestli to někdo zprasil, tak to byla určitě ona.

Až na Cherry Hill mi došlo, že úvaha o NSA je špatně. Pokud byla agentura infiltrována, a zatím se neví, na jak vysoké pozici, možná teď jenom čekají, až se přihlásím, aby mě mohli taky eliminovat. Všechno bylo špatně. Představa, že budu nadosmrti žít v ženském těle, pro mě byla naprosto nepřijatelná. Můj mozek se jí bránil, jak mohl, ale pořád se vracela. Navíc když jsme v něm byli dva. Naprostá úchylnost.

A co když to tak do prdele nakonec dopadne? Bylo by pak určitě spravedlivé, kdybychom se střídali. Třeba v liché dny by žila Brena a v sudé já. Nebo obráceně. Dal bych jí vybrat. A nebo že bychom se střídali po roce? Napadlo mě, jestli jsem ještě vůbec při smyslech, když uvažuju. Možná nejlepší varianta, jak z toho ven, byla skočit z mostu. Jenže to bych Breně nemohl udělat. Ale co když to udělá ona?

48.

Zpátky na kolej jsem se dostal něco kolem čtvrté hodiny ranní. V bytě bylo úplné ticho. Zkontroloval jsem škody. Zničený svetr (na pravé straně roztržený odspoda skoro až po rukáv), špinavé tričko, natržená nohavice riflí. Všechno výsledek toho, jak jsem se drápal na kontejnery. Absolutně bezvýchodná situace. Všechno jsem to svlíkl a zůstal jenom ve spodním prádle. V koupelně jsem našel koš se špinavým prádlem. Tři. Nebylo možné odhadnout, který patří Breně. Možná kdybych si dal tu práci, tak bych na to přišel. Koš Japonky bude obsahovat všechno minimálně o tři čísla menší. Pořád by ale zbývaly dva. Možná kdybych v jednom našel podobné kalhotky, jaké mám teď na sobě (s kopretinkou vpředu), byl by asi Brenin. Navíc každá ženská voní jinak, takže bych to možná vyřešil i půlhodinovým čicháním.

Do prdele, fakt už asi blbnu. Vzdal jsem to a nacpal všechno do toho prostředního. Umyl jsem si ruce a šmouhy na obličeji. Docílil jsem ale jenom toho, že jsem si totálně rozmazal oční stíny po celém ksichtě a vypadal jsem jak noční můra z Elm Street, což jenom prohloubilo mojí depresi. Navíc to vůbec nešlo dolů, šlo to jenom rozmazávat.

„Kurva,“ řekl jsem zrcadlu.

Od rzi jsem měl trochu i vlasy. Hlavu jsem si ale mýt rozhodně nemínil. Tohle prostě bude průser a nezbylo nic jiného než se s tím smířit. Šlo už jen o to, jak se s tím smíří Brena.

V kuchyni jsem ještě mrknul do ledničky, jestli tam nemají holky panáka. Měly tam akorát dvě flašky vína a načaté cinzano. Lokl jsem si aspoň toho. Přímo z flašky. Fuj. Bylo tak hnusně sladké, že se mi z toho skoro zvedl žaludek. Vůbec jsem to nechápal. Přece když se napila toho přeslazenýho cappuccina, tak mi to chutnalo. Tak jak to, sakra… Do hajzlu, no jasně. To byl stupeň dvě. Byla připojená a já přejímal její pocity. Jenže teď chuťové receptory vysílají signály přímo do mého mozku a teprve tam se vyhodnocují.

Byl jsem vyčerpaný. Vešel jsem zpátky do pokoje, sedl si jen tak ve spodním prádle za stůl plný papírů a odstřižků, zavřel oči a přešel ze stupně tři na dvojku.

Připojil jsem Brenu.

49.

Promnula si oči. Zamrkala. Cítila únavu. Rozhlédla se kolem. Pak zaostřila na monitor. Nechal jsem tam na spodní liště čas. Sakra. Znova si promnula oči. A znovu zaostřila na monitor. Potom se zadívala před sebe na stůl. Žádný sloup Karnaku nepřibyl. Zvedla ruce, aby si je prohlédla.

Nevím, co se jí honilo hlavou, ale předpokládal jsem, že nevěřila vlastním očím. Několik škrábanců a jeden zlomený nehet (toho jsem si ani nevšiml). Úplně jsem cítil, jak se celá ta obří složitá konstrukce Infica naklání na okraj útesu a potom padá dolů do propasti.

Vstala a zase se podívala na své ruce. Pak na nohy. Na koleně jsem měl odřeninu. Tedy ona měla odřeninu. Zatřepala hlavou, jako by si myslela, že se snad z toho hrůzného snu probudí. Znovu zkontrolovala odřenou nohu a zlomený nehet. Musel jsem uznat, že to bylo na palici. Nestává se často, aby si člověk u lepení papírového modelu poranil nohu. Ale třeba jí upadl skalpel. A ten nehet si mohla taky uříznout při vyřezávání jemné profilace sloupů.

Vstala a šla do kuchyně. A bylo mi jasné, že do té kuchyně jde jenom proto, aby jí prošla do koupelny. Takže katastrofickou předehru už měla za sebou a blížila se k hlavnímu dějství. Mohl jsem se odpojit, abych to neprožíval s ní, ale neudělal jsem to.

Musela mít dojem, že na ni ze zrcadla zírá úplně jiná holka. Stála nehybně asi půl minuty, pak se o něj opřela pravou rukou, jako by si na ni chtěla sáhnout. Na tu cizí podrápanou a ušmudlanou holku, která jí vnikla do koupelny. Byl jsem nešťastný spolu s ní. Ta zranění si opravdu při troše fantazie mohla způsobit při práci na modelu. Ale nevím, jak by si přitom mohla rozmazat po obličeji veškerý make-up. Jedině jak brečela, že to nestihne.

Přemýšlel jsem, co bych v téhle situaci asi udělal já. Nejspíš bych se mrknul do mobilu, vytáhl si podrobný výpis z účtu a zjistil bych, že jsem v tom čase, který si nepamatuju, odjel metrem na Heritage Crossing a zase zpátky. Jenže to bych udělal já, protože vím, že je něco takového možné. Ona to neudělá. Ona přece celou dobu seděla u stolu a lepila sloupy (a přesto žádný nepřibyl). Ale třeba to lepidlo mohlo být nějak toxické. Třeba se nadýchala…

Vzala do prstů pramínek vlasů a natáhla si ho od hlavy, aby na něj viděla. Byl rezavý. Znova si prohlédla ruce. Trochu se jí třásly.

Odpojil jsem se a přešel na stupeň jedna.

50.

Nikdo z NSA si s největší pravděpodobností až do téhle chvíle neuvědomoval, proti čemu vlastně stojí. A jestli ty čínské bestie mají pod palcem i agenturu, tak už vlastně ani není co řešit. O akci Infico nevěděl skoro nikdo, jenom pár vyvolených. Znamenalo to, že někoho mají i mezi těmi vyvolenými?

Začalo to Samanthou Greenwoodovou, což možná mělo být opravdu pochopeno jako výstraha, a když to pochopenonebylo a akce byla přesto spuštěna, tak prostě zlikvidovali celou operaci i se všemi, kdo se jí účastnili. Vůbec si s tím nelámali hlavu. Museli si být jistí, že to mají zabezpečené tak, že se nic nestane. Že Spojené státy prostě nemají na protiútok. Možná už to, že jsem se ocitl v úplně jiném těle, než v jakém jsem měl být, byla součást plánu. Možná v tom Bertramová jede s nimi. Není to žádný omyl, ale záměr. V tom případě vědí, kde jsem, a nebude problém mě zlikvidovat. Třeba cestou do školy.

Kdo vlastně ví, že jsem v Breně Shepardové? Samozřejmě Seaward, potom Chriss, pak ta mladá spojovací zrzka Huppertová a čínská doktorka Sina San. Je normální, aby na protičínskou operaci nasadili Číňanku? Zdálo se mi to divné. Na druhou stranu by v žádném počítači NSA o konkrétním nasazení neměl být žádný záznam. Takže jestli je to někdo z Armistead, jsem profláknutý. Pokud ne, mám ještě nějakou šanci. Zásadní otázka ale je, kde je teď moje tělo. Kde byl kamion při tom přepadu. Jestli byl v depu, je všechno v hajzlu, protože tam už teď nebyl. Jestli byl někde jinde, nemuseli na něj přijít. Takže by stačilo kontaktovat někoho důvěryhodného v NSA, pokusit se najít kamion a přetransportovat mě zpátky do mého těla. Jenže já po dnešním dnu nikoho důvěryhodného neznal. A nejspíš ho nezná vůbec nikdo.

Naprosto bezvýchodná situace. Hlavně jsem pořád nedokázal pochopit, jak může cizí rozvědka způsobit v samotném centru Států takový masakr. Vůbec jsem nedokázal ani odhadnout jejich krytí, když jsou tak chladnokrevní a suverénní. A podle všeho si s ničím moc nelámou hlavu. Kdo nad nimi, sakra, drží ochranou ruku? Kam už všude dosáhli?

Cítil jsem se strašlivě unavený. Psychicky. Fyzicky jsem teď ani nemohl. To jsem nechal na Breně. To ona teď cítí celé tělo. Já teď budu spát a proberu se, až můj mozek uzná za vhodné. Brena bude muset vstávat do školy. Takže má před sebou maximálně dvě hodiny spánku. Na druhou stranu, i když se teď její tělo určitě cítí strašně unaveně, její mozek měl šestihodinovou přestávku. Nedokázal jsem ani odhadnout, jak se s tímhle rozporem její organismus vyrovná.

51.

Připojil jsem se na Brenu a tím zároveň na vnější svět. Nevím, jak dlouho jsem spal. Brena seděla v nějakém ateliéru, kolem v půlkruhu asi patnáct dalších studentů a uprostřed na malém pódiu seděla na židličce hodně stará ženská. Jej zvrásněný obličej připomínal vyschlé koryto řeky. Před Brenou byla velká čtvrtka papíru uchycená na malířském stojanu a na ní načrtnuté obrysy sedící ženy. Pochopil jsem, že jsem se ocitl na výtvarné hodině a že cílem je nakreslit tu ženskou. Vedle nalevo seděla Jenny, kterou jsem už znal z jídelny.

„Lidi mi nikdy nešli,“ řekla a snažila se vygumovat čáru, kterou zrovna nakreslila. „Tělo snad ještě zvládnu, ale ksicht dopadne blbě. Ksichty prostě neumím. Oči ještě jo, ale hubu ne.“

„Vyměním ksicht za tělo,“ prohodila unaveně Brena.

„Jak vyměníš?“

„No, ty mi nakreslíš tělo a já ti za to nakreslím ksicht, to mi jde. Ale na tělo jsem zase já levá.“

„To by šlo. Tak jo, až budeš mít ksicht a já tělo, tak si to vyměníme.“

„Já jsem taky spíš na těla než na ksichty,“ ozval se kluk, který seděl po Brenině pravé straně. „Ale musí to být ženská maximálně do třiceti a nesmí mít na sobě hadry. A musím si ji nejdřív pořádně osahat. Pokud byste mi některá chtěla stát modelem…“

„A osaháváš i jazykem?“ zeptala se dlouhovláska z kraje půlkruhu.

Stará paní na pódiu jenom pohoršeně zavrtěla hlavou.

„Nehýbejte se, paní. Jinak vás budu mít rozmazanou,“ okomentoval to dlouhovlasý hippie z pravé strany.

„Osahávám nejenom jazykem a nejenom rukama,“ pokračoval kluk na pravé straně.

Brena odložila tužku a vstala. Obličej se jí fakt docela povedl. Jenny ještě tělo neměla. Brena zamířila ke dveřím a vyšla na chodbu. Byla prázdná. Opřela se o stěnu a vytáhla mobil. Navolila obrázek krátkovlasé holky a stiskla volat.

„Ahoj, Jessiko… Neruším? Můžu na chvilku?“

„Jo, povídej. Jsem v obchoďáku.“

„Jak jsi říkala, že máš toho známýho psychouše…“

„Jakýho psychouše?“

„No, psychiatra.“

„Myslíš Patricka?“

„Nejspíš jo, pokud je psychiatr.“

Sakra. Můj mozek zpozorněl.

„Jo, je.“

„Ještě je tvůj známej?“

„Už opravdu jenom známej.“

„Jo tak on byl něco víc?“

„Byl postelovej známej, ale teď už jenom ordinační známej.“

„Aha… Potřebovala bych se s ním sejít. Ne v posteli, v ordinaci.“

„Co se děje? Ty máš nějakej problém?“

„Jo, takovej drobnej.“

„Jakej drobnej? To si nedovedu představit.“

„Co si nedovedeš představit?“

„Tebe s psychickým problémem. Ty seš dycky v pohodě.“

„No, tak teď moc v pohodě nejsem. Mám nějaký výpadky, nebo co, a nevím, co se děje.“

„Nekecej. Jaký výpadky?“

„To přesně nevím, když to jsou výpadky. A možná je v tom i sebepoškozování, nebo co.“

Do prdele… Kdybych byl napojený na její tělo, přeběhl by jí teď po zádech mráz.

„Co blbneš? Jako že seš emo, nebo co?“

„Ale houby. Právě že nejsem. O to je to divnější.“

„Já se z tebe zcvoknu. A nejseš teď náhodou zhulená?“

„To teda nejsem. Jsem na výtvarce a kreslím čarodějnici. Takže…“

„Fakt tě u něho mám objednat?“

„Jo.“

„On mladý holky léčí děsně rád. A předem tě upozorňuju, že zrovna po tobě určitě vyjede.“

„Proč zrovna po mně?“

„Mám dojem, že seš přesně jeho typ.“

„Jakej typ?“

„No, máš ty správný kozy a zadek.“

„S tím už si poradím. Hlavně aby mi pomohl. Je odborně zdatnej?“

„Nejenom odborně.“

„Já to myslím vážně.“

„Jo… myslím že je odborně zdatnej.“

„Tak mi to s ním domluv, prosím tě.“

„Na kdy?“

„To je jedno, přizpůsobím se.“

„Tak jo, dám ti vědět.“

„Ale co nejdřív.“

„To tak spěchá?“

„Docela jo.“

52.

Tím mě vážně dostala. Jestli mi něco ještě scházelo, byly to konzultace s psychiatrem o výpadcích paměti. Jenže z její strany to vlastně bylo jediné řešení. Nic jiného ani dělat nemohla. Nebyla blbá. Tohle budu muset nějak vyřešit. Patricka jsem pochopitelně neznal, ale i kdyby byly jeho odborné schopnosti na světové úrovni, v tomhle Breně rozhodně pomoct nemohl.

Vrátila se do ateliéru. Jenny teď seděla na jejím místě a k hotovému obličeji právě domalovávala tělo. Brena se posadila na její místo. Na papíře před ní bylo tělo končící krkem. Jako po popravě. Vzala tužku a začala kreslit obrysy obličeje. Já přemýšlel. Ne o Breně, ale o sobě. Vzpomněl jsem si, jak jsme se s Nathanem srazili v neviditelné Seawardově centrále (pro Číňany nejspíš dobře viditelné) na záchodech. Taky té akci od začátku nevěřil. A kdyby něco kikslo, kontaktujeme se na mulberrské zdi. Jako kdyby to předvídal.

Sakra, a není to zrovna on, kdo mohl dělat pro druhou stranu? Blbost. Není. Tomu jsem nevěřil. Znal jsem ho už dost dlouho. Mohl to být kdokoliv, ale nikdy ne Nathan Hernandez. Musím do nulky. Nathan možná ještě ani neví, co se stalo, anebo už je možná taky po smrti. Ale možná žije a je na tom podobně jako já. To znamená v prdeli.

Ale pořád lepší být v prdeli společně než každý sám. Musím vidět mulberrskou zeď.

53.

„Zajdeš večer do Mefista?“

„Asi ne, musím lepit model.“

„Ty ho ještě nemáš?“

„Včera jsem začala a nedopadlo to dobře. Asi jsem u toho usnula, nebo co. Takže to dneska budu dohánět.“

„A nechceš to dohánět přes víkend?“

„Nejde to dohnat přes víkend.“

Odpojil jsem Brenu a připojil se na ni sám, stupeň tři.

„Promiň, ale teď už musím letět.“

Nechal jsem Jenny stát na chodbě a vyběhl z budovy. Brena možná ještě pořád doufala, že se jí ten model podaří do termínu slepit, jenže já už věděl, že nepodaří. Měli jsme k dispozici jenom jeden konstantní čas, do kterého se musely vejít životy dvou lidí. Bylo jasné, že jeden z nich to nestihne. A možná to nestihne ani ten druhý. Na to jsem ale teď nechtěl myslet. Musel jsem do Mulberry.

Přešel jsem ulici a zapadl do pasáže Brayard. V kabelce mi začal zvonit mobil. Rozhodně jsem ho nemínil brát. Vlítnul jsem na eskalátor mířící dolů do metra.

„Ježíšmarjá, Breno, kde se tady bereš?“

Zaostřil jsem zrak na chlápka v nevkusně pruhovaném saku a manšestrákách. Mohlo mu být kolem padesátky.

„Ani nevím,“ vysoukal jsem ze sebe.

Sakra… Modlil jsem se, aby to nebyl třeba můj otec. Tedy Brenin. Nebo strýc.

„Proč jsi nepřišla?“

„Měla jsem děsný blázinec, už ani nevím, co mi do toho vlezlo.“

„Prosím?“ zíral na mě překvapenýma očima. „Vždyť jsi byla nahoře a říkala, že za pět minut jsi u mě.“

„Promiňte…“ (Sakra, tykám mu, nebo vykám?), „ale já už měla být někde úplně jinde.“

Rozběhl jsem se po eskalátoru dolů a nechal chlápka nevěřícně stát na pomalu klesajících schodech. Nejspíš jsem Breně způsobil další průšvih. Snad to opravdu nebyl otec. Podařilo se mi skočit do vagónu, zrovna když se zavíraly dveře. Ještě že tak. Nechtěl jsem s tím člověkem pokračovat v komunikaci ještě ve vlaku.

Vytáhl jsem z kabelky mobil, abych získal pojem o čase. Tři hodiny odpoledne. Pokud se nevyskytnou problémy, mohla by být Brena znovu připojená za hodinu. A když se vrátím na školní chodbu, tak si toho výpadku možná ani nevšimne. Sotva jsem uložil telefon zpět do kabelky, znovu se ozval. Do prdele, to určitě volá ten chlap z eskalátoru. Zvonění nepřestávalo. Byl dost vytrvalý. Chvilku poté, co to konečně vzdal, mi pípla textovka. Nejspíš taky on. Nedalo mi to a vytáhl jsem ho. Dva nepřijaté hovory. Sasha a Lowery. Oba jsem smazal. Textovka byla taky od Loweryho. No jasně. Otevřel jsem ji.

Připadalas mi jako zdrogovaná. Je všechno OK?

Odepsal jsem: Omlouvám se, všechno je OK. Vysvětlím později. (To chci vidět jak.)

Přidal jsem k tomu ještě rozesmátého smajlíka a odeslal. Potom jsem smazal jak příchozí, tak odeslanou zprávu. Nechtěl jsem Breně způsobit ještě větší zmatek v hlavě, než tam určitě má.

54.

Na Mulberry jsem byl deset minut před půl čtvrtou. Vylezl jsem z metra a potom ještě výtahem šest pater dolů. Do nultého levelu.

Jako bych se ocitl v úplně jiném světě, sto let zpátky. Nebo na jiné planetě. Ze světa vyspělých technologií, skleněných struktur a uhlíkových kompozit narvaných advokáty a burzovními makléři do světa parních kotlů a mechanických počítačů, osazených spoustou ozubených kol a převodníků. Kulisy pro steampunkový film. Průmyslová čtvrt v konstelaci, kdy průmysluž dávno nefunguje. Do rekonstrukce se nikdo nehrnul, protože by byla moc drahá, tak ji nechali svému osudu a postavili nad ní další čtyři levely.

Šedivé ulice pokrýval prach a pod ním popraskaný asfalt, nad bývalými výrobními halami trčely částečně uříznuté cihlové komíny jako vztyčené začouzené prsty podzemního vetřelce. Amputovali je někde ve výšce dvaceti metrů, aby udělaly místo pro nosnou konstrukci dalšího levelu. Čtyřpodlažní průmyslové objekty byly rozrastrované velkými členěnými okny, většinou vytlučenými, a zdi povrchově opatřené oprýskanou omítkou. Proluky lemovaly ploty z vlnitého plechu napůl sežraného rzí, nebo polorozbořené cihlové zdi.

Lokalita se stala útočištěm bezdomovců, i když moc jich tu nikdy dlouho nevydrželo, protože byla odpojená od proudu i vody. Světlo sem dopadalo jen starými, ještě původními světlovody, které pochopitelně nikdo neudržoval, takže jejich čočky a zrcadla uvnitř stometrových a několikrát zalomených tubusů byly zašlé a zaprášené, ulice proto vypadaly jako v noci za slabého svitu měsíce.

55.

Zatímco pod Heritage Crossing bylo království psů, tady to vypadalo na království koček. Naštěstí se ale za mnou necouraly jako ti psi, jenom si mě prohlížely a sem tam zívly nudou. Nebyl jsem pro ně zajímavý – na rozdíl od psů. Mulberrská zeď jsme říkali sto metrů dlouhé ohradě vymezující areál bývalé továrny na elektrospotřebiče, kde nám kdysi Rusové odstřelili agenta. Teda, on to byl jejich agent, ale zároveň tak trochu náš. Prostě klasický dvoják, který dojel na svoji suverenitu otupující jeho opatrnost.

Zděnou část tvořil asi jenom čtyřicetimetrový úsek, zbytek byla dřevěná ohrada nebo betonové sloupky s plechem mezi nimi. A byla celá posprejovaná barevnými graffiti, ostatně jako celá tahle ponurá a depresivní čtvrť. Ulicí projeli dva desetiletí kluci na skejtu a mohli na mně oči nechat. Loudal jsem se s rukama v kapsách podél zdi a už mi bylo jasné, že šílenější podložku pro svůj vzkaz si Nathan vybrat nemohl.

Graffiti na ní tvořily totálně zmatené obrazce, z poloviny naprosto abstraktní. Míhaly se mi před očima jako heroinové halucinace. Normální schizofrenie. Došlo mi, že z toho půlmetru nic neuvidím a přešel jsem na protější stranu ulice. Celkový pohled byl lepší. Nedráždil tolik oči, ale přesto byl stejně zmatený. Naše heslo znělo bílá chobotnice, což měl Nathan z nějakého ulítlého sci-fi románu, ve kterém údajné bílá chobotnice, vznášející se ve vzduchu a schopná procházet i betonem, přenášela informace. (Nathan byl vážně schopný číst šílené sračky.)

Pokud ale případný vzkaz napsal těmi graffiťáckými písmeny, začal jsem pochybovat, že ho vůbec rozluštím. Nebylo totiž poznat, co je písmo, co obrázek, co pouhý ornament a co jenom výsledek křeče po nadměrném požití halucinogenů. Tenhle druh umění mi byl naprosto cizí a jediné, co jsem o něm věděl, bylo to, že některé nápisy přečtou jen sami jejich tvůrci. Ale Nathan nebyl žádný sprejer.

Trvalo mi asi deset minut, než jsem prošel podél celé zdi. Nápis bílá chobotnice jsem nikde nezaregistroval. Takže jsem buď slepý, nebo špatný luštitel, anebo Nathana napadlo totéž, co mě, a vydal se na Heritage Crossing ke kamionu a jedno z těch těl pod černou plachtou bylo jeho. Zklamaně jsem šel zpátky a pro jistotu ještě pořád čuměl na zeď.

Bingo. Bylo to v polovině. A nebyl to nápis. Ten blbec ji namaloval. Nasprejoval asi půlmetrovou bílou chobotnici s osmi chapadly, vpreparoval ji do skrumáže nesmyslných ornamentů, které tam nakreslil někdo před ním. Prošel jsem zpátky ulicí až k samotné zdi. Na jednom chapadle byl nápis.

Kolaps. V devět večer tady.

Nebylo tam žádné datum, takže jsem netušil, jestli to napsal dneska, nebo včera, ale bylo to jedno. V každém případě jsem tam nemínil čekat do devíti. Budu to muset nechat na zítra. Už jsem se otočil, že půjdu zpátky, když jsem se zarazil a vrátil. Prohrabal jsme Breninu kabelku a našel v ní rtěnku. Připsal jsem tam: Zítra. A pro jistotu napsal datum. Pak jsem se vydal zpátky k výtahu na metro. Šest koček mě sledovalo zelenýma očima svítícíma v tom přítmí jako smaragdy.

56.

Vracel jsem se zpátky ke škole, abych připojil Brenu tam, kde jsem ji odpojil. Aspoň přibližně. A v hlavě se mi při tom honily varianty, co dál. Dejme tomu, že se s Nathanem sejdeme. Jenže co to změní? Naše možnosti budou pořád stejné, to znamená žádné. A nemůže to být nakonec léčka? Co když Nathana dostali a přinutili ho, aby mi nechal vzkaz? A já pak přijdu do Mulberry, do skoro opuštěné čtvrti, kde se mrtvola pohozená mezi prázdnými továrními halami najde možná za týden, možná za dva a možná nikdy. Co když je to všechno past?

Tuhle verzi jsem ale nakonec opustil. Nathan nebyl žádný začátečník, a i kdyby ho k nějakému vzkazu pro mě přinutili, určitě by vymyslel, jak by do něho zakódoval nějaký další skrytý vzkaz. Nathan Hernandez byl vlastně jediný, komu jsem pořád ještě věřil. A taky Chriss. Možná by stálo za to Chrissovi zkusit znovu zavolat. Ale určitě ne z Brenina mobilu.

Na Pratt Street zkolabovaly výtahy, takže jsem musel nahoru po šesti eskalátorech, které byly samozřejmě totálně přecpané, protože po nich museli všichni. Zezadu se na mě lepil sedmdesátiletý děda, který mi za krk funěl jak kůň, a zepředu dvousetkilová matróna se třemi narvanými igelitkami, zabírající tři schody. Náladu jsem měl pod psa.

Ke škole jsem se dostal něco kolem půl páté a překvapilo mě, jak je v ní pořád živo. „Hele, ten blbej vzkaz sis mohla odpustit, ty čúzo,“ vyhrkla na mě krátkovlasá holka, když mě míjela.

„Polib si,“ zavrčel jsem za ní.

Nevím, co jí Brena udělala, a měl jsem toho tak akorát dost. Mohl jsem jenom odhadovat, kdo se z toho zblázní dřív, jestli Brena, nebo já. Nechal jsem si z automatu vypláznout jednu amfetaminovou kolu a hodil ji do sebe na ex. Pak jsem se posadil na lavičku a přepnul na stupeň dvě, čímž jsem připojil Brenu. A pak ještě dál na stupeň jedna, čímž jsem se odpojil od jejího těla.

Nechtěl jsem s ní znovu zažívat ten úžas, rozpaky a možná i strach, co se to s ní děje. Potřeboval jsem si odpočinout. Potřeboval jsem se vyspat. Potřeboval jsem, aby si můj mozek oddechl a možná pak uvidí celý problém jinak. A třeba ho bude schopný i řešit.

57.

Nevím, jak dlouho jsem spal. Mohla to být hodina, anebo taky čtyři. Probrala mě ostrá bolest v hlavě. Připojil jsem se na Breniny smysly a přepadl mě pocit, jako by přede mnou explodovala sopka. Kolem mě blikala v šíleném rytmu stroboskopická světla a v uších mi duněla zběsilá hudba. Bylo mi blbě. Strašně blbě. Breně bylo blbě. Moje tělo protínaly laserové paprsky a celý svět se míhal jen ve fragmentových útržcích a ještě se při tom točil. Točila se mi hlava.

Proboha, co to je? Snažil jsem se identifikovat prostor kolem sebe. Zkoušeli mě snad přenést zpátky a někde se stala chyba? Stál jsem opřený o sloup a celý vesmír vířil ve zběsilé spirále. Nechápal jsem, co se posralo, a přitom jsem cítil, že budu každou chvíli zvracet. Strašné křeče v žaludku. Měl jsem dojem, že se mi v dalším okamžiku rozskočí hlava. Snažil jsem se aspoň registrovat vizuální vjemy. Přede mnou se z ničeho nic vynořil šašek s mohutnými dredy, obrovskými plastovými brýlemi bez skel, otevřenou hubou a kelímkem v ruce. Halucinace? Za ním se zjevila totálně rozchechtaná holka se zakloněnou hlavou. Taky měla skleničku v ruce. A pak mi to došlo. Brena se ožrala. Ta kráva se prostě ožrala jako prase.

Do prdele. Najednou jsem chápal ty křeče v žaludku. Ale jak to, že byl ožralý i můj mozek? To přece není možné. Hovno. Je! Subjekt má alkohol v krvi a ta okysličuje celý mozek, nejenom tu část s jeho vědomím. Sloup, o který byla opřená, se divně prohnul. Skoro se skácela k zemi i s ním. Před jejíma očima se objevil další rozmazaný obličej další holky. Podávala jí láhev. Brena ji chtěla chytit, ale neodhadla to a láhev spadla na zem. Rozbila se a alkohol jí pocákal nohy. Holka Brenu objala.

„Nic si z toho nedělej, kočičko růžová,“ křičela Breně do ucha, aby přehlušila tu šílenou ubíjející hudbu. Cítil jsem, jak jí po zádech teče pot.

„Hele, Brenuško,“ naklonila se holka k jejímu uchu, až ho skoro olízla. „Michal má docela super koks, pojď.“

„Mně je fakt blbě… Asi se půjdu vyblejt.“

„Ser na blití, pojď, dáme si lajnu.“

Brena se zapotácela. Tohle už fakt hrozilo katastrofou. Neměl jsem jinou volbu. Přepnul jsem na režim tři a tím ji odpojil. Podlomila se jí kolena (teď už vlastně mně), a kdyby mě ta holka nechytila, ocitl bych se na zemi. Odstrčil jsem koksovou svůdnici a začal hledat východ z toho stroboskopického ohlušujícího pekla. Potřeboval jsem se vyblít, v tom jsem s Brenou souhlasil. Potřeboval jsem obrátit celý její žaludek a dostat z něho okamžitě ven co nejvíc alkoholu.

Zase jsem se skoro natáhl. Chytil mě nějaký kluk s jointem v hubě, přičemž mi nezapomněl sáhnout na prsa. V sále bylo strašlivé horko a strašná spousta lidí. Jako by plavali ve vzduchu. Vznášeli se. A já taky. Všechno se vznášelo.

„No koho to tu vidím?“ zahalekal na mě už podruhé se zjevivší šašek.

Chtěl mě obejmout kolem ramen, ale netrefil se a upadl na stůl, z něhož sundal dvě flašky a tři skleničky. Ani nevím, jak jsem se dostal na záchody. Ani jsem nestačil doběhnout k umyvadlu. První dávku jsem ze sebe dostal hned u dveří. Na dlažbu a na nohy vyděšené blondýny.

„Seš kráva, nebo co?“ vyjekla.

Nechal jsem to bez odpovědi a vrhl se k umyvadlu. Odstrčil jsem něčí tělo a naklonil se nad něj. Teklo to ze mě jako z protržené přehrady. Hnusná žlutočervená řídká tekutina. Moc toho nesnědla, jenom pila. Normální pitomá kráva, která nezná míru. Žaludek se mi pořád zvedal, přestože už v něm nic nebylo, jenom žaludeční šťávy. Myslel jsem, že mi hlava každou chvíli exploduje. Ta mrcha mi to vrátila se vším všudy. Jako kdyby věděla, o co jde, a jako by věděla, jak mi dát najevo, že nejsem neomezeným pánem jejího těla.

Nevím ani to, jak jsem se z těch záchodů dostal ven na vzduch. Měl jsem výpadky paměti, jako by mě snad tentokrát odpojovala Brena. Lapal jsem po dechu a snažil se ho do plic dostat co nejvíc. Musel jsem se opřít o zeď. Stěží jsem se na těch jejích vratkých nohách držel. Můj mozek pracoval na hodně omezený výkon. Jedno jsem ale věděl určitě. Musím na kolej. Hned. Musím na kolej a do postele a vyspat se z toho. Odpoutal jsem se od stěny a vrávoravým krokem se vydal někam…

Do prdele. Výkon mozku byl přece jenom slabý. Netrefím. Jak bych taky mohl, když ani nevím, kde jsem? A kdoví, jestli jsem vůbec v Baltimore. Možná jsem ve Washingtonu nebo Filadelfii, anebo v úplně jiné prdeli. Do hajzlu.

„Ahoj, kočičko,“ zaslechl jsem za sebou. „Máš taky takovou chuť na šukání jako já?“

Pomalu jsem otočil hlavu. Mohl mít tak třicet let a sto kilo v propoceném triku.

„Odprejskni, Nede,“ ozval se dívčí hlas.

Snažil jsem se otočit po zvuku. Dlouhovlasá brunetka v bílé halence polité červeným vínem. Rozmazaná, jakoby v mlze.

„Breno, jsi v poho?“

Propocené triko se stáhlo s poznámkou, že jsme obě pizdy.

„Jsem v prdeli,“ zavrčel jsem a znovu se mi zvedl žaludek.

Podařilo se mi ho zastavit až vysoko v krku a vrátit zpátky.

„Jak moc seš v prdeli?“

„Totál… totálně.“

Zjistil jsem, že mám problémy nejenom s ovládáním žaludku, ale i jazyka.

„Píchla sis něco?“

„Hovno, jenom chlast.“

Do prdele… Vlastně ani nevím, jestli si něco nepíchla. Fakt jsem věděl akorát hovno.

„Chceš záchranku?“

„Ne, chci na kolej do postele.“

„Dyť seš na koleji.“

„Cože?“

„Máš to jenom deset pater výtahem.“

„Já jsem na koleji? Nekecej. Já myslela, že jsem v nějaký jeskyni… Do prdele, dyť mám mokrý nohy.“

„Máš je poblitý.“

„Já asi netrefím do pelechu. Já fakt nevím, kde jsem.“

„Tys to asi vážně trochu přetáhla.“

„Já nejsem v uhelném dole? A nejsi ty trpaslík od Sněhurky?“

Potřeboval jsem, aby pochopila, že se prostě na svůj pokoj bez pomoci nedostanu. Nevěděl jsem jak a ani jsem neznal jeho číslo. Pochopila.

„Chceš tam odvést?“

„To bys byla hodná, trpaslíku. Potřebuju se z toho zkurvenýho dolu dostat.“

Vzala mě za ruku a táhla mě k výtahu. Svět se pořád točil a zem pode mnou se nakláněla, i když už ne tolik jako před chvílí. Vyprázdnění žaludku trochu pomohlo. Nějak se nám podařilo nastoupit, a když se výtah pohnul směrem nahoru, měl jsem zase problém udržet žaludek na svém místě.

„Jaký máš číslo pokoje?“ zeptala se hnědovláska.

Na chvíli jsem zpanikařil, ale pak mi došlo, že by to mohla vědět Brena. Snad si ještě pamatuje aspoň tohle. Odpojil jsem se a tím ji automaticky připojil. Svezla se pomalu k zemi. Hnědovláska jí pomohla postavit se a opřít zády o stěnu kabiny. Zatřásla s ní.

„Jaký máš číslo pokoje?“

Brena zamrkala. Promnula si oči.

„Co blbneš, Ingrid?“ zeptala se zmateně.

Výtah se s ní točil víc než se mnou.

„Pamatuješ si aspoň číslo pokoje, nebo ne?“ zatřásla s ní zase holka, která se jmenovala Ingrid. Teda pokud ji Brena vůbec správně identifikovala.

„No jo… Co má bejt…? Počkej, my jako jedem ke mně?“

Ingrid jenom beznadějně zavrtěla hlavou. „Jasně že jedeme k tobě. Právě jsme vyfárali z hlubinného dolu a jedeme do postele.“

Brena, opřená o stěnu kabiny, zaklonila hlavu. Zavřela oči a pak se zeptala: „My jsme se dohodly na sexu?“

58.

Ráno nebylo nic moc. Tak by to asi komentoval optimista. Ve skutečnosti bylo příšerné. Ale musel jsem uznat, že se jí to povedlo. Jestli jsem si až doteď pohrával já s ní, tak se jí podařilo mi to totálně vrátit. Aniž by si to vůbec uvědomila. A byla to moje chyba. Vůbec mě nenapadlo, že bych ji neměl nechávat bez dozoru. Jenže jsem se nechal ukolébat svojí neomezenou nadvládou nad jejím tělem a taky tím jejím pitomým modelem. Předpokládal jsem, že bude sedět na pokoji na prdeli a lepit model, když nestíhá. Nedošlo mi, že jsem ji těmi výpadky nejspíš rozhodil tak, že prostě cítila potřebu se ožrat. A taky to udělala. Do prdele. S ničím podobným jsem nepočítal. Oba jsme měli tak málo času a ona se jde ožrat. Jak asi chce ten model stihnout?

Přepnul jsem na stupeň dvě. Úplně na hovno. Ležela na posteli a zírala do stropu. Bylo jí blbě a byla celá malátná. Tím pádem bylo blbě i mně a byl jsem taky malátný. Hlava jí brněla jako střep. Pomalu vstala. Ruce i nohy měla snad hadrové nebo želatinové. Plandaly jí u těla jako nepohodlná cizí přítěž. Přešla bosky do kuchyně, kde u stolu seděla holka s krátkými černými vlasy. Neznal jsem ji, ale vzpomněl jsem si, že by se měla jmenovat Sára, pokud je to spolubydlící. V ruce měla velký hrnek s kafem a nohy na stole, na sobě jenom krátké tílko a kalhotky. Erotičtější ohoz a erotičtější pózu snad ani nešlo vymyslet. Fakt hezké nohy. Žádné vychrtlé pastelky. Nádherná široká stehna, přesně taková, jakážeru.

„Jak ti je?“

„Blbě.“

„Rozhodně vypadáš líp než včera v noci.“

„Ani nevím, jak jsem se sem dostala. A jestli po dvou, nebo po čtyřech.“

„Bylo to po vratkých dvou. Dotáhla tě sem Ingrid a tys ji chtěla ošukat.“

„Panebože,“ hlesla Brena a sedla si na židli ke stolu.

„Chceš kafe?“

„Jo, to bych si dala.“

Sára vstala. Měla úžasnou postavu a skvělý zadek. Fakt jsem z ní byl hotovej a na chvilku jsem i zapomněl na tu blbou bolest hlavy. Ale Brena se po ní moc nedívala, tím pádem nedopřávala ten pohled ani mně. Opatrně vstala ze židle. Trošku zavrávorala a chytila se stolu.

„Hodím zatím sprchu. Smrdím jako prase.“

Přešla do koupelny a tam chvíli koukala do zrcadla. Nevypadala špatně, ale ji ten pohled asi neuspokojil. Unaveně si prohrábla vlasy a pak ze sebe začala sundávat spodní prádlo.

Když mě vyslali do její hlavy, dal jsem si předsevzetí, že se při sprchování vždycky odpojím. Fakt jsem s ní aspoň v tomhle chtěl hrát fér hru. Ale teď jsem se neodpojil. Za to, co mi udělala včera. Nechal jsem ji úplně svléknout. Možná to bylo taky proto, že Sára v kalhotkách s nohama na stole mě vážně hodně nabudila.

Cítil jsem dole něco jako erekci, ale tu jsem mít nemohl, protože mi chyběl předmět té erekce. V zrcadle jsem si všiml, že je dole skoro vyholená a má tam jenom tmavý proužek. Stoupla si pod sprchu a pustila vlažnou vodu. Zavřela oči a zaklonila hlavu. Potom si do dlaně kápla trochu tekutého mýdla a začala si umývat prsa. Registroval jsem úplně nové pocity. Její dlaně na jejích ňadrech byly vlastně moje na mých. Přesto to byl zvláštní pocit, jako by byly moje na jejích. Cítil jsem, jak se mi do hlavy hrne krev. A nejenom do hlavy… Ale kam vlastně?

Odpojil jsem se. Musel jsem. Nechtěl jsem experimentovat. Nevím, jestli při testování téhle technologie měli odzkoušenou podobnou věc a jak by to dopadlo. Určitě ne. Nikdy nedošlo ke kombinaci muž–žena. Mohlo by dojít ke zkratu? Dost možná.

59.

Jeli jsme do školy. Brena jela do školy. S prázdným žaludkem. Vlastně ani nevěděla, že jsem jí ho včera vyprázdnil až nadoraz. Možná si myslela, že v něm ještě pořád má zeleninový salát a tu jednu Twix tyčinku, co si dala odpoledne. V každém případě nám nebylo dobře.

V jedenáct dopoledne se vymotala z metra před školou. Liama v tom davu zaregistrovala na šedesát metrů. Ušklíbla se. Samozřejmě jsem jí nemohl vidět do obličeje (pokud zrovna nestála před zrcadlem), ale registroval jsem veškerou její mimiku. Každé sebenepatrnější pohnutí sebemenšího svalu. Šla rychlou chůzí. Snažila se mu vyhnout, ale zahlédl ji. Možná na ni čekal. Jestli už od rána, tak tu stál tři hodiny.

„Ahoj, Breno.“

Šla dál. Vydal se za ní a snažil se s ní srovnat krok.

„Jsme posledně ani nedopili to kafe,“ prohodil.

„Promiň, Liame… Jsem bez nálady a spěchám.“

„Zaspala jsi?“

„Něco podobnýho.“

„Slíbila jsi, že brnkneš.“

„Jasně že brnknu. Teď ale fakt promiň, mám děsnou depku.“

(A co bych měl říkat já?)

V hale zamířila ke schodům, ale pak zatočila a došla k výtahům. Nejspíš se na schody necítila. Ani se nedivím.

„Breno, hodila jsem ti do e-mailu přednášku z urbanismu,“ uslyšel jsem dívčí hlas zleva.

Dlouhá štíhlá pihatá holka. Svojí výškou i strukturou kůže připomínala žirafu.

„Díky, Eli, máš to u mě.“

Nastoupila do výtahu. Bylo nás tam pět. Pozorovala strop. Vystoupila hned na dalším podlaží. Široká galerie se skleněným zábradlím.

„Breno.“

Otočila se.

„Sem ti včera asi čtyřikrát volal.“

Tahle nějak vypadal Mick Jagger v sedmdesátých letech, akorát ty brýle k němu nešly, ty byly od Lennona. Měl to nějaký pomotaný.

„Promiň, bylo mi blbě.“

„A už je ti dobře?“

„Ne, je mi pořád blbě.“

„A kdy ti bude dobře? Vždyť jsme byli domluvení…“

„Až mi bude dobře, budeš první, kdo se to dozví.“

Nechala ho za sebou a vpadla do dveří s označením Ateliér 11.

60.

O půl druhé už byla v univerzitní menze. Dala si dva lístky hlávkového salátu o celkové ploše dva decimetry čtvereční a vypila dva litry ledového čaje. Tenhle problém budu muset nějak řešit. Při jejím dalším odpojení budu muset zajít do bufetu a naplnit jí žaludek něčím normálním.

„Jdeš na statiku?“

„Nejdu. Jedu na kolej lepit model,“ odsekla. „Zaloguj mě.“

„Ve čtyři Hornby promítá na céčku Thajsko.“

„Seru na Thajsko, jedu lepit Egypt.“

„Gina zahnula Frankovi.“

„Konečně dostala rozum.“

„A víš s kým?“

„Ne.“

„S Dorynem.“

„Tak to ho zase rychle ztratila.“

„Taky si myslím. S Frankem ale prý chce zůstat jako kamarádka. A představ si, že se mu snažila vysvětlit, že i kamarádi to spolu můžou dělat. Čistě z kamarádství. Že s tím nemá problém, když bude chtít.“

„Panebože… Tak to ji nejspíš zabije Frank i Doryn.“

61.

O půl třetí byla na kolejích. V kuchyni seděla japonská Cheyna s talířem javorových listů a miskou sytě žluté rýže.

„Nedát si velice chutná potravina?“

„Díky, ale ne.“

„Ale ty ne zrovna dobrý vzhled.“

„To se ti jenom zdá, jsem v poho.“

„To strava národní pro oblast Miaykalo.“

Brena přešla k ledničce, vytáhla krabici jablečného džusu a nalila si plný hrnek. Pak ho do sebe hodila na jeden zátah.

„Krabice pro FedEx,“ oznámila roztomilým úsměvem Cheyna a ukázala na balíček na stole. „Od tebe. Hodila jsem podpis na tebe. Chtěl to při přívozu.“

Cheyna měla evidentně problém s předložkami. Brena se podívala na balíček. Měl velikost krabice od bot, s poloviční výškou. Bylo tam její jméno a adresa koleje.

„To není ode mě, to je pro mě.“

„Dyť říkala,“ zadrmolila Cheyna a nacpala si do malých úst další velký javorový list.

„To milovník?“ zeptala se pak s plnou pusou.

Brena potěžkala krabici. Určitě víc než kilo.

„To vypadá spíš na sběratele šutrů.“

„Říkala Sára, že včera u tebe prase.“

„Ne u mě. Já jsem byla prase. Jestli jsem udělala v koupelně bordel, tak se omlouvám.“

„Koupelna dobrá. U mě na koše tvoje věci.“

„Jaký věci?“

„To jak se nasouvá na tričko.“

„Mikina? Svetr?“

„Ano. Přemístila do tvého.“

„Dík.“

„Trocha trhlin na svetr.“

„Já ale včera na sobě neměla svetr.“

„Pak jindy.“

Na to už Brena nereagovala a přešla do koupelny. Stoupla si před zrcadlo. Nevím, co by holky dělaly, kdyby neexistovala zrcadla. Začínal jsem mít dojem, že před zrcadlem tráví polovinu života. Kdyby se udělala statistika vizuálních vjemů, u ženských by to bylo víc než padesát procent jich samotných. Když konečně usoudila, že jí to pitomé zrcadlo víc nezkrášlí, opláchla si obličej studenou vodou. Udělalo jí to dobře a mně taky. Hlava už mě tolik nebolela a žaludek se taky zklidnil. Zklidnil se tak, že začal znovu cítit hlad. Sežral bych i tu misku se žlutou rýží a javorovými listy. Její část mozku ale asi pocit hladu vnímala úplně jinak.

Odkryla víko levého koše a vytáhla z něj svetr. Roztáhla ho před sebou. Roztržený bok až po rukáv a dole u lemu další strukturální šrám po mém horolezeckém výlezu na kontejner v Heritage. Nevěřícně na něj zírala. Teda to nevěřícně jsem jenom odhadoval, to jsem samozřejmě pociťovat nemohl, ale určitě jsem nebyl daleko od pravdy. Jenže třeba si ani nepamatovala, jestli ho včera nakonec opravdu neměla na sobě. Mohla to klidně přičíst svojí opilosti. Měla ho a někde se v něm vyválela, nebo se s někým porvala. Pak pomalu vytáhla i zmuchlané tričko špinavé od rzi a u krku taky trochu natržené. Znovu se podívala na své ruce. Škrábance ještě nezmizely. Na můj vkus na to zírala zbytečně dlouho. Pak konečně hodila svetr i tričko do odpadkového koše pod umyvadlem a vyšla z koupelny. Namířila si to do svého pokoje.

„Tady FedEx od tebe,“ ozvala se Cheyna.

„Jo.“ Hrábla po balíku na stole a odešla do pokoje.

62.

Hodila krabici na stůl a sedla si na postel. Skrčila nohy pod sebe a opřela si hlavu o kolena. Zavřela oči, čímž je zavřela i mně. Chápal jsem, že je toho na ni moc, a bylo mně jí i trochu líto. Jenže já tohle nevymyslel. Já jsem ji nevybral. Vybralo ji analytické a ta blbá Bertramová. Možná by bylo vhodné, kdyby jí pak NSA, až to všechno skončí, poslala odškodné. A docela vysoké. Stát se to mně, tak je zažaluju, až zčernají.

Otevřela oči, pak se natáhla a sáhla po krabici. Položila si ji na kolena. Jako odesílatel byla uvedená Vědecká knihovna. Roztrhla obal a hodila ho na zem. Kartonová krabice pak byla ještě několikrát přelepená plastovou balíkovou lepicí páskou. Nejdřív to zkoušela nehty, ale vůbec to nešlo. Vstala a přešla ke stolu. Položila krabici mezi rozestavěný Karnak, vzala skalpel, kterým z papíru vyřezávala sloupy, a prořízla pásku na všech čtyřech stranách. Potom odklopila víko. Pod ním byl další obal z bublinkové fólie. Přemýšlel jsem o tom, v kolik budu muset vyrazit, abych stihl schůzku s Nathanem v devět. A co když je to opravdu léčka? Co když…

Brenin vizuální vjem mě vrátil zpět do reality jako rána palicí.

Kdybych teď byl ve svém těle, možná by se mi i zastavilosrdce. Brena svírala v ruce velkou pistoli. Okamžitě jsem poznal Berettu model 92. Munice devítka Luger, rám z lehkých hliníkových slitin, zásobník na patnáct nábojů. Panebože… Že bych byl nakonec ve správném těle? Brena je opravdu špionážní spojka a vedení teď rozesílá zbraně, protože začala válka?

Otáčela ji opatrně v ruce, jako by něco podobného viděla poprvé v životě. Pak ji štítivě položila na stůl, co nejdál od sebe. Ježíšmarjá, ta holka nikdy v ruce zbraň neměla. Do prdele…

Připojil jsem se na stupeň tři a ve stejném zlomku vteřiny ji automaticky odpojil. Přisunul jsem si krabici. Byl v ní ještě jeden zásobník a tři balíčky nábojů po padesáti. Vzal jsem pistoli ze stolu a zkontroloval zásobník v pažbě. Byl plný, stejně jako ten náhradní. Prohrabal jsem znovu celou krabici, jestli tam není nějaký papír se vzkazem. Nic. Zkontroloval jsem víko a všechny strany krabice a pak i roztrhaný obal. Nikde nic nebylo. Žádná poznámka, žádný vzkaz. Byl jsem si ale jistý, že ta beretta není pro ni. Je pro mě. Ve městě je pořád ještě někdo, kdo ví, kde jsem, a kdo mi fandí.

Na jednu stranu to bylo povzbuzující. Na druhou deprimující. Znamená to, že už se nemám na koho obrátit a jediný, na koho se můžu spolehnout, je ta zbraň. OK. Díky aspoň za tenhle signál.

III.

Sběr trosek

63.

Vstal jsem a rozhlédl se po pokoji. Byl jsem v průseru, to bylo evidentní. A teď jsem nemyslel celkový průser, ale ten s Brenou. Do hajzlu, kdyby ten dobrodinec aspoň na obalu nechal nějaké znamení, nějakou poznámku, kterou bych pochopil a stihl Brenu včas odpojit. Třeba tam mohl napsat NSA, nebo něco podobného. Ale možná nemohl. Možná je pod dohledem. Vlastně vůbec nevím, co se děje, takže těžko můžu spekulovat, co odesílatel mohl a co nemohl.

Roztrhal jsem obal a nacpal ho do koše. Pak jsem otevřel šatní skříň a začal hledat nejvhodnější skrýš. Jenže v hadrech se hrabe pořád. Dole na spodní přihrádce jsem zahlídl košík se zimními ponožkami. Tam by v létě nemusela. Rozhrnul jsem je. Pod nimi bylo pět balíčků prezervativů. Takže taky špatně, sem chodí. Možná v koupelně, do instalačníšachty.

Zastrčil jsem si pistoli dozadu za pas, přehodil přes ni tričko, zásobník a krabičky s náboji jsem zabalil do ručníku a vypravil se přes kuchyň do koupelny. Cheyna už tam naštěstí neseděla. Podařilo se mi pod umyvadlem otevřít dvířka instalační šachty. Samé trubky, nebylo to kam položit. Vrátil jsem se do kuchyně a ve skříňce s kastroly našel igelitku. Všechno jsem to dal do ní a pak ji zavěsil za uzavírací kohout vody v šachtě. Byl jsem zpocený jako myš. Ne z té námahy, ale z nervozity. Opláchl jsem si obličej studenou vodou a vrátil se do Brenina pokoje. Sedl jsem si ke stolu, abych se uklidnil.

Moc lidí, kteří mi to mohli poslat, ve městě nebylo. Jen pár jich vědělo, že jsem v Breně Shepardové. Kromě Nathana a Brentze ještě Seaward, Bertramová, Chriss a ta mladá kočička Huppertová. A samozřejmě taky doktorka Sina San a nejspíš i operátor od obsluhy kamionu s mým tělem. Huppertovou jsem vyškrtl. Doktorku taky. Zbývalo pět lidí. Nebylo mi jasné, proč u té zbraně dotyčný nenechal nějaké spojení. Číslo, kam bych mohl zavolat, nebo místo, kam bych měl zajít. Takhle to totiž vypadlo, že už žádné podobné číslo ani místo neexistuje. Naprostá beznaděj. Zaklonil jsem hlavu, zavřel oči a přešel na stupeň číslo dvě, čímž jsem připojil Brenu.

64.

Hleděla před sebe a nehýbala se. Nechtěl bych být v její kůži, přestože jsem v ní vlastně byl. Ale ve skutečnosti nebyl, protože jsem nemusel řešit problém, který na ni určitě dolehl jako noční můra. Před chvíli vybalila z krabice velkou černou pistoli a najednou je všechno jinak. Není ani krabice, ani pistole. Tohle bylo vážně na palici. Byl jsem z toho stejně nervózní jako ona. Pomalu vstala a ještě chvilku zírala na stůl s rozpracovaným Karnakem. Těžko říct, z čeho na ni padla větší deprese. Jestli z té pistolové halucinace, nebo z toho rozvrtaného modelu, který vůbec nepřibýval.

Pak vyšla z pokoje, zaklepala na dveře Cheynina pokoje a otevřela je. Japonka ležela na posteli s notebookem na klíně.

„Hele… Nebrala sis ode mě tu krabici?“

„Jaká krabice?“

„No ten FedEx.“

Cheyna na ni vyvalila už tak dost velké oči.

„Já nebrala. Ty ji brala.“

„Tak jo, dík.“

Brena zavřela dveře a přešla zpátky do svého pokoje. Chvilku tam stála a rozhlížela se kolem. Pak vytáhla zpod stolu odpadkový koš a z něj roztrhané zbytky obalu z balíku. Jestli doteď nepochopila, co se s ní děje, teď už jí to muselo pomalu docházet. A mně bylo jasné, že se řítím… Vlastně ani nevím kam. A ani jsem to vědět nechtěl.

Vzala ze stolu mobil, prolistovala galerii portrétů a stiskla hnědovlásku s vysokým čelem.

„Ahoj, Jessiko. Už jsi mluvila s tím Patrickem?“

„Ještě ne. To tak hoří?“

„Docela jo. Zhoršuje se to.“

„Jde o nějaký depky?“

„Něco podobnýho. Pořád ty výpadky.“

„Ale jestli je v tom nějaká love, tak je to standardní stav, kterých já už zažila…“

„Není v tom love.“

„OK. Brnknu mu večer, jo?“

„Dík.“

„Tak pa.“

„Pa.“

Brena položila mobil zpátky na stůl a pak na něj ještě dost dlouho hleděla. Nevěděla, co dělat. Já taky ne.

65.

Vypadl jsem z kolejí před osmou a poté, co se Breně podařilo slepit tři sloupy starověkého chrámu Karnak. Nestihne to. Možná už to věděla i ona sama. Pistoli jsem si vzal s sebou. Jestli mi ji někdo poslal, asi dobře věděl proč. Zatím jsem si setkání s Nathanem nedovedl dost dobře představit. Neznáme se. Vím jenom, že jeho subjekt se jmenuje Owen Wallstorm. Taky je ale možné, že Nathan už má zpátky svoje tělo a já jsem jediný, kdo v těch sračkách zůstal.

Celou cestu jsem byl strašně nervózní a určitě to na mně bylo vidět. Beretta se do Breniny kabelky vešla jenom tak tak a už na pohled bylo jasné, že je v ní něco, co by v ní být nemělo. Byla večerní špička a baltimorské termitiště se chvělo pod náporem milionů netrpělivých termitů směřujících do barů, heren, bazénů, kaváren, obchodů, nevěstinců, hotelových pokojů a diskoték. Posledním výtahem dolů jsem ale jel už jenom asi s deseti lidmi, z nichž nejmíň šest mělo evidentní absťák a jelo si tam pro svou dávku.

Mulberry bylo ponořené ve své standardní měsíční polotmě a oživené zase jenom kočkami. A pak taky osamocenou hezkou blondýnou (tedy mnou), která by nezasvěcenému pozorovateli (pokud by tam nějaký byl) musela připadat jako zjevení nebo přistání samičky mimozemšťana, který evidentně o planetě Zemi nic neví. Nemít tu berettu, tak to asi vzdám. Pro jistotu jsem ji vytáhl z kabelky, zastrčil si ji vzadu za pas a překryl mikinou.

V ulici jsem byl deset minut před devátou a kromě těch koček tam nebyl vůbec nikdo. Pomalu jsem ji prošel celou. Spoléhal jsem na to, že tam Nathan někde je a po tom, co se stalo, má stejný pocit nejistoty jako já. Může to být léčka od něj na mě, stejně jako ode mě na něj. Pomalou chůzí jsem došel až na konec ulice a tam pět minut počkal ve stínu. Kolem projeli dva staří chlápci na stejně starých dámských kolech. Dlouhé flekaté kabáty měli na nahém těle a zírali na mě stejně udiveně jako já na ně.

Když byli deset metrů za mnou, zkusil jsem bleskurychle vytáhnout pistoli a zamířit na ně. Potřeboval jsem si ověřit, jestli je můj mozek schopný ovládat Breninu motoriku tak, jak to uměl s mým tělem. Nebyl s tím žádný větší problém, akorát mi to připadalo trochu pomalejší. Ta pistole totiž byla o dost těžší, než jsem byl zvyklý. Brenino tělo a svalstvo její hmotnost cítilo jinak než to moje skutečné. Budu si na to muset zvyknout. Schoval jsem pistoli zpátky dozadu za pas. Pět minut po deváté jsem se pomalu vydal zpátky podél zdi plné graffiti. Už jsem byl skoro na konci, když se na opačné straně ulice zjevil chlápek.

V tom přítmí byla rozeznat jen silueta. Zastavil jsem se a díval se na něj. Zarazil se, rozhlédl se kolem a začal přecházet ulici ke mně. Měl na sobě dlouhý rozepnutý kabát skoro až k zemi a ruce v kapsách. Čas odpovídal. Mohl by to být Nathan, stejně jako čínský žluťák převlečený za Američana. Zastavil se dva kroky ode mě a chvilku jsme na sebe hleděli. Ani jeden z nás toho druhého v životě neviděl. Pak konečně promluvil: „V kapse mám glocka, který ti teď míří na žaludek.“

Těžko říct, jestli mluvil pravdu. V každém případě se na jeho pravé kapse opravdu rýsovalo něco, co mohla být hlaveň glocku. Ale taky nemusela. Neříkal jsem nic. Čekal jsem, jak se vymáčkne dál. To ho trochu rozhodilo.

„Co tu děláš?“

„Mám tu rande,“ odpověděl jsem.

„Já taky. Neposílá tě náhodou Larry?“ zeptal se.

Už jsem chtěl říct že ne, že já jsem Larry, ale včas jsem se zasekl. Nemusel to být Nathan.

„Možná jo,“ oznámil jsem.

„Jak možná jo?“

„Podle toho, kdo seš ty.“

„Já jsem Larryho přítel.“

„Fakt? V tom případě bych pro tebe měla vzkaz.“

„Povídej.“

„Nejdřív ty.“

„Co nejdřív já, sakra?“

„Musím vědět, že seš Larryho přítel.“

„Aha… seš nějaká přechytralá.“

„Proto si mě Larry vybral. Není to žádnej blbec.“

Dialog nabíral směr absurdní divadelní hry.

„Tak to ti Larry určitě řekl i heslo.“

No jasně. Tím jsme vlastně měli začít. Přesně pro tyhle případy jsme měli identifikační heslo, abychom se navzájem nepostříleli.

„Heslo je: krysy se letos nějak přemnožily,“ řekl jsem a dodal: „Čekám odpověď.“

„Můžu ti doporučit dobrej deratizační přípravek.“

Heslo sedělo. Jenže tahle zpackaná akce už mě vycvičila natolik, že jsem nedůvěřoval nikomu a ničemu. Žluťácké krysy se dozvěděly o Neviditelné zóně. Proč by taky nemohly znát identifikační heslo?

„Co kdybychom zkusili ještě kontrolní otázku?“ zeptal jsem se.

Zíral na mě a chvilku trvalo, než mu to došlo.

„Tak to zkus, kurva. Ale rychle. Nesnáším ukecaný ženský.“

„Kdo vyhořel u posledního testu Infica?“

„Tony Lovecraft.“

„A kam jste to pak jeli zapít?“

„Do Six Diamonds.“

„OK. Teď ty.“

„Co já?“

„Můžeš kontrolní otázku.“

„To ti Larry stačil povyprávět celý svůj životopis?“

Pak mu to došlo. „Do prdele.“

„Jo… Já jsem Larry, ty vole. Navíc ve špatným těle, protože ti debilové to totálně zmršili.“

66.

Seděli jsme v putyce, jejíž zlatý věk proběhl někdy v letech, kdy ještě světem hýbal průmysl. Umakartové stoly, dřevěné lavice, na zemi prošlapané PVC s imitací dřeva. Bylo nás tam asi deset a pozornost nám všichni věnovali, jen když jsme tam vešli. Když pak konečně ten obrázek nepravděpodobné dvojice vstřebali, přestali si nás všímat.

Nathan byl v těle padesátníka, kterému nezbylo moc vlasů, a na vysokém čele měl z hlubokých vrásek vykreslenou kostrbatou notovou osnovu. Nos měl divně zdeformovaný, možná byl kdysi zlomený a blbě mu ho srovnali. Objednal si pivo a já kolu.

„Ty vole, přestávám věřit, že jsi fakt Larry,“ zavrčel na mě.

„A co mám asi tak dělat, ty krávo? Si myslíš, že by tomuhle křehkému holčičímu tělu chutnalo pivo? Navíc se včera na mejdanu ožrala jako prase a pořád jí ještě není úplně dobře. A ke všemu má ta mrcha pořád prázdný žaludek.“

„Děláš si prdel? Jak ožrala? Tys ji připojil?“

„Pořád je připojená, ty vole. Akorát teď jsem ji odpojil, abych se mohl setkat s tebou.“

„Co blbneš? Ty ji fakt připojuješ? Já už ho teď mám odpojenýho non-stop. Po tom, co to krachlo, to nemá přece smysl.“

„Říkám ti, že jsem ve špatným těle. Tahle s nimi nemá vůbec nic společnýho. Je to studentka. Chodíme do školy.“

„Panebože…“ zavrtěl hlavou Nathan. „Taky jsem si na něj v tomhle hrozným těle těžko zvykal.“

Zmlkli jsme a počkali, až před nás číšník postaví objednané nápoje.

„Kdy ti to došlo?“ zeptal jsem se, když se vzdálil.

„Co?“

„Že je něco špatně.“

„Měl jsem odvézt nějaký dva chlápky za město. A nebyli to Číňani, normální běloši. Každý s pistolí v podpažním pouzdru. Prostě likvidátoři. Mám na to čich. A taky mě napadlo, proč by řidič čínského vyslanectví, kterým jsem byl, měl odvážet nějaký dva bouchače do lesa za město? Sepnulo mi to. Na Baltimore Beltway jsem to rozpálil, nenápadně odepnul pás spolujezdci a napálil to do svodidel. Tomu vedle zlomil vaz airbag a toho vzadu knokautovala opěrka. Vymotal jsem se a zdrhnul.“

„Do prdele, takže vědí, že jsi…“

„Jo, vědí to. A věděli to dřív, než jsme celou akci spustili. Takže jsem potom musel zmizet. A nemohl jsem k sobě domů, teda k tomu chlápkovi. Tak jsem to vzal na Herritage.“

„Takže jsi asi viděl to, co já.“

„Neviděl jsem vůbec nic. Otočil jsem to ještě dřív, než jsem tam dorazil. Slyšel jsem jenom zběsilou střelbu, to mi stačilo.“

„Do hajzlu. Já tam dorazil, když už bylo po všem. Čtyři mrtvoly přikrytý plachtou. Nevím čí. Ale nejhorší bylo, že tam nebyly naše kamiony. Ani jeden.“

V kabelce mi zazvonil Brenin mobil. Nebral jsem ho na vědomí.

„Ty vole, ty máš mobil?“

„Nemám, ona ho má.“

„A to ho nosíš s sebou?“

„Má předplacenou studentskou jízdenku na dopravu.“

„Takže oni o tobě nevědí,“ konstatoval Nathan a napil se piva.

„Myslíš?“

„Jasně… Jinak bys byl dávno mrtvej nebo zalezlej v nějaký díře jako já. Vědí jenom o těch, co byli v plánu. Tys tam nebyl. Byla tam Samantha a tu zlikvidovali předem.“

Nathan zvedl půllitr a znovu se napil. Když ho postavil, řekl: „Ty vole…, to je situace k posrání.“

„To je, když jsou naše těla v prdeli.“

„To se ještě neví. Pracuje se na tom,“ řekl a otřel si pěnu z úst.

„Jak pracuje?“

„Mám kontakt v NSA.“

Vyděsil jsem se. „Do prdele, nemůžeš kontaktovat NSA.“

„Neboj. Klid. To je mi jasný. Taky to není oficiální kontakt.“

„Takže…“

„Nechtěj to vědět. Je lepší, když nic nevíme. Navíc to není pracovní poměr.“

Zvedl jsem k němu překvapené oči. „Takže šukáš manželku ředitele a…“

„Není to manželka ředitele.“

„A věříš jí?“

„Stoprocentně.“

„Tak jo. Ale kromě toho tvýho nepracovního poměru stejně máme ještě někoho, kdo je na naší straně.“

„Jak jsi na to přišel?“

„Dneska jsem dostal pistoli.“

„Od koho?“

„Od FedExu. Odesílatel Vědecká knihovna. Akorát že to rozbalila Brena.“

„To je kdo?“

„To jsem já, ty vole. Jenže v tu chvíli jsem byl ona, rozumíš.“

„Cože? Ona dostala balíček, a když ho rozbalila, tak tam byla pistole?“

„Jo.“

„Tak to je vážně schíza. Jak se na to tvářila?“

„Nevím, nebyla před zrcadlem.“

„Nějaký vzkaz?“

„Taky jsem hledal. Nic.“

„Určitě to ale nebyl nikdo z NSA. Nejspíš někdo z Armistead Gardens. Někdo, kdo věděl, že jsi ona. V NSA to nikdo neví, protože kdyby jo, už seš mrtvej.“

„Jo, to zní logicky. Takže někdo z Armistead přežil. Někdo z těch mála, kdo ví, v kom jsem. Což mě ale dost znervózňuje.“

„To nemusí, když ti poslal pistoli místo kulky do hlavy.“

„Zkoušel jsi kontaktovat Armistead?“

„Ani náhodou. Ale můj kontakt tvrdí, že tam taky došlo k masakru. Tři mrtví.“

„Kdo?“

„Neví. Zkusí to zjistit. Ale musí být hodně opatrná, takže to asi půjde pomalu.“

„Takže věděli o Armistead Gardens i Heritage Crossing.“

„Vypadá to tak.“

„To snad není možný… Máš nějakou zbraň?“ zeptal jsem se a napil se koly.

„Jo, toho glocka, kterým jsem tě skoro odstřelil.“

„Kde jsi ho vzal?“

„Měl ho ten chlápek, ve kterým jsem.“

„Aha… Stejně je to v prdeli. Jestli se jim podařilo zničit i naše těla, nic už nemá cenu.“

„Co to meleš, vole?“ podíval se na mě. „Přežils? Přežil. To je teď hlavní.“

„Hovno. Tobě se to mele, ty to v tom chlápkovi v nejhorším případě klidně dožiješ, ale já v tý holce…“

„Kurva, kolik ti je? Máš minimálně deset let navíc.“

„Běž do prdele.“

Nathan naklonil hlavu a zadíval se na mě. „Ty vole… a víš, že seš docela šťabajzna?“

„Zdá se ti?“

„Do prdele… co kdybysme zkusili sex v cizích tělech? Když už jsme v takovým průseru, ať z toho aspoň něco máme.“

Protočil jsem panenky. „Na to zapomeň. Pokud v ní budu muset zůstat dýl, předělám ji na lesbu.“

„Ty vole… Ale uvažuj o tom. Tohle jsme v Inficu nikdy netestovali. Nové poznatky, rozumíš.“

„Panebože, to je teď to poslední, co mě trápí. Nové poznatky pro vědeckej výzkum.“

„Chrápe s někým?“

„Nevím. Zatím k tomu nedošlo. A nejsme tu od testování nových technologií.“

„A víš, že ti docela závidím?“

Nathanův černý humor jsem vždycky oceňoval, ale dneska jsem na něj fakt neměl náladu.

„Nebuď z toho přešlej,“ snažil se mě uklidnit, když si všiml Brenina otráveného obličeje.

Vždycky byl optimista. I když byl po krk ve sračkách.

„Neviděl bych to tak černě. Jestli jsou naše těla nenávratně v prdeli, necháme se přetransportovat do jiných.“

„Do jakých jiných, ty vole? Ty myslíš, že má NSA půjčovnu těl? Tos četl Morgana, ne?“

„Jakýho Morgana?“

„To je sci-fi. Tam měli půjčovnu těl.“

„Ne, toho jsem nečetl. Ale myslím, že by něco sehnali. Třeba někoho odsouzenýho k smrti, rozumíš.“

„To těžko, to by asi bylo protizákonné.“

„Jako celá tahle akce, ty vole. Tak se uklidni.“

„Jo, už jsem klidnej.“

„Hele, ještě dvě schůzky a zamiluju se do tebe,“ prohodil Nathan a zvedl půllitr.

„Blbe.“

67.

S Nathanem jsme se na ničem konkrétním nedomluvili, kromě toho, že oba ještě pořád žijeme. A že se tady sejdeme zase za tři dny. To místo se mi pro mě zdálo dost komplikované, ale vysvětlil mi, že on se nahoru neodváží, protože jestli ty žlutý kurvy infiltrovaly NSA, můžou mít pod palcem i všechny městské kamery. Proto zůstane zalezlý dole. Musel jsem uznat, že na tom něco je.

Na kolej jsem dorazil někdy ve dvě v noci. Schoval jsem pistoli v koupelně do instalační šachty, sedl si v pokoji ke stolu s rozdělaným modelem a připojil Brenu. Ani se nehnula, jenom zírala před sebe. Sem tam zamrkala. Moc rád bych teď věděl, nad čím přemýšlí. Ale možná bylo dobře, že jsem to nevěděl. Podívala se na mobil. Asi kontrolovala, jak dlouho byla zase mimo. A taky si musela všimnout těch pěti nepřijatých hovorů. Položila ho, vstala, vzala si ze skříně čistý ručník a odešla do koupelny. Doufal jsem, že se zastaví v kuchyni a udělá si něco k pozdní večeři, ale to ji vůbec nenapadlo, přestože měla děsný hlad. V koupelně jsem se odpojil.

Dal jsem jí čtvrt hodiny. Nechtěl jsem ji už teď nechávat bez dozoru déle, než to bylo nezbytně nutné. Ještě by mohla udělat nějakou blbost. Třeba se zase ožrat. V lepším případě. V horším by si mohla podřezat žíly.

68.

Snídali jsme dvanáct piškotů (schválně jsem je spočítal) a čaj, z čehož jsem byl fakt odvázaný. Byt byl prázdný, holky už asi byly ve škole. Ještě než vyrazila, narvala prádlo do pračky a zapnula ji. Pak jsme odjeli do školy.

„Hledala tě tu nějaká holka,“ zastavil ji vychrtlý kluk s protáhlým obličejem a v pruhovaném svetru, takže připomínal zebru.

„Kdy?“

„Asi před deseti minutama.“

Rozhlížela se po hale.

„Jo, tamhle sedí,“ ukázal zebra.

Brena se podívala tím směrem. Na lavici u prosklené stěny do atria seděla drobná míšenka s černými vlasy, vzadu staženými do uzlu. Brena chvilku váhala a pak se vydala směrem k ní.

„Ahoj. Prý jsi mě sháněla.“

„Ty seš Shepardová?“ zvedla k ní velké černé oči.

„Jo.“

„Dělám v Hopkinsově nemocnici. Jako sestra.“

„A co má bejt?“

„Na mým oddělení leží nějakej chlápek. A poprosil mě, abych za tebou zašla a vyřídila ti vzkaz.“

„Od chlápka, který leží v nemocnici?“

„Jo.“

„A kdo je to?“

„To ti nemůžu říct.“

„A co je mu?“

„To taky nemůžu říct.“

„Aha. A můžeš říct aspoň ten vzkaz?“

„Jo. Říkal, že ti nemůže zavolat, a poprosil mě, jestli bych za tebou nezašla.“

„On mě zná?“

„Co já vím? Asi jo, ne?“

„Tak se vymáčkni, před pěti minutama mi začala přednáška.“

„Chce, abys za ním zašla.“

„Cože? Neznámej chlápek z nemocnice chce, abych za ním zašla?“

„Jo. A asi není neznámej. Asi tě zná, když ví, že seš Shepardová a děláš architekturu.“

„Odkud mě zná?“

„To neříkal. Ale prý je to nutný.“

Brena chvilku neříkala nic. „Tak mu řekni, že za neznámýma chlápkama do nemocnice nechodím.“

„Říkal, že je to důležitý. A kdybys prý měla nějaký pochybnosti, abych ti připomněla Infico.“

Sakra… Tušil jsem něco takového a pořád s odpojením Breny váhal. Teď už jsem ale nečekal ani vteřinu a odpojil ji.

„OK,“ řekl jsem. „Přijdu. Kde leží?“

„Na chirurgii, na čtvrtým patře. Pokoj 402.“

„Jo, zajdu tam.“

„Musíš odpoledne. To mám službu.“

„Ty seš u toho nutná?“

„Jasně. Jinak se tam nedostaneš.“

„Jak to?“

„Je to hlídaný patro, úplně uzavřený. Nepustí tě tam. Je tam ochranka. Ale já tě tam dostanu.“

„Dobře. Řekl ještě něco víc?“

„Ne, jenom to Infico.“

„Tak jo.“

Už jsem chtěl odejít, když dodala: „A vem si něco na sebe.“

Otočil jsem se zpět. „Jak na sebe?“

„Jsou tam všude kamery. Říkal, že by nebylo dobrý, kdybys byla na těch kamerách.“

Došlo mi to. „Jasně, zařídím se podle toho.“

„Už asi víš, o koho jde, co?“

„Možná.“

„Miluješ ho?“

„Nikde o tom nemluv.“

Vykročil jsem směrem ke schodišti.

69.

Absolvovali jsme přednášku z betonu a statiky. Nic nudnějšího jsem s Brenou zatím nezažil. Ona si mezi tím stačila přečíst deset textovek a napsat asi dvanáct. Jessica jí psala, že Patrick by rád aspoň přibližně věděl, čeho se její problém týká. Odepsala jí že krátkodobých výpadků paměti, halucinací a možná i rozdvojení osobnosti. Něco jako Jekyll a Hyde, jestli víš, kdo to byli. A když ne ty, Patrick určitě. (Sakra, to bylo úplně přesné, vůbec není blbá.) Jessica jí odepsala, že jí dá vědět co nejdřív.

Liam psal, že objevil skvělou kavárnu s pravou brazilskou kávou a indickými lampiony u stropu, a Brian zase, že se mu stýská po jejích něžných tlapičkách a jestli jí se nestýská po jeho ocásku. Odepsala mu, že to byl omyl. Pak psala Leyla, jestli nepotřebuje masáž, že má nové thajské olejíčky a francouzský koňak, a Nailing studio jí poslalo paletu nových laků na nehty. Dva si hned objednala. A do toho někdo vpředu vysvětloval silové a momentové reakce ve dvou navzájem kolmých směrech na osu a současně působící jedné silové reakce ve směru osy. Fakt výživné.

Na rozdíl od jídelny. Automatický pás nám dneska přivezl brokolici s kukuřicí. Do prdele, buď si myslí, že je králík nebo ovce, anebo se chce zabít. Po obědě venku před školou zběžně pokrafala s kamarádkami (pětatřicet minut, třikrát přerušených jinými kamarádkami na mobilu) a odjela zpátky na kolej lepit model. Konečně. Odpojil jsem ji ve chvíli, kdy vzala do rukou nůžky.

Byt byl pořád ještě prázdný. Vrhl jsem se do kuchyně a otevřel ledničku. Hrůza hrůz. Samá ekologie. Z normální lidské potravy jsem tam našel (a snědl) šest plátků sýru, patnáct deka suchého salámu, deset deka šunky, konzervu paštiky a půlku klobásy. Doufal jsem, že to její žaludek vydrží. Pak jsem se vrátil do pokoje a prohrabal šatník. Našel jsem mikinu s kapucí a baseballovou čepici s kšiltem. V koupelně jsem si pod ni nasponkoval všechny vlasy (trvalo mi to patnáct minut a chvilkami jsem měl velké nutkání vzít do ruky ty nůžky, se kterými vystříhává model, a ostříhat je) a snažil se smýt veškeré malování na obličeji. Netušil jsem, jak drží, svině. Vůbec to nešlo – ani po třetím namydlení. Slezlo akorát to, co jsem naopak nepředpokládal. Piha pod levým okem. Sundal jsem si náušnice a uložil je do ubrousku a do kapsy. Ve tři hodiny jsem vypadl z koleje. Netušil jsem, kdo v té nemocnici leží, ale dalo se předpokládat, že někdo, kdo přežil masakr v Armistead Gardens. Někdo, kdo o mně ví. A těch moc není.

70.

Hopkinsova nemocnice je na prvním levelu a je snad jediná na světě, kterou protíná šestiproudá silnice, hlavní baltimorská tepna. Ale možná právě tohle se na tý Brenině škole učí. Jak ozvláštnit město. Tak třeba protneme nemocnici dálničním přivaděčem.

Ve vstupním vestibulu vládl docela zmatek. Černoška recepční mi poradila, že na chirurgii musím do bloku D, výtah 21. Ještě že mě nehnala na druhou stranu přes dálnici. Blok D jsem našel podle šipek, výtah 21 podle číslice napsané přes celé dveře. Se mnou nastoupil chlápek s berlemi a ženská s bábovkou. Stiskla dvojku, já čtyřku. Když ve dvojce vystoupili, výtah pokračoval a zastavil se ve trojce. Stiskl jsem znovu čtyřku. Nereagoval. Stiskl jsem pětku. Dal se do pohybu a zastavil až v pětce. Míšenka nekecala, čtvrté patro bylo uzavřeno. Našel jsem schodiště a sestoupil do čtyřky. Ocitl jsem se v poměrně velké hale s palmou uprostřed a křesílky podél stěn. V chodbě za prosklenými dveřmi jsem zahlédl chlápka v mundúru ochranky a s pistolí u pasu. Brali to vážně,chlapci.

Sesterna byla hned vedle schodiště, s dveřmi otevřenými dokořán. Asi aby sestry slyšely, co se kde šustne. Byly tam dvě. Kromě malé černovlasé míšenky, která mě oslovila ve škole, ještě podsaditá padesátiletá běloška s rozpláclým širokým nosem a špatně odbarvenými vlasy. Zaťukal jsem na futro.

„Promiňte, ale mohla byste na chvilku?“ řekl jsem směrem k míšence.

V prvním okamžiku mě nepoznala. Chvilku trvalo, než jí to došlo. Pak jí konečně svitlo a vstala od stolu, kde před tím ťukala do klávesnice.

„Nikam teď nechoď, Kaylo. Musím dolů do skladu,“ sdělila odbarvená běloška, protáhla se kolem mě a namířila si to ke schodišti.

Míšenka (Kayla, jak jsem pochopil), počkala, až její kolegyně zmizí, a pak přistoupila ke mně. Podala mi světle modrý plášť a plastovou kartičku s emblémem nemocnice a nápisem Radiologie.

„Obleč si to a tohle si někam připni.“

Nasoukal jsem se do pláště, vzal si od ní kartu a připlácl si ji na levé ňadro.

„Tak pojď,“ řekla a vykročila ze sesterny k proskleným dveřím.

Vsunula kartu do čtečky a prosklená stěna se rozestoupila. Chodba měla asi tak dvacet metrů a na každé straně čtvery dveře. Chlápek z ochranky teď byl někde uprostřed. Otočil se směrem k nám.

„Kontrolní testy,“ zahlásila Kayla.

Na druhém konci chodby za ním vyšel zpoza rohu další chlap. V modrém mundúru nemocničního zřízence. Hned za ním šli další dva v lékařských pláštích, kteří před sebou tlačili prázdné pojízdné lůžko. Nebyli to ale žádní doktoři, i když se tak snažili vypadat. Doktoři mají většinou kolem krku stetoskop, v náprsní kapse teploměr a v rukou složku s lékařskými zprávami. Tihle měli v rukou samopaly s krátkou hlavní.

„Tohle je přepadení,“ zahalekal ten vpředu. „Všichni na zem a nikomu se nic nestane. Marku, ty odpal kamery.“

Chlap nalevo vzal z pojízdného lůžka pistoli a namířil ke stropu. Kayla vedle mě začala hystericky ječet. Chlap z ochranky sáhl po pistoli. Mé automatické instinkty z výcviku zareagovaly okamžitě. Skočil jsem po Kayle a strhl ji na zem. Ve stejném okamžiku se ozvala střelba z pistole a zároveň dávka ze samopalu. Cítil jsem, jak nad námi lítají kusy omítky a vzduch se rozechvívá projektily, které ho řežou rychlostí čtyři sta metrů za vteřinu. Pak ještě dva jednotlivé výstřely z pistole a potom střelba konečně ustala.

Ruku jsem měl položenou na Kayliných zádech. Dýchala. Zvedl jsem hlavu. Bezpečák ležel na zemi v kaluži krve. Z hlavně samopalu prvního falešného lékaře se ještě kouřilo. Chodbou přicházel další chlap. Vysoký blonďák v šedivém kvádru a s tvrdými rysy v obličeji. Možná Švéd.

„Odkliď někam ty ženský, Dane,“ zavrčel s pohledem upřeným na mě s Kaylou. „A už žádnou střelbu, víte, že ho chceme živýho.“

Samopalník v mundúru zřízence došel k nám a nešetrně mě kopl do nohy.

„Zvedejte se. A fofrem, sakra.“

Kayla se třásla po celém těle. Pomohl jsem jí vstát. Byla v transu a vytřeštěné oči snad ani nevnímaly. Chlap otevřel první dveře hned vedle.

„Zalezte tam. A dělejte, kurva,“ pobídl nás.

Dobelhal jsem se tam i s vyděšenou Kaylou. Vtlačil nás dovnitř a vešel za námi. Byl to prázdný nemocniční pokoj se dvěma lůžky. Posadil jsem Kaylu na jedno z nich. Ozvala se další střelba. Tentokrát ze samopalu i z pistole. A křik: „Kurva, byl tam ještě jeden!“

Tříštění skla a další dávka ze samopalu.

„Do prdele,“ zavrčel náš strážce a opatrně vystrčil hlavu ze dveří na chodbu.

Profesionální chyba, nechat si rukojmí za zády. Mé smysly vycvičeného agenta už byly vybuzené na nejvyšší pohotovostní režim. A nerozmýšlel jsem se snad ani vteřinu. Popadl jsem chirurgické nůžky z odkládacího stolku hned vedle dveří, jedním skokem byl u falešného zřízence a z boku mu je zabodl do krku. Uskočil jsem akorát včas, abych nedostal přímý zásah obrovským proudem krve, stříkajícím v půlmetrovém gejzíru z jeho krční tepny. Kayla ječela.

Samopal jsem měl v ruce ještě dřív, než se chlap svezl na zem. Klekl jsem si vedle něj a vystrčil hlavu do chodby. Viděl jsem záda dvou utíkajících doktorů s plášti vlajícími za nimi a šediváka v kvádru, zrovna zahýbajícího za roh. Bez míření jsem stiskl spoušť. Měl tam nastavené dávky. Bral jsem to od stěny ke stěně a oba dva doktoři se složili, jako kdyby je někdo podsekl kosou. Šediváka jsem nestihl. Slyšel jsem, jak dupe dolů po schodech.

Kayla pořád ječela. Vstal jsem a vešel do chodby samopal před sebou. Z kamer pod stropem zůstaly jenom trčící dráty. Někde se rozezvučel alarm. Překročil jsem mrtvolu strážného, obešel převrácené lůžko a vešel do jediných otevřených dveří. Na zemi ležel další chlápek v mundúru ochranky. Hnusný pohled. Hlavu měl skoro oddělenou od těla, jak to dokáže dávka ze samopalu. Kolem velká kaluž krve, která se pořád ještě zvětšovala. V pokoji byla jediná postel. I z ní pomalu odkapávala na zem krev. Tělo na ní bylo připojené hadičkami na kapačky a kabely na přístroje. Přešel jsem k lůžku. Byl to Seaward. Mrtvé oči zíraly do stropu. Zmršili to, debilové. Chtěli ho živého. Možná je ale i pro něj lepší, že ho živého nedostali. Rozezvučel se další alarm. Bylo mi jasné, že teď už je uzavřená celá nemocnice. Nevypadalo to dobře.

Vrátil jsem se zpátky do pokoje, kde jsem nechal Kaylu. Naštěstí už neječela. Seděla na posteli a rukama si zakrývala obličej. Opatrně jsem s ní zatřásl.

„Vstávej. A rychle. Je po všem. Jdeme na sesternu.“

Nereagovala.

„Potřebuju, abys mi půjčila nějaký hadry.“

Zírala na mě vytřeštěnýma, nechápavýma očima.

„Tak dělej, sakra.“

Teď už jsem ji nešetrně zvedl a táhl ven z pokoje k sesterně. Překročili jsme mrtvolu a zanechávali za sebou krvavé stopy. Zvenku jsem zaslechl houkání policejních sirén.

„Kde máš hadry?“

Nic.

„Kde máš hadry, ve kterých jsi přišla do práce?“

Mlčky ukázala ke skříni. Posadil jsem ji na židli. Vzal jsem ručník pověšený u umyvadla a pečlivě otřel samopal. Pak jsem prohrabal skříň. Na ramínku visely šaty, ale stačil jediný pohled, aby mi bylo jasné, že se do nich nevlezu. Otevřel jsem druhou skříň. Tmavá sukně a béžová halenka. Větší. To vypadalo na její bílou kolegyni. Stáhl jsem ze sebe rifle, mikinu i tričko a hodil na sebe sukni a halenku. Pak jsem shodil kšiltovku a rozpustil si vlasy. Breniny hadry (částečně od krve) jsem nacpal do igelitky, kterou jsem našel v šatní skříni, a tu položil Kayle do klína. Pořád měla nepřítomný pohled. Dal jsem jí facku. Ne moc velkou, jenom aby se konečně probrala do reality.

„Tohle uklidíš někam mezi odpadky, jasný? Nejlíp mezi ty, které jdou rovnou do spalovny.“

Jenom přikývla.

„Nikdy jsi mě neviděla. Nikdy jsi nebyla u žádný školy, nikdy jsi mě nekontaktovala. A tady jsi taky nic neviděla. Vnímáš mě?“

Přikývla. Ale nevypadalo to moc přesvědčivě.

„Seklas sebou na zem hned, jak jsi uslyšela tu střelbu, a pak už jsi nevěděla o světě. Šok, ztráta paměti, rozumíš?“

Zase jenom němé přikývnutí. Vyšel jsem ze sesterny zrovna v okamžiku, kdy jsem na schodišti zaslechl dupot těžkých vojenských bot. Hodil jsem samopal směrem k ležícím tělům doktorů a namířil si to do pátého patra.

71.

Dolů jsem se dostal výtahem s ostatními návštěvníky oddělení. Vstupní hala byla plná a panoval v ní naprostý zmatek. Lidi obsadili všechna křesílka, někteří se opírali o stěny, jiní dokonce posedávali na zemi. Ven vedly troje prosklené dveře a před nimi stáli černí těžkooděnci s přilbami, plexi před očima a samopaly na hrudi. Policejní zásahovka. Nemocnice byla uzavřená. Znal jsem postupy v podobných případech. Venku určitě obklíčili celý blok a taky tutově zablokovali dálnici, která protínala areál.

V přední části haly byl přistavený stůl, za kterým seděli dva civilisti s notebookem. Před ním byla docela slušná tlačenice. Ven pouštěli po jednom a každého předtím zkontrolovali. Ruční detektor na zbraně a výbušniny a ověření identifikace v registru obyvatel. Dokonce jsem tam viděl postávat i chlápka z NSA. Jméno jsem neznal, ale jednou nás navštívil při testech Infica. Určitě nějaká vyšší šarže. Chovali se přesně podle směrnic pro podobné krizové situace. To nebylo dobré. Nechtěl jsem, aby Brenu identifikovali. Už jsem nevěřil nikomu. Ti zabijáci šli najisto. Věděli přesně, kde Seaward leží. Museli mít kontakt i v nemocnici. A nejspíš ho mají i na policii.

S hlavou skloněnou k zemi (nechtěl jsem být ani na kamerách) jsem se loudal mezi nervózními a vyděšenými lidmi a přemýšlel, jak z toho. Určitě taky budou procházet záznamy z kamer. Tutově už si prošli záznamy ze čtvrtého patra, těsně před tím, než byly rozstříleny kamery. Z toho jsem ale strach neměl. Jsem na nich v modrém plášti na mikině a riflích. A teď jsem dlouhovlasá blondýna. V sukni a halence, i když mi ani jedno nepadlo. Až to dostane na stůl jejich analytické, možná si všimnou mých bot se stříkanci od krve. A dojde jim, že ta blondýna v sukni byla ta nahoře v riflích. Musím vypadnout bez toho, že by se mé jméno objevilo v protokolech přítomných, které teď dávají dohromady. Znám ty postupy.

Do prdele.

72.

Zahlédl jsem ho vzadu opřeného o sloup. Vysoký blondýn v šedivém kvádru a s hranatými švédskými rysy. Přišel do té chodby, když už byly kamery v hajzlu. Bodejť by ne, tenhle ksicht si musel zapamatovat i nejprimitivnější software. S rukama v kapsách otrávené zíral do země. Tipoval jsem ho na jejich šéfa. Toho mi seslalo samotné nebe. Taky se potřebuje dostat ven a možná i on teď přemýšlí, jak to udělat. A možná taky ne. Třeba jenom nechce vzbuzovat pozornost. Možná má v kapse průkazku NSA. Ale to těžko, to už by byl dávno venku. Bude se chtít dostat ven. Svým způsobem to v téhle situaci byla má spřízněná duše. Parťák.

Hlavou se mi honily všechny možné scénáře. Tohle bylo zabijácké komando, killers. A při té maximálně sofistikované organizační struktuře nikoho z ostatních složek systému neznají. Neznají ani toho, kdo jim dal rozkaz a dodal jim veškeré podklady a instrukce. Znají jenom sami sebe. No jasně. Stačilo už jen to dobře zahrát.

Pomalu jsem se přišoural k němu a opřel se o stejný sloup z boku. Podíval se na mě a pak dál čuměl na zem.

„To jste dokonale zmršili,“ řekl jsem pološeptem.

Měl dobrý výcvik. Neotočil se okamžitě. Dál zíral na špičky svých polobotek. Potom se zeptal: „A ty seš kdo?“

„Někdo, kdo vás teď odsud musí dostat, matlalové. Kde ho máte?“ zeptal jsem se.

Zase chvilku nic neříkal. Nejspíš si to všechno srovnával v hlavě. Nikdo ho neinformoval, že v nemocnici bude ještě nějaká záloha. Ale zase tak nepravděpodobné to nebylo.

„Nemáme ho. Nejspíš je mrtvý.“

„Do prdele… Jak to?“

„Bylo tam víc strážných, než jste nám řekli. V pokoji nikdo jiný být neměl. A byl tam.“

„To je blbost.“

„Není to blbost, kurva,“ procedil naštvaně mezi zuby. „Mý lidi tam nejspíš zařvali a on asi taky.“

Neříkal jsem nic. Rozhlédl jsem se kolem, jestli nás někdo neposlouchá.

„Tím se ruší cílová prémie,“ řekl jsem pak.

„Na to teď seru. Můžeš mě osud dostat?“

„Jen klid. Už žádnou zbrklou akci.“

„Vyvedeš mě nějakým zadním východem?“

„Nevyvedu. Blokují je. Musíme tudy, hlavním vchodem.“

Švéd přelétl pohledem celou halu. Šest těžkooděnců, čtyři policisti, čtyři další v civilu.

„Máš nějaký průkazky?“ zeptal se.

„Nemám průkazky. Máš pistoli, nebo ses jí už zbavil?“

Překvapeně se na mě podíval. Čuměl jsem do země. Brena čuměla do země. Nechtěl jsem, aby si zapamatoval jejítvář.

„To se odsud chceš prostřílet?“

„Tak máš ji, nebo ne, sakra?“

„Mám.“

„Hlavně už nechci žádný další oběti.“

„Poslouchám.“

„Potřebujeme chaos. Zmatek, paniku. Takovou, aby se lidi vyděsili a začali utíkat ven. A my s nimi.“

„Venku budou odstřelovači.“

„Jasně že tam jsou odstřelovači. Do davu ale střílet nebudou. Stejně jako do něj nebude střílet nikdo tady.“

„Jsi si jistá?“

„Naprosto. Ti lidi vědí, že policajti do nich nebudou střílet, takže je v tý panice převálcují.“

„Jak to uděláš? Hodíš mezi ně bombu?“

„Ne… Jenom jim to oznámíš. Dobře mě poslouchej… Začneš řvát bomba a současně s tím střílet. Do stropu. Nechci mrtvé, už tak je jich dost. Já pak začnu řvát taky.“

„A to má jako vyjít?“

„Vyjde to, dej na mě. Jestli ty dveře neotevřou sami policajti, tak je ti lidi jimi protlačí. Ty pak shoď aspoň to sako a zamíchej se mezi ně. Já udělám to samé.“

„Připadá mi to jako šílenost.“

„Menší než ta, kterou jste udělali nahoře, blbové.“

73.

Vystřílel do toho stropu celý zásobník. A vyděsil nejen všechny normální lidi, ale i větší část ozbrojenců. Ale fungovalo to. Když viděli dav hrnoucí se ke dveřím, stihli je na poslední chvíli otevřít.

Všude byl příšerný jekot, hysterický křik, řev, převracení židliček, pláč, tříštění skla, výkřiky. Stolek se dvěma notebooky u dveří se převrhl a policisti v civilu skončili na zemi někde pod ním. Ven jsem byl doslova propasírovaný silou davu, aniž bych se musel nějak moc snažit. Venku stála policejní auta a lidi prchali do všech stran co nejdál od budovy. Nikdo nikoho nezastavoval. Utíkali i někteří policisti. Já s nimi.

74.

O půl sedmé už jsem byl ve stanici metra Druid Heights. Předešlé dvě stanice od nemocnice jsem udělal pěšky, aby platební záznam z Brenina mobilu nebyl hned u špitálu. Cestou jsem přemýšlel o tom, jak se Brena bude tvářit, až jí v šatníku budou chybět rifle a mikina a přibude tam pomačkaná sukně a natržená halenka. Což samozřejmě bylo absolutně nepodstatné ve srovnání s tím, co se právě stalo a o čem bych měl přemýšlet daleko víc. Ale asi to byl určitý sebeobranný reflex mozku. Přemýšlet o něčem daleko méně důležitém, aby se nemusel zabývat tím, co přímo ohrožuje život.

Na nástupišti jsem zběžně zkontroloval, jestli tam náhodou někde nestojí ten Švéd, ale nikoho podobného jsem neviděl. Možná ho dostali, i když jsem o tom pochyboval. Přijelmonorail a já nastoupil. Až za další dvě stanice se konečně moje mysl vrátila k tomu zásadnějšímu. Kayla snad nic neřekne. To, co prožila, pro ni určitě byl obrovský šok, a tudíž by jí mohli uvěřit, že si nic nepamatuje. Na kamerách ve čtyřce budu s krátkými nasponkovanými vlasy. Vycházím ze sesterny do hlídané chodby s visačkou radiologie… Sakra. Kayla by měla říct (a snad i řekne), že si myslela, že jsem opravdu z radiologie. Nemůžou se v té obludné nemocnici znát všichni. Přišla jsem tam, že chci vidět Seawarda. Snad ji to napadne. Mohla by to pro mě udělat. Byl jsem přece na správné straně, tedy na její. Nepatřil jsem k těm střelcům, což jí určitě došlo, když jsem zabodl nůžky do krku jednoho z nich. Měla by mi fandit.

Jestli to takhle nějak zvládne, moje identifikace před policií, FBI a NSA by mohla zůstat utajená. Co protistrana? Švéd mi do obličeje pořádně neviděl. Jediné, co si může pamatovat, jsou dlouhé světlé vlasy. Počítám, že jenom v Baltimore jich je v mém věku takových sto tisíc. Až bude podávat zprávu nadřízenému chapadlu, určitě se o mně zmíní. Zmíní se o někom, kdo mu pomohl z nemocnice. Nadřízený článek o tom sice nebude nic vědět, ale mohl to zařídit ještě nadřízenější článek. Při stupni utajení, v jakém pracovali, by to mělo fungovat. Takže nakonec opravdu zůstane jediným problémem Brena a její další výpadek paměti.

75.

Připojil jsem Brenu. Seděla u stolu, před sebou spoustu rozstříhaných papírů a čtyři sloupy, ze kterých měl být za pár dní monumentální chrám v Karnaku, a na sobě cizí pomačkané oblečení. Chvilku jí trvalo, než se pohnula. Už jsem se bál, že připojení nefunguje. Hrabala se mezi těmi papíry na stole. Něco hledala. Asi neúspěšně, protože nakonec vstala, sebrala z postele kabelku a vytáhla mobil. Zahleděla se na něj a pak ho hodila zpátky na postel. Takže ji asi zajímal čas.

Zase přešla ke stolu a posadila se. Opřela se lokty o stolní desku a dala si hlavu do dlaní. Pak ji najednou zvedla a osahala si uši. Do prdele… Její náušnice jsem zapomněl v kapse riflí, které jsem nechal Kayle v nemocnici, aby je hodila do spalovny. Zavřela oči. Začala se jí mírně třást ramena.

Cítil jsem, jak jí po tváři stékají velké slzy.

76.

Ráno jsme normálně dojeli do školy. Byl jsem rozhodnutý už Brenu nechat na pokoji. Neodpojovat ji. Jen opravdu v těch nejnutnějších případech. S Nathanem jsme domluvení, že se sejdeme, až něco zjistí, ale ne dřív než za tři dny. Pak se půjdu podívat na mulberrskou zeď. Takže jsem teď stejně nemohl dělat nic jiného než vyčkávat.

Taky jsem přemýšlel o tom, jestli se nepokusit ozvat Tanye Hudsonové, nešťastně vdané třicítce z analytického oddělení. Ta by mě snad nepodrazila. Několikrát jsme se setkali ve firemním fitku a pak jsme se spolu několikrát vyspali. Ale rozhodně nešlo o žádný vztah. Bylo to opravdu jenom něco jako alternativní forma toho fitka. Jenže jsem nevěděl, jak hluboko je NSA infiltrovaná. A po tom, co se během posledních dní stalo, jsem se rozhodl nic neriskovat. Jediná pozice na jistotu teď bude ta vyčkávací. Vtloukali nám to do hlavy hned od prvních hodin. Bez informací je nesmysl něco podnikat. A já žádné neměl.

Absolvoval jsem s Brenou přednášku z pozemních staveb. Pak následovala přednáška ze sociologie, během které si otevřela svůj Facebook se stránkou Věci, které bytostně nesnáším. Najela na konec a začala psát bod číslo 9. Já zatím četl ty předešlé.

Věci, které nesnáším:

Číslo 6: Eko-bio-alternativci

Znáte je asi všichni, nosí jenom hadry z konopí, doma batikované kopřivami, na hlavě mají dredy, neholí si podpaží a žijí jenom na semínkách a makrobiotice. Řeč je o ultra ekologicky smýšlejících ženských (i chlapi se najdou, ale těch je míň), které si myslí, že ve dvaceti sežraly všechnu moudrost světa, když jednou týdně chodí na jógu.

Aby bylo jasno, znám kupu takhle ujetých lidiček a jsou skvělí, fandím vegetariánům a veganům a máma je buddhistka, taky nosím občas ulítlé hippie hadry a znám hafo študáků z uměleckých škol. Ale když se to všechno spatlá dohromady a přidá se ta divná póza – já jsem alternativec, kdo je víc, obrací se mi žaludek. Jsem taky divná a výstřední, ale tak nějak to neřeším a prostě se občas kouknu na nějaký stupidní seriál, obleču si hadry z H&M nebo zbaštím cheese od mekáče. Neřeším hovadiny a užívám si života. Jo a holím se, protože nevím, jak vám, ale mně se chlupy hnusí a taky občas v létě odporně smrdí i přes antiperspirant. Radši budu těmihle lesními lidmi považována za povrchní, ale budu si užívat života než se snažit být za každou cenu v souladu se svými čakrami a potom ve třiceti zjistit, že žiju v karavanu za městem a mám díky neužívání antikoncepce pět děcek, které svými malbami menstruační krví neuživím.

Číslo 7: Šňůrečka

Tenhle problém asi pochopí jenom dámy. A možná ani ty ne, nevím, zatím jsem to řešila jen s jednou a ta to nesnáší stejně jako já. Jde o to, když máte svoje dny a chce se vám na velkou. A protože máte zavedený tampón, trčí vám šňůrečka z frndy. No a když si pak chcete vytřít zadnici, je dost dobře možné, že se ta zatracená šňůrka připlete do cesty a pak skončí upatlaná… No, víte od čeho.

Tohle tak nenávidím! Vždycky jako osel dělat prostocviky nad mísou, aby šňůrka zůstala uchráněná od nechtěného zabarvení, to je vážně horor!

Číslo 8…

Zavřela mi notebook před nosem, víc jsem přečíst nestihl. Bod 7 mě ale v každém případě vyděsil.

77.

Potom oběd – bramborový salát s karbanátkem. Sláva, konečně aspoň nějaký náznak masa. Potom návštěva v pracovně Stephana Lohana. Na dveřích měl cedulku profesor, inženýr, vývoj architektury. Hádal jsem mu asi sedmdesát, široký nos připomínal balkon. Husté obočí vyklenuté jako mostní oblouky a vrásčitá tvář se strukturou škrábané omítky (když už jsme tedy na výsostném území architektury).

„Víte o tom přece už půl roku, kdy se to bude odevzdávat.“ (Hlas jako protažený dálkovým potrubím.)

„To ano… Jasně že to vím,“ řekla plaše Brena. „Taky to mám už skoro hotové… Jenže…“

„Jenže co?“

„Jenže jak tak o tom pořád přemýšlím, tak zjišťuju, že to nestojí za nic. A napadla mě úplně nová koncepce, jak to pojmout.“

„To vás ale napadlo dost pozdě, slečno.“

„Jo, já vím… Ale myslím, že to bude desetkrát lepší. Bude tam lépe definována tektonika a…“

„To je možné, připouštím. Ale představte si, až budete v praxi. Bude hotová hrubá stavba šestipodlažního baráku a vy tam naklušete v červených lodičkách, s modrou stuhou ve vlasech, zelenými nehty a s výkresy elegantně stočenými pod paží a všem oznámíte, že jste v noci přišla na daleko lepší koncepci a tektoniku. Ať objednají buldozery a bagry a srovnají to se zemí.“

Profesor nebyl žádný suchar, docela si ji vychutnával. Brena na to neřekla nic.

„Je mi opravdu líto, slečno, ale to prostě nejde. Termín byl jednou daný a není možné s tím hnout. Tahle škola z vás nemá vychovat jenom skvělé architekty, ale taky lidi, kteří si uvědomují svou zodpovědnost a dodržují termíny. Lidi použitelné v praxi. A nezlobte se na mě, ale s vaším přístupem v praxi použitelná nejste.“

„Myslela jsem, že…“

„Opravdu to nejde,“ přerušil ji Lohan.

Vyšla z jeho kanceláře se svěšenými rameny a do očí se jí draly slzy.

78.

Přestože jsem se rozhodl Brenu už neodpojovat, odpojil jsem ji hned na chodbě. Našel jsem v kabelce kapesníček a opatrně si osušil oči. Začínal jsem to docela zvládat. Už jsem věděl, že si nesmím rozmazat make-up. Potom jsem vytáhl její mobil a navolil informace. Požádal jsem o číslo na Compact AHB. Ženská na druhé straně se mě zeptala, jestli nechci rovnou spojit, a už jsem chtěl říct že jo, když jsem se zasekl a požádal o e-mail. Poslala mi ho textovkou. Poděkoval jsem. Sakra. Skoro jsem to zprasil. Nemůžu Reiserovi zavolat tím pitomým holčičím hlasem. Nevěřil by, že jsem to já.

Will Reiser je mým dlužníkem. Nebýt mě, tak teď nesedí v klimatizované kanceláři Compactu AHB, ale v betonovém baltimorském detenčním zařízení a odpykává si nejmíňdvouletý trest za kokain. Před třemi roky jsem ještě dělal v DEA a vpadli jsme na jeden divoký mejdan v Beefieldu. Měli jsme hlášku, že se tam sjíždí koks. A taky že jo. Posbírali jsme ho tam mezi těmi třiceti lidmi dobrých čtyři sta gramů. Reisera jsem našel v podkroví v posteli a kromě koksu měl u sebe ještě šestnáctiletou cácorku se zmatenýma dětskýma očima a podměrečnými ňadry. Na nočním stolku se válely dva desetigramové balíčky. Třetí měli určitě oba v sobě.

Požádal jsem je o mobil a natáhl si do svého jejich identifikaci. Will Reiser, 35 let, bydliště Lexington 56. Koťátko byla Elizabeth Waverová, 16 let, bydliště Olesmont 418. Podíval jsem se na ni. Měla hezké velké oči, zvláště po tom kokainu. Už jsem takové viděl. Stejně jako jsem slyšel jméno Waverová.

„Kde pracuje maminka?“ zeptal jsem se.

Jenom vyděšeně zavrtěla hlavou. Znovu jsem vzal její mobil.

„Takže jí zavoláme?“ Začal jsem listovat seznamem.

„Ne!“ vyhrkla. „Já to nemám nikde říkat.“

Jako by to přiznala. Potvrdila mou teorii. Sabina Waverová taky neměla skoro žádná prsa. Dělala spojovací dispečerku u nás v DEA, v operačním. Příjemná ženská. Nezasloužila si to. Schoval jsem kokain do své zadní kapsy.

„Tak ji pozdravuj od Larryho. Že mám u ní panáka.“

Nechápavě na mě zírala.

„A bylo to naposledy, je to jasný?“

Jenom přikývla. Reiser na to neříkal nic, akorát čuměl. Ostatně, co taky mohl dělat jiného. Tenkrát nic. Ale teď by mohl. Teď mi to mohl vrátit. Jenom jsem mu nemohl zavolat holčičím hlasem. Napsal jsem e-mail.

Larry z koksovýho mejdanu. Doufám, že si na mě pamatuješ. Potřebuju, abys zavolal zpátky na tohle číslo. Je to Brena Shepardová, holka z univerzity, kterou jsem dostal do problémů.Potřebuje mít do tří dnů hotový model jakéhosi egyptského chrámu v Karnaku. Řekneš jí, že jeden váš klient jí ho zaplatil. Ona už něco začala, tak ať ti vysvětlí svoji představu. Moje jméno nesmí v žádném případě padnout. Udělej to dneska. Odeslal jsem to a připojil Brenu.

79.

Odpoledne následovala hodina stavebního práva a pak dvě v počítačové učebně, kde dělala na nějakém projektu. Mezi tím si proklikávala mezi chaty Kosmetika netestovaná na zvířatech a Parapsychologie. Svým přátelům na Facebooku oznámila, že je teď v prdeli, kde je všechno na hovno, a má naprosto blbé období a že je to možná trest za to, že je taková mrcha. Nějaká Yve456 jí odpověděla, že tím to nebude, protože ona je určitě větší mrcha a má skvělé období. Nikimoll jí poslala pro rozveselení vtip: Nahlédne ženská do gynekologické ordinace a zeptá se: Promiňte, pane doktore, nezapomněla jsem si tu včera kalhotky? Doktor zavrtí hlavou. Ne, nezapomněla. Aha, tak to bylo asi na zubním.

Zrovna odcházela z ateliéru, když jí zavibroval mobil a objevilo se místo obrázku číslo. Chvilku váhala, než to vzala.

„Prosím?“

„Dobrý den, tady Will Reiser z Compact AHB. Mám se s vámi spojit, abychom si dohodli podrobnosti.“

„Prosím?“ zopakovala nechápavě.

„Jste Brena Shepardová?“

„Jo, jsem.“

„A vy o tom nic nevíte?“

„O čem bych měla vědět?“

„No… my jsme architektonická kancelář a jeden z našich klientů si objednal a zaplatil model Karnaku. Prý pro vás.“

„Prosím?“ zeptala se už potřetí, zastavila se a opřela se zády o stěnu.

„Potřebovali bychom, abyste sem zašla, nebo nám poslala svoji představu, jak by to asi mělo vypadat. Materiál, koncepce, měřítko, abstrahování jednotlivých dílů s přihlédnutím k historickému konstrukčnímu řešení, tektonické strukturování převedené do papíru a tak podobně.“

„Já vám nerozumím… Já jsem nikde nic neobjednávala.“

„Jistěže ne. Už jsem říkal, že to objednal jeden z našichklientů.“

„Jak se jmenuje?“

„To bohužel nemohu říct. Nechtěl, abyste to věděla.“

„Nevysvětlil, proč…“

„Nevysvětlil. Ale možná vás miluje, nebo tak něco.“

„A nejmenuje se Liam?“

„Nevím. Ale myslím, že ne.“

„Ale vyloučit to nemůžete.“

„Můžu.“

„Co můžete?“

„Můžu vyloučit, že se jmenuje Liam.“

Brena mlčela. Ani jsem se jí nedivil, potřebovala to strávit.

„To se ale stejně nedá stihnout,“ řekla pak. „On ten vášklient možná neví, že ho mám mít hotový za tři dny.“

„Dá se to stihnout. Nebudem to pižlat nůžkami ani skalpelem. Máme tu řezací plotr.“

„Nemůže to být na plotru, to musí být právě ruční práce. Bylo by to poznat.“

„Nebylo. Jsme schopní naprogramovat drobné chyby odpovídající vaší ruční práci. Nebojte se, znám to. Dělal jsem tu školu před deseti lety a nejspíš je to tam pořád stejné. Chce to po vás Lohan?“

„Jo,“ řekla Brena po krátké odmlce.

„Pošlu vám kontakt a vy mi pošlete přes webku, co už máte rozdělanýho.“

„Ten klient vám řekl, že už mám něco rozdělanýho?“

„Jo.“

Zase odmlka.

„No, ale stejně… Jestli to chcete pustit na plotr, tak bych to nejdřív musela celé vynést v počítači.“

„Na tom už se dělá, slečno. Stáhli jsme si z netu 3D virtuální model. Jenom mi ještě řekněte: ten chrámový komplex v Karnaku tvoří tři chrámy. Amona, Muty a Chonsua. Chce po vás všechny tři?“

„Ne, jenom Amonův.“

„Skvělé, ten půjde rychle. Jde o příčné průvlaky na pravidelném sloupovém rastru. A nezapomeňte večer na tu webku s rozdělanou prací. A když se tam mihnete i vy, bude to příjemné osvěžení. Docela by mě zajímal vkus našeho klienta.“

(Panebože, Reiser se asi vůbec nezměnil. Pořád ho zajímalo mladé maso.)

80.

Ze školy jela Brena přímo na kolej. Předpokládal jsem, že spěchá ke stolu s modelem, ale v areálu zamířila k úplně jinému bloku, než kde bydlela. Vyjela eskalátorem do haly vysoké přes čtyři podlaží s celou jednou stěnou prosklenou do velkého atria, které v různých výškách protínaly čtyři visuté příhradové lávky z membránového betonu, zavěšené na lanech z uhlíkových kompozit. Vypadalo to, jako by se samy od sebe vznášely ve volném prostoru. Nejspíš práce některého z absolventů.

Na druhé straně pak vstoupila do další haly, jejíž dělící příčky tvořilo bublinkové sklo a stěny byly z průhledného betonu. Blok byl označený jako D, kategorie A+. U prosklených dveří přiložila svůj mobil ke čtečce. Zahrály Mozartovu melodii, otevřely se a popřály: Hezké odpoledne, Breno. Fakt super. Vstupní hala za nimi byla mnohem honosnější než ta v jejím bloku. Byly tam dokonce i živé kytky a šumící fontánka. Brena vyjela výtahem do třetího patra. Hustý koberec na chodbě připomínal spíš hotel vyšších levelů než studentské koleje. Zaklepala u dveří 322. Nejspíš jsem prošvihl nějakou její textovku. Netušil jsem, že má na dnešní podvečer něco domluveného.

Ve dveřích se objevila holka v meruňkovém županu do půlky stehen. Mohla být asi stejně stará jako Brena. Bronzově snědá pokožka, ale míšenka nebyla. Spíš solárko. Tmavé rovné vlasy těsně pod bradu, hnědé oči, výrazné rty. Hezká.

„Ahoj.“

„Čauky.“

Políbily se. Ne na tvář, jak jsem čekal, ale na ústa. Brena se kolem ní protáhla dál. Hezky voněla. Skořicí a tropickým dřevem. Byl to velký jednopokojový byt a vypadalo to, že v něm bydlí sama. Asi ubytování pro bohatší studenty. Interiér evokoval východ, možná Indonésie, Thajsko nebo Hongkong. Příjemné tlumené nasvětlení do oranžova, na stěnách ornamentální koberce a dřevěné domorodé masky jako z cestopisů po Tichomoří. V rohu na půlmetrovém teakovém slonovi tepaná bronzová miska a v ní doutnající vonné tyčinky. Kromě toho byla ale ve vzduchu cítit i tráva.

Na policích se starověkými vykopávkami hořely nízké červené svíčky, na stropě byl namalovaný zvěrokruh. Z jeho středu visely na téměř neviditelných vlascích pestrobarevné ryby a ptáci. Na zemi ležel hustý perský koberec. Úplně jiný svět. Mimo Baltimore, mimo americký světadíl.

„Náročný den?“ zeptala se bronzová tichomořská víla, když za Brenou zavřela dveře.

„Fakt vypadám tak strašně?“

„Chceš zrcadlo?“

„Hmm… Nejenom dnešní. Celý tenhle týden mi připadá strašlivý. Něco se se mnou děje.“

„To je tím, že už jsi tu týden nebyla. Naakumulovala se v tobě negativní energie a zapomněla jsi, že ji sem tam musíš ze sebe taky dostat.“

Docvaklo mi to. Leyla s masážemi a thajskými olejíčky.

„Asi máš pravdu,“ odpověděla Brena a plácla sebou do hlubokého křesla s tygří kůží.

Leyla si před ni klekla a začala jí sundávat lodičky. Brena ji shora pozorovala. Hezký pohled. Dívala se za velký výstřih Leylina volného županu. Byla jí vidět celá ňadra i s bradavkami. Leyla jí něžně promnula chodidlo. Začal jsem pociťovat vzrušení, a vůbec jsem netušil, jestli je to moje vzrušení, nebo Brenino. Receptory byly Breniny. Najednou jsem se v tom úplně začal ztrácet. Vůbec jsem nevěděl, co se se mnou děje, ale bylo to nádherně příjemné.

„Nejdřív si asi dáš sprchu, ne?“ slyšel jsem Leylu.

„Ne, nejdřív si dám panáka.“

„Dobrý nápad.“

Leyla vstala a otevřela dřevěnou vyřezávanou skříň, která žádnou skříní nebyla, protože to byla lednička. Vytáhla láhev koňaku a nalila dvě malé broušené skleničky. Brena vstala a Leyla jí jednu podala. Ťukly si a hodily to do sebe, jako by pily vodu. Pak se znovu políbily na rty s příchutí alkoholu. Leyla jí vzala skleničku a obě postavila na stůl. Pak Breně pomohla svléknout si mikinu a potom i halenku. Brena si sundala rifle a přehodila je přes křeslo.

Koupelna byla hned vedle a byla dvakrát větší, než jakou Brena sdílela s Cheynou a Sárou. Kromě sprchy s tropickým deštěm tam byla i velká rohová vana, obojí se spoustou masážích trysek. Stěny byly obložené žilkovaným růžovýmmramorem a jedna (ta, ve které bylo zabudované umyvadlo) měla zrcadla od stropu až po zem. Skleněný strop vydával příjemné oranžové světlo.

Brena si sundala podprsenku a kalhotky. Chtěl jsem se zrovna odpojit, když do koupelny vešla Leyla. Župan nechala v obýváku. Měla nádherně opálenou kůži a velké bradavky. Kolem pupíku se jí plazil vytetovaný had a dole byla úplně vyholená. Víc jsem si ji prohlédnout nestihl, protože Brena vlezla do sprchy a pustila vodu. Na hlavu jí dopadaly příjemně teplé kapky. Zaklonila ji a nechala si je dopadat na obličej. Pak ucítila, jak se k jejímu tělu zezadu přitisklo Leylino tělo. Ucítila její teplé ruce na svém břiše. Otočila se a objala ji kolem krku. Cítila její horká ňadra na svých horkých ňadrech a své břicho na jejím břiše a teplé kapky dopadající na jejich hlavy a stékající po jejich tělech. Našla svými rty její a propadla se nekonečným vodopádem někam do nekonečných hlubin vesmíru, mimo ošklivý baltimorský svět.

Odpojil jsem se. Odpojily mě výčitky, které jsem vůči ní cítil. Kdyby všechno probíhalo normálně a já byl ve správném těle, tedy v těle čínské špionážní spojky, žluťácké krysy, tak bych si to určitě ujít nenechal. V Brenině případě jsem ale cítil, že tohle si ta holka nezaslouží. Už jsem jí způsobil tolik problémů, že aspoň tuhle chvilku nechám jenom jí. Jako bych to chtěl všechno odčinit. Ne pro ni, ona nic netušila. Ale sám pro sebe. Abych si já sám mohl říct, že jsem se snažil jí to nějak vynahradit. Vrátit. Což byl samozřejmě nesmysl. Ale pro mě to v tu chvíli smysl mělo. Navíc jsem tak nějak tušil, že problémů bude ještě daleko víc.

81.

Nechal jsem jim přibližně dvě hodiny. Neměl jsem totiž ani ponětí, jak dlouho to holkám trvá. Já bych byl s Leylou hotový nejspíš do dvaceti minut, možná pětadvaceti, kdybych se držel hodně zpátky, ale holky to určitě mají pomalejší. Možná si to dovedou víc vychutnat.

Připojil jsem se na stupeň dvě, na všechny Breniny smysly.

Leyla seděla na šestiúhelníkovém letišti obložená různě velikými plyšovými koulemi duhových barev a Brena pololežela kolmo s nohama na jejím klíně. Obě na sobě měly župan a Brena navíc mosazný popelník na břiše. Odklepávaly do něj popel z jointa, který si podávaly. Signály Breniných receptorů oznamovaly, že je jí příjemně. Moc příjemně. A mně tím pádem taky. Jako bychom snad oba dostali nové čerstvé tělo. Měla trochu mastné ruce, takže asi byla i masáž s vonnými olejíčky. Určitě si holky užily. Obě vypadaly naprosto blaženě a ještě měly rozpálené tváře.

„A furt za tebou jako leze, jo?“ zeptala se Leyla.

„Jo… Čeká na mě před školou, píše mi textovky, že objevil kavárnu s pravou brazilskou kávou, a furt si od toho slibuje kdovíco.“

Došlo mi, že téma hovoru je Liam.

„A co vůbec dělá?“

„Informatiku. Počítačovej fanatik. Klasickej ajťák.“

„Takže jsi s ním ještě nic…“

„Nic. A nic ani nebudu. Dyť je mu sotva devatenáct a vypadá na šestnáct.“

„No a co? Mladý zajíček taky může být zábavný.“

„Zajíček a navíc ajťák… To je fakt dokonalá kombinace.“

„Tak ho někdy pozvi,“ řekla Leyla a vzala si od Breny jointa.

„Už jsem s ním byla čtyřikrát na kafi, protože někdy je mi ho fakt líto.“

„Já myslím sem.“

„Sem? Myslíš jako do trojky?“

Leyla lačně potáhla a vyfoukla kouř ke stropu.

„Klidně. Víš, jaká by to mohla být zábava? Zvlášť jestli je třeba ještě panic.“

„To teda nevím, co by na tom mohlo být zábavnýho.“

„Úplně si to představuju.“

„Já myslím, že bysme si to ani moc neužily. Že by se udělal dřív, než bysme to rozbalily. A pak by zvadl.“

„Ale byla by to sranda, ne?“

Brena si od Leyly vzala jointa a natáhla do sebe marihuanový kouř. Postel jako by na chvíli zmizela a já měl pocit, že se vznáším nad ní. THC zaplavovalo nejen Brenin mozek, ale taky ten můj.

„Já bych si to se zajíčkem docela zkusila,“ řeka Leyla s hlavou zakloněnou dozadu a zavřenýma očima.

„Dám mu tvoje číslo.“

„Víš… mít jeho naivní nezkušený zaječí čumáček mezi svýma tlapičkama…“

„A jeho ocásek bys lízala jako lízátko, ne?“

„Ne. Cucala… Jako jsou ti gumoví hadi, víš?“

Odpojil jsem se.

82.

Když jsem se zase připojil, byla už na kolejích. Na spodní liště monitoru zářil čas 22:10. Na stole před ní byly k podložce přilepené čtyři papírové sloupy, nahoře spojené plochým papírovými hranolem. No vida, padesátinu chrámu v Karnaku už má hotovou. Předpokládal jsem, že ten hezký papírový altánek už odeslala Reiserovi do Compact AHB.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Brena se otočila. Stála v nich Cheyna v něčem jako v bílém prostěradle až po zem.

„Stanley a Rick sháňka,“ oznámila.

„Jaká sháňka?“

„V tobě. Dva tady vevnitř kuchyně.“

Brena vstala od stolu. V kuchyni seděli dva kluci, jeden výškou odpovídající elfovi a druhý basketbalovému útočníkovi. Dokonala dvojka z béčkové komedie.

„Co vy tady, blbové?“

„Čau, Breno.“

„Na žádný mejdan dneska nemám náladu.“

„Nejde o žádný mejdan. Jenom jsme se chtěli zeptat, co se dělo v tý nemocnici. Policie zatím odmítá podat jakékoliv vysvětlení.“

„Co to melete? V jaký nemocnici?“

„V Hopkinsově. Jak ji včera přepadli.“

„A co má bejt? Já o žádným přepadení nemocnice nevím. Jste na mol, ne?“

„Jak nevíš…“ vyvalil na ni oči ten menší. „Přece jsi tam byla.“

Polilo mě horko.

„Panebože, jak jste na to přišli? Nikde sem nebyla a nic nevím.“

„Co kecáš? Seš tam.“

„Kde?“

„Na YouTube.“

„Cože?“

Katastrofa byla neodvratná. Ten dlouhý vyťukal pár kláves na notebooku, který ležel na stole, a pak ho otočil k Breně. Přešla blíž a posadila se na židli. Na monitoru běžel černobílý záznam. Evidentně z bezpečnostní kamery, nasměrované na vstup do Hopkinsovy nemocnice. Ulice byla zablokovaná policejními auty.

„Sleduj to.“

Za chvíli se otevřely všechny troje prosklené dveře a ven do ulice začali proudit zmatení a vyděšení lidi. Policisté kolem aut se je snažili zastavit, ale neúspěšně.

„Hele… Tady.“

Dlouhán zastavil video, zvětšil ho a znovu pustil. Zpomaleně. Brena právě vyběhla ze dveří. V ukradené sukni a halence. Její světlé vlasy za ní vlály jako prapor.

„Nekecej, že to nejsi ty.“

Zírala na to. Já taky. Propletla se mezi dvěma policejními auty a zmizela ze záběru. Pak jsem ještě zahlédl toho Švéda. Jenom v košili. Sako někde opravdu zahodil, jak jsem mu poradil. A ani moc nespěchal. Byl naprosto klidný. Vzal to podél fasády směrem k Halethorpe.

„Já tam nebyla,“ hlesla Brena skoro neslyšně.

„Jak nebyla? Takže to nejseš ty? To máš jako identický dvojče?“

Brena nic neříkala.

„A že ses nikdy nepochlubila.“

Posunul video zpátky a znovu ho pustil.

„Do prdele, neříkej, že to nejseš ty. Podle mě seš.“

„Podle mě taky,“ přidal se elf.

„Podle mě taky,“ doplnila Brena. „Ale jestli jsem tam byla, tak o tom nevím.“

„A to je možný?“

„Doteď jsem si myslela, že ne. Ale poslední dobou mám dojem, že to možný je.“

„Jak to myslíš?“

„Co já vím? Možná jsem náměsíčná. Ale o tomhle, kluci, fakt nic nevím.“

„Jestli seš náměsíčná, tak to máš nějak hodně posunutý. Protože včera určitě nebyl úplněk,“ prohlásil dlouhán.

Brena zírala na zmrzlý obrázek, který byl teď zastavený zrovna ve chvíli, kdy ji kamera zabírala zepředu. Kdybych ji teď odpojil a připojil na svoji část jejího mozku, tekl by jí po zádech asi pot.

„A co se tam teda stalo?“ zeptala se.

„To jsme se právě chtěli zeptat tebe. Napsali akorát, že v nemocnici došlo ke střelbě, ale vzhledem k tomu, že probíhá vyšetřování, nebudou sdělovat žádné další informace. Baltimore Sun ale spekuluje o teroristech, kteří snad chtěli celou nemocnici vyhodit do vzduchu.“

„Pusť to ještě jednou, prosím tě.“

Dlouhán to vrátil a pustil znovu. Brena se zase dívala na to, jak utíká z Hopkinsovy nemocnice. V hadrech, o kterých věděla, že by si je nikdy nevzala na sebe. A v době, kdy seděla na kolejích a lepila model.

Budu s tím muset začít něco dělat. Dřív, než se zblázní. Jenže mě zatím nenapadalo co. Teda napadalo. Jediné řešení. Říct jí, jak to doopravdy je. Jenomže to naše instrukce nepřipouštěly.

83.

S břichem do půlky zaplněným kukuřičnými lupínky (ať nekecá, že není na zajíčky, když je sama králík) jsme odjeli do školy. Dneska jsem si dal závazek, že ji nechám vydechnout a ani jednou ji neodpojím. Hned po první hodině vyhledala Jessiku a zeptala se jí na Patricka.

„Jo, je ochotný se na tebe podívat, ale…“

„Já nepotřebuju, aby na mě čuměl. Potřebuju, aby mě vyslechl a řekl mi, co se mnou je a co s tím mám dělat. Fyzicky jsem v pohodě.“

(Zase kecá, žaludek rozhodně v pohodě není, je poloprázdný.)

„No dyť jo. Po víkendu, hned v pondělí.“

„To má fakt tak plno?“

„Prý jo. A kdybych ho o to nepožádala já, tak až za měsíc.“

„Tak dík, jsi hvězda. Doufám, žes nemusela přinýst nějakou oběť.“

„Nepatrnou. Vyspala jsem se s ním. Ale po tom měsíci, co už s ním nechodím, to bylo zase docela hezký. Už jsem to potřebovala.“

„Ještě jednou dík.“

Dvouhodinová přednáška z vývoje architektury (profesor Lohan) proběhla v klidu a po ní ji na chodbě zastavil docela udělanej kluk (udělanej do sto dvaceti kilo).

„Čau, kočičková. Máš zajít dolů do Matrixu. Chtějí tě tam.“

„Cože?“

„Připravují scénu pro zítřejší koncert a manažer tý kapely si tě asi vyžádal.“

„Pro jaký koncert?“

„Co já vím? Je mi to jedno, nesnáším hudbu. Prostě chce, abys tam na chvilku přišla. Kvůli scéně. Prý jsi mu byla doporučená.“

„Jak že se jmenuje ta kapela? Nejsou to Rolling Stones?“

„Nevím, žádný jméno nepadlo.“

„A kdo ti to říkal?“

„Ježíšmarjá, chlápek v kvádru. Asi jejich manažer. Potřeboval by tě teď hned aspoň na pět minut, abyste se prý domluvili.“

„A na čem, proboha?“

Svalovec protočil panenky.

„Já fakt víc nevím.“

„Teď nemám čas.“

„OK. Slíbil jsem mu, že ti to vyřídím, a to jsem udělal. Zbytek už je tvoje věc.“

„Tak dík.“

Nechala si u automatu vyplivnout jedno kafe, hodila ho do sebe a zamířila k výtahům. Nastoupila a stiskla suterén. Že by si to přece jenom rozmyslela? Fakt mi chybělo to čtení jejích myšlenek. Mají ještě co vylepšovat, chlapci z pentagonského vývoje.

Sjela dolů. Tam už nebyla na stěnách omítka, ale jenom surový beton. Nejsem architekt, takže jsem nedokázal odhadnout, jestli jim došly peníze, nebo je to umělecký záměr. Architekti jsou někdy ulítlí. Prošla dvěma širokými chodbami s luminiscenčními obklady a s křesílky po stranách a ocitla se v tmavém sálu velikosti tenisového kurtu. Stěny byly černé s barevnými cákanci, jako by malíře chytil amok a házeli po sobě plechovky s barvou. Pod stropem visely osvětlovací rampy, laserové chrliče, na bočních stěnách velkoplošné plazmy. Po stranách stály neuspořádaně židličky a několik stolků, vpředu pódium s hradbami reproduktorů po stranách a nad ním další trs osvětlovací techniky. V celém sálu bylo zvláštní namodralé přítmí a v jeho středu se motala ženská v kostkované zástěře s vysavačem. Nevypadalo to na to, že by se tu něco připravovalo (kromě odstraňování prachu z podlahy).

„Je tu ještě někdo kromě vás?“ zahalekala Brena.

Ženská zvedla hlavu a vypnula vysavač.

„Cože?“

„Jestli je tu ještě někdo?“

„Jo, vzadu na pódiu.“

„Dík.“

Zapnula zase vysavač a pokračovala. Brena šla k pódiu a postranními schůdky na něj vylezla. Nikde nikdo. Zašla za věž reproduktorů. Stál tam odstavený mixážní pult a stůl s počítači. Musela si myslet, že si z ní ten svalovec vystřelil. A pak za sebou zaslechla mužský hlas.

„Neotáčej se. U tvý hlavy mám pistoli, a pokud uděláš nějakou blbost, tak to zmáčknu.“

Cítil jsem, jak Breně tuhne svalstvo. Do prdele. Tohle byla čistá rána. Odpojil jsem ji. Tohle nebylo pro ni, tohle bylo pro mě. Zavrávorala, ale stačil jsem se včas chytit reproduktorů. Neříkal jsem nic a čekal, co bude.

„Sepni si ruce za krkem a pomalu se otoč.“

Dal jsem si ruce za hlavu. Pak se otočil. Nebylo tam moc světla, spíš tma. Ale Chrisse jsem poznal okamžitě. A opravdu měl v rukou glocka. Největšího, jakého firma vyrábí. Emko šestadevadesátka.

„Co blbneš, ty vole,“ zadrmolil jsem.

Samozřejmě tím trapným holčičím hlasem. Teď neříkal nic on. Rozhodil jsem ho. Nevěděl, na čem je. Musel jsem to rozseknout já.

„Mám dojem, že tě znám. Seš Chriss Higgins – koordinační šéf agentů v terénu pro program Infico.“

Sklonil zbraň.

„Seš to teda ty, ty vole?“ zeptal se nedůvěřivě.

„A kdo jinej, asi? Proč jsi na ni kurva vytahoval tu pistoli?“

Schoval glocka dozadu za pas.

„Aby mě neodpráskla, blbe.“

„Cože?“ Chvilku jsem na něj zíral a pochyboval o jeho zdravém rozumu. Teprve pak mi došlo, že Chriss pořád ještě asi neví, že jsem ve špatném těle.

„Tahle by tě neodpráskla. Má problém zašlápnout i pavouka. Jsem ve špatným těle, vy blbové. Tahle nemá s čínskou rozvědkou vůbec nic společnýho. Spletli jste si ženský.“

„To myslíš vážně?“

„Jo, myslím to vážně. A věř mi, že jsem docela rád, že tě vidím. Už jsem myslel, že v tý holce zkejsnu nadosmrti.“

„Počkej, uklidni se… Možná zkejsneš. Tvý tělo jsme ještě nenašli.“

„To mi neříkej ani ze srandy. Do prdele…“

„Larry… teda, pořád si tak nějak nemůžu zvyknout, že seš to opravdu ty. Nemůžu si zvyknout na ten hlas.“

„Tak to máš furt lepší než já – já si musím zvyknout nejenom na hlas, ale na celý tělo.“

Chriss se opřel o stůl. „Musíme si někde v klidu promluvit. Situace je horší, než jsme čekali. V podstatě je katastrofální.“

„Poslali tě z NSA?“ zeptal jsem se a posadil se na stůl s počítači.

„Neblbni… NSA teď možná jde i po mně.“

„Do hajzlu. A jak ses sem dostal? Ty máš jejich čip?“

„Hovno. Žádnej čip. V tašce mám černý brýle a zrzavou paruku. Zkopíroval jsem si návštěvní visačku. A napsal jsem si na ni architekt Philip Johnson. Viděl jsem nějakej jeho barák v jednom časáku. A řekl jsem na recepci, že tu mám externí přednášku.“

„Hmm… Docela dobrej nápad.“

„Jo… než mě na schodišti jedna holka zastavila a s pobaveným úsměvem mi oznámila, že Johnson zemřel před deseti lety. Naštěstí to ta baba v recepci taky netušila.“

„Takže jsme v prdeli oba?“

„Nejsme. Přežili jsme.“

„Jenže já v cizím těle.“

„Lepší než bejt mrtvej, ne? Je tu nějaký místo, kde bysme mohli probrat naše další možnosti?“

Rozhlédl jsem se. Uklízečka byla na opačném konci sálu.

„Lepší než tohle asi těžko.“

„Tak jo,“ řekl Chriss, přitáhl si židli a posadil se na ni.

84.

„Tu pistoli jsi mi poslal ty?“

Přikývl.

„Jasně. Aby ses mohl bránit. Když mi došlo, že je to celý profláknutý a ty svině vědí o všem, napadlo mě, že se tě budou snažit zlikvidovat. Ale abych se přiznal, moc jsem nevěřil, že ji dostaneš včas.“

„Dostal. Ale jenom díky tomu, že jsem tam, kde jsem vůbec neměl být.“

„Jestli je to pravda, tak je to zatím tvý největší štěstí v těchhle sračkách.“

„Jaké štěstí, vole?“

„Zachránilo ti to život. Nevědí o tobě, takže máš největší šanci na přežití. O mně ví. O Nathanovi taky. A Leblanca už dostali.“

„Je mrtvý?“

Chriss přikývl. „Věděli o něm stejně jako o Nathanovi. Jediný, kdo jim vypálil rybník, seš ty. A to jen díky chybě Bertramové. Měl bys jí koupit obrovskou kytku. Anebo ji aspoň ošukat.“

„Takhle, jo? Ledaže by byla lesba, vole. A Nathan je taky živý.“

„Nekecej. Ty jsi mluvil s Nathanem? Ještě žije?“

„Jo, nechal mi vzkaz na zdi. Ustál jejich první pokus o likvidaci a pak zmizel. Jak jsi z toho vyvázl ty?“

„Víš, že Heritage přepadli?“

„Jo. Byl jsem tam pár hodin potom. Když jsem zjistil, že jsem blbě umístěný.“

„Jak jsi to zjistil?“

„Nejdřív ty.“

„Bertramová mi stihla zavolat. Zastihli mě v Blue Cosmetics. Podařilo se mi zmizet.“

„Dostanou nás z toho ti, co zbyli v Armistead Gardens?“

Chriss zavrtěl hlavou. „Bohužel nedostanou. Armistead totiž vybílili taky.“

„To vím. Ale někdo snad přežil, ne?“

„Snad. Zatím sbírám informace. Což je dost složitý, protože nevím, komu se dá věřit. Zatím mi vychází, že vůbec nikomu.“

„Takže od začátku věděli i o Neviditelné zóně.“

„Nejspíš jo. V každém případě už není neviditelná. Vlastně už není žádná.“

„Do prdele. Co je s Bertramovou? Přežila?“

„Jak říkám, zatím nic nevím. Ale budu zkoušet svůj zdroj v NSA.“

„Ty máš taky čistý zdroj v NSA?“

„Kdo ještě?“

„Nathan.“

„Kdo je ten jeho kontakt?“ zeptal se Chriss.

„Nějaká nemanželská ženská.“

„Jakáže?“

„Nemanželský poměr, jak tvrdí. Čímž ji považuje za spolehlivou.“

„Panebože, na to bych teda rozhodně nesázel.“

Přeskakovali jsme od jednoho tématu k druhému. Za těch posledních pár hodin se událo tolik věcí a byly tak překotné, že jsme nevěděli, kterou novinku si sdělit dřív.

„Jak jsi přišel na to, že seš v blbým těle? Zatím nenavázala žádný kontakt?“ zeptal se Chriss a přehodil si nohu přes nohu.

„Ani nenaváže, vole. Spletli si holku. Ta pravá totiž tu, kterou teď vidíš před sebou, požádala, aby předávku něčeho, co měla předat, udělala za ni.“

„Kamarádka?“

„Pochybuju. Dala jí za to tisícovku.“

„A kde ji teda splašila?“

„To nevím. Podle mě úplně náhodně. Možná ji oslovila před školou.“

„Do prdele, jak si ji mohli splést?“

„To taky nevím. I když jsou si trochu podobné. Delší světlé vlasy. A vzhledem k tomu, že žluťáci už něco tušili, nebo možná měli hlášku, tak to prostě udělali takhle.“

„Jak to tak vypadá, tak už od začátku jsme v týhle hře byli za totální tupce.“

„Jaké bylo skóre v Armistead?“ zeptal jsem se.

„Prokazatelně mrtvých šest, jména se mi zatím nepodařilo zjistit. Ale co vím, tak Seaward údajně přežil a leží v nemocnici.“

„Ležel,“ řekl jsem. „Včera ho zlikvidovali.“

Chriss ke mně zvedl překvapeně oči. „Odkud to víš?“

„O tom přepadení v nemocnici jsi slyšel, ne?“

„Něco málo. Policie zatím ven nic nepustila.“

„Šli si pro Seawarda.“

„Odkud to máš?“

„Byl jsem u toho.“

„Cože? Přímo v nemocnici?“

„Jo. Nechal mi vzkaz, ať se tam zastavím. Byl jsem na chodbě, když vpadli do jeho pokoje. Byli čtyři v nemocničních mundúrech a se samopaly. A chtěli ho živýho. Což se nepovedlo, protože v jeho pokoji byl ještě další chlápek z ochranky, se kterým nepočítali. Zazmatkovali a pokropili to tam automaty. Seaward nepřežil.“

„Do prdele… A to se ti podařilo zdrhnout?“

„Jo. A to jsem ještě stačil tři z nich oddělat.“

„Ty vole…“

„Pak mi pomohl jeden z nich. Jeden, co to přežil.“

„Takže jsi jako od nich? Potom jsi ale ve správném těle.“

„Blbost. Neznal mě. Přesvědčil jsem ho, že jsem od nich.“

Chriss se zamyslel. Moc to asi nechápal. „To ale není dobré. Jestli si myslí, že jsi od nich, tak hodně brzo zjistí, že nejsi.“

„Neviděl mi do ksichtu, nepozná mě.“

Chriss vytáhl balíček marlborek a nabídl mi.

„Díky, Brena nekouří.“

„Promiň, zapomněl jsem.“

Strčil si jednu do úst a zapálil si.

„Jak přišli na Blue Cosmetics?“ zeptal jsem se.

„Tam jsem to posral já.“

„Jak o tom sakra věděli? Kdo o tom vůbec věděl? Říkal jsi, že jenom ty a ta holka. Monika, nebo tak nějak.“

„Jo, Huppertová. Ta je čistá. Nevěděli o tom. Ale věděli o mně a sledovali mě. To už jsem ale o nich věděl od Bertramový. Bylo logické, že se rozhodnou mě zlikvidovat ve chvíli, kdy jsem vešel do tý kosmetiky. Počítal jsem s tím. Na ulici to nešlo, všude byla pořád spousta lidí. Počkali si, až zalezu. Byli dva, vytáhli pistole až v tom krámě. Byli děsně pomalí. Jednoho jsem dostal. Druhý zdrhnul. A já taky – dřív, než se tam dostala ochranka a policie. Bylo to na knap. Kdyby mě zatkli, věřím, že už teď nejsem mezi živými. Mají svý lidi všude. Metastázují snad do všech bezpečnostních složek. A nedivil bych se, kdyby měli někoho i v Bílém domě.“

„Na to, kolik nás do toho šlo, jsme si asi vzali moc velké sousto,“ poznamenal jsem zdrceně.

„Jasně. Znamená to, že ho musíme rozřezat na menší kousky a pořádně rozkousat, než ho zhltneme.“

„Zatím si ale nedovedu představit, jak ho zhltnem. Ty seš profláknutý a nemůžeš se objevit na ulici jinak než v přestrojení. Nathan je taky profláknutý a musí se skrývat jak před nimi, tak před NSA. Seaward je mrtvý. A o nikom dalším, kdo by nám s tím hltáním mohl pomoct, zatím nevím,“ řekl jsem odevzdaně.

Chriss na to neříkal nic. Ostatně na to nic říct ani nešlo.

85.

„Musíš zjistit, kde jsou naše těla,“ řekl jsem a protáhl si záda. „Kamiony na Heritage nezůstaly. Neviděl jsem je tam. Naivně jsem si myslel, že jste je stihli uklidit vy.“

„Nestihli.“

„Takže je někam odvezli?“

„Ale proč by to dělali?“ zavrtěl Chriss nechápavě hlavou.

„To taky nevím,“ řekl jsem se a odfoukl si z očí pramínek vlasů.

„Možná to ještě zařídil Seaward. Nějak se domákl, že se chystá útok, a uklidil je. Možná proto s tebou chtěl mluvit,“ řekl zamyšleně a odklepl popel na zem.

„Kdyby to tak bylo, tak jsme na tom s Nathanem stejně. Stejně v prdeli. Protože Seaward po tom všem, co se stalo, už taky určitě nedůvěřoval nikomu. Takže jestli dneska někdo ví, kde jsou, tak to jsou jenom jejich řidiči. A ti zas určitě nevědí, koho by měli kontaktovat. Jsou někde zalezlí a vyděšení.“

„Ano, to je taky možnost,“ konstatoval Chriss.

„Do hajzlu… takže stačilo, kdybych přišel o deset minut dřív.“

„Jo. A možná bys byl mrtvej jako Seaward, protože by tě našli u jeho postele.“

Něco pravdy na tom bylo. Asi půl minuty jsme pak oba mlčeli.

„Máš bezpečný úkryt?“ zeptal jsem se.

Chriss pokrčil rameny. „Myslím si, že je bezpečný. Ale po posledních událostech si nejsem jistý vůbec ničím.“

„Co navrhuješ?“

„Zůstat zalezlí, nic jiného teď dělat nemůžeme. Zůstat zalezlí a čekat.“

„Čekat na co?“

„Na zprávy od mého kontaktu. Až se trochu vyjasní situace a ustálí se naše pozice.“

„Já mám teda svoji pozici dokonale ustálenou a doufám, že ne napořád,“ zavrčel jsem otráveně. „Brenu jsi před chvílí tou pistolí asi pořádně vyděsil.“

„To je mi líto.“

„Navíc už tak je dost rozhozená. Má výpadky, když ji odpojuju. A nejsou nepřehlédnutelné. Jako třeba teď.“

„To se stává, že lidi mají výpadky paměti.“

„Předevčírem čtyři hodiny seděla u sebe v pokoji u stolu a dneska jí nějací pitomí kluci přinesli video, že neseděla u stolu, ale byla u přepadení v Hopkinsově nemocnici.“

„Jaký video?“

„Z YouTube. Záběry bezpečnostních kamer. Nějaký debil je vyvěsil na net. Utíká z budovy pryč spolu s ostatními.“

„Tak ji odpoj napořád, ne? A probere se třeba až za čtrnáct dní.“

„To nejde, vole. Bydlí se dvěma dalšíma holkama. Nedokázal bych s nima komunikovat. Ani s jejíma kamarádkama a kamarádama, milencema a milenkama. Chodit do školy… To by se musela někam zdejchnout a být zalezlá jako ty. A nejspíš by pak po ní vyhlásili pátrání, kdyby se najednou ztratila. To je blbost.“

„Asi jo… Vykašli se na ni, prostě má výpadky paměti. Problémy, které musíme řešit my, jsou daleko důležitější než ona.“

„Možná z tvýho pohledu. Z toho mýho, kdy mám nalakovaný nehty, dlouhý vlasy a dole kundu, je to trochu jiný.“

„Co tím myslíš?“

„Že je tenhle stav neudržitelný. Budu jí to muset říct.“

„Ty ses asi zbláznil, ne?“

„Budu jí to muset říct dřív, než se předávkuje práškama nebo skočí z okna.“

„Ty vole… To je vážně tak hrozný?“

„Zkus si to představit sám. Kdybys měl pětihodinovývýpadek paměti a pak se probral, měl poškrábaný ruce, na sobě jiný hadry a před sebou na stole pistoli v balíku odFedExu.“

„OK. Ty jsi prošel testováním, já ne. Ty musíš vědět, co děláš. Do toho ti nebudu mluvit. Hlavně to neposer víc, než to je.“

„Dík za radu.“

„Jak se sejdeme příště?“

„Preferoval bych noc, až Brena usne.“

„S tím nemám problém. Kde?“

„Přímo pod kolejním areálem, ve druhém levelu, je bar Mefisto. Má otevřeno asi do dvou a většinou ho okupují študáci.“

„Tak jo. Zítra v jednu v noci?“ zeptal se, odhodil vajgl na zem a pečlivě ho zašlápl.

„Jo. Doufám, že zrovna nebude na mejdanu. Stejně budeme potřebovat nějaký operativnější spojení.“

„Mobily. Dělám na tom. Chtěl bych kódované, ale nevím, jestli se je mému kontaktu podaří sehnat. V nejhorším koupíme obyčejný.“

„Jak jsi na tom s prachama?“ zeptal jsem se.

„Blbě. Ale taky se na tom dělá. V každém případě nevěř nikomu, kdo by se tě pokoušel kontaktovat z NSA.“

„Kdo o mně vůbec věděl?“

„Já, Seaward, Bertramová, ta doktorka Sina San a Monika. Jinak snad nikdo. Jsi jediný, kdo zůstal neviditelný.“

„Teď o mně ví ještě Nathan. Ale jenom jako obličej, jméno nezná. A ten je v pohodě.“

„Jasně. Takže ten Fénix, který teď musí povstat z popela, je tříčlenný. Já, ty a Nathan. A tak to musí zůstat.“

„To seš docela optimista. A jaký pak bude mít ten tvůj Fénix možnosti?“

„Možnosti teď nemá žádné, ale má jednu povinnost. A to je zasadit protiúder.“

„Ty vole… Tys asi fakt nic nepochopil.“

„Hovno,“ odsekl Chriss. „To, co udělali, byla naprosto zoufalá akce. Zbrklý manévr v nouzi. Seaward byl určitě blízko hlavě celý tý zasraný čínský tasemnice. Proto zazmatkovali. Navíc částečně odkryli karty. Víme, že mají pod palcem NSA.“

Prohrábl jsem si vlasy.

„Tak jo. Dobře… Protiúder. Ale ještě předtím chci svoje tělo.“

„Pokud pořád ještě existuje, dostaneme ho.“

86.

Brena se vrátila do světa v přítmí klubu Matrix, za soustavou reproduktorů, u stolu s počítači a mixážním pultem. Vyděšeně se otočila. Strašně rád bych jí viděl do hlavy – před pár vteřinami za sebou zaslechla mužský hlas s příkazem, ať dá ruce za hlavu, jinak že ji zastřelí. A teď tam nikdo nebyl. Nedomysleli jsme to. Chriss tam měl zůstat a omluvit se s tím, že šlo o omyl.

Chvilku hleděla do prázdna a pak vytáhla z kapsy mobil. Bylo na něm o hodinu víc. Možná si myslela, že měla halucinace. A možná uvažovala o tom, že kontaktuje exorcistu, aby z ní dostal toho ďábla, který jí bere drahocenný čas jejího života. Seděla tak asi čtvrt hodiny. Potom vstala a sestoupila po dřevěných schůdcích z pódia do sálu. Svítila tam jenom zelená nouzová světla a uklízečku nikde neviděla. Šla ke dveřím. Byly zamčené. Znovu vytáhla z kapsy mobil a navolila obrázek rozesmátého rozcuchaného kluka. Stiskla volat.

„Čau, Micku, sežeň prosím tě někde klíče od Matrixu a přijď mě sem vysvobodit. Zůstala jsem tu zamčená.“

„Počkej, co blbneš? To jako fakt?“

„Jo.“

„Nebo potřebuješ sex?“

„Nepotřebuju sex, broučku. Potřebuju klíč. A ne ten, co máš mezi nohama.“

„Škoda. Tak jo. Musím říct Rogerovi. Za chvíli jsem tam.“

„Dík.“

„A kdyby sis to mezitím rozmyslela…“

„Nekecej a dělej.“

Otráveně zastrčila mobil do kapsy. Teda, tu otrávenost jsem mohl maximálně odhadovat. Ale byl jsem si skoro jistý, že jsem ji odhadl správně. Odpojil jsem se.

87.

Znovu jsem se na ni připojil až večer. Byla se Sárou ve fitku. Šlapaly na šlapadlech postavených naproti sobě.

„Normálně ať jsem dělala, co jsem dělala, tak furt nic,“ říkala zrovna Sára. „Tak jsem mu řekla, jestli nechce jít nahoru on, že už nemůžu. Šel. Tak byl nahoře, jenže taky nic. Navíc mu furt vypadával. Jako slimák.“

Sára vypadala skvěle. Měla na sobě takový ten úbor, co nosí holky do fitka, nevím, jak se tomu správně říká. Něco jako přiléhavou podprsenku, ale ještě deset čísel pod prsa, a stejně přiléhavé legíny, dokonale vykreslující každý její sval.

„To už se mi stalo taky. Vypadá, že je fakt nadrženej, a když pak konečně dojde na věc, tak nic. Nadržená jsem potom akorát já.“

„No jo… Tak jsem mu řekla, ať se na to vykašle, že to zkusíme jindy, ale on ne. Byl zabejčenej a že určitě to půjde. Prostě odmítl vzít na vědomí, že mu to ten večer vůbec nejde. Jako že asi děsná potupa. Já nevím, proč to ti chlapi dycky tak hrotí? Dyť se nic neděje, ne?“

„No, neděje. Ale pro ně asi jo. Jsou tím posedlí.“

Sára měla vážně dokonalou postavu a její sportovní vzhled ještě podporovaly krátké černé vlasy. Moc příjemně se na ni dívalo. Jak šlapala, byla docela zadýchaná, což ještě zvyšovalo její vyloženě erotickou vizáž.

„A co ten tvůj Liam? Už dosáhl svého?“ zeptala se Sára.

„Nedosáhl a ani nedosáhne.“

„Proč? Vždyť nevypadá tak špatně. Docela sympaťák.“

„Špatně nevypadá, akorát na šestnáct.“

„A to tě žere? Mě by to docela bavilo.“

„Co by tě bavilo?“

„Šestnáctiletý.“

„Tak to už seš druhá. Něco podobnýho mi říkala Leyla.“

„Co říkala?“

Sáru jsem fakt hltal. Měla hezká kulatá ňadra. Možná trochu širší zadek, než mají modelky v časopisech, ale to se mi taky líbilo. Líbí se mi širší zadky. Připadají mi daleko erotičtější.

„Že bysme to mohly zkusit s mladým zajíčkem.“

„Jako obě? Na trojku?“

„Jo.“

„To není blbej nápad. A tebe by to nebavilo? Mě jo.“

„Co by tě na tom, prosím tě, bavilo?“

„To jeho objevování.“

„Jaký objevování?“

„Objevování ženskýho těla. Rozumíš, pro něj by to určitě bylo všechno nový. A já bych mu poprvé ukázala všechna ta tajemství, všechny ty finty… Možná ani neví, kde má ženská klitoris.“

„Takže bys mu ukázala klitoris, jo? Něco jako hodina biologie?“

„No jo… To by mě fakt docela bavilo. Učitelka biologie. Savci. Samičí erotogenní zóny.“

Sára mi docela dávala zabrat. Ta její perfektní rozpohybovaná postava a k tomu ten dialog… Najednou jsem chtěl být Liam a přijít na hodinu biologie za Sárou do kabinetu. Že bych potřeboval dovysvětlit ty savce. Můj mozek vyslal signál, že mám chuť na sex.

Vyjely kopec nazvaný Monte Stello, po kterém jsem stěží popadal dech. Teda popadala ho Brena, ale tím pádem i já. Nohy byly utahané, plíce zadýchané a mozek chtěl sex se Sárou. Zvláštní rozpoložení, které jsem na testovacích hodinách nikdy nezažil.

Pak ještě chvilku pokračovaly vyjížďkovým tempem po rovině, aby se vydýchaly.

„Já si myslím, že by to nebylo nic moc,“ řekla Brena. „Že by se děsně rychle udělal a pak už by nic nebylo. A já bych se teprve rozehřívala. To nesnáším, když mě rozdělá, potom se rychle udělá a pak zvadne.“

Slezly ze šlapadel, daly si u baru vitamínový drink a odešly do sprch. Chtěl jsem se odpojit, ale neudělal jsem to. Byl jsem hypnotizovaný Sárou. A jestli její tělo v těch upnutých legínách a v tom vršku, co měla na prsou, vypadalo skvěle, bez oblečení bylo ještě stokrát lepší. Byla úžasná. Docela mě to dostalo.

Vlezly pod sprchu. Brena po Sáře moc nečuměla, což mě štvalo. Dokonce jsem měl v jednu chvíli velkou chuť ji odpojit a přepojit na stupeň tři, ale to jsem si netroufl. Sára možná není lesba a moje pohledy by jí byly divné. Ale jestli je… Jestli si ty holky spolu něco začnou, byl jsem rozhodnutý se neodpojovat. Chtěl jsem mít sex se Sárou i v Brenině těle. Cítil jsem vzrušení. Kdyby byl můj mozek v tuhle chvíli napojený na mé tělo, měl bych určitě silnou erekci. Takhle akorát transformoval vizuální signály na erektivní a vysílal povely k penisu, od kterého byl ovšem odstřižený. Znovu jsem měl nutkání odpojit Brenu a připojit se na její tělo. Co by to s ní asi udělalo? Zvlhnul bych dole? Tedy zvlhnula by? Tutově. Brena si namydlila prsa a Sára nohy. Bylo to vážně k zbláznění.

88.

Večer si se Sárou otevřely na kolejích flašku vína. Bylo to Col Solare z kalifornského Napa Valley. Mám raději ta z Virginie, ale ani tohle nebylo špatné. Vlastně Breniny chuťové buňky oznamovaly jejímu mozku, že je vynikající. Už jsem totiž stačil přijít na to, jak je to s těmi chutěmi. Když jsem na Brenu připojený, ale není odpojená, signály ze všech jejích smyslů jdou do mého mozku přes ten její. To znamená, že to, co její mozek vyhodnotí, že jí chutná, přepošle do mého už zpracované a mně to tím pádem chutná taky, protože už dostanu vyhodnocený výsledek. Proto v tomhle stavu nemám žádný problém ani s přeslazenou kávou, protože Breně chutná, a tak chutná i mně. Ale když odpojím její mozek, signály z jejích čidel jdou přímo do mé části a ten tytéž signály může vyhodnotit jinak. V případě sladké kávy je vyhodnotí jako příšernou sračku.

Ale přišel jsem i na to, že se vyskytují taky anomálie, a to speciálně při vizuálních a sluchových vjemech. Anomálie, které by nepochybně stály za vědeckou práci. Jako třeba v té sprše se Sárou. Vizuální vjem nahé Sáry třeba vyhodnotí Brenin mozek jako absolutně tuctový a nevzrušující a přepošle vyhodnocený signál do mého mozku. Jenže ho pošle současně s tím vizuálním vjemem, který můj mozek vyhodnotí jako maximálně vzrušující a (jak jsem se přesvědčil) spolehlivě přebije Brenin původní. Na tohle při biowarovém strukturování Infica určitě v pentagonských nano-biologicko-technologických laboratořích nepřišli. Budu je muset informovat.

„…třeba i čtyřhodinový výpadek,“ říkala zrovna Brena.

„Jako že si nic nepamatuješ?“

Seděli naproti sobě v kuchyni u stolu a obě na něm měly nohy. Sára na sobě měla okrové tričko a žluté kalhotky a vypadala k zešílení skvěle. Pro Brenu nevzrušivý vizuální signál byl přebitý hned v zárodku. Brena (já) měla černé tričko a bílé kalhotky.

„Absolutně nic. Ale navíc v tom výpadku jedu třeba tam, kam bych nikdy nejela.“

„Kam bys nejela?“

„Prostě někam. Nemám důvod tam jezdit. Jako před dvěma dny do nemocnice. Byla jsem tam, když ji přepadli ti teroristi.“

„A cos tam proboha dělala?“

„To právě nevím. Já vůbec nevím, že jsem tam byla, do prdele. Prostě výpadek. Jsem třeba ve škole na chodbě a pak se mi zatmí před očima a jsem pořád ve škole na chodbě, ale zjistím, že mezitím uplynulo pár hodin a já v těch pár hodinách někam odjela a něco dělala. Ale vůbec si nepamatuju co a hlavně proč. Chápeš to?“

„Nechápu… A nejsou to jenom halucinace?“

„To teda nejsou.“

„Říkala jsi, že vůbec nevíš, žes tam byla. Tak jak teda sakra víš, žes tam byla?“

„Včera mi Donald ukázal video z YouTube, jak vybíhám z nemocnice se spoustou dalších vyděšených lidí.“

„On tě přitom navíc někdo točí?“

„Ale ne. Asi to točili policajti při té akci, nebo co. A mám na sobě hadry, který jsem nikdy neměla. Rozumíš? Tu hrůzu bych si nikdy nekoupila.“

„Tak to jsi asi nebyla ty, ne? Někdo podobnej.“

„Blbost. Protože ty hadry pak najdu u sebe v pokoji. Nevím, kde se tam vzaly… Je to něco jako schizofrenie. Jessica mi slíbila, že mi domluví sezení u psychiatra.“

„Ona nějakýho zná?“

„Jo. Její bejvalej vibrátor.“

„Ty, a nebude to spíš něco jako somnambulismus?“

„Cože?“

„Náměsíčnost,“ vysvětlila Sára, naklonila se a dolila oběma skleničky. „Něco jsem o tom četla,“ pokračovala. „Uprostřed spánku se prý člověk normálně třeba posadí na posteli. Neví o sobě, nereaguje na pokusy o komunikaci a je těžké ho probudit. Přitom může mít otevřený oči a může i mluvit. Ráno si svoje noční aktivity vůbec nepamatuje. A když se náhodou probere, je dezorientovaný a neví, kde je ani co se s nímděje.“

„Tak to bude ono, sakra,“ řekla Brena a vzala ze stolu svoji skleničku. „To je přesně to, co prožívám. Akorát že nejenom v noci, ale třeba i přes den. Totální dezorientace a vůbec nevím, co se dělo hodinu nebo dvě předtím.“

„Na to už ale dneska určitě existují nějaký prášky.“

„A myslíš, že bych mohla v tomhle stavu i někoho zabít?“

„Proč bys to dělala?“

Úplně se mi z toho orosil mozek. Odpojil jsem se.

89.

Připojil jsem se až ráno. Taky jsem potřeboval spánek. Brenu šíleně bolela palice. Včera se se Sárou asi ožraly. Kdo ví, kolik toho vypily. Naštěstí byl ale žaludek v pořádku, takže víno asi opravdu bylo kvalitní. Nemínil jsem ovšem s palicí jako kýbl střepů trávit celý den, a tak jsem se znovu odpojil s tím, že nechám Brenu, ať si tu svoji kocovinu vyžere sama, a já se ještě prospím. Ostatně, v noci se mám opět setkat s Chrissem, takže toho moc nenaspím.

Když jsem se zase připojil, byl večer a Brena sledovala na notebooku nějaký krvák. Lítaly tam nože a kusy zakrváceného masa. Na model Karnaku už úplně rezignovala.

90.

Měl jsem to tak akorát. Brena šla spát až ve dvanáct. Ve čtvrt na jednu jsem ji odpojil. Měl jsem akorát čas se obléknout a vyrazit do Mefista. Ve výtahu nás jelo šest a hrál k tomu nějaký šílený punk, což si asi prosadila studentská komunita. Výtah měl konečnou na druhém levelu v Graceland Park, jehož strop ve výšce čtyř podlaží tvořily dynamické aerogely měnící jak tvar, tak barvy. Opravdu působivé.

Vstup do klubu byla otevřená tlama příšerného rudočerného démona, a pokud jste nechtěli být skalpovaní jeho vyceněnými tesáky, bylo nutné sklonit hlavu. Klub samotný měl tři sály a v každém byl bar. V jednom pak navíc i skleněný taneční parket. Celkovou kapacitu jsem odhadoval na tři sta lidí, přičemž teď, před jednou hodinou v noci, jich tu byla zhruba polovina.

Že to místo nebyla dobrá volba, jsem poznal hned po příchodu, kdy se od baru odlepil týpek s flaškou piva v ruce a v kšiltovce doplněné rozšklebenou tlamou, objímající uhrovitého teenagera v bejsbolce. Hrnuli se ke mně jako vlna tsunami.

„Ahoj, Brenuško beruško, kde se tady bereš?“

Pivař mě objal. Jeho stisk měl sílu pěti koní a jeho dech grády otevřeného pivního tanku.

„Čau (jeho jméno jsem pochopitelně neznal), mám tu schůzku s jedním chlápkem.“

„Ser na chlápka a pojď si dát piváka,“ zahalekal silným barytonem operního pěvce. „Jak jste vůbec dopadli?“

Bohužel jsem neměl ani ponětí, o čem mluví, a Brenu se mi připojovat nechtělo.

„Skvěle, všechno OK.“

„I Daren?“ Podivil se. „Ten rozhodně nevypadal OK.“

„Toho už si moc nepamatuju, bylo to fakt náročný.“

„To bych řekl.“ Táhl mě k baru. „Pojď na to pivo a nedělej vlny.“

„Promiň, ale já tu fakt musím najít toho chlápka.“

„Jakýho?“

„Strejdu z Filadelfie. Teta mi prý posílá nějaký prachy.“

„Ona používá strejdu místo internetovýho bankovnictví?“

„Jo, je staromódní. Má farmu s padesáti ovcemi.“

Ve dveřích jsem zahlédl bezradně se rozhlížejícího Chrisse.

„Už je tady, promiň. Zastavím se, až skončím.“

„Tak jo. Ale nezapomeň na mě. Musíš mi povyprávět, jak to tam dopadlo.“

„Jasně.“

Vyrazil jsem směrem ke Chrissovi.

„Seš můj strejda a přivezl jsi mi prachy, kdyby něco,“ vyhrkl jsem na něj.

„Jo,“ řekl trochu zmateně.

„Breno, pozdravuje tě Ajka,“ vpadla mezi nás rozjásaná holka s fialovými vlasy.

„Jo, díky.“

Stihla mi dát pusu na tvář a pak odplula dál do prostoru.

„Ty vole, vidím, že tady budeme mít fakt docela klid,“ prohodil Chriss trochu otráveně.

„Promiň, neodhadl jsem to. Netušil jsem, že Brena je tu tak populární.“

„Co kdybys mi pak jednu z těch svejch kámošek dohodil do postele?“

„Zeptám se,“ řekl jsem a táhl ho do rohu k volném stolku.

„Hele, Brenice, tady to máš a dík,“ zastavil mě snědý kluk s indiánskými copánky a podával mi dva jointy.

Nechápavě jsem na něj zamrkal.

„Vracím ne? Nejsem žádnej somrák.“

„Jo… Vlastně jo. Tak dík.“

Vzal jsem si jointy a posadil se. Chriss si sedl naproti.

„Do prdele,“ zavrčel, „ještě že ti nedal balíček s koksem.“

„Možná se s ním za chvilku ještě někdo objeví,“ oznámil jsem a namačkal na dotykové desce stolu kafe a minerálku.

Chriss kafe a panáka Jima Beama.

„Ty si nedáš ani frťana?“

„Nedám. Včera to Brena nějak přehnala s vínem a dneska potřebuje abstinenční pauzu.“

„Panebože,“ zavrtěl Chriss nevěřícně hlavou.

Za chvíli jsme to měli na stole.

„Jestli jsi něco zjistil, tak to vyklop. Ať tu nečumákujeme zbytečně dlouho. Cítím se tu tak nějak nesvůj.“

„Zato Brena je tu asi jako doma,“ zadrmolil Chriss a rozhlédlse kolem.

„Asi jo. Ale na druhou stranu jsme tady dokonale uklizení před žlutou rozvědkou.“

„Doufejme. I když zase tak moc jistej si nejsem. Barman má nějak divně šikmý voči.“

Chriss se ještě jednou rozhlédl kolem sebe.

„No tak jo,“ řekl, když nikde nezahlédl pistoli, která by mu mířila na hlavu. „Takže mám dvě zprávy a obě jsou šokující. A částečně dokonce i dobré.“

„Nekecej. Takže moje tělo je zaparkované ve vedlejší ulici a za chvíli může začít přenos?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Chriss. „Tvoje tělo je zaparkované někde v neznámé prdeli.“

„Běž do hajzlu,“ vyhrklo ze mě.

„Počkej, klid… To, že je zaparkované, zároveň znamená, že ještě pořád existuje. Není zničené, není prostřílené ani rozpuštěné v kyselině. A není mrtvé.“

„A kde je?“

„To můj zdroj neví.“

„A kdo to teda ví, sakra? A jak víš, že je v pořádku?“

„Vědí to šikmoocí žluťáci.“

Opřel jsem se lokty o stůl a dal si hlavu do dlaní.

„Nechceš cigáro?“ zeptal se Chriss.

„Běž do prdele s cigárem. Co to znamená? Že ho mají Číňani?“

„Jo.“

„Co s ním kurva chtějí dělat? K čemu jim je?“

„Páka.“

„Cože? Jaká páka?“

„Můj zdroj přesně neví. Ale předpokládá, že páka pro vyjednávání.“

„Oni budou vyjednávat?“

„Nejspíš se k tomu chystají. Mají totiž problém. Mají velký problém a myslí si, že vlastnictví vašich těl by jim ho mohlo pomoct vyřešit.“

Zvedl jsem hlavu a zadíval se na něj.

„Asi chceš vědět jak.“

Jenom jsem němě přikývl.

Chriss se znovu rozhlédl kolem. Pak pokračoval: „Po přepadu haly to jejich zabijácké komando našlo tři těla v kamionech bez života. Věděli, že se jedná o Infico a že jejich mysl je transportovaná do jejich lidí. Věděli přesně, v kom je Nathan a Brentz. Brentze zlikvidovali, Nathan stačil zdrhnout, ale jeho současné tělo znají, takže je neohrožuje. No, a jejich průser spočívá v tom, že vůbec netuší, v kom by mohla být ta třetí mysl. Podle seznamu, který dostali od svého zdroje z NSA, měla být Samantha Greenwoodová v těle Melisy Barryové. Jenomže Greenwoodovou zabili ještě předtím, než došlo k jejímu přesunu. Takže najednou mají čtvrté tělo, ale na seznamu vůbec není, v kom mělo být.“

„Nenapadlo je, že by mohlo být v té Barryové?“

„Barryovou uklidili do Evropy. Týden předtím, takže přenos kohokoliv do ní znemožnili. Jenže mají čtvrté tělo, jehož mozek je v někom jiném. A mají taky přesný manuál pro Infico. Vědí, že nepřipadá v úvahu transportovat chlapa do ženský. Takže teď vědí, že v někom v tom jejich systému je pořád ještě jeden agent z NSA. Ale netuší v kom. A netuší to ani jejich krysy v NSA. Jsou v prdeli. Omezili kontakty a zmrazili celý systém. Jsou absolutně nahraní, nervózní a šílíz toho.“

„To máš od svého zdroje?“

„Jo.“

„Jak je vysoko?“

„Hodně.“

„Je spolehlivý?“

„Taky hodně.“

„Spíš s ním?“

„Bez komentáře.“

„Pokračuj.“

„Takže jim došlo, že tudy cesta nevede. Že vede jedině přes vaše těla.“

„Jak?“ zeptal jsem se a napil se kafe.

„Mají je jako rukojmí. Údajně kontaktovali vedení NSA a nabízejí výměnu. Těla nezničí, když NSA toho čtvrtého transportuje.“

„A NSA na to přistoupí?“

„Asi by přistoupila. Problém je, že ani nikdo z NSA neví, v kom seš. Veškeré záznamy z Armistead Gardens byly zničeny. Jejich zabijáci údajně mučili dva techniky, kteří to tam přežili, ale nic z nich nedostali. Nevěděli to. V NSA jsou z toho taky zoufalí. Byla to Seawardova nelegální operace. Ví se ale to, že aby ji vůbec mohl rozběhnout, musí o ní vědět ještěněkdo přímo z vlády nebo Bílého domu, a taky z Pentagonu. Jenže se neví kdo.“

„Já to vím. Je to viceprezident Travis Thurman. A z Pentagonu jeden generál, jeho jméno jsem zapomněl.“

„Můj zdroj se domnívá, že jestli to během několika málo dní nevyřeší, začnou tlačit na vládu.“

„Jak můžou proboha tlačit na vládu?“

„Jednoduše. Mají důkaz o Inficu a můžou pohrozit, že celou tuhle neetickou a vyloženě nezákonnou technologii provalí. Provalí, že ji Spojené státy mají a že ji použily. Což by asi byl mezinárodní skandál. Nějací pitomí Wikileaks nebo Snowden jsou proti tomu naprosté sračky.“

„Tak to nechápu.“

„Co nechápeš?“

„Nechápu, proč to neprovalili rovnou?“

„Protože by nezískali toho špeha ve své síti, to za prvé. A pak – mezi znepřátelenými agenturami existují nějaké základy fair play.“

„Jaké základy fair play, kurva? Vždyť zabíjejí naše lidi.“

„To ke špionáži tak nějak patří. Ale podrazy takového rázu, jako je proval technologie… Oni Infico děsně obdivují.“

Jenom jsem nad tím bezmocně zavrtěl hlavou. Fakt mi to moc nešlo do palice.

„Tak to je ale v prdeli. To přece nemá východisko.“

„Oni spoléhají na to, že to lidi z NSA zjistí. Mají větší šanci na to přijít než oni sami. Doufají, že tě najdou. Anebo že se možná sám přihlásíš, až zjistíš, že akce krachla.“

„Takže mě teď hledají i naši lidi?“

„Jo, už to tak vypadá. Pokud by tě teda napadla spásná myšlenka přihlásit se sám, podepsal by sis nejspíš rozsudek smrti, to je ti snad jasný. A nejenom sobě, ale i té krásné Breně, co teď sedí naproti mně.“

„Jo, začíná mi to pomalu docházet,“ přiznal jsem zdrceně.

„Předpokládám, že pokud by s tím opravdu šli přes vládu, ti se taky dlouho rozmýšlet nebudou a prostě tě prodají.“

„Neprodají, popraví.“

„To vyjde nastejno.“

91.

„Čau, Breni, nepůjdeš vedle na jeden nebo na dva tance?“ přerušil nás kluk s rovnými vlasy po pás a v květované košili.

„Možná pozdějc, až to tady vyřídím.“

„Ty teď jedeš po profesorech?“

„Dej si odchod, krasavče,“ zavrčel Chriss a vlasatec se opravdu vzdálil.

„To ještě není celý,“ pokračoval Chriss. „Jejich oficiální nabídka, teda oficiální mezi agenty, je taková, že NSA označí infikovaný subjekt a oni vrátí těla, aby mohl být uskutečněn zpětný přenos. Ty svině totiž spoléhají na to, že NSA nebude chtít obětovat svoje agenty a udělá všechno pro to, aby tě našla. Nebo že se přizná ten, co o tobě ví. Takže tě budou hledat jak ty kurvy, co s nima dělají, tak ti poctiví v dobré víře, že ti tím pomůžou. Takže jestli máš nějakou love i v práci, tak ji teď z toho prosím tě vynech. Mohla by ti chtít pomoct.“

„Ty vole…“

„Zrovna teď sbalili všechny Seawardovy počítače a snaží se z nich vydolovat cokoliv, co by vedlo k tobě.“

„Mají šanci?“ zeptal jsem se.

Chriss pokrčil rameny.

„Já myslím, že ne. Seaward byl v poslední době až chorobně opatrný. Nevěřil nikomu. Nemyslím si, že by byl tak blbej a svěřoval se počítači. Navíc napojenýmu na firemní síť. Myslím, že z téhle strany nebezpečí nehrozí.“

Mlčel jsem a hleděl do stolu. Pořád jsem tomu nemohl uvěřit. Pořád jsem přemýšlel o tom, jestli to všechno není jenom nějaký černý sen. Noční můra, ze které se musím konečně probrat.

„A teď ta druhá zpráva,“ pokračoval Chriss.

„Už jsi mi jich řekl aspoň pět.“

„Ne, to byla furt jedna. Ta, že tvoje tělo je pořád v pohodě, že neshořelo.“

„Tak dík.“

Chriss do sebe hodil panáka.

„Druhá zpráva je, že máme prvního krtka. První zasranou kurvu.“

„Poslouchám.“

„Ross Dempster ze sekce spolupráce s kontrarozvědkou.“

„Toho znám. Jak jsi na to přišel?“

„Můj zdroj.“

„Jak na to přišel tvůj zdroj, když na to nepřišel ani Seaward?“

„Právě že ten na to asi přišel. Dempster měl na starost dva agenty. Jeden z nich byl Owen Wallstorm. Nic ti to neříká?“

„Ne.“

„V těle Owena Wallstorma je teď Nathan.“

„Do prdele.“

„Přesně tak. Dempster se s Wallstormem stýkal. Dost často. Měl od něho získávat informace z čínského velvyslanectví. Jenže na to, jak často se spolu scházeli, neměl skoro žádné výsledky. Wallstormova vytěžitelnost byla skoro nulová. Můj zdroj si prošel jeho zprávy a protokoly. Sem tam něco zapsal, ale byly to absolutně nepodstatné bláboly, a navíc o věcech, které NSA už dávno věděla. Takže Seawarda asi napadlo, jestli náhodou ty informace neproudí opačným směrem, rozumíš. Jestli naopak Dempster neposkytuje informace z NSA žluťákům. A aby se o tom ujistil, infikoval Nathana doWallstormova těla. Proto to taky museli tak rychle zarazit, protože by se na to přišlo. Takže Dempster je jedna z těch krys. Můžeme udělat první krok.“

„Jaký první krok?“

„Odstřelit Dempstera.“

„Jak odstřelit? Jako profláknout? Profláknout ho komu? Těm, kdo v tom s nima jedou taky?“

„Blbost. Na to se teď už nehraje. Myslím odstřelit v pravém slova smyslu. Pistolí.“

„Zbláznil ses?“

„Nezbláznil. Přemýšlel jsem o tom a je to nejracionálnější řešení. Prostě to chci udělat jako demonstrativní akci. Stejnou, jako udělali oni. Aby se vyděsili. Aby zjistili, že to nemají všechno pod palcem, ale že je tu někdo, kdo jim vidí do karet. Myslím, že je to fér hra. Potom zpanikaří a začnou dělat chyby. Možná začnou odstraňovat své lidi v NSA, protože si budou myslet, že je někdo podrazil.“

„To je šílené. Ty chceš fakt odprásknout…“

„Chci odprásknout krysu, která má na svědomí spoustu životů. Nic jiného. Neříkej mi, že s tím máš nějaký problém. Protože budu potřebovat tvoji pomoc.“

„Jako abych se toho přímo účastnil?“

„Jasně.“

„Myslíš jako aby se toho účastnila Brena Shepardová?“

„Do prdele, nejseš žádná Brena, máš akorát její hadry, zelený nehty, řasy a kozy.“

„To nezvládnu.“

„Jinak to nejde. Já se před ním objevit nemůžu, mě Dempster pozná, tebe ne.“

Chvilku mi trvalo, než jsem to strávil. Pak jsem si přece jenom namáčkl na dotykovce jednoho panáka. Během minuty jsem ho měl na stole.

„Za dvacet minut zavíráme, jo?“ oznámil číšník a odkráčel.

„Tak jo. Jdu do toho,“ řekl jsem po tom, co jsem do sebe obrátil skleničku Jima Beama. „Ale nejdřív z něho vytáhneme, kde je moje tělo.“

„Samozřejmě se ho před tím zeptáme i na spoustu jiných věcí. Ale nemyslím, že zrovna o tvém těle bude něco vědět. Pochybuju, že takhle citlivé informace sdělují i pěšákům. A Dempster nepochybně pěšák je. Je to akorát donašeč informací. Určitě bohatě placený, ale to je všechno.“

„A ty už máš nějaký plán, jak na to?“

„Jasně že mám plán. Dával jsem ho dohromady poslední tři hodiny, než jsem šel sem.“

„Kdy to uděláme?“

„Zítra.“ Pak se podíval na hodinky. „Vlastně dneska.“

IV.

Škrábance, šrámy a odřeniny

92.

Zpátky na kolej jsem se dostal ve tři hodiny v noci s předsevzetím, že následujících dvanáct nechám Brenu Brenou. Musel jsem se taky vyspat, abych odpoledne pomohl Chrissovi s realizací jeho plánu. Ten byl víc než šílený, ale vzhledem k tomu, že celá situace posledních dnů byla víc než šílená, docela do ní zapadal.

Probral jsem se a připojil zrovna na oběd, kdy automatická linka přivezla před Brenu talíř s jedním kuřecím křídlem (spíš křidýlkem) a dvěma většími listy hlávkového salátu pokapaného olivovým olejem.

„Můžeš za ním přijít zítra v jednu odpoledne,“ říkala zrovna Jessica, která seděla naproti a cpala se uzeným s bramborovou kaší.

„A řeklas mu, co mi je?“

„Řekla jsem mu to, cos mi řekla ty.“

„A co říkal?“

„Že je to blbost.“

„Tak to je dobrý. A má teda vůbec cenu, abych za ním chodila?“

„Určitě. Říkal, že ho to zajímá.“

„To fakt říkal?“

„Jo… když jsem mu tě popsala.“

„Cos mu popsala?“

„No, že seš dobře rostlá blondýnka s prsama tak akorát, stejně hezká jako já a že máš ráda sex.“

„A má nejoblíbenější poloha je devětašedesátka,“ doplnila Brena.

Jessica k ní zvedla oči.

„To jako fakt?“

„Jak s kým… Ale teď vážně. Myslíš, že mi může pomoct?“

„Jo, myslím že jo. Rozhodně ti nemůže uškodit.“

„Tak dík.“

To kuřecí křídlo byla jenom kost potažená kůží. Tipoval jsem, že stejně na tom bude za nějaký čas Brena, jestli nezmění jídelníček.

93.

Odpojil jsem ji, když se usadila na přednášku typologie občanských staveb. Takže sotva se posadila, zase vstala k odchodu (tedy já vstal k odchodu).

„Kam jdeš?“ zeptala se překvapeně Elen sedící vedle.

„Vzpomněla jsem si, že musím ještě něco zařídit.“

„Ty to teda hákuješ?“

„Jo. Kdyby sis něco psala, tak mi to prosím tě pošli večer na fejs.“

Vykráčel jsem z auly a nechal Elen za sebou i s jejíma udivenýma očima.

Sídlo NSA je na Exeter Hall Avenue a rozhodně jsem na tu recepci nehodlal jít osobně. A ani jsem tam nechtěl volat. Přece jenom mi v paměti pořád ještě zůstalo několik základních pouček z instruktáží prvního ročníku. Napsal jsem vzkaz na kus papíru a vložil ho do obálky, na kterou jsem načmáral jméno Ross Dempster. Pak jsem na ulici (mimo kamery) odchytil patnáctiletého kluka, vrazil mu obálku a požádal ho, ať to odnese do prosklených dveří, které jsem mu ukázal. Než k nim dorazil, byl jsem na druhé straně ulice a kráčel směrem k Loch Raven.

Vzkaz pro krysu zněl: Přesně ve čtyři buď v Tropic baru v Ilchester na nultém levelu. Místo Owena přijde žena.

Předpokládal jsem, že to pochopí správně a že tam bude. Jeho kontakt Owen Wallstorm se mu už čtyři dny neozval. A možná i věděl proč. V každém případě podobný vzkaz mohl těžko napsat někdo jiný než člověk od Číňanů.

94.

Pak jsem ještě zajel na koleje, abych z instalační šachty vydoloval svoji berettu, protože mi bylo jasné, že zrovna prožívám období, ve kterém jakýkoli, byť sebedokonalejší plán, v průběhu realizace zkrachuje. Chriss sice říkal, ať si nic neberu, že on bude mít samopal (izraelský Uzi) a mě že potřebuje jenom k tomu, abych Dempstera dostal na určené místo (popraviště).

Taky jsem mu sdělil své pochybnosti o tom, že jsou jeho informace opravdu správné, protože nevinných lidí v téhle zpackané akci zakalilo už dost a rozhodně jsem se nemínil podílet na dalších obětech. Ujistil mě, že samozřejmě všechno ověříme, a když jsem se zeptal jak, sdělil mi, že na Akademii měl taky čtyři přednášky o mučení a že nepochybuje o tom, že některá z těch metod bude fungovat i na tu kurvu Dempstera.

Když jsem přišel na pokoj, spatřil jsem Cheynu ve žlutém jednodílném cvičebním úboru (na bocích vykrojeném vysoko nad pánevní kosti), jak sedí v podivné poloze na kuchyňském stole. Za ní stál mladý Japonec v riflích a rozepnuté kárované košili, s rukama těsně pod jejími ňadry (nebo i na nich, má je tak malé, že těžko říct, kde vlastně přesnějsou).

„Ahoj, Brena… To jóga… Instruktáž třetí série.“

„Aha,“ hlesl jsem jenom.

„Pokud ty přidat, Yonka rád. Všechno vysvětlit.“

Japonský kluk sundal ruce z Cheyny a mírně se uklonil. Byl docela sympatický, a kdybych byl holka, možná bych si od něj i nějakou tu jogistickou instruktáž s opravou chybných pozic nechal udělat.

„Ne, dík. Teď rozhodně nemíním začínat s jógou. Jenom jsem se tu pro něco zastavila, nenechte se rušit,“ řekl jsem a odebral se do Brenina pokoje.

Probral jsem se její šatní skříní, protože do minusových levelů nemůžu naklusat v sametové halence (nebo co jsem to měl na sobě za hrůzu) a úzké sukni. Vybral jsem si tričko, přes něj tmavý lehký rolák a rifle, které se mi zdály nejvíc jeté. V zásuvce jsem našel i velké tmavé brýle. A bude to chtít taky nějaké výrazné malování, abych se od skutečné Breny co nejvíc odlišil (kdyby akce nevyšla a on si ji zapamatoval). Možná bych si mohl zkusit namalovat šikmé oči.

Převlékl jsem se a přemístil se do koupelny. Cheyna v kuchyni zrovna ležela na zádech s pravou nohou zvednutou kolmo nahoru. Jogínský instruktor nohu pochopitelně držel. Jednou rukou v úrovni kolena a tou druhou velice blízko místa, odkud vyrůstá z těla. Bylo vidět, že je skutečný profík.

95.

Ten bar vybral Chriss. Předtím to tam všechno obhlídl a dal mi přesný itinerář, jak se z něj dostat k Armistead Gardens v minus prvním. Spoléhal jsem na to, že i když to Dempsterovi mohlo připadat trochu neobvyklé (asi se scházeli jinde, ale my jsme nevěděli kde), bylo to zdůvodnitelné novou situací (o které určitě věděl), a hlavně to byl level bez kamer a místy i bez mobilního signálu, takže pro konspirační setkání ideální prostředí.

Přes ty velké tmavé brýle jsem skoro nic neviděl, protože nejspíš byly určené do opravdu silného slunce a možná by jimi nepohrdli ani svářeči. Navíc jsem to s nimi moc nedomyslel, protože jsem si v koupelně půl hodiny maloval šikmé oči jak debil (podle časopisu China Mode Light), abych pak to pracně vytvořené dílo schoval za obří zatemnění. Nedošlo mi to.

Přes rameno jsem měl žlutou kabelku (šla k mým vlasům) s berettou uvnitř (šla k mému dnešnímu úkolu). Tropic Bar byl na Bloom Street. Ulice byla kdysi docela rušnou obchodní tepnou, než nad ní postavili další čtyři městské levely, čímž ji odsoudili k obyčejné podzemní dopravní komunikaci, pro jakékoliv obchodníky nezajímavé. Tropic Bar tam ale zůstal, i když byl degradován na obyčejnou putyku se sortimentem kiosku benzínové pumpy a jedinou jeho zajímavou atrakcí byl pivní výčep a chlupatá šedesátiletá barmanka za ním. Tomu taky odpovídala i sociální skladba jeho návštěvníků. Provozáři a údržbáři ze spodních technologických levelů, oblečení v módních výstřelcích prodejen pracovních oděvů.

Dempster seděl s minerálkou u stolu hned vedle baru a v tom kvádru působil jako ředitel, který se rozhodl osobně zkontrolovat své pracovníky v terénu. Měl něco kolem čtyřicítky, na hlavě poslední zbytky vlasů a pořád se zmateně rozhlížel kolem. Ostatně já jsem tam taky působil tak trochu jako zjevení, co si spletlo lokál.

Posadil jsem se naproti a usmál se na něj. Chvilku nevěřil vlastním očím a pak se zeptal: „Ty seš ta od Owena?“

Jenom jsem přikývl.

„Co to má znamenat?“

„Co myslíš?“ zeptal jsem se.

„Nevím, co si o tom mám myslet. Kde je Owen?“

Přišel číšník v umolousané zástěře. Objednal jsem si taky minerálku.

„Owen je dočasně mimo hru… A možná i napořád,“ řekl jsem, když odešel.

Překvapeně se na mě podíval. „Přežil to?“

„To nemusíš vědět. Zajímá mě, co se děje tam u vás.“

Dempster se znovu rozhlédl.

„Nepřehnali jste to trochu?“ zeptal se pak, vzal sklenici a napil se.

„To neřeš. Ty tu nejsi od hodnocení. Mě naopak zajímá, co se děje tam u vás.“

„Hotové peklo. Myslím, že to, co jste udělali, byla zbytečná blbost. Moc jste to vyhrotili. Bude to teď všechno daleko složitější.“

Číšník mi přinesl minerálku.

„Bylo tam ještě čtvrté tělo,“ řekl jsem potom.

„Nevím, jak je to možné. Dostali bioware na tři subjekty.“

„Jasně. Ale když jsme jeden subjekt zničili, nahradili ho jiným.“

„O tom nic nevím. Nedostanu se do všech počítačů. Zvlášť ne do těch s Inficem. Byla to z jejich strany nelegální akce. Neschválená, normální partyzánština.“

„Šéf má fotku. Chce, abys ho identifikoval.“

„Kde k ní přišel?“

„Nesvěřuje se mi. Takže půjdeme?“

„Kam?“ zvedl oči a zahleděl se na mě.

„Ještě trochu níž, za šéfem. Potřebuje, aby ses podíval na tu fotku.“

„Mohl ji poslat e-mailem, ne?“

„Zbláznil ses? Teď, když je kolem toho takový blázinec? A když ani jeden z vás, co tam jste, není schopný přesně říct, kdo všechno byl v té anarchistické protiakci zapojený? Žádné e-maily.“

„Tak ji mohl poslat po tobě.“

„Možná. Ale nejspíš chce domluvit i nový způsob spolupráce. Musíme teď být daleko obezřetnější. Jeden z vašich lidí je někde mezi námi. To je prostě katastrofa, se kterou si zatím nevíme rady. Takže se jedná i o tvoji bezpečnost.“

Chvilku mě pozoroval a pak řekl: „To má ale stejně odvahu, že pošle takhle mladou holku.“

„Jde o dokonalé krytí, ne o odvahu. Tak zvedneme se, nebo ho necháme čekat?“

96.

Armistead Gardens bylo podle mě hodně riskantní, ale Chriss na tom trval. Příliš podléhal emocím. Bral to jako symbol. Trval na tom, že ta svině musí chcípnout na stejném místě, kde nechala chcípnout několik svých kolegů. Tvrdil, že je to tam už čisté, že policajti a všichni, kdo to vyšetřují, už jsou pryč a dál to řeší jenom v teple svých kanceláří na svých kompech. Přesto jsem z toho byl trochu nervózní. Přece jenom to pořád bylo místo činu. Jenže Chriss prostě trval na symbolu pro nás a na zprávě pro ně.

Přešli jsme na Shipley Hill a sjeli výtahem do minus jedničky.Tohle prostředí už Dempsterovu kvádru neodpovídalo vůbec. Šlo vyloženě o technické podlaží koncipované jako totální bludiště zahlcené nakládacími komorami, strojovnami hydraulických systémů výtahů, nakládacími rampami, generátory, transformátory a ultrakompaktními nádržemi s tlakovými pumpami. Tady už nešlo o žádné ulice, ale o široké chodby ze struskového kompozitu, po jejichž stěnách se táhly kabely, vodovodní a kanalizační trubky a vzduchotechnické trouby. Výskyt lidských bytostí se omezoval na údržbáře v montérkách, takže naše přítomnost byla naprosto nepravděpodobnou anomálií.

Zastavil jsem se u velkých kovových dveří s nápisem Přečerpávací stanice odpadních vod a vytáhl z kapsy kartu od Chrisse. NSA mělo k dispozici stejné klíče jako integrovaný záchranný systém a technické havarijní čety. Prakticky jsme se v podzemí dostali všude.

„Kdyby něco,“ otočil jsem se na Dempstera, „tak jsi náměstek Technických služeb a já tvoje sekretářka.“

„Kurva, proč bych tahal sekretářku k čističce odpadních vod v minus jedničce?“

„Co já vím? Možná aby sis s ní užil.“

„Nebyl by lepší hotel?“

„Možná. Ale možná seš úchylnej prasák a musíš to dělat mezi sračkama,“ řekl jsem a otevřel dveře.

Za nimi byl obrovský prostor protkaný mnoha ocelovými sloupy, mezi kterými stály uzavřené kruhové nádrže. Vzduch vibroval hučením výkonných čerpadel. Tady už jsme byli někde pod Druid Heights.

„Pomalu se mi to přestává líbit,“ zavrčel Dempster. „Nešlo vymyslet něco blíž?“

„Já jsem jenom spojka. O místech kontaktů nerozhoduju.“

„Na spojku toho víš docela dost.“

„Musím, když spojuju tak důležitý lidi jako je šéf.“

„Anebo s ním chrápeš.“

Na to jsem nijak nereagoval a vydal se po kovové lávce mezi nádrže.

97.

Dveře na druhé straně jsem zase otevřel pomocí karty. Za nimi už byl prostor, nad kterým se o dva levely výš nacházelo Armistead Gardens. Byli jsme už blízko naší Neviditelné zóny. Dveře za námi zasyčely a bylo slyšet, jak se uzávěr zase automaticky zamkl. Nevím, kdy Dempster začal tušit, že něco není v pořádku. Možná ho to napadlo při tom zapadnutí zámku dveří, nebo si všiml, že moje dámská kabelka má nějaký divný tvar, který rozhodně neodpovídá šminkám, rtěnkám a tamponům.

Uprostřed haly plné nádrží, trubek a uzávěrů po mně zezadu skočil. Oba jsme se svalili na zem a já zařval. Přesněji Brena šíleně zaječela. Chtěl mi strhnout z ramene kabelku, ale vtom se ozvala mohutná dávka ze samopalu, která mezi těmi ocelovými nádržemi rezonovala, jako by střílelo celé komando. Dempster ode mě odskočil a zmizel někde za elektrickými rozvaděči. Kabelku s pistolí jsem zachránil.

Sbíral jsem se ze země a přede mnou se objevil zakuklenec v tmavém pogumovaném kabátě a se samopalem Uzi na prsou.

„On zdrhnul, ty vole,“ houkl na mě.

Chriss byl maskovaný podstatně líp než já. Ostatně Dempster ho znal, takže to bylo pochopitelné. Taky nechtěl riskovat, že kdyby něco kikslo, tak ho pozná. A kikslo to právě teď.

„Posral jsem to,“ řekl jsem zdrceně a oprašoval si rifle. „Skočil na mě. Nečekal jsem to. Měl jsem ho nechat jít vpředu.“

„Blbost, to by bylo moc nápadné.“

„Jak vidíš, nápadné to bylo i tak.“

Hledal jsem očima na zemi svoje tmavé brýle a našel je s rozbitým sklem o dva metry dál. Vykašlal jsem se na ně. Stejně přes ně bylo v tomhle chabě osvětleném prostoru hovno vidět.

„Posral jsem to,“ řekl jsem znovu nešťastně.

„Nemůžeš za to, jsi holka. Teď se někam ukliď, vyřídím to sám.“

„Hovno… Zkusím aspoň částečně napravit to, co jsem zprasil.“

„Nemel blbosti a zalez. Dovedl jsi ho a tím tvůj úkol končí.“

„Na to zapomeň.“

„Nemáš výcvik likvidační čety. Teď už je to pro mě. A máme ho tam, kde jsme chtěli. Nedostane se odsud. Pokud ti teda nesebral kartu.“

Zkontroloval jsem kapsu riflí. „Nesebral, mám ji.“

„Pak je to v pohodě. Je v pasti.“

„Ty se tu vyznáš?“

„Jo, pomáhal jsem Seawardovi budovat Neviditelnou zónu.“

„Která zase nebyla tak neviditelná, jak se později ukázalo,“ zavrčel jsem a protáhl si záda.

Rifle jsem měl na koleně roztržené. To bude mít Brena radost.

„Je ozbrojený?“ zeptal se Chriss.

„Nevím. Ale těžko, to by mě asi rovnou odbouchl.“

Vytáhl jsem z kabelky berettu a zkontroloval zásobník.

„Takže trváš na tom, že jdeš se mnou?“

„Jo, trvám.“

„Tak jo,“ rezignoval Chriss, „jdeme vyřešit náš problém.“

„Máme ještě jeden,“ řekl jsem, opřel se zády o příhradový nosník a zkřížil nohy.

„Jaký?“

„Potřebuju na záchod.“

Chriss na mě vyvalil oči, že mu skoro vypadly z kukly.

„No co čumíš, vole. Prostě cítím, že to tělo, ve kterým jsem, má plnej močák, a potřebuju chcát.“

„Do prdele, a to už jsi zapomněl na základní poučku, že před každou akcí…“

„Nezapomněl, ty vole. Jenže ty jsi zapomněl, že jsem v ženský, blbe. A ženský to asi potřebují častějc, nebo co. Prostě kdybych byl v tom svým, tak se mi to nestane. Jenže nejsem,“ prohlásil jsem skoro uraženě.

„Do hajzlu. Tak se vychči, ne?“ řekl Chriss nervózně a rozhlédl se kolem.

„Já jsem to jako holka ještě nikdy nedělal.“

Chriss protočil panenky.

„Panebože… bude to asi to samý, ne? Akorát si při tom dřepnou.“

„To vím taky, vole,“ odsekl jsem a hledal očima, kde bych to udělal.

„Zalezu za támhletu nádrž.“

„Ty se přede mnou stydíš?“

„Jo, kurva.“

Chriss jenom zavrtěl hlavou a otočil se ke mně zády. Zalezl jsem za nádrž, sundal si rifle i kalhotky, dřepnul si a snažil se uvolnit, abych to ze sebe dostal. Moc to nešlo.

„Tak už seš? Co ti tam tak dlouho trvá?“ uslyšel jsem po minutě Chrissův hlas.

„Běž do prdele, vole. Holkám to prostě trvá dýl, nemůžu za to. Teče to z ní děsně pomalu.“

„Ty vole, mě snad jebne.“

„Navíc mi to teče i po prdeli,“ ohlásil jsem další negativní zkušenost.

Chriss nereagoval. Trvalo to fakticky skoro dvě minuty. Hrozné. Ale nádherně se mi ulevilo.

„Už seš, sakra?“ ozval se znova Chriss.

„Jo, už si natahuju kalhotky… Do prdele… A budu je mít mokrý.“

„Tak příště, až to bude dělat ona, budeš muset být připojenej, abys to odkoukal. Určitě na to mají nějakou fintu.“

„Myslíš?“ řekl jsem a objevil se zase před ním.

„Dobrý?“ zeptal se.

„OK. Až na tu mokrou prdel.“

„Tak jdeme na to.“

98.

V hale s nádržemi jsme tu krysu Dempstera nikde nenašli. Přemístili jsme se do další, která s ní byla přímo spojená. Myslel jsem, že to už bude ta, kde bylo zřízeno neviditelné řídicí středisko Infica, ale nebyla. Bylo to skladiště. Většinou trubky různého průměru a délky. Možná vodoinstalační materiál. Dempster zbraň neměl, ale přesto jsem odjistil berettu. Zase jsem si musel zvykat, že je ta pistole těžší, než si pamatuju. Brenino tělo a svaly její hmotnost cítily jinak.

Sklad byl vysoký dobrých osm metrů, osvětlený slabými zářivkami a zaplňovaly ho prostorné regály, které sahaly až ke stropu. Některé byly prázdné, jiné s trubkami, šoupaty a čerpadly. Horní patra regálů byla pospojována ocelovými obslužnými lávkami. Dempster nikde. Pomalu jsme se přesouvali k protější stěně. Chriss postupoval o tři uličky dál. Schválně jsem zakopl o kus plechu, abych nadělal randál a přinutil Dempstera k pohybu nebo reakci. Dostavila se okamžitě.

Ozval se výstřel a já jsem na levé tváři ucítil ostrou bolest. Šel jsem k zemi dřív, než si můj mozek stačil uvědomit, co se děje. Reflexy z výcviku. Teprve v tom prachu dole mi došlo, že ta krysí kurva má zbraň. A že jsem ho podcenil a že mě skoro dostal. Chvilku jsem tam jenom ležel v šoku. Tvář mě šíleně pálila. Sáhl jsem si na ni. Krev mi kupodivu netekla. To znamená, že mě o vlásek minul. Možná o půl centimetru, protože mě popálil akorát rozpálený vzduch kolem rozžhavené kulky. Do prdele.

Zvedl jsem hlavu, ale nikde jsem ho neviděl. Doufal jsem, že aspoň Chrissovi se ho podle výstřelu podařilo lokalizovat. I když na druhou stranu jsem tomu nevěřil zase tak moc, protože v hale narvané železem ozvěna rezonovala ještě dobré dvě vteřiny, takže se zvuk rozléhal odevšad. Překulil jsem se pod nejbližší regál, pistoli obouruč před sebou. Někde nahoře na lávce jsem zaslechl šramot. Vidět ale nic nebylo. Těžko říct, jestli to byl Chriss, nebo Dempster.

Pak se ozvala dávka ze samopalu a nahoře jsem spatřil záblesky jisker. Kulky dopadaly asi deset metrů ode mě mezi stojky regálů, od kterých se odrážely a způsobovaly ohlušující randál. Chrissův samopal se odmlčel a následovaly dva výstřely z pistole směřující nahoru. Takže ho nedostal. A Dempster je někde vpravo ode mě. Tvář mě pálila pořád víc. Slyšel jsem dupání nohou nahoře na lávce a potom další dva výstřely a odrazy kulek na horních regálech. Teď jsem tu krysu lokalizoval docela přesně. Viděl jsem záblesky z jeho zbraně. Nebyl dole, ale na druhé regálové úrovni za kovovými bednami.

Očima jsem hledal schodiště. Bylo ve vedlejší uličce, pět metrů ode mě na obvodové stěně. Jednoduché kovové stupně s jednou trubkou místo zábradlí. Pokud ho budu dál hlídat, nedostane se ta svině dolů. Jenže těch schodišť je tu možná víc, nemělo cenu na to spoléhat. Přeplazil jsem se pod regály až ke schodišti. Ozvala se další dávka ze samopalu. Chriss už asi taky zjistil, kde je, protože od beden kolem předpokládaného výskytu krysy lítaly jiskry. Využil jsem toho příšerného randálu a vrhl se na schody.

Vyběhl jsem do půlky, když se zase rozhostilo ticho. Zůstal jsem tam, přikrčený a s berettou před sebou, připravený reagovat na sebemenší pohyb ve svém zorném poli. Cítil jsem, jak mi začíná otékat obličej a hlavou mi kmitla představa, jak se asi bude tvářit Brena, až se podívá do zrcadla. Další dávka ze samopalu. Využil jsem toho a podařilo se mi vyběhnout až na první úroveň regálů, kde jsem zůstal sedět za narovnanými trubkami. Dál jsem nemohl, protože by mě možná odprásknul Chriss. Předpokládal jsem, že Dempster je nějakých deset metrů ode mě. Opatrně jsem vystrčil hlavu nad trubky. Neviděl jsem ho. Jenom plechové bedny. Bude za nimi. Zase jsem se svezl za trubky. Chtělo to trpělivost, nezmatkovat. Určitě zazmatkuje on. Zaklonil jsem hlavu… a zahlédl tu jeho.

Nade mnou na dalším regálovém patře. Krysí hlava vykukovala přes okraj a zírala přímo na mě. A vedle té hlavy visela dolů ruka s pistolí. Reflexivně jsem zvedl berettu, ale nebylo to tak rychlé, jak jsem předváděl na výcvikovém polygonu ve svém těle. Ta pistole byla vážně kurevsky těžká. Z té Dempsterovy vyšlehl záblesk dřív, než jsem to stačil zmáčknout já, a mým levým bokem projela ostrá bolest, jako by se mi do něho zahryzla tupá zubatá pila. Ruka s berettou mi klesla dolů a pistole z ní vypadla. Vytřeštil jsem oči a uviděl škleb v krysím ksichtě, ale hlavně jeho ukazováček na spoušti.

A v tom hrůzném zlomku vteřiny mi blesklo hlavou, že je to glock a ten je samonabíjecí, a v dalším okamžiku se halou rozlehl další příšerný rachot samopalu. Dempsterova ruka křečovitě poskočila, zrovna když to zmáčkl. Kulka z jeho pistole mi proletěla kousek od hlavy a hned potom lítala všude kolem spousta dalších kulek z Chrissova samopalu, odrážejících se od kovových stojek, beden, zábradlí a nosných pilířů. Na trubky vedle mě dopadla Dempsterova zbraň a možná i část ruky. A potom i kapky krve a pak celý krvavý proud. A už to nebyla jenom krev, ale taky další svinstvo z jeho rozstřílené hlavy.

99.

„Říkal jsem, ty vole, že nemáš výcvik likvidační čety.“

Seděl jsem na zemi, zády opřený o betonovou stěnu haly, a Chriss mi omotával kolem těla provizorní obvaz z cárů mého roztrhaného trička.

„Máš hezkou podprdu,“ řekl, když se snažil udělat uzel.

Neměl jsem sílu ani náladu vymýšlet hlášku, kterou bych ho odpálkoval. Pořád jsem byl ještě v šoku. Naštěstí to bylo jenom škrábnutí, ale krvácelo to. Na levém boku prošla kulka rolákem i tričkem, ale do těla nepronikla, jenom poškodila kůži v délce nějakých šest centimetrů. Být to o dva centimetry blíž těla, měl bych velký problém. Ostatně, ten jsem měl i teď. Vlastně Brena měla problém.

„Do prdele… Co jí řeknu?“ zachrčel jsem.

Tvář mě pořád pálila. Možná ještě víc než před chvílí a možná ještě víc než ten bok.

„Co bys jí říkal? Mluvit s ní stejně nemůžeš. Nepřipojujji.“

„To nejde, už jsem ti to vysvětlil. Musím jí to nějak říct.“

„Co jí chceš říct, ty vole?“

„Pravdu… Že ji postřelili někde u Armistead Gardens, když jsem ovládal její tělo.“

„To vůbec nezkoušej.“

„Musím. Jinak už to teď asi nepůjde. Zblázní se z toho. Nebo půjde na policii a pak jsme totálně v prdeli.“

„Proto ti říkám, abys ji nepřipojoval,“ konstatoval Chriss a dokončil druhý uzel. „S tímhle nemůžeš ani do nemocnice, je to evidentně střelný zranění. Hlásili by to.“

„To mi došlo, vole. Ale myslím, že nemocnice ani nebude třeba.“

„Hlavně si to pak hned obvaž opravdovým čistým obvazem. A taky vydezinfikuj.“

„Kulka je sterilní,“ řekl jsem.

„Jo, to jo. Ale mohl se tam dostat nějaký sajrajt z těch jejích hadrů.“

„Je to čistotná holka.“

„Ale ty ses tady válel v prachu. Dyť se na sebe podívej.“

„Nechci se na sebe podívat.“

„Jenomže až se na sebe podívá ona…“ řekl Chriss s očima upřenýma na mou tvář.

„Jak vypadám?“

„Nic moc.“

„Co to je kurva ‚nic moc‘?“

„Máš na ksichtě spálenou šlehu. Na levé straně.“

„Nemusíš mi říkat, která je to strana, pálí to jako svině.“

„Od oka skoro až k hubě,“ dodal Chriss.

„Do prdele… Co s tím budeme dělat?“

„To teď neřeš. Hlavně že jsme dostali první krysu. Úkol je splněný. Akorát je blbý, že jsme se ho nestihli na nic zeptat.“

„Jo, to je fakt blbý. Možná věděl, kde je mý tělo. Ale o tom, že to byla krysa, už nepochybuju. Cestou sem jsme zapředli hovor a bylo evidentní, že dělá pro ně. A tvrdil, že jsme to přehnali. Myslel tím jako ty z čínské rozvědky. Že teď bude mít v práci omezené možnosti. A taky okamžitě zareagoval na Owena a ptal se, co se mu stalo.“

„Vždyť jsem ti to říkal.“

Chriss vytáhl z kapsy balíček marlborek a zapálil si.

„Už ti ani nenabízím,“ hlesl.

„To děláš dobře. I když jak tě tak vidím, tak by si můj mozek s chutí dal taky. Ale je mi jasný, že ty nevinné holčičí plíce by to asi nevstřebaly. Stejně si pořád nedovedu představit, co bude, až takhle přijedu na koleje…“

„Do toho ti kecat nebudu. Tys prodělal školení a testy na Infico, já ne. Já mám školení na likvidaci.“

Pokusil jsem se vstát. Šlo to bez problémů. Snažil jsem se oprášit si rifle, ale bylo to zbytečné. Nebyly jenom zaprášené a se skvrnami od oleje, ale na dvou místech taky roztržené. Oblékl jsem si rolák (taky zválený jako kráva) a doufal, že se na kolej dostanu dřív, než přes něj začne prosakovat krev.

„Zítra v jednu je objednaná k psychiatrovi,“ ohlásil jsem.

„Snad tam budeš s ní, ne?“ řekl Chriss a labužnicky vyfoukl kouř nad sebe.

„Nepůjde tam.“

„Konečně nějaký rozumný slovo.“

„Půjde do baru Wilkins ve Woodlawnu.“

„Jo? A co tam bude dělat?“

„Dá si s tebou kafe.“

Chriss se na mě vyděšeně podíval. „Co to meleš?“

„Buď tam přesně v jednu, vysvětlíš jí to.“

„Cože? Co blbneš?“

„Já s ní komunikovat nemůžu, rozumíš,“ řekl jsem a dal si ruce do kapes. „My nemůžeme vést vzájemný dialog. Buď může mluvit ona, nebo já. A já jí to potřebuju vysvětlit. Už to fakt nejde dál hrát takhle, ty vole.“

„To ses asi fakt pomátl, ne?“

„Nepomátl.“

„Kurva, nemůžeš profláknout Infico civilistovi. Zbláznil ses?“

„A já ti říkám, že jinak se z toho zblázní ona. Musíš jí to říct. A taky jí vysvětlíš, že je to přísně tajné.“

„Jo? To si fakt myslíš, že když řekneš ženský, že je něco přísně tajný, tak to zítra nebude vědět minimálně pět jejích kamarádek a dva milenci?“

„Takhle to ale vážně dál nejde.“

„Tak proč jí to nevysvětlíš sám? Když přepojíš na stupeň číslo čtyři, můžeš přece mluvit a ona tě může vnímat. Vyser se na dialog a udělej monolog.“

„Nechci žádný stupeň čtyři. Kromě toho, že je nepřípustný, tak…“

„Ty vole, tady už se na žádnou přípustnost nehraje. Už jsme dávno mimo všechna pravidla.“

„Kromě toho by se mohla opravdu zbláznit. Představ si, že by tvými ústy najednou začal mluvit někdo úplně jiný. Nezbláznil by ses z toho?“

„Asi jo,“ uznal Chriss po krátkém zamyšlení.

„No vidíš. Takže já jí to dneska večer jenom naznačím, s tím, že vysvětlení dostane zítra ve Woodlawnu v baru Wilkins.“

„Larry… myslíš, že je to vážně nutný?“

„Dyť se na mě podívej, ty vole. Nebo spíš na ni.“

„A kdybys ji teď odpojil napořád… Myslím do doby, než se to vyřeší, a někam se zdejchl… Můžeš bydlet u mě. Jsem uklizený v Parkville. Může odjet třeba někam k babičce.“

„Před koncem semestru? A co když ji začnou shánět rodiče? Spolužáci? To je kravina. Oznámí to a vyhlásí po ní celostátní pátrání. Uděláme to tak, jak jsem řekl. Je inteligentní.“

„Na tohle můžeš být inteligentní jako Einstein, a stejně to nemůžeš vstřebat. Tohle je větší morbidnost než nějaká pitomá teorie relativity.“

„Zítra v jednu tě chci mít ve Woodlawnu. Budu na ni připojený, ale pasivně. Mluvit s tebou bude ona. Už ti ji trochu připravím.“

„Děláš mi to těžší než ta kurva Dempster.“

100.

V osm hodin večer jsem byl na kolejích. Sára byla naštěstíněkde mimo, ale kolem Cheyny se mi protáhnout nepodařilo. Seděla v kuchyni u svojí rýže a bambusových výhonků.

„Paneboha… ty vypadat,“ spráskla ruce, a dokonce si zakryla obličej, jako by Brena byla zombie ze záhrobí. „Stát něco hrozného?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Jsi v poho?“

„Jo, jsem maximálně v poho. Fakt. Možná jsem si dala panáka navíc, ale jinak jsem v poho.“

Zapadl jsem k Breně do pokoje a tam se poprvé podíval do zrcadla. Říct kurva bylo slabé slovo, ale silnější neznám. Cejch, vypálený na levé tváři od zkurvené kulky zkurvené krysy, se opravdu táhl od levého oka až k nosu. Uklidňovalo mě akorát to, že jsem vůbec přežil. Být to trochu víc napravo, nesedím tady, ale ležím v prachu minus prvního levelu s obrovskou dírou v hlavě. Akorát jsem si nebyl jistý, jak to uklidní Brenu.

Nemělo cenu to prodlužovat. Sedl jsem si k jejímu notebooku a napsal vzkaz přes celý monitor: Klid, nic se neděje, jsi v pohodě. Teď se běž do koupelny dát trochu do kupy a pak si sedni zpátky k tomuhle stolu. Pokusím se ti to aspoň částečně vysvětlit. L. Pak jsem ji připojil.

Neměl jsem na vybranou. Nešlo to udělat jinak.

V první chvíli sykla bolestí. Ani jsem si neuvědomil, že já už jsem si na tu permanentní bolest asi zvykl, ale její nervová soustava ne. Teď to teda znovu příšerně zabolelo, protože její čidla si to samozřejmě neodpustila zprostředkovat i mně. Jak spáleninu na tváři, tak zranění na levém boku. Ani nevím, co bolelo víc. Chytila se za bok. Předklonila se, až hlavou narazila do stolu. Do očí jí vyhrkly slzy. Zůstala tak, s hlavou sehnutou skoro až ke kolenům. Asi po půl minutě se zkusila narovnat a vytřeštila oči na monitor notebooku před sebou. Četla ty dva řádky další půl minuty.

Podívala se napravo na skříň, na velké zrcadlo na jejích dveřích. Nehybně zírala na ten obraz zkázy, který se tam zjevil, jako by to byl úplně cizí člověk. Chápal jsem, že nemůže věřit tomu, co vidí. Potom její zrak zase spočinul na monitoru na stole s mým vzkazem. Zkusila vstát, ale vzápětí se zase svezla do židle. Rána na boku ji řezavě zabolela. Bylo mi jí strašlivě líto, ale to bylo to jediné, co jsem mohl dělat. Soucítit s ní. Nejen psychicky, ale v tomhle případě i fyzicky. Fakt to bolelo jako kráva.

Opatrně si svlékla rolák a pak se nevěřícně zadívala na své břicho, obvázané roztrhaným tričkem nasáklým krví. Znovu zkusila vstát. Zavrávorala, ale podařilo se jí to. Přešla do kuchyně. Cheyna na ni vyděšeně hleděla.

„Ty fakt v poho?“

Brena přimhouřila oči.

„Kdo byl se mnou v pokoji?“

Japončiny oči se zvětšily na dvojnásobek.

„Ve tvém pokoji nikdo. Prázdnota. Ty před chvílí návrat. Opilost? Paměť nic?“

Brena přešla ke dveřím koupelny, otevřela je a v mírném předklonu vešla dovnitř.

„Pomoc nechtít?“ ozvala se Cheyna.

Neodpověděla a zavřela za sebou. Opřela se o zeď. Zírala do zrcadla. Pak se rozbrečela. Asi ne bolestí, ale nad tím, co viděla. Chtěl jsem se odpojit, ale usoudil jsem, že si to nezasloužím. Chtěl jsem hrát fér hru, musel jsem si to protrpět s ní. Měl jsem nutkání řvát, jak je mi to líto. Asi pod dvou minutách se trochu vzpamatovala a odmotala si triko z těla. Hleděla na zakrvácenou ránu. Krev už naštěstí netekla, byla zaschlá. Pak se svlékla. Odpojil jsem se.

101.

Když jsem se znovu připojil, seděla v županu a levou rukou si na tváři držela igelitový sáček s ledem. Chytrá holka. Co si udělala s ránou na levém boku, nebylo vidět, ale už to tolik nebolelo. Spálenina na tváři bolela daleko víc. Odpojil jsem ji, odložil ledový igeliťák na stůl a napsal další vzkaz:

Nejsi blázen, ani náměsíčná. Jsi jen předmět vědeckého experimentu. Jsi naprosto v pořádku.

Pak jsem ji připojil. Zírala na monitor. Ještě před chvílí na něm bylo napsáno něco úplně jiného. Vzala si igeliťák a znovu si ho přitiskla na tvář. To byl ovšem jediný účinek mého vzkazu. Čekal jsem víc. Asi po minutě jsem ji zase odpojil. Odložil jsem igeliťák a napsal:

Ty vzkazy na monitoru nevznikají okamžitě ve zlomku vteřiny samy od sebe, jak by se ti mohlo zdát, ale musím je napsat. Musím je napsat tvýma rukama a pro tu chvíli musím odpojit veškeré tvoje vědomí a vnímání.

Znovu jsem ji připojil. Zase jenom němě zírala. Střídavě na monitor a střídavě na odložený igeliťák, který ji možná zajímal víc než ten notebook. Znovu si ho přitiskla na tvář. Potom ji konečně osvítila vlna inteligence. Odložila ho a pod můj vzkaz napsala: Kdo seš, sakra?

Odpojil jsem ji a napsal: Ty psát nemusíš. Stačí, když to nahlas řekneš. Slyším tvýma ušima, vidím očima, cítím tvým nosem.

Přepnul jsem ji zpátky. Chvilku se nic nedělo. Pak řekla nahlas: „Kdo seš, sakra?“

Odpojil jsem ji a napsal: Těžko ti to vysvětlím tímhle komplikovaným komunikačním spojením. Přijď zítra v jednu odpoledne do baru Wilkins ve Woodlawnu. Bude tam můj kolega. Vysvětlí ti víc.

Přepnul jsem Brenu do aktivního režimu.

„Seru na tebe,“ řekla monitoru, jako by byl živý. „Zítra v jednu jdu k psychiatrovi.“

Odpojil jsem ji a napsal další vzkaz: Psychiatra nedoporučuji. Ten ti nepomůže. Můj kolega Chriss ano.

Připojil jsem ji. Jenom zavrtěla hlavou.

„Kdo mě sakra takhle zřídil?“

Další vzkaz ode mě: Chriss ti to vysvětlí. Ale nechoď s tím do nemocnice, je to střelné poranění. Vyšetřovali by tě policajti. Je to jen škrábnutí, není nebezpečné. Stačí, když si to vydezinfikuješ. Za všechno, co jsem ti způsobil, se ti omlouvám. Jde o vědecký experiment. Teď končím a ty se běž pořádně vyspat.

Připojil jsem ji. Naštvaně zaklapla víko notebooku. Pak ho znovu otevřela a promluvila na něj, jako by si myslela, že ten nadpřirozený duch je zakletý někde v jeho procesorech.

„Počkej, sakra… Kdo mě takhle zřídil? Co jsem dělala? Je to nějaký agresivní druh schizofrenie? Nebo somnambulismus, nebo co? Anebo jsi démon? Moje černá můra tam uvnitř, o které jsem doteď nevěděla? Kdo kurva seš a kdo jsem do prdele já? A co chceš po mně?“

Byl jsem z ní nešťastný. Všechny tyhle otázky byly naprosto logické, jenže jsem opravdu neměl chuť to s ní teď řešit. Odpojil jsem se.

102.

Liam byl před školou. Možná už od šesti od rána.

„Ježíšmarjá, co se ti stalo?“ vyděsil se, když ji uviděl.

„Nic,“ odsekla, „ožrala jsem se a spadla ze schodů.“

„Neblbni… A nestalo se ti nic?“

„Kromě toho, co vidíš, tak nic.“

Ráno si deset minut patlala na obličej make-up, ale ta spálenina úplně zakrýt nešla. To by asi musela použít emailovou krycí barvu na okapy. Nezastavila se a šla dál. Liam kráčel vedle ní.

„Spěchám na přednášku,“ zavrčela koutkem úst.

„Počkej… hele, tady jsem ti přinesl dývko.“

„Jaký dývko?“

Liam vytáhl z tašky, kterou měl přes rameno, cédéčko. „Bazilišek z hor. Fakt děsně hustý. Ukrutný biják, nářez. To se ti bude líbit.“

Brena bez jakéhokoli komentáře pokračovala v chůzi.

„Navíc se to hodí teď k tý tvý…“ odmlčel se.

„K čemu se to hodí?“ zeptala se.

„No… jako ke tvý image.“

„Jaký image?“ Zastavila se.

Liam plaše ukázal na její obličej. „Teda promiň…“ hlesl.

„Aha. Takže je to nějaký masakr, jo?“

Jenom přikývl. Bylo evidentní, že není zrovna rozený diplomat a v komunikaci s holkama nemá bůhvíjaké zkušenosti.

„Tak dík.“

Vzala si od něj cédéčko a hodila ho do tašky. Přešla k eskalátoru, který stoupal do vstupního vestibulu univerzity, a nastoupila na něj.

„Čau, Breno. Dneska vypadáš jako hlavní hrdinka seriálu Amazonky třetihor.“

Dvě holky, obě ostříhané na kluka, seděly na zábradlí a kouřily jednu cigaretu, kterou si podávaly.

„Jděte se bodnout.“

Ve vestibulu to vypadalo jako na nádraží před odjezdem šesti vlaků najednou.

„Brenice, jak to, že jsi už tak dlouho nebyla na Facebooku? Nechávala jsem ti tam dva vzkazy,“ zastavila ji vysoká holka s příšerně kudrnatými vlasy. V kombinaci s dopředu protáhlým obličejem připomínala ovci.

„Mám teď děsnej blázinec. Dělám ten podělanej model pro Lohana.“

„To se odevzdává až pozítří, ne?“

„Jo, asi jo. Ale na to, že jsem ještě vlastně ani nezačala…“

„A co se ti stalo, proboha?“

„Divoká noc plná vášní.“

„Ty teď spíš s Terminátorem, jo? Nebo s Godzillou?“

„Odpolední ateliéry odpadají, víš to?“ přidal se k ní v chůzi obézní kluk.

„Ne, to nevím.“

„No vidíš, kdybys byla na fejsu, tak to víš.“

„Nic by se ale nezměnilo, protože bych tam stejně nešla.“

„Conner odletěl na tři dny do Kanady.“

„Na nějakou konferenci?“ zeptala se při chůzi.

„Ne, na lov jelenů. Co to máš na obličeji?“

„Usnula jsem na zapnutý žehličce na vlasy.“

„Cože?“

Vpadli do posluchárny. Přednáška už probíhala. Vpředu u plazmy stála dáma jako vystřižená ze žurnálu sedmdesátých let, v upnutém kostýmku pod kolena a drdolem na hlavě, který vypadal jako kyblík na led.

„Zase vybitý budík?“ zeptala se kousavě, když se oba cpali do lavic.

„Havárie na Rooseveltově,“ odpověděla Brena a ukázala na svůj obličej.

Přednáška byla o betonu a nepochopil jsem z ní vůbec nic. Breně přišla textovka od Jessiky: Nezapomeň dneska na Patricka.

Sakra. Doufal jsem, že to včera správně pochopila a že tam nepůjde. Ale možná už ani nevěří tomu, že něco takového včera proběhlo. Že si opravdu dopisovala s démonem. Možná to považovala za sen. Jenže to by musel být opravdu divoký sen, aby si v něm způsobila skutečnou spáleninu a skutečné střelné zranění. Ale nechtěl jsem nic riskovat. Odpojil jsem ji a nechal jí na displeji mobilu vzkaz: Nezapomeň být v jednu v baru Wilkins ve Woodlawnu. Je to důležité pro tvoje psychické zdraví.

Pak jsem ji znovu připojil. Chvilku na to zírala a pak poslala textovku Jessice: Omlouvám se, zruš to.

Jessica odepsala: Co blbneš?

Brena: Už jsem v poho.

Uklidnilo mě to. I když já i ona jsme věděli, že v poho není ani jeden z nás.

103.

Na obědě před ni z pásu sjely na stůl kukuřičné lupínky s ovesnými vločkami nebo něčím podobným. Hrůza hrůz. Pořád si neuvědomovala, že teď potřebuje minimálně dvakrát víc energie než před týdnem. Vlastně ani nemohla. Doufal jsem ale, že jí to Chriss vysvětlí. Že ji upozorní na to, že bez pořádného vepřového, telecího a hovězího v tomhle světě, ve kterém se nedobrovolně ocitla, nepřežije.

Dneska seděla s Loonou, kterou jsem viděl poprvé (ona asi ne), což byla úžasná gotička s havraními vlasy, ocvočkovaným obojkem kolem krku a černou sametovou vestičkou se stříbrnými řetízky. Měla černé i oči. Buď měla kontaktní čočky, nebo byli rodiče taky gotici a zplodili ji v Draculově hradu (anebo si ji nechali genově upravit při asistované reprodukci). V každém případě byla skvělá.

„Říkala jsem ti o tý ženský u kartářky?“ zeptala se s plnou pusou.

Brena zavrtěla hlavou.

„Tak to přijde ženská ke kartářce a nechá si vyložit karty. A kartářka říká: Co to nevidím, váš muž vás podvádí. A ženská se zarazí, zamyslí se a pak řekne: A nemáte ty karty obráceně?“

104.

Po obědě (jestli se tomu tak dá vůbec říkat) opravdu nasedla na metro a odjela do Woodlawnu. Oddechl jsem si. Teď už bude všechno záležet na Chrissovi a jeho schopnostech, jak jí to dokáže vysvětlit. Předpokládal jsem ale, že není blbec a že jí to podá nějak stravitelně, i když tohle ani moc stravitelně podat nešlo. Volba lokality pro setkání nebyla jednoduchá – tahat Brenu až někam do minusových levelů (kde to bylo pro Chrisse nejbezpečnější) jsem nechtěl, abych ji moc nevyděsil (vyděsí ji určitě Chriss, což stačí). Chrisse zase nebylo možné kvůli kamerám dostat do civilizovaného světa, takže Woodlawn byl takový kompromis.

Kdysi to byla čtvrť na severovýchodě města, než ji pohltila ta nenažraná struktura z uhlíkových kompozit, tvrzeného skla, membránového betonu a tlakově upravené přetavené strusky. Protože to ale původně byl okraj města, nebyly nad ní dnes čtyři levely, ale jenom jeden. Tím pádem ta čtvrť nezpustla tak moc, jak se to stalo jiným, které zůstaly dole v samotném centru, kde nad nimi vyrostly čtyři další dvanáctipodlažní bloky. Kamery tu byly jenom na hlavních třídách, ale už ne v úzkých bočních uličkách. Bar Wilkins se nacházel právě v jedné z nich.

Našla to s pomocí navigace. Vstoupila dovnitř a bezradně se rozhlédla po baru. Byl poloprázdný, ostatně v tuhle denní dobu nebylo divu. Na stěnách visely plakáty z šedesátých let minulého století a lustry byly sestavené z trsů vinylových desek, ze kterých trčely klasické žárovky, jak je vymyslel ještě Edison. Pod stropem pomalu rotovaly velké vrtule z retrofilmů. Chrisse jsem Breninýma očima nikde neviděl. Polilo mě horko (pochopitelně jenom obrazně, jelikož fyzicky to byl nesmysl). Jestli se na to vykašlal, je to všechno špatně, protože pak už mi Brena nebude věřit vůbec.

Od stolu v rohu se vztyčil chlápek a mávl na Brenu (na rozdíl od ní ji znal, protože s ní včera seděl v Mefistu). Teprve teď jsem ho poznal. Měl zrzavou paruku a zrzavý knír a vypadal jak vyšumělý padesátník, co jde po mladých kočičkách. Přešla k němu.

„Vy budete určitě slečna Shepardová. Alespoň podle popisu, jaký jsem dostal,“ oznámil jí a zkusil nahodit přívětivý úsměv.

Změřila si ho pohledem, předpokládal jsem, že přísným.

„A vy nejspíš Chriss. Popis jsem nedostala žádný,“ poznamenala kysele a posadila se na židli naproti němu.

„Jsem rád, že vás poznávám,“ řekl.

„Těžko říct, jestli je stejná radost na mé straně,“ zavrčela. „Ale spíš ne.“

„Co si dáte k pití?“

„Až se přikolébá obsluha, pokud tady vůbec nějaká je, řeknu jí to.“

Byla evidentně bez nálady a dávala to zřetelně najevo. Doufal jsem, že to Chrisse moc nerozhodí.

„Vy jste vědec?“ vyhrkla na něj.

Chriss se na ni podíval s nechápavým výrazem v očích.

„Vědec?“ opakoval zmateně.

„Molekulární biolog nebo kvantový fyzik?“

Teď už ho fakt rozhodila. Měl jsem ho upozornit, že je to liška vychytralá.

„No… podle toho, že jste přišla, tak už vás můj kolega nejspíš informoval. Alespoň mi slíbil, že vás načne.“

„Prosím?“ naklonila hlavu a podívala se na něj přivřenýma očima.

Přišel číšník v příšerně fialové košili a s modrým motýlkem pod krkem.

„Jedno kafe,“ zasyčela Brena.

„Mně taky jedno.“

Fialovák odkráčel.

„Tedy informoval mě,“ pokračoval Chriss, „že vám nastíní alespoň základní fakta.“

„Jo… někdo mi napsal, že jsem součástí vědeckého experimentu.“

„Aha… tak to vám měl spíš napsat, že experiment skončil a vy jste součástí jeho praktického využití v terénu.“

Přikvačil číšník a postavil před Brenu i Chrisse kafe. Opřela se do židle a natáhla si nohy.

„Poslouchám, pane seladone.“

„To je převlek,“ zadrmolil Chriss uraženě a měl jsem dojem, že se i začervenal.

Panebože, začínal jsem tušit, že to nezvládne. Co se týká ženských, byl docela plachý. Tohle pro něj nebyla nejlepší role. Neměl v ruce automat s plným zásobníkem a jeho použitelnost tím pádem klesla na dvacet procent. Zvedl šálek a napil se. Když ho zase postavil, zadíval se na Brenu.

„Asi jste si v poslední době všimla, že máte drobné výpadky paměti.“

„Nejsou drobné a nejsou to jen výpadky paměti. Dělám věci, které bych nikdy nedělala, a vyskytuju se na místech, kam bych nikdy nešla.“

„Ano… ano,“ řekl váhavě Chriss.

Vůbec nevěděl, jak začít. Brena byla netrpělivá.

„Takže jste vědec, nebo nejste?“

„Já osobně tak úplně vědec nejsem,“ vysoukal ze sebe Chriss. „Ale to, co se s vámi děje, je opravdu produkt nejpokročilejší vědy.“

„Skutečně? A proč zrovna já? A co to teda je? Pícháte mi nějakou drogu, po které o sobě nevím a plním vaše příkazy? A kdo teda jste?“

„Nejsem vědec, ale…“

„Takže jste co? Hypnotizér? Úchyl?“

„Agent NSA.“

„To je nějaká sekta?“

„To je Národní bezpečnostní úřad.“

„Zažaluju vás.“

Chriss chvilku mlčel a pak se zeptal: „Můžu si zapálit?“

„Nemůžete. Pokračujte.“

Byl nervózní. S tím cigárem ho dostala.

„Nemáte v sobě drogu. Máte v sobě mého kolegu. Larryho.“

„A to je kdo? Démon? A kde jste ho vzali? Máte kontakty v pekle?“

„Ten je taky z NSA.“

„Neříkejte. A jak se do mě asi tak dostal? Šamanské rituály? Okultní obřady, zaříkávání? Nebo snad umělé oplodnění?“

„Nic z toho. Nanotechnologie a bioware. Tajný program.“

„Skutečně?“

Evidentně mu nevěřila ani slovo. Bude muset být přesvědčivější.

„Jeho tělo, myslím Larryho tělo, teď leží v kontejneru vybaveném jako jednotka intenzivní péče. Neví o sobě, je v kómatu.“

„Co se mu stalo?“

„Nic se mu nestalo. Byl do toho stavu uveden záměrně, protože jeho vědomí bylo přeneseno do vás. Do vašeho mozku. Je vaší součástí.“

„A nejste náhodou spisovatel?“

„Nejsem. Vám snad chybí nějaké důkazy pro to, co jsem vám teď řekl? Nebyla jste náhodou v Hopkinsově nemocnici, když tam vtrhli ti teroristi?“

Brena neříkala nic. Konečně ji zahnal do kouta.

„Nebyli to teroristi,“ pokračoval Chriss. „Byli to takzvaní killers, komando čínské rozvědky. A šli tam zabít mého šéfa, kterého se jim předtím podařilo postřelit. Dál vám to snad vyprávět nemusím, byla jste tam.“

„Nebyla jsem tam, sakra.“

„Ne? Já mám jiné informace. Byla jste tam. A vůbec jste nebyla špatná. Šéfa jste sice nezachránila, ale podařilo se vám oddělat dva z těch zabijáků.“

Vytřeštila na něj oči. Sakra, možná měl Chriss zvolit trochu pomalejší postup. Tohle bylo moc hrr.

„Já… já někoho zabila?“

„Ano… Tedy, vy ne. Ale vaše ruce, které svíraly samopal, a vaše oči, které přesně zamířily. V tu chvíli vás ovládal profesionální agent, jehož mozek – nebo spíš kopie jeho neuronové sítě – je v části vašeho mozku. A ve chvílích, kdy o sobě nevíte, dokáže plně ovládat vaše tělo a smysly. Agent, jehož tělo leží v kómatu, protože teď je v tom vašem, a který všechno, co si tu právě povídáme, slyší. Vidí mě vašima očima, slyší mě vašima ušima a na jazyku cítí to kafe, když se napijete. Je napojený na všechny vaše smysly. Současně s vámi. Všechny signály jdou jak do té části mozku, kde je vaše vědomí, tak do té, kde je to jeho.“

Brena mlčela a já bych dal nevím co za to, abych viděl do její části mozku.

„A může vás taky odpojit od všech vašich smyslů,“ pokračoval nemilosrdně Chriss. „Proto mohl přijít do Hopkinsovy nemocnice, aniž byste o tom věděla. Prostě vaši část mozku odpojil.“

Mlčela. Chriss taky. Chápal jsem, že to pro ni musí být pořádný šok. Potom se zeptala: „Takže je to nějaký chlap?“

„Jo… Larry.“

„Hmm… Kdyby to tak bylo, čistě hypoteticky… že jako vidí mýma očima…“

„Ano, přesně tak to je. A cítí vašima rukama a…“

„Takže když se třeba sprchuju…“

„Dokáže se od všech vašich smyslů odpojit. Pak nevidí, neslyší a necítí nic.“

Brena z ničeho nic vstala a zírala na Chrisse. Pak se naklonila, a než jsme si to já i on stačili uvědomit, dala mu pořádnou facku. Nečekal to. Nestačil uhnout. Mlasklo to na celý bar. Rána otevřenou dlaní na levou tvář, až se zapotácel. Jenom na ni zíral. Potom si pomalu sáhl na tvář, na které teď byly zarudlé obrysy Breniných prstů. Muselo to hodně pálit.

105.

Brena se zase posadila.

„Chápu vás,“ řekl poněkud otřesený Chriss. „Tohle ale určitě patřilo Larrymu, a ne mně.“

„Cítí všechno, co já?“ zavrčela vztekle.

Chriss přikývl.

„Tak jo… Vám se omlouvám.“

Vzala vidličku a položila levou ruku na stůl dlaní vzhůru. A než jsem si stačil uvědomit, co chce udělat, zabodla ji do své dlaně. Zařvala bolestí na celý bar. A já taky. Akorát že můj řev nikdo neslyšel. Chriss jenom sykl a přivřel oči, jako by cítil s námi. Bolest to byla příšerná. Breně vytryskly slzy z očí.

„Nedělejte to,“ vyhrkl šokovaný Chriss.

„Cítil to?“ zeptala se a hřbetem pravé ruky si utřela z tváře slzy.

„Vzhledem k tomu, že by si náš rozhovor určitě nenechal ujít, je zřejmě připojený. Cítil to.“

„Cítil stejnou bolest jako já?“

„Možná větší. Chlapi jsou na bolest citlivější.“

Přiběhl fialový číšník, vyděšený jejím zaječením, a zeptal se, jestli je všechno v pořádku. Když uviděl vidličku zabodnutou v Brenině dlani, barva jeho košile mu přešla i do obličeje. Skoro omdlel. Podíval se na Chrisse. Ten jenom zvedl ruce.

„Tohle si slečna fakt udělala sama,“ vyhrkl, aby nezabodl tu druhou do něj.

Brena jenom přikývla a zavrčela, aby jí donesl čistou utěrku. Odběhl. Vytáhla vidličku z dlaně. Bylo to, jako by mi rukou někdo protahoval rezavý ostnatý drát. Chriss ji chytil za zápěstí, aby to nezkusila podruhé.

„Tohle opravdu není třeba, nedělejte to. Už tak je z toho všeho nešťastný.“

„Tak co ve mně kurva dělá, když je nešťastný?“

„Nemůže se z vás dostat.“

„Cože?“

Chriss vzal opatrně vidličku z její ruky a položil ji na svou stranu. Pak vzal pro jistotu ještě její nůž. Dala ruku nad šálek s kávou, aby krev z její dlaně odkapávala do něj, a ne na žlutý ubrus.

„Nechte si to v klidu vysvětlit. Larry říkal, že jste inteligentní… chytrá holka.“

„Běžte do hajzlu.“

„Došlo k omylu.“

Přiběhl číšník s obvazem z autolékárničky.

„Dík,“ hlesla a přišoupla ho před Chrisse. Pak před něj natáhla zakrvácenou ruku.

„Obvažte to. A dělejte, než jim tady zasviním celý stůl.“

Rozpačitě vzal obvaz a zuby roztrhl folii.

„Už si připadám jako váš ošetřující lékař. Nedávno jsem vám obvazoval tu střelnou ránu na boku.“

To si mohl odpustit, sakra.

„Takže to jste byl vy, kdo mi svlíkl a roztrhal tričko?“

„Nic jinýho tam nebylo. A stejně jste měla podprsenku, takže se nic nestalo.“

„Panebože…“ zavrtěla hlavou.

Bolelo to jako prase. A mě určitě víc jak ji. Mrcha. Chriss odmotal kus obvazu. Co se týká zranění, uměl je spíš způsobovat než ošetřovat. Nakonec se mu ale moji (Breninu) ruku podařilo jakž takž obvázat.

„Proč si sakra vybral zrovna mě? A bez mého souhlasu? Na základě čeho?“ zeptala se.

„Ničeho.“

„Jak ničeho? Je na blondýnky?“

„Spíš na zrzky.“

Ježíšmarjá, to je blbec.

„Nevybral si vás, byla jste mu určena. Na základě chybné analýzy. Měl to být někdo úplně jiný. Došlo k omylu. NSA vás vyhodnotila jako spojku čínské rozvědky.“

„A nezbláznili jste se?“

Chriss se odmlčel. Měla pravdu, cácorka. Na to bych nedovedl nic říct ani já.

„Chtěli jsme rozkrýt jejich síť. Infiltrovali totiž i samotnou NSA,“ pokračoval, když se napil kafe. „Je to úplně nová technologie, přísně tajná. Patří Pentagonu.“

„Já ale sakra nejsem žádná blbá čínská spojka, ani zaměstnanec Pentagonu.“

„Jasně že ne. Vždyť jsem vám to před chvílí vysvětlil. Spletli si vás s jinou, podobnou.“

Brena se naklonila nad stůl. Chriss odsunul vidličku s nožem ještě dál.

„To myslíte vážně?“

„Spletli si vás s tou, která vás požádala, abyste odnesla a předala ten balíček. A původně do ní měla proniknout jedna naše agentka, ne Larry. Jenomže oni ji dva dny předtím zastřelili.“

Mlčela.

„Myslíte, že teď už bych si mohl dát to cigáro?“ zeptal se Chriss vyčerpaně.

„Myslím, že ne,“ řekla rezolutně.

„Larry byl náhradník,“ pokračoval otráveně. „Nechtěl do té akce jít. Zvlášť poté, kdy se dozvěděl, že subjekt, který má být infikován, je ženská. Teda vy. Ale akce byla rozjetá a muselo se pokračovat, abychom zabránili dalším ztrátám. Když pak navíc zjistil, že je ve špatném těle, že nás přechytračili, když poslali vás, byl z toho na mrtvici. A ještě je.“

„Takže mi tady teď říkáte, že už víte, že je ve špatným těle, jako v tom mým. Že v něm vlastně být neměl.“

„Ano.“

„Do prdele, tak proč se nevrátí do svýho vlastního těla?“

„V tom je právě ten problém. Ty žlutý svině přepadly naši základnu a jeho tělo i s veškerou aparaturou, na kterou je napojený, odvezly. Stejně jako dvě další. Tím pádem ho teď nemáme k dispozici. Takže ho do něj nemůžeme ani vrátit.“

„Prosím?“ vyvalila na něho oči. „To si děláte prdel?“

Chriss jenom zavrtěl hlavou.

„To jako že ve mně bude napořád?“

„Nebude ve vás napořád. Děláme na tom. A věřte mi, že velmi usilovně. Včera jste byla účastnicí přestřelky v Armistead Gardens. To popálení ve vaší tváři je od devítimilimetrové kulky.“

Brena zase vstala a jako by se chtěla znova napřáhnout. Chriss v sebeobraně zvedl dlaně.

„Prosím vás, posaďte se, slečno Shepardová. Tímhle nicnezměníte. Chápu váš vztek, ale věřte, že děláme všechno pro to, aby se celá situace vrátila do normálu.“

Brena se posadila. Napila se kafe.

„Hovno děláte. Má tady ta vaše NSA, nebo co to je, nějakou centrálu? Ředitelství?“

„Má. Ale tam raději nechoďte. Tohle je jejich velký průser a mohli by se snažit ho zahladit.“

„Jak zahladit?“

Panebože, to je ale vůl. Proč jí sakra říká takový kraviny, který ji můžou akorát ještě víc vyděsit?

„Prostě bude lepší vyřešit to bez nich, věřte mi. A my to vyřešíme.“

Chvilku mlčela a pak se zeptala: „Jak to dělá?“

„Co jak dělá?“

„Ten váš Larry… Že o tom nevím. Že jedu do zkurveného Armistead Gardens a tam po sobě nechám střílet.“

„Už jsem vám to říkal. Prostě vás odpojí.“

„Jak odpojí, do prdele?“

„Může vás úplně odpojit od všech vašich smyslů a nervů ovládajících biomechanické funkce a kompletně je převzít. To znamená, že jedná za vás. Mluví vašimi ústy a vaším hlasem, pohybuje vašima rukama i nohama. Vy jste po tu dobu v bezvědomí. A také může od vašich smyslů úplně odpojit sám sebe. Pak necítí a nevidí nic on. Jenom mozek mu normálně pracuje. Proto, jak jste mluvila o té sprše…“

„Běžte do hajzlu.“

„Samozřejmě že NSA vám uhradí veškerou psychickou újmu…“

„Cože? Co to tady melete? To byste se nedoplatili. Víte vy vůbec…“

„Teď je nedůležitější, abyste to strávila a hlavně mlčela. Hlavně nechoďte za psychiatrem, ten vám v tomhle opravdu nepomůže.“

„Co kdybych s tím šla do novin?“

„Myslím, že by vám neuvěřili. O té technologii nikdo neví. A navíc, i když to říkám nerad, protože vás to zase rozčílí, by vám v tom Larry určitě zabránil. Odpojil by vás a před dveřmi redakce by se otočil a šel by zpátky na kolej. Vy byste šla zpátky na kolej.“

„Co kdybych se zabila?“

Čekal jsem, kdy na to přijde. Fakt nebyla blbá.

Chriss k ní zvedl oči.

„Vy jste chytrá holka, vy to neuděláte.“

„Chci jen vědět, co by se stalo.“

„Zabila byste i jeho, pochopitelně. Je vázaný na neuronovou sít vašeho mozku. Pokud přestane fungovat…“

„Takže ten model u Compactu objednal on?“

„Nevím o žádném modelu. Co je s ním?“

„Ale nic… Začíná mi to docházet.“

„Potřebujeme teď vaši spolupráci.“

„Vy jste se asi zbláznili.“

„Ne. Já jsem to tak nechtěl, já byl proti. Ale Larry na tom trval.“

„Na čem?“

„Že je třeba vám to vysvětlit, než se z toho zblázníte.“

„Mám dojem, že už jsem se zbláznila.“

„Stejně to ale nesete líp, než jsem čekal.“

Natáhla se po vidličce vedle jeho ruky. Chriss ji stačil připlácnout dlaní.

„Nezmiňoval se, že jste tak… tak energická.“

„A to mě ještě nezná.“

„To je fakt. Na to, že už je ve vás čtyři nebo kolik dní.“

Brena si zdravou rukou prohrábla vlasy.

„Je aspoň hezkej?“

„Kdo? Larry?“

„Jo.“

„Co já vím? Nedokážu ohodnotit chlapa, jsem spíš na ženský. A vy jste moc hezká.“

„Kolik mu je?“

„Třicet čtyři, mám dojem.“

„A říkáte, že trpí, jo?“

„Jo.“

„Víc než já asi těžko.“

„Prosí vás, jestli byste si nemohla dávat k obědu taky nějaké maso. Má pořád hlad.“

„Tak on má hlad, brouček, jo?“

„Jo. Váš žaludek má hlad, ale protože je Larry připojený na všechny vaše orgány, cítí samozřejmě ten hlad i on. A nejspíš daleko větší než vy. Vy už ho možná ani neregistrujete.“

Brenna se usmála. Poprvé. Tohle ji asi vážně pobavilo.

„Tak to si ještě užije, chlapec.“

„Já to myslím vážně. Potřebuje, abyste měla sílu a dostatek energie. Potřebujeme najít jeho tělo a vyrvat ho ze spárů žluťáků.“

„Potřebujete ho vyrvat ze mě, sakra.“

„No právě. Takže je to i ve vašem zájmu.“

„Takže ta pistole od FedExu taky nebyl přelud?“

„Tu jsem mu poslal já. Netušil jsem, že až ji dostane, budete připojená. Myslel jsem, že vás odpojil na celou dobu, co ve vás bude.“

„Možná kdyby to udělal, bylo by to lepší.“

„Taky si myslím. Larry byl proti. Nemohl by prý za vás chodit do školy. Musel by vás někam uklidit a to by bylo nápadné.“

Chriss vytáhl z kapsy dva mobily a šoupl je po stole k Breně.

„Noste ho v kabelce. Je pro něj.“

„To jako že až doteď volal z mýho mobilu?“

„Ani jednou. Nemá kam volat.“

„Jak to? Přece ta vaše NSA…“

„Nemůže volat ani do NSA. Už jsem vám říkal, že byla infiltrována. A neradi bychom, aby žluťáci přišli na váš mobil.“

„To je od vás opravdu hezké.“

„Z tohohle se dovolá přímo mně.“

„A proč jsou dva? To mám s sebou tahat všechny?“

„Ne. Ten druhý je pro někoho jiného. On už bude vědět.“

Brena se zamyslela. „Takže kdyby ti Číňani přišli na to, že je ve mně… tak…“

„Nepřijdou na to.“

„Tak mě zabijou.“

Vážně jí to pálilo.

„Říkám vám, že na to nepřijdou.“

„A co bude dál?“

„Dál bude to, že budeme hledat jeho tělo, aby z vás mohl konečně vypadnout.“

„Jak dlouho to potrvá?“

„Těžko říct. Stojíme proti dokonale sofistikované špionážní organizaci.“

„Co když to tělo zničí?“

Tak teď už byla dokonale v obraze.

Chriss rozhodil rukama. „Pak už se pochopitelně nebude mít kam vrátit.“

„To jako že ve mně zůstane napořád?“

„Určitě ne. Předpokládám, že bychom ho transportovali do jiného.“

„Do jakého, proboha?“

„Nevím. Třeba do mého.“

„Tak to bych vám nepřála.“

106.

Zpátky nejela městskou, ale šla pěšky. Chápal jsem to. Potřebovala to vstřebat. Na Little Paris se posadila na lavičku před maketou pařížského chrámu Notre-Dame (z obou hlavních věží nahoře vytékala voda a stékala po gotických pilířích do vodního příkopu – fakt kravina). Chvilku na ni hypnoticky zírala (chápal jsem, že pro studentku architektury to musí být rána) a pak začala mluvit jakoby sama pro sebe, ale jenom zdánlivě.

„Jestli mě teď slyšíš, jako že asi jo, tak ti řeknu, že ti to nijak ulehčovat nebudu. Seš hnusnej a…“

Odpojil jsem ji. To už bylo moc i na mě. Vytáhl jsem z kabelky její mobil a napsal na něj vzkaz.

Myslel jsem, že jsi pochopila, že za to nemůžu. Přesto se omlouvám a s tou vidličkou jsi to přehnala.

Pak jsem ji zase připojil, s mobilem v ruce.

Mrkla na něj, přečetla si vzkaz a usmála se. Fakt se usmála, jako by ji to pobavilo. A potom řekla nahlas: „A to ještě nevíš, co tě čeká na kolejích. Poliju si to lihem a možná i posypu solí. Ještě to promyslím.“

Došlo mi, že to s ní nebude lehké. Ale nějak to půjde. Povzbuzujícím vítězstvím bylo už to, že konečně pochopila. A taky že rovnou v metru neskočila pod vlak.

107.

Cheyna stála na hlavě, zády opřená o ledničku, a Sára si u stolu četla. Časopis se jmenoval Indie Art a na obálce byla prasečí hlava na zlatém podnosu a do ní byly zapíchané papírové slunečníčky na špejli, které se píchají do zmrzliny. Docelanápadité. Ale mnohem zajímavější (a možná i nápaditější) byly Sářiny nahé nohy, ledabyle položené na stole. Mezi nimi stál šálek s kávou. Tohle bylo daleko autentičtější (a dá se říct, že i živější) umění než nějaká prasečí hlava. Umění, které jsem chápal i já a které mě naprosto dostávalo. Těžko říct, co se mi na těch jejích nohách líbilo víc, jestli ty rozkošné prstíky nebo stehna. Ale myslím, že stehna, protože zatímco prstíky měly spíš artový nádech, stehna ho měla vyloženě erotický.

„Co máš s rukou?“ zeptala se Sára, když vyhlédla zpoza časopisu a zadívala se na Breninu ovázanou ruku.

Brena pověsila kabelku na opěradlo židle a posadila se. Pak si odmotala obvaz a ukázala dlaň.

„Panebože… co to má jako bejt? Ty chodíš do nějakýho satanistickýho kroužku?“

Cheyna se opatrně svezla na zem a zaujala přirozenou polohu, tedy s hlavou nahoře a nohama na zemi.

„Napíchla jsem se na vidličku,“ prohodila Brena.

Sára odložila časopis a nevěřícně se na ni zadívala. Pod lehkým nátělníkem se jí rýsovaly bradavky.

„Jak ses napíchla na vidličku?“

Cheyna přistoupila ke stolu a opatrně vzala Breninu ruku do své dlaně.

„Ty kult emo?“ zeptala se.

„Jaký emo?“

„Ty se poškozovat svá tělo. Sami od sebe. Žiletka do krve, vidlička do ruka.“

Brena jenom zavrtěla hlavou.

„Kdo ti to udělal?“ vyjela na ni Sára.

„Nikdo mi to sakra neudělal, o nic nejde.“

„Zavolám Joelovi.“

„Prosím tě, nic to není. Nech ho v klidu.“

„Blbost. Vždyť víš, že včera říkal, že ti stejně přijde převázat ten bok.“

„Bok je taky v pohodě, nech to na zítra.“

„Ne. Říkal, že to musí udělat dneska. Musí vidět, jestli je to opravdu v pohodě, když jsi s tím nechtěla jít na pohotovost. A zase ti na to něco stříkne.“

(No vida, takže ten poraněný bok mi ošetřil nějaký Joel.)

„Říkám, abys ho nechala v klidu.“

„Je to jenom tři patra, tak co to tak hrotíš, sakra,“ řekla Sára a sundala nohy ze stolu.

„Chceš dobry kafe?“ zeptala se Cheyna.

„Jo, kafe si dám. A panáka.“

Sára vzala ze stolu mobil, zašátrala prsty po displeji a přitiskla si ho k uchu. Cheyna zapnula kávovar.

„Ahoj, Joeli. Jo, už je tady. Můžeš zaskočit nahoru? Jo, a vem s sebou ještě nějakou náplast, prosím tě… Ale ne na to… ještě na něco jinýho… Jo… Nevím, můžeš se jí zeptat.“

Položila mobil na stůl. „Pořád mi nechceš říct, jak jsi k tomu přišla?“

„Říkám ti, že jsem se nabodla na vidličku.“

„Já myslím k tomu prostřelenýmu boku.“

Brena zavrtěla hlavou. „Není prostřelený.“

„Joel říkal, že jo. Že je to střelný zranění.“

„Kecá. A vůbec, dělá opravdu medinu? Nebo je v nějakým mysliveckým svazu?“

Do pokoje vpadl kluk s tmavými vlasy staženými vzadu do culíku a v černém tričku se znakem radioaktivní výstrahy.

„Čau, holky. Breno, neposlala bys mi poslední přednášku z vývoje? Bylas tam, ne?“

„Hele, vypadni jo?“ ozvala se Sára. „Sis nevšiml, že jsem jenom v kalhotkách?“

„Toho jsem si všiml jako první, krasavice.“

„Stačilo zavolat,“ zavrčela Brena, „nemusel jsi sem chodit.“

„Já doufal, že uvidím v kalhotkách tebe.“

„Vypadnout jako bleska,“ řekla rázně Cheyna.

„No jo, dyť už jdu, dámy. Ale nezapomeň na mě.“

„Jo, jak bych mohla. A teď fakt vypadni.“

Kluk se zdekoval a Cheyna postavila před Brenu šálek s kávou.

„Vydoluješ někde ještě toho panáka?“ zaprosila Brena.

Cheyna se uklonila jako pravá japonská gejša.

„Ano, milostivá.“

Do pokoje vešel další kluk. Jako by tu byl dneska centrální studentský dispečink. Tenhle měl kostkovanou košili a na bradě čtyřdenní strniště.

„Sundej si triko, mrknu se ti na to,“ řekl a přisunul si židli vedle Breny.

Pochopil jsem, že jde asi o Joela odněkud zespodu. Brena položila ruku na stůl dlaní nahoru.

„Do prdele, co je zase tohle?“

„Prý se napíchla na vidličku,“ oznámila s úšklebkem Sára a vstala, aby si to taky prohlídla líp.

Kalhotky měla světle modré s bílým tulipánem vpředu. Nebo to byla hlava zajíčka? Nestačil jsem si to prohlédnout líp, protože jsem neovládal Breniny oči.

„Co jsi dělala?“ zeptal se Joel. „Fakt to vypadá jako od vidličky.“

„Dyť to říkám, ne?“

Joel vzal její ruku do své a prohlédl si ránu zblízka.

„Můžeš mi vysvětlit, jak se ti to stalo?“

„Jednoduše. Položila jsem ruku na stůl, do druhý vzala vidličku a pak ji zabodla.“

Joel na ni vyvalil oči.

„Co čumíš? Tys nikdy nic neposral?“

108.

Lehla si u sebe na postel a dala ruce za hlavu. Škoda, že nemá na stropě zrcadlo. Levou ruku měla čerstvě obvázanou, stejně jako poraněný bok. Joelova práce. Asi opravdu dělal medicínu. I když mi připadalo, že při kontrole té střelné rány na Brenu sahal víc, než bylo pro úkon třeba, ale možná se mi to jenom zdálo, nejsem odborník.

Bok už skoro ani nebyl cítit a spálenina na tváři taky ne. Zato ruka ano.

„Jestli mě slyšíš, dej to nějak najevo,“ řekla Brena do stropu a mně chvilku trvalo, než mi došlo, že mluví ke mně.

Učila se rychle. Jestli ale čekala, že třeba zvednu její ruku nebo nohu, musel jsem ji zklamat. Odpojil jsem ji a ještě chvilku jen tak ležel. Pak jsem vstal a vzal ze stolu notebook. Znovu jsem si lehl na postel a zapnul na něm kameru a nahrávání. Bude to rychlejší než psaní vzkazů. Napadlo mě to už dřív, ale zatím jsem to nepoužil, protože tím bych ji možná totálně vyděsil. Teď, když už věděla, o co jde a co se s ní děje, jsem usoudil, že je to stravitelné.

„Jo, jsem při smyslech. Teda při tvých smyslech. Tuhle demonstraci dělám pro tebe, abys viděla, jak to vypadá, když jsi odpojená a já ovládám tvé tělo.“

Vstal jsem s notebookem v ruce a přitom pořád mluvil do kamery na monitoru.

„Můžu se za tebe napít i kafe.“ Vzal jsem ze stolu její nedopitý hrníček. „Fuj, skoro studený a děsně přeslazený. Fakt hnusný. Taky jsem si chvilku nemohl zvyknout na to, že mluvím holčičím hlasem. Strašný… Ale už se to zlepšuje. Svůj hlas jsem neslyšel už víc než týden. A mám strach, že jestli tohle do dalšího týdne neskončí, tak se potom, až budu zase ve svým těle, nechám předělat na holku.“ Přešel jsem k posteli. „To byl vtip, pochopitelně.“ Lehl jsem si a položil si notebook na břicho. „Tak povídej, co máš na srdci?“

Stopnul jsem nahrávání a vrátil záznam na začátek. Pak jsem stiskl Play a připojil Brenu. Zírala na notebook položený na svém břiše (pro ni se tam objevil z ničeho nic) a sama na sebe, jak z něj mluví sama k sobě svým vlastním hlasem a chodí při tom po pokoji:

„Jo, jsem při smyslech, teda při tvých smyslech…“

Pustila si to dvakrát. Chápal jsem, že to pro ni muselo být totálně magické a fascinující. Pak řekla: „Hmm…“

Na to, jak byl můj proslov poměrně dlouhý, byla její odpověď hodně krátká. Pustila si to ještě jednou, potřetí.

„Docela působivé,“ řekla. „Připadám si jako na představení světoznámého iluzionisty. A začínám se bát sama sebe. Ale k věci: Nevím, jestli si dovedeš představit, jak strašlivý je vědět, že můžou nastat okamžiky, kdy jsem odstřižená od kontroly vlastního těla. Doufám, že jsi aspoň natolik inteligentní, abys za mě neudělal nějakou blbost. A právě o tom chci s tebou mluvit. Musíme uzavřít dohodu, jinak to nebude fungovat. A buď si jistý, že jestli to nebude fungovat, tak ti to dokážu pořádně znepříjemnit. A sobě bohužel taky. Ale jsem ochotná tu oběť podstoupit… Jsi na tahu.“

Odpojil jsem ji a aktivoval nahrávání.

„OK.“ Tentokrát jsem zůstal ležet na posteli. „Souhlasím. Je to v zájmu nás obou. Jsem připravený vyjít ti maximálně vstříc. Čekám na tvůj návrh dohody.“

Vrátil jsem záznam a připojil ji.

„Tak jo,“ řekla, když si ho poslechla. „Za prvé, nebudeme si dělat naschvály a budeme se respektovat. To znamená, že když řeknu: odpoj se, tak, se odpojíš. Souhlas?“

Odpojil jsem ji.

„Dobrá, souhlasím. A závazky z tvé strany?“

Brena: „Nebudu tě bodat vidličkou a nebudu ti sypat do ran sůl.“

Já: „V menze si dáš i maso a brambory. A nebudeš se opíjet.“

Brena: „Jenom mírně. Souhlasíš s tím takhle?“

Já: „Jo. Problém je, že já na tebe nemusím být připojený pořád. Takže když řekneš, abych se odpojil, a já zrovna v tu chvíli připojený nebudu, tak to neuslyším a pak se třeba připojím, když ti to nebude vhod.“

Přepnul jsem znovu na ni a Brena řekla do stropu: „Kdybys teda nebyl připojený, tak se okamžitě odpojíš v následujících momentech: Kdykoliv se budu převlíkat, kdykoliv půjdu na záchod a kdykoliv se budu sprchovat. Kdykoliv si to budu dělat sama a kdykoliv budu mít sex.“

Já: „Souhlasím.“

Brena: „Nebudeš si nic domlouvat za mými zády s mými kamarádkami, milenkami, kamarády a milenci.“

Já: „Kolik jich máš?“

Brena: „To tě nemusí zajímat. Ale když už jsme u toho, stejně bys na to přišel. V tuhle chvíli žádného. Nevylučuju ale, že se to může třeba zítra změnit. Nebudeš jim za mě telefonovat ani psát textovky.“

Já: „Souhlasím. Ty se ale připrav na to, že tě někdy taky budu muset úplně odpojit. V případech, kdy to bude vyžadovat můj úkol.“

Brena: „Chci bližší specifikaci těch případů.“

Já: „Nezapomeň, že mým cílem – a taky tvým – je dostat se zpátky k mému tělu. Takže půjde o případy aktivních zásahů nutných pro nalezení mého těla.“

Brena: „OK. Ale chci být vždycky upozorněná předem. A nechci, aby se po mně střílelo a abych já po někom střílela.“

Já: „Pokusím se vyhovět. To je všechno?“

Brena: „Zatím jo… I když je možný, že ještě na něco přijdu. Vlastně už jsem přišla. Jak se ti líbím?“

Já: „Jestli se ptáš zrcadla, kdo je na světě nejkrásnější, tak jsi narazila na to správné zrcadlo.“

Brena: „Já se neptám zrcadla, ptám se tebe. Líbím se ti víc já, nebo Sára?“

Já: „Sára. Má větší zadek.“

109.

Celý další den jsem ji nechal být. Neměl jsem důvod ji odpojovat. Až večer, kdy jsem chtěl zajít do Mulberry na schůzku s Nathanem. Při našem posledním setkání jsme se domlouvali, že nejpozději za tři dny se zase zkontaktujeme.

S tou vidličkou to ale přehnala. Ruka pořád bolela a nebylo ji možné vůbec sevřít v pěst. Doufal jsem, že se tím poučila i ona a příště se podobným blbostem vyhne.

Na přednášku ze sociologie šla trochu zhulená, protože si v bufetovém atriu dala ještě se dvěma holkama a dvěma klukama jointa. K obědu jí pás přivezl půlku housky a bílý jogurt.

„Objednává se to dva dny dopředu, takže maso není. A nebude ani zítra,“ pronesla nahlas, což bylo evidentně určené mně.

Jessica naproti ní se na ni nechápavě podívala.

„Možná jsi fakt měla za tím Patrickem zajít,“ poznamenala a dál se cpala svým karbanátkem.

„Tohle už jsou jenom dozvuky, jinak jsem vážně v pohodě,“ řekla Brena a nabrala si lžičku jogurtu.

Po obědě jí volala matka.

„Už jsi nebyla tři týdny doma. Kdy přijedeš?“

„Ještě nevím, máme teď hrozný blázinec. Jako vždycky před koncem školního roku.“

„Už i táta se zmiňoval, že by ses tady mohla někdy objevit.“

„Neříkej. On si dokonce pamatuje, že má dceru?“

„Jak jsi na tom s penězma?“

„Zrovna jsem ti chtěla volat. Pošleš něco?“

„Jo, ale tátovi nic neříkej. A jak se stravuješ? Jíš vůbec?“

„Jím skvěle, neboj, mami.“

„A kdy se teda objevíš?“

„Dám vědět. A nezapomeň mi teda něco poslat.“

V osm večer jsem ji na chvíli odpojil a na displej mobilu napsal vzkaz, že ji v devět odpojím, protože musím nutně na schůzku, abych předal ten druhý mobil, který jí dal Chriss.

„Chtěla jsem si napsat zápočtový referát z urbanismu,“ řekla mobilu, když si vzkaz přečetla.

Neměl jsem k tomu žádný další komentář.

110.

Mulberry bylo ponořené do zlověstné polotmy, prořezané stejně zlověstnými stíny ostrými jako žiletka. Potulné kočky se svítícíma očima připomínaly vesmírné vetřelce. Jediným pozitivním a uklidňujícím prvkem v téhle ponuré atmosféře byla beretta v mojí kabelce.

Ulice byla prázdná a Nathana jsem nikde neviděl. Doufal jsem, že to neznamená, že už je mimo hru. Prošel jsem až na druhý konec. Minul mě jenom vousatý chlap v klobouku a teplákovce Adidas, což byl asi jeho dnešní kontejnerový úlovek, protože si vykračoval jako na módní přehlídce. Nathan to ale nebyl, ledaže by se vracel z hollywoodské maskérny. Na konci ulice jsem se otočil a pomalu šel zpátky. U proluky se zbytkem cihlové zdi stál z druhé strany opřený chlap v kapuci. A nebyl sám. Vedle byla ještě kočka. Klasická chlupatá, čtyřnohá. Oči utopené ve stínu kapuce nebyly vidět, ale určitě mě pozoroval. Otočil jsem se na druhou stranu, vytáhl z kabelky berettu a zastrčil si ji vpředu za pas. Pak jsem ji překryl mikinou a pokračoval ulicí. Chlap i kočka mě pořád pozorovali. Teprve pět kroků od něj, když už jsem sahal po pistoli, jsem ho poznal.

„Ty vole, taky můžeš dát nějaký znamení. Skoro jsem tě odstřelil.“

„Sakra, ani já si nebyl jistý, že seš to ty.“

„Vidím, že problém se samotou jsi už vyřešil,“ řekl jsem a kývl na čtyřnohé stvoření.

„Jo. A je skvělá. Aspoň nikomu nic nevykecá.“

Kočka se přitiskla k jeho ruce, jako by vytušila, že se mluví o ní. Evidentně se opravdu spřátelili.

„Máš něco nového? Teda kromě čtyřnohé přítelkyně,“ zeptal jsem se a opřel se o zídku.

Plaše se rozhlédl kolem. „Jo. Potřebujeme hackera.“

„To ti řekl kdo?“

„Můj zdroj z NSA. Sehnal mi přístupové kódy do sítě.“

„Ty ti nemusel shánět, taky je mám. A určitě i ty, ne?“

„Jo, ale jenom na stupeň tři. Jenže teď mám k dispozici ten nejvyšší, jedničku,“ řekl a něco mi podával.

Vzal jsem si to. Byl to flash disk.

„Seaward měl přístup do dvojky,“ pokračoval, „takže ani on se do jedničky nedostal.“

„A co s tím?“ zeptal jsem se a strčil flešku do kapsy.

„Jede v tom i někdo ze samého vrcholu NSA. Možná by stálo za to zkontrolovat e-mailovou poštu horních pater.“

„To tě napadlo kdy?“

Nathan se znovu rozhlédl. Kromě dvou nudících se koček byla ulice pustá.

„Nenapadlo to mě, ale ještě Seawarda. Obrátil se na mě, jestli bych mu ten přístup do jedničky nemohl sehnat. Věděl, že mám dost vysoký kontakt. Jenže než jsem to stihl, tak… Víš, jak to dopadlo.“

„A ty si myslíš, že když se dostaneme do sítě, tak hackneme i jejich poštu?“

„Právě že my ne. Na to potřebujeme toho hackera. A s těma kódama už bude mít jen polovinu práce. Možná třetinu, ale jinak by se k ní nedostal vůbec.“

„A ty si myslíš, že kdyby někdo shora opravdu komunikoval s nimi, že to bude dělat přes služební síť?“

Nathan pokrčil rameny. „Nevím, do hlavy jim nevidím. Ale je nejlíp jištěná. A s vnějším světem komunikuje po kódovaných linkách. Je zabezpečená stokrát líp než počítače doma v ložnici. Myslím, že to stojí za pokus. Do tý pošty se ale dostaneme jenom tak, že ji hackneme zevnitř systému. A na to já nemám a ty nejspíš taky ne. Proto ten hacker. Musí to být někdo zvenčí. Někdo, kdo pro nás nikdy nic nedělal. Mají teď oči všude. Rozhodili sítě, rozumíš.“

„Rozumím… Ale já nikoho neznám.“

„Já taky ne. Ale ty máš větší možnosti. Já nemůžu vystrčit čumák, jdou po mně.“

„OK. Zkusím se zeptat… Kontaktoval mě Chriss.“

„Nekecej. Takže to taky přežil?“

„Jo.“

„Ví něco o tom, jak skončila naše těla?“

„Prý jsou v pořádku.“

„Konečně dobrá zpráva.“

„Jenom první půlka. Ta druhá už tak dobrá není. Jsou v pořádku, ale mají je ti zkurvení žluťáci.“

„Cože?“ vyhrkl Nathan překvapeně.

„Odvezli je i s kamiony. A po svých kontaktech v NSA chtějí, aby nás identifikovali. Teda ty infikované subjekty.“

„To říkal kdo?“

„Chrissův zdroj v NSA. Ví, že jsme v někom z lidí z jejich systému, ale nevědí v kom.“

„O mně vědí, že jsem ve Wallstormovi.“

„Jo, ale o mně vědí hovno. A z toho mají tu hrůzu.“

„Tak to je v prdeli.“

„Proto se k našim tělům musíme dostat dřív, než se NSA dostane k nám.“

„Tak to je fakt dobrý,“ poznamenal Nathan otráveně. „V NSA je prý teď panika jako kráva. Nikdo nic neví, nikdo nikomu nevěří, vázne výměna informací. Navíc mají problém s Pentagonem. Tam totiž zatím vůbec nic netuší a oni mají strach, že se to proflákne,“ dodal a zapálil si.

„Pořád nekouříš?“ zeptal se a nabídl mi.

Zavrtěl jsem Breninou hlavou.

„Chriss nám sehnal mobily, abychom mohli civilizovaně komunikovat, a ne jenom čumákovat u počmáraný zdi.“

Vytáhl jsem jeden z mobilů a podal ho Nathanovi. „Je tam číslo na Chrisse.“

„Super. Kdo ještě přežil?“

„Z Infica, co o sobě víme, jsme zatím tři. Ale Chriss pátrá dál.“

Nathan si prohlédl mobil. „Je to nějak jištěný?“

„Jo, kódované linky a mobil samotný má šifrovací software. Co bydlení? Zvládáš to?“

Nathan ukázal palcem za sebe na ohradu. „Je tam administračka, za těma dvěma vysokýma halama. Třípodlažní barák. Prázdný. Jsem hned v přízemí vpravo. Potřeboval bych taky nějaký prachy. Jsem v prdeli a nemám nic. Navíc teď, když jsme dva…“ řekl a pohladil kočku.

Přivřela oči blahem.

„Já teď u sebe nic nemám, ale něco ti přinesu. Chriss už na prachách dělá.“

„A jak to vidí? Teď nemyslím prachy, ale tak nějak celkově.“

„Stejně jako my. Na hovno.“

111.

Když jsem večer přijel na koleje (kuchyň byla prázdná, holky byly někde mimo), prohlédl jsem ledničku a nejvýživnější, co jsem tam našel, byl kus tvrdého sýra. Až potom, co jsem ho hladově zhltnul, jsem pojal podezření, že byl možná původně měkký a tvrdost získal až dobou skladování, několikanásobně přesahující záruční. Zapil jsem to džusem a přešel do Brenina pokoje.

Takže Nathan potřebuje hackera. Znal jsem jich samozřejmě několik, ale všechny zároveň znali i lidi z NSA. Byli to naši externí spolupracovníci, kteří byli venku jen díky tomu, že souhlasili s externí spoluprací, jinak by seděli. Byli pod stálým dohledem, takže pro mě nepoužitelní.

Posadil jsem se ke stolu, otevřel notebook a napsal vzkaz, že potřebuju sehnat někoho, kdo dokáže nahackovat chráněnou síť. Jestli někoho nezná. Pak jsem Brenu připojil.

Přečetla si to, ale spíš než vzkazu věnovala pozornost času, co byl dole na liště, protože řekla: „Panebože, to už je tolik? Zapomeň, že s tebou teď ještě budu komunikovat. Jak vidím, byla jsem mimo víc než dvě hodiny. Takže teď chci zase čas pro sebe.“

Odpojil jsem ji a napsal: Je to nutné.

Po připojení řekla: „Na to ti kašlu. Ted chci žít zase já, odpoj se. Potřebuju asi hodinu.“

Nemělo cenu ji dráždit a nechtěl jsem se s ní hádat. Potřeboval jsem náš vztah držet v korektní rovině. Odpojil jsem se. Tu hodinu jsem mohl tak nanejvýš odhadovat. Nejspíš půjde o sex. A rozhodně ne daleko, jestli jí stačí hodina. Možná někde přímo tady na kolejích. Ostatně, co je mi po tom.

112.

Připojil jsem se zpátky asi za hodinu a půl. Brena seděla v kuchyni s Cheynou a zrovna říkala: „…tví čínští přátelé chtěli víc, než jsem měla s sebou.“

Polilo mě horko. Tedy část jejího mozku s mým vědomím polilo horko. Že by přece jenom byla čínskou spojkou? To přece není možné. To snad ne? Panebože… Zaplavila mě vlna paniky. Navíc jsme jí všechno vyblili.

„Cože? Nemohou víc,“ rozčílila se Cheyna.

„Tvrdí, že zdražila elektrika a ta farma žere jako nenažraná,“ vysvětlovala Brena.

„Kdo nenažraná? Oni nenažraná prasata.“

„Řekla jsem jim, že to pak s nima srovnáš.“

„Hovno srovnat. Když dražší, sehnat jiná dodavatel a hotovka,“ řekla rozčileně Cheyna a přitáhla si po stole plechovou krabičku od čaje, která ležela před Brenou.

Otevřela ji. Poznal jsem trávu. Sakra. Takže žádný sex, žádná čínská spojka. Byla u dealera. Mohl bych ji z fleku zatknout. V tomhle stavu by to bylo ovšem technicky poněkud složitější – musel bych popadnout tu plechovku a jít se udat. Ale ta mrcha dobře věděla, že to neudělám. Jako by snad i věděla, že jsem dělal dřív na protidrogovém. Vlastně si mě určitým způsobem vychutnávala. Možná se teď kochala tím, jak čumím na těch tři sta gramů marjánky, skřípu zuby a dusím se vztekem.

„Takže se s nima nějak dohodneš?“ zeptala se Brena.

„Jo. Buď klidová. Já určitě dohodnout. Zatočit s nima podobný mokrý hadr.“

Cheyna zavřela plechovku, vstala a přešla ke kuchyňské lince. Sundala boční kryt z digestoře a strčila pikslu někam dovnitř. Docela dobrá schovka, musel jsem uznat.

Brena pak konečně odešla do svého pokoje. Když se posadila ke stolu, hned jsem ji odpojil, vzal ze stolu notebook a mrskl sebou (Brenou) na postel. Položil jsem si ho na břicho, otevřel víko a počkal, až se Windows proberou z hlubokého spánku. Zapnul jsem kameru a napsal vzkaz, že s ní musím mluvit.

„Doufám, žes dodržel dohodu a byl hodinu odpojený,“ řekla. „A příště, až si lehnu do postele, tak bych si sakra mohla aspoň zout boty.“

Odpojil jsem ji a namluvil na kameru: „Promiň. Dohodu jsem dodržel. Jenže když jsem odpojený od všech tvých smyslů, nemůžu kontrolovat hodiny. Jenom odhadovat. Ale myslím, že to určitě byla hodina. Připojil jsem se v momentě, kdy Cheyna otevřela tu krabici s trávou. Tos mě ale fakt vytočila. Tři roky jsem dělal na DEA. To je protidrogový, kdybys náhodou nevěděla. Budu tě pak muset udat.“

Skončil jsem a připojil Brenu.

„Já myslela, že se mnou chceš mluvit. Ale jestli mě chceš udat, tak běž klidně spát, dobrou noc.“

Sakra. Začínala si na naše soužití zvykat a zjišťovat, že není zase tak úplně bezbranná. Fakt nebyla blbá.

Namluvil jsem další vzkaz: „Tak jo, protentokrát tě neudám. Ale teď s tebou musím mluvit. O tom hackerovi. Neznáš někoho?“

Brena: „Na to jsem utahaná. A jestli cítíš všechno, co já, tak musíš cítit i tu utahanost. Takže to necháme na ráno, jo?“

Já: „Dobře. Ale aspoň mi řekni, jestli nemáš někoho takového mezi svými kamarády nebo spolužáky.“

Brena: „Hmm. Možná Liam. S tím už ses asi taky nejspíš seznámil.“

Já: „Jo, to by bylo skvělé. Ten tě žere a udělá pro tebe cokoliv.“

Brena: „Nepřipadá v úvahu. Něco by za to chtěl.“

Já: „Ať si řekne cokoliv, měl by to dostat. Jde o nás oba.“

Brena: „To by teda neměl. Chtěl by sex.“

Já: „A je v tom problém?“

Brena: „To jsem snad přeslechla. Jasně, že je v tom problém. Sex nedostane.“

Já: „Pokud by ti to dělalo potíže, mohli bychom to udělat tak, že bych tě při tom odpojil.“

Brena: „To ses asi posral, ne? A předem tě varuju. Jestli to uděláš, podříznu si žíly.“

Já: „Tak bych tě odpojil a zachránil.“

Brena: „To je možné, ale pak bysme konečně skončili tam, kam oba patříme. Na psychiatrii. A tam by se ti to tvoje tělo asi těžko hledalo.“

Já: „OK. Souhlasím. Slibuju, že to neudělám. Ale ten hacker by mi mohl pomoct dostat se k mému tělu a pak už bys měla pokoj i ty. Znovu opakuju, že je to i ve tvém zájmu… A to je ti fakt tak odporný?“

Brena: „Není odporný, je docela roztomilý. Ale o tom, s kým se vyspím, chci rozhodovat jenom já. Je to jasný?“

Já: „Jo. Je to jasný. Tak ho o to aspoň zkus požádat. Možná bude chtít něco úplně jiného. Nebo bude znát někoho, kdo by to zvládl. Jestli dělá informatiku, má v tomhle oboru určitě hodně kamarádů.“

Brena: „Ty se teda vážně naotravuješ… Navíc mi vůbec nedělá dobře, když vidím sama sebe, jak mluvím, a vlastně vůbec nemluvím… Čau.“

Zaklapla víko notebooku.

Vstala. Přešla ke stolu, vzala mobil a posadila se. Nalistovala telefonní seznam. Pak přejela prstem po ikoně rozkošného zajíčka s velkýma ušima a mrkví v čenichu. Vzal to skoro hned.

„Ahoj, Liame, tady Brena.“

„Já vím.“

„Promiň, že volám takhle blbě pozdě večer.“

„Ty můžeš zavolat kdykoliv,“ řekl trochu rozespalý zajíčkovský hlas.

„Mohli bychom se zítra ráno sejít před školou? Něco bych potřebovala.“

„Jasně, samozřejmě.“

„Tak to je skvělý.“

„V kolik?“

„O půl deváté by to šlo?“

„Jasně že by to šlo.“

„Nemáš nic?“

„Mám přednášku, ale ta není důležitá.“

„No, jestli by ti to mělo nějak nabourat program…“

„Nic mi to nenabourá. Budu tam o půl deváté.“

„Tak jo, díky.“

„Nemáš za co. Ahoj a krásnou hvězdičkovou noc.“

„Dík. Tobě taky.“

Brena položila mobil na stůl.

„Teď si bude myslet, že jsem konečně podlehla, a bude si slibovat kdovíco,“ řekla protější stěně.

Odpojil jsem ji. Uložil jsem ji zase na postel s notebookem na břiše a namluvil vzkaz: „Nemám obavy, že by sis ho nedokázala udržet od těla. Díky moc. Všechno ti vynahradím.“

Brena s pohledem upřeným do stropu: „To jsem zvědavá, jak. A teď se odpoj, jdu se vysprchovat a potom konečně spát.“

Já: „Jo. Přeju ti krásnou hvězdičkovou noc. Odpojuju se.“

113.

Ráno do sebe nacpala piškoty a čaj. Měla jich na talíři odpočítáno přesně dvanáct (jako apoštolů) a jedla je obřadně, jako by to byly hostie a ten čaj byl mešní víno. Sára vyšla z koupelny jenom s ručníkem omotaným kolem těla. Tak dokonalý umělecký artefakt už jsem dlouho neviděl. Voněla mýdlem, šamponem a sálalo z ní úžasné horko. Brena ji pobaveně sledovala.

„Co čumíš?“ zeptala se Sára.

„Jenom tak.“

„Je na mně něco směšnýho?“

„Ale ne… Akorát jsem si na něco vzpomněla.“

Bylo mi jasné, že na mě a že mi ten pohled dopřávala záměrně. Byla milá. Sára se posadila naproti.

„Na co sis vzpomněla?“ zeptala se a vzala si piškot z Brenina talířku. Ta jen mávla rukou.

„Ale nic… To bys nepochopila a určitě by ti to nepřipadalo směšné.“

„Večer jdeme k Maxovi, počítáš s tím?“

„Cože?“

„Vždyť jsem ti to říkala. Slaví roční výročí.“

„Výročí čeho?“

„Výročí prvního očního kontaktu s Kate.“

„Nočního kontaktu?“

„Blbost… očního. A potom možná i nočního. Neříkal ti to? Jak ji loni sundal na přechodu?“

„Nekecej… On ji přejel? Tak to asi moc oční kontakt neměl, ne?“

„Asi ne. Až potom. Když se jí podařilo vstát, přešla k okýnku jeho auta, oznámila mu, že je debil, a nastříkala mu do ksichtu pepřový sprej.“

„Hmm, tak potom už ho asi neměl vůbec.“

„To asi ne. Nicméně dneska slaví první výročí.“

„Já nevím, furt dělám ten pitomý model.“

„Peč na model, tohle bude lepší.“

„Asi jo.“

114.

Liam stál opřený o zábradlí, tašku přes rameno, a počítal listí na umělých platanech, lemujících pojízdný chodník ke vstupnímu vestibulu fakulty architektury. Zamávaly na něj dvě holky a on zamával jim.

„Do prdele, už ho zná celý náš ročník,“ poznamenala Brena polohlasem.

Přišla k němu, řekla ahoj a posadila se na zábradlí. Vzhlížel k ní teď nahoru jako k bohyni.

„Ahoj,“ řekl plaše.

Byl vážně komický.

„Sháním hackera,“ přešla Brena hned k věci. Asi to chtěla mít rychle za sebou.

„Prosím?“

„Potřebuju někoho, kdo se dokáže nahackovat do cizího počítače.“

„Myslíš tady do školního?“ zeptal se a koukl směrem ke skleněné fasádě.

„Ne… Mám dojem, že to nebude do školního.“

„Tak do jakého?“

„Znáš někoho takovýho?“

„Možná bych to zkusil já,“ řekl a posadil se na zábradlí vedle ní.

Nepochybně se začal cítit důležitějším, než byl ještě před chvílí, čemuž uzpůsobil i svoji pozici. Netušil jsem, jak dlouho za Brenou běhá, ale možná se mu teď splnil sen. Může pro ni něco udělat.

„A do jakýho teda?“

„To bych ti teprve zjistila.“

Odpojil jsem ji.

„Moment,“ řekl jsem Liamovi, vytáhl z kapsy mobil a napsal na něj vzkaz.

Potřeboval bych tě odpojit a promluvit si s ním. Je to možné?

Pak jsem ji zase připojil.

„Promiň,“ řekla a slezla ze zábradlí. Poodešla o kousek dál a přitiskla si mobil k uchu, jako že telefonuje. Potom promluvila: „Dám ti pět minut, ani o vteřinu dýl. A jestli mu slíbíš sex, tak jsi skončil.“

Počkal jsem, až se vrátí k Liamovi a posadí se zase na zábradlí. Pak jsem ji odpojil.

„Je to trochu složitější. Potřebuju, aby ses nahackoval do státního úřadu.“

Vyvalil oči. „Cože? To… to je ale trestné, ne?“

„Jo, já vím. Právě proto se obracím nejdřív na tebe. Ty vypadáš, že mě nepodrazíš.“

Liam chvilku mlčel. Chápal jsem, že to pro něj musí být hodně těžké. Ale nepochyboval jsem, že se rozhodne správně. Co je nějaký pitomý státní úřad proti Breniným blonďatým vlasům? Co je proti jejím očím, rtům, krku a vůbec všemu ostatnímu, čím disponuje její tělo a co je jeho snem?

„No tak jo,“ řekl po chvilce.

Vrhl jsem na něj ty nejvděčnější oči, jaké jsem v Brenině těle dokázal. „To budeš fakt moc hodnej. Vážně mi to hodně pomůže.“

„Kdybych to nedokázal já, mám kámoše, prvotřídního hackera, kterej udělal už i American Bell a Ministerstvo zemědělství.“

„Skvělý, přesně někoho takovýho potřebuju.“

„Seš v nějakým průšvihu?“

„Já ne, ale kamarádka.“

„A o co teda jde?“

„O NSA, jestli víš, co to je.“

Překvapeně ke mně otočil hlavu. „Myslíš jako Národní bezpečnostní úřad?“

„Jo, přesně ten myslím.“

„Sakra… Tvoje kamarádka… Nemá snad nic společnýho s terorismem… nebo…“

„Ježíšmarjá, to ne, nic takovýho. Není v tom nic protistátního. Neboj, žádný jedenáctý září.“

„To jsem si oddechl,“ řekl Liam a vypadalo to, že si opravdu oddechl.

„Jde spíš o to, že se jenom chce přesvědčit, jestli její fotr není její máti nevěrnej, to je celý. Tak chce prostě mrknout na jeho úřední e-mailovou poštu.“

„Tam se ale asi nepůjde dostat tak snadno, určitě mají dokonalé jištění. Bude to něco jako Pentagon.“

„Ulehčím ti to. Dám ti jejich vstupní autorizační kódy.“

„Prosím?“

„Dostaneš autorizovaný vstup do systému.“

„Kde k nim ta tvoje kamarádka přišla?“

Teď měl oči velké jako tenisáky.

„Prostě přišla, to nevím. Ale když tam dělá její fotr, tak nejspíš od něj.“

„No ale když má vstupní kódy…“

„Tak jsou jí stejně na nic. Nevyzná se v jejich síti. Ale to je teď jedno. Já jenom potřebuju vědět, jestli by sis na to troufl a šel do toho.“

Liam mlčel. Odpojil jsem se a připojil Brenu. Víc teď vědět nepotřeboval.

„Bude to dost náročná operace,“ řekl potom. „Riskantní. Protože jestli tam mají nějaký hlídací psy, jako že mají, tak potom půjdou po původci toho vstupu. Takže to bude třeba udělat z nějakýho hodně vzdálenýho a nevystopovatelnýho počítače.“

„Já se v počítačích vůbec nevyznám,“ přiznala Brena. „Proto sháním někoho, kdo se v nich vyzná a kdo to dokáže.“

„Jo, chápu. Ty máš vážně autorizační kódy do jejich systému?“

Brena vůbec nevěděla, o čem mluví.

„Jo, mám.“

„Ale ten kód bude mít určitě svůj podpis.“

Brena jenom pokrčila rameny a slezla ze zábradlí. „Už budu muset jít. Takže jak se dohodneme?“

„Jo… samozřejmě že jo… No a…“

„Co no a?“

„Když se to povede…“

„Tak budu tvým dlužníkem, pochopitelně.“

„Já za to nic chtít nebudu.“

„Ne?“

„Teda… jako… kdybys jako…“

„Jako co?“ zeptala se Brena.

Liam byl úplně vedle. Věděl přesně, co chce, a taky věděl, že to nemůže říct.

Brena přistoupila až němu. Byla vyšší než on. Dala mu pusu na čelo, pak se naklonila k jeho uchu a zašeptala: „Řekni si, co chceš, ale sex ne.“

Hrála to skvěle. Vychytralejší lišku těžko pohledat. Dostala ho přesně do pozice, kterou potřebovala. Řekla mu, že to, co chce nejvíc, nedostane, ale zároveň ho tím polibkem rozžhavila a dala mu určitou naději, že když to nedostane teď, tak možná někdy…

„Ježíšmarjá… to jsem nemyslel,“ vysoukal ze sebe rozpačitě. „Jak tě to mohlo napadnout? Já myslel jako jenom…“

„Co jako jenom?“

„Že bysme zašli třeba ke mně na kafe, víš? Na fakt hodně dobrý kafe. A pustili bysme si nějakou hudbu a pili to skvělý kafe.“

„To bys chtěl?“ zeptala se Brena pobaveně.

Jenom němě přikývl.

„Když to dokážeš, tak to máš,“ slíbila a otočila se k výtahům.

„No a kdy teda?“

„Zítra ti přinesu ty kódy a vysvětlím, co a jak, jo?“

„Jo,“ řekl Liam.

V životě jsem neviděl radostnější králičí čumáček. Kdyby mohl, tak určitě ještě stříhá ušima a vrtí ocáskem. Chtěl jsem jí poděkovat, ale za chůze jsem se nechtěl přepojovat, protože tam vždycky byla asi půlvteřinová prodleva, což by za pohybu mohlo způsobit, že by sebou praštila o zem. Až když se ve výtahu opřela o zrcadlo, odpojil jsem ji, vytáhl mobil a napsal vzkaz: Dík. Jsi skvělá.

Přečetla si to a jenom si povzdechla. „Jo, já vím.“

115.

V jedenáct na přednášce ze statiky jí pípl mobil. Textovka. Ale nebyl to ten její, ten signál byl jiný. Vytáhla z kabelky ten, co dostala od Chrisse. Bylo na něm: Seš ve škole?

Napsala odpověď: Jo, jsem ve škole, a poslala to zpátky.

Sakra, úplně mě rozhodilo, že komunikuje beze mě na mobilu, který je pro mě. Už jsem ji chtěl odpojit, když mi došlo, že vlastně napsala přesně to, co bych napsal já.

Za chvíli jí pípla další SMS: Tak se sejdeme za půl hodiny před školou. Nutné. Brýlatý zrzavý chlápek v kožené bundě na lavičce.

Brena vyprskla smíchem.

„Vás to nezajímá, tam ve čtvrté lavici?“ ozvalo se zepředu.

Vychrtlý šedovlasý vlk s brýlemi stál na okraji stupínku.

„Zajímá, promiňte,“ hlesla a schovala mobil do kabelky.

„Takže určitě víte, jaké je nejčastěji používané těleso pro stanovení statického modulu pružnosti v tlaku,“ vznesl k ní dotaz přednášející.

„Válec sto padesát,“ ozval se šepot za ní.

„Válec sto padesát,“ řekla Brena nahlas.

„Čeho sto padesát?“ houkl na ni brýlatý vlk.

„Metrů?“ oznámila nesměle Brena.

V aule to zahučelo dušeným smíchem a šedivák na stupínku zkřivil obličej, jako by se zakousl do citronu.

„Milimetrů slečno. Milimetrů. Ale chápu, že vy byste klidně tu betonárku nechala udělat stopadesátimetrový válec, abyste pak na něm mohla provést test pružnosti.“

Dál už to naštěstí nerozebíral. Otočil se k velkoplošnému monitoru na čelní stěně a pokračoval ve výkladu.

116.

Po přednášce se zvedla a opravdu zamířila místo do jídelny ke vstupnímu vestibulu.

„Ty s náma nejdeš na oběd?“ ozval se kluk ve vytahaném pruhovaném svetru.

„Jsem tam za deset minut,“ řekla a vyšla ven.

Zrzavý Chriss v kožené bundě seděl na lavičce u kinetického vodotrysku. Vypadal jako klaun z cirkusu. Brena se posadila vedle něj.

„Dobrý den,“ řekla a přehodila si nohu přes nohu.

Sundal si brýle, aby se na ni podíval líp.

„Seš to ty, Larry? Nebo…“

„Zatím jsem to pořád já.“

Schoval brýle do kapsy, protože přes ně asi nic neviděl.

„Co ruka?“ zeptal se.

„Jo, dobrý. Ale jestli mě vy dva nepřestanete vytáčet, příště použiju nůž.“

„Takže Larry teď spí? Nečetl moji textovku?“

„Co já vím? Snad jo. Na přednáškách nemá zákaz být připojený. Počítám s ním totiž i pro některé zkoušky.“

„Prosím?“ vyděsil se Chriss.

Neodpojil jsem ji jenom proto, že ten dialog byl docela zábavný. Nechal jsem ji pokračovat.

„Doufám, že dneska toho na přednášce z betonu pochopil víc než já, takže tu zkoušku udělá za mě. Koneckonců, má mi co vracet, nemyslíte?“

Chriss se zamyslel. Ale i kdyby přemýšlel sebevíc, bylo mi jasné, že ho těžko napadne nějaká rozumná odpověď.

„Takže s ním nemůžu mluvit?“

Pokrčila rameny. „To nevím. Ale pořád předpokládám, že se každou chvíli přihlásí, jestli nespí.“

Odpojil jsem ji.

„Ahoj, Chrissi. Co se proboha děje? Neměl by ses tu moc často ukazovat.“

Zmateně se na mě podíval. Teda na Brenu.

„Takže teď už seš to ty, Larry?“ zeptal se.

„Jo, sakra, jsem to já.“

„Přinesl jsem nějaký hotový prachy,“ řekl, sáhl do kapsy saka a podával mi obálku.

„Dík.“

„Zatím dva tácy. Příště to snad bude lepší.“

Strčil jsem obálku Breně do kabelky. Doufal jsem, že pochopí, že to není její kapesné nebo první část odškodného za prodělané útrapy.

„Něco nového?“ zeptal jsem se.

„Jo. V NSA je naprostá panika. Dempsterova smrt s nima pořádně zamávala.“

„V jakém smyslu?“

„Přesně tak, jak jsme chtěli. Jsou rozhození a zmatení. Všichni. Normálně v prdeli. Moje spekulace vypadá následovně: Ti, kdo jsou čistí, nechápou, proč ho někdo oddělal a co za tím je. Ti, kdo jsou spojení se žluťákama, si myslí, že asi něco posral a oddělali ho žluťáci. A žluťáci si myslí, že ho oddělali ti čistí z NSA, kteří na něj nějak přišli. Ale tím zároveň porušili nepsané dohody. Nikdo prostě nic neví, nikdo si to nedokáže vysvětlit a všichni jsou v nejistotě… Takže naprosto dokonalé.“

„Pokud je tvoje teorie správná,“ řekl jsem, „pak už jde jenom o to, jestli nám to k něčemu je.“

„Samozřejmě, že nám to k něčemu je. Jak říkám, když znervózní, začnou dělat chyby. Ti z NSA, co se žluťákama dělají, jsou teď určitě posraní strachem. A navíc si teď obě strany určitě přestávají důvěřovat, což je úplně to nejlepší. Začínáme je rozkládat.“

„Nesdílím tvůj optimismus, ale dobrá. Určitě to není horší, než to bylo. Ještě něco?“

„Jo. Ze Seawardovy kanceláře odvezli počítače už dřív. Včera si ale přijeli pro další k němu domů. Teď je pročesávají.“

„Kdo? Ti zlí, nebo ti hodní?“

„Zatím si neoblíkli žádný dresy, takže je těžký to poznat. Ale podle všeho ti zlí. Nejspíš si od toho slibujou, že v nich najdou, v kom seš infikovaný.“

„Do prdele. Myslíš že…“

„O tom už jsme mluvili. Seaward nebyl blázen. Nic tam nenajdou. Já mám ale jiný tip.“

„Jaký?“

„Doreen Ferreirová.“

„Neznám. Nějaká agentka od nás?“

„Ne. Administrativní pracovnice na sociálce. Tady v Baltimore.“

„Co ona s tím má společnýho?“

„Velký kozy.“

Nechápavě jsem se na něho zadíval. „Aha… a co dál? V bradavkách má kamery a mikrofony?“

Chriss zavrtěl hlavou. „Seaward měl slabost pro velký kozy, to o něm bylo všeobecně známo.“

„Pak nechápu, jak mohl do týmu vzít Bertramovou.“

„To já taky ne.“

„No dobře, máš teda na mysli nějaký vztah mezi ní a Seawardem?“

„Jo. Můj zdroj tvrdí, že jo. A že šlo přímo o postelový vztah. Prostě milenka.“

„A co dál?“

„Je tajná,“ oznámil Chriss vítězoslavně.

„Milenky ženatých chlapů obvykle bývají tajné,“ prohodil jsem znuděně, protože jsem pořád nechápal, kam Chriss směřuje.

Kolem nás prošly dvě holky a Chriss si pro jistotu znova nasadil brýle.

„Tahle ale byla tak tajná, že o ní neví ani NSA,“ pokračoval s pohledem upřeným na jejich zadek.

„Myslíš? A ty to máš odkud?“

„Od Moniky.“

„Taky milenka? Takže jich měl víc?“

„Ne, ta je moje.“

„Aha,“ zarazil jsem se. „Počkej… a nejmenovala se ta holka… ta zrzka se zelenýma očima v Armistead Gardens, s těma katastrofickýma mobilama…“

„Jo, slečna Huppertová. Ale nech si to pro sebe. Je taky tajná. A je to kamarádka té Doreen.“

„Tý Seawardový?“

„Jo.“

„Začíná se mi to nějak plést. Kde je pointa?“

„Pointa je v tom, že jestli měl Seaward nějaký věci, nějaká data, která chtěl před všemi schovat, tak je to nejspíš u ní.“

„U tý milenky?“

Chriss přikývl, až mu skoro spadly brýle z očí.

„Čau, Breno,“ oslovila mě černošská holka, která procházela kolem s hlavou podobající se obrovskému květáku. „Seš fakt děsně extrémní.“

„Jak to myslíš?“ podíval jsem se na ni.

„No, včera jsi tokala s mladým zajíčkem a dneska s vyšumělým seladonem.“

„To je jeho fotr. Dělám to s oběma.“

„To seš teda fakt hvězda.“

„Dejte si odchod, slečno, a nechte nás tokat,“ houkl na ni Chriss.

Vycenila na nás zuby v širokém úsměvu a pokračovala dál.

„Takže za tou tajnou Doreen zajdeš?“ zeptal jsem se Chrisse.

„Nezajdu. Zajdeš za ní ty.“

„Co?“

„Ty vole, já za ní zajít nemůžu. Chlapovi důvěřovat nebude. Ví, že Seawarda zastřelili. Určitě teď má sama strach.“

„A co ta kamarádka… tvoje matrace.“

„Sakra, neříkej jí matrace. Náhodou…“

„No tak milenka. Do prdele, teď snad řešíme jinej problém než názvosloví spacích přítelkyň.“

„Ty vole, tý to ani nemůžu navrhnout. Ta ví přesně, co se stalo a proti čemu stojíme, a je absolutně vyděšená. Uklidil jsem ji až dolů do Nového Mexika.“

„Tak to je v prdeli.“

„Není. Ty seš mladá holka, skoro v jejím věku, určitě si budete rozumět. Daleko víc, než kdybych tam naroloval já.“

„To máš asi pravdu. Kdybys tam takhle, jak vypadáš teď, naroloval ty, tak být jí, odstřelím tě hned ve dveřích.“

„No vidíš. Konečně ti to došlo. Takže to zkusíš?“

„A to se jí mám představit jako kdo? Jeho další milenka?“

„Blbe… Představ se, jak chceš, tebe už něco napadne.“

„A na co se mám ptát?“

„Počítače, paměťové disky.“

„Kde bydlí?“

„V Allendale, Denison Street 623.“

„OK. Zkusím to. A teď já. Neznáš nějakýho hackera?“

„Proč?“

„Nathan mi dal vstupní kódy do systému na úroveň jedna.“

„Kde je vzal?“

„Milenka. Asi hýbou světem, mrchy.“

Chriss se zakřenil.

„Nathan navrhl projít poštu všech lidí v NSA. Myslí si, že komunikace mezi žluťákama a jejich přáteli v NSA probíhá po kódovaných agenturních linkách.“

„To se mi nezdá.“

„Mně taky ne. Jenže má pravdu v tom, že jsou dokonale jištěné a neodposlouchávatelné. Možná to stojí za pokus.“

„Hackery samozřejmě znám. Dva. Ale jsou v databáziNSA.“

„Tak to jsme na tom stejně. To je k ničemu. Mám rozdělanýho jednoho svýho obdivovatele. Teda Breninýho. Možná to zvládne, ale jistej si nejsem.“

„Hlavně aby nemluvil.“

„Šíleně ji miluje.“

„Spí s ním?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Tak ať se s ním vychrápe.“

„To jsem jí taky navrhoval.“

„No a?“

„Skoro jsem skončil s vidličkou v druhé dlani.“

117.

„Do prdele, jste ukecaní víc než ženský. Prošvihla jsem kvůli tobě oběd,“ řekla platanům, když jsem ji připojil, a vydala se zpátky ke vchodu do vestibulu školy.

Chtěl jsem ji odpojit a sdělit jí, že její žaludek to stejně nepozná, ale už jsem ji nechtěl dál dráždit.

„Takže budeme až do večera hladoví,“ pokračovala. „Jenom kvůli tobě. Takže až příště zase pošle zprávu, že bych měla zajít někam místo oběda posedět s brýlatým seladonem v kožený bundě, ať na to rovnou zapomene. A ty taky.“

Ježíšmarjá, vůbec jsem nechápal, proč to tak hrotí. Tak přišla o dva lístky hlávkového salátu. No a co?

118.

Odpoledne, když už chtěla jet ze školy na kolej, jsem ji na chvíli odpojil a napsal jí vzkaz na mobil.

Potřeboval bych zajet do Mulberry a předat příteli peníze. Možná sis všimla, že máš v kabelce obálku se dvěma tisíci. Jsou to peníze NSA. Je možné to udělat teď, nebo až večer.

Když to četla, tak jsem jí pochopitelně neviděl do tváře, ale měl jsem pocit, že z toho moc odvázaná není. Potom řekla: „Ne, teď jedeme na koleje, pak si zajdu dolů do fitka, potom hodím sprchu a pak ti dám hodinu, aby sis tu pitomou předávku vyřídil. A na dnešní večer už mám zase program. Jdu k Maxovi na oslavu jejich ročního výročí prvního očního kontaktu.“

Neodpojoval jsem ji, abych jí to odsouhlasil.

119.

Ve fitku tentokrát nejezdila do kopců, ale výhradně po rovině. Obkroužili jsme si třikrát Eiffelovku, projeli se mezi auty po Champs-Élysées, třikrát si to dali kolem Concorde a před sprchou mi řekla, abych se odpojil, což jsem samozřejměudělal.

Dal jsem jí půl hodiny. Když jsem se připojil, byla už ve svém pokoji na kolejích. Odpojil jsem ji a šel si do koupelny pro berettu. Mulberry se mi totiž vůbec nelíbilo a beretta je tam určitě užitečnější než rtěnka, řasenka a zrcátko. Pak jsem ji zase připojil s mobilem v ruce, do kterého jsem nadatloval vzkaz.

Prosím tě, vezmi si na sebe něco míň dráždivého a honosného, protože Mulberry je v nulce. Hodily by se nějaký odrbaný rifle a mikina s kapucí.

Připojil jsem ji. Chvilku na to zírala a pak řekla: „To je hrozný, jak se naotravuješ. Tak se na deset minut odpoj.“

Udělal jsem to. Když jsem se znovu připojil, seděla na posteli, svírala v ruce berettu, kterou našla v kabelce, a zrovna říkala: „…si snad děláš prdel.“

Odpojil jsem ji. Neměl jsem chuť se s ní vybavovat a vysvětlovat jí, že je to jenom pro jistotu. Vyšel jsem z pokoje a srazil se se Sárou.

„Kam jdeš, prosím tě? Vždyť jdeme k tomu Maxovi, ne?“

„Jasně že jo. Jenom si ještě něco vyřídím a za hodinku jsem zpátky.“

„Mám na tebe čekat?“

„Nemusíš. Kdybych se opozdila, dorazím přímo tam.“

„Tak jo, počítám s tebou.“

120.

Když jsem dorazil do Mulberry, bylo sedm hodin večer. Procházel jsem kolem ohrady s graffiti, vyhýbal se kočkám a hledal, jak se dostat dovnitř. S Nathanem jsem žádnou schůzku na tenhle čas domluvenu neměl, takže jsem to zkoušel na blind, protože mi posledně řekl, kde přibližně přebývá.

Železnou bránu jsem našel až za rohem. Byla spoutaná řetězem, ale dost ledabyle. Křídla šla odtáhnout od sebe akorát tak, aby se jimi protáhl člověk. Měl jsem to na knap. Brena měla větší prsa, než jsem si doteď myslel. Ale vmáčkl jsem se tam. Jak to říkal? Třípodlažní administrativní budova a potom v přízemí napravo? Jediné, co připomínalo administračku, byl objekt za dvěma vysokými plechovými halami. Dokonce byl třípodlažní. Vydal jsem se k němu.

Na popraskané betonové ploše byly nahodile rozmístěné staré zrezivělé stroje, jejichž původní účel šlo těžko odhadnout. Možná plniče pivních plechovek nebo nábojnic. Přišel jsem k budově. Omítka většinou opadaná až na cihlu, dveře s vymláceným sklem byly dokořán a před nimi líně polehávaly dvě kočky. Nevypadaly jako hlídací. Zvedly ke mně oči, aniž by pohnuly hlavami. Vešel jsem do chodby.

Všude bylo naprosté ticho. U stropu svítila stará zaprášená žárovka. Nathan možná ani není doma. Zabušil jsem na dveře vpravo, které jako jediné nebyly křížem krážem zapečetěné pavučinami, a pak vzal za kliku. Nebylo zamčeno. Otevřel jsem.

Naproti mně stál obrovitý chlap s rukama nataženýma před sebe a v nich velkého falcona s hlavní o průřezu vodovodní trubky. Druhá informace, kterou jsem zpracoval, bylo osmnáct devítimilimetrových nábojů v zásobníku, pokud už teda nestřílel. Třetí byla o Nathanovi. Seděl na židli tři metry za ním, ruce měl svázané vzadu za opěradlem a nohy přivázané k nohám židle. Byl svlečený do půl těla. Z obličeje mu na břicho kapala krev. Měl pořezanou tvář. Na hrudi měl několik zarudlých spálenin, nejspíš od cigarety. Vedle něj stál další chlap s bojovým nožem v ruce, na kterém se leskly čerstvé kapky krve. Celá ta hollywoodská scenérie se mi načetla do hlavy během zlomku vteřiny.

„Tak za sebou hezky zavři, krasotinko,“ zavrčel ten, co stál vpředu s pistolí mířící na moji hlavu. Nehýbal jsem se. Šok. Ten prvotní jsem už vstřebal a můj mozek už zase racionálně pracoval. Stál jsem tam jako socha. Nebylo třeba reagovat hned. Jsem přece mladá holka, která nikdy nic podobného neviděla. Holka, která se nikdy nedívala do ústí pistole. Šok musí být dostatečně dlouhý.

„Řekl jsem: zavři za sebou, kurva,“ zopakoval chlap přede mnou, teď už zvýšeným hlasem.

Měl na sobě rozepnuté levné sako a světlou košili, místy postříkanou krví, a na hlavě golfový green. Pulp Fiction jako vystřižené. Zavřel jsem za sebou dveře. Nathan na mě hleděl zarudlýma očima a možná ze mě utrpěl větší šok než já z něj. Vážně nevypadal dobře. Ale žil.

„A ty jsi kdo?“ zeptal se pistolník.

Dělal jsem, že ještě chvíli lapám po dechu, a pak jsem ze sebe konečně vysoukal: „Já… já jsem… Zavolal mi.“

„Proč ti zavolal, sakra?“

„No… já jsem na telefonu… Pro každého… Chtěl sex.“

Chlápek se rozřehtal a přestal na mě mířit.

„Takže kurvička… Fajn, to není blbej nápad, až tady skončíme. Ukliď se zatím tamhle do rohu,“ řekl a ukázal dozadu za židli, ke které byl přikurtovaný jejich zakrvácený vězeň.

„Nechte ji jít,“ ozval se Nathan sípavě, „nemá s tím nic společnýho.“

Chlápek se otočil k němu. „Teď už má. Neboj, taky na ni dojde. Taky si to užije.“

„Běž do prdele,“ řekl Nathan a vyplivl krev.

Chlápek, který stál vedle něj, mu dal zboku ránu levačkou, až se židle i s ním nebezpečně zakymácela.

„Drž hubu, debile. Program určujeme my.“

Pomalu jsem se s vyděšenýma očima (ani jsem to nemusel moc hrát) přesunul do kouta, jak chtěli. Snažil jsem se co nejrychleji vyhodnocovat situaci. Všiml jsem si, že i ten druhý má za pasem pistoli. Rozhodně ale nemohli tušit, že ji má taky blonďatá šlapka v kabelce. Karty byly rozdané úplně jasně. Když jsem si to všechno ještě dvakrát prošel v hlavě, došel jsem k závěru, že vlastně moc šancí nemají.

„Takže náš uprchlík si objednal sex?“ řekl ten, co mě přivítal ve dveřích, a otočil se na svého komplice.

„Hele, naplň tamhletu varnou konvici a zapni ji.“

„Co chceš dělat?“

„Chtěl sex, ne? Tak mu trochu předehřejem toho jeho lačnýho ptáka.“

Druhý se zachechtal. Nejspíš měl něco s hlasivkami, protože to připomínalo činely.

„Dobrý nápad.“

Nathan se na něj zmateně podíval. Pak se snažil ohlédnout na mě, ale dostal další ránu.

„A co s ní?“ otočil se ke mně.

„Neboj, chtěla sex, tak ho bude mít. I když v tomhle případě neplacený. A tipuju to na BDSM.“

Chlápek s kudlou v ruce a pistolí za opaskem spokojeně pokýval hlavou a přešel ke stolu, u kterého jsem stál. Vzal z něho varnou konvici, přešel k umyvadlu a napustil ji vodou až po okraj.

„Zatím mu rozpárej gatě, ať to má hezky naživo,“ řekl a vrátil se zpátky ke stolu s konvicí, aby ji postavil a zapnul. V tu chvíli zakryl výhled svému parťákovi. To už jsem měl ruku v kabelce. Pistoli jsem ani nevytahoval. Střelil jsem ho přes ni. Přímo do břicha. Stál metr ode mě, neměl šanci.

Zvuk výstřelu v prázdné místnosti s betonovou podlahou měl dutou vibrující ozvěnu. Vytrhl jsem pistoli z kabelky a uskočil stranou, abych oddělal i toho druhého, jenže ten teď stál přímo za Nathanem. Sklonil se dřív, než jsem stačil zamířit. A byl rychlý. Vystřelil na mě. Šel jsem k zemi, zamířil pod Nathanovu židličku a vystřelil. Ozvaly se další dva výstřely a z podlahy napravo ode mě začaly lítat betonové odštěpky. Překulil jsem se na stranu a zaslechl bouchnutí dveří. Do prdele, zdrhnul.

Vstal jsem. Ten, co jsem ho střelil do břicha, se svíjel na zemi v křečích. Sehnul jsem se pro pistoli, kterou měl za pasem. Vzal jsem mu i nůž a přešel k Nathanovi, abych přeřezal provazy na jeho rukou a dole na nohou.

„Jdu za ním,“ řekl jsem.

„Neblbni,“ zasípal Nathan, „nechoď, nech to plavat, ser na něj.“

„Nemůžu, viděl mě. Musím ho oddělat. Tady máš pistoli. Mezitím z toho, co tady chcípá, vytáhni, co budeš moct.“

Nathanovi pořád kapala z nosu krev. Vzal si pistoli.

„Já ho oddělám,“ zachrčel.

„Jasně, ale nejdřív se ho aspoň zeptej, kdo ho poslal. Kdo je jeho šéf.“

Opatrně jsem vyšel na chodbu. Byla prázdná. Už jsem chtěl vylézt ven, když jsem někde nahoře zaslechl šramot. Zastavil jsem se. Mohl být tak blbej, že by místo ven utíkal nahoru? Nebo to jsou jenom kočky? Po krátké úvaze jsem usoudil, že tak blbej opravdu být může. Měli to napsáno v ksichtě, oba dva. Byli to vylízaní zabijáci, žádní myslitelé.

121.

Opatrně jsem stoupal nahoru po schodech, berettu před sebou v natažených rukou. Chodba v prvním patře byla dlouhá asi dvacet metrů a na každé straně měla pět dveří, některé otevřené, jiné zavřené. Mrknul jsem na zaprášenou podlahu, jestli neuvidím nějaké stopy, ale kromě kočičích tlapek tam nebylo vidět nic. Zato na schodišti ano. Takže šel ještě výš. Zahnul jsem na další rameno schodiště. Byl jsem na druhém stupni, když nahoře zpoza rohu vykoukla hlava a kousek pod ní ruka s pistolí.

Zmáčkl jsem to ve stejnou chvíli jako on. Oba jsme mířili moc vysoko. Moje kulka akorát vyryla půlmetrovou jizvu ve stropě a ta jeho skončila ve stěně za mnou. Do prdele. To bylo o fous. Měl jsem větší strach o Breninu vizáž než sám o sebe. Další jizvu by mi už asi neodpustila. Jak to, sakra, že jsem ho nedostal? Na střelnici jsem byl vždycky dobrej. Mrknul jsem kolem sebe a vyhodnotil situaci. Jestli tu není ještě druhé schodiště, bude mít jedinou možnost – skočit ze střechy. Možná už mu to začalo docházet, proto se mu nechce ještě výš. Na to měl ale myslet dole, debil.

Nastražil jsem uši a doufal, že Brena má stejně dobrý sluch jako já. A opravdu se mi zdálo, že slyším, jak pomalu postupuje nahoru. Ještě chvilku jsem počkal a potom začal opatrně zdolávat další schody. Druhé patro bylo úplně stejné jakoprvní – dlouhá chodba s dveřmi po stranách. Mrknul jsem znovu na zem. Byly tam nějaké stopy, ale jak v chodbě, tak na schodišti. Tipnul jsem si, že šel ještě nahoru. Už jsem nakročil na první schod, když jsem zaslechl zuřivý psí štěkot odněkud zezadu z chodby. Potom výstřel a kňučení. A druhý výstřel. Kňučení přestalo.

No vida. Takže je tady, na druhém. A tohle podlaží kočkám asi zabrali psi. Šlo o to kde. Bylo to slyšet až odněkud zezadu. Byly tam dvoje otevřené dveře. Zul jsem si boty a snažil se našlapovat jako kočka, prst na spoušti, připravený k okamžitému výstřelu. Přešel jsem až k posledním otevřeným dveřím na konci chodby. Pak jsem si klekl a opatrně nahlédl dovnitř. Pes ležel pod oknem v kaluži krve. A najednou jsem zaslechl bouchnutí dveří někde za sebou. A hned potom výstřely. A bolest v noze.

Kurva!

Ty místnosti byly uvnitř propojené, takže jimi prošel zpátky. Stál u schodiště a střílel. Vrhl jsem se do místnosti. Cítil jsem, že mě to akorát škráblo na lýtku. Do hajzlu. Přece jenom mu nějaké mozkové buňky v té palici zůstaly. Měl jsem ty kanceláře brát jednu po druhé, hezky od začátku.

Slyšel jsem dupání na schodišti. Vzdal to a chce utéct, svině. Vyběhl jsem do chodby a pak to vzal dlouhými skoky na schodiště. Už mě ani nezajímalo, jestli na mě někde za rohem nečeká. Bude chtít ven, krysa. Byl jsem na podestě v prvním patře, když jsem zaslechl další vystřely. Zasekl jsem to a opatrně vyhlédl zpoza středové schodišťové zdi. Ležel na posledním schodu. Roztažený, jakoby ukřižovaný. Nathan stál nad ním s pistolí v ruce. Namířil na jeho hlavu a ještě jednou vystřelil. Hnusné mlasknutí nezakryla ani ozvěna výstřelu. Pak do něj ještě znechuceně kopl.

Stál nad ním se svěšenýma rukama a s tím svým zakrváceným obličejem a popálenou hrudí vypadal jak zombie.

„Ty vypadáš,“ řekl mi, když mě zahlédl na horní podestě.

Podíval jsem se na sebe. Rifle zaprášené a nad pravým kolenem roztržené. Levá nohavice byla od krve. Mikina v barvě zralé meruňky teď měla barvu plesnivé meruňky.

„Asi je po něm, co?“ řekl jsem.

„To si piš.“

„Jak tě kurva našli?“ zeptal jsem se a začal sestupovat ze schodů.

„Co já vím… Nejspíš jsem udělal blbost.“

„Hlavně jestli víš jakou.“

„Nejsem si jistý. Ale asi jo… Byl jsem nahoře, na plus prvním. Chtěl jsem kontaktovat ségru, aby mi dala nějaký prachy. Ale když jsem viděl všude ty kamery, tak jsem zase zalezl. Jenže asi pozdě.“

„Tos teda fakt posral,“ řekl jsem a vytáhl z kapsy obálku.

Dal jsem mu patnáct set. Pětistovku jsem si nechal. Pak jsem se otočil a začal stoupat nahoru.

„Kam jdeš?“ houkl za mnou.

„Mám tam někde boty.“

122.

Seděli jsme dole v Nathanově improvizovaném příbytku, každý na jedné ze dvou kovových židlí, které tam měl. Z jedné musel Nathan utřít krev.

„Řekl ti něco tady tenhle, než chcípl?“ ukázal jsem na mrtvolu za sebou.

„Akorát sípal, že ho poslal nějaký Malcolm.“

„To je kdo?“

„To jsem z něho nevytáhl. Ale mám dojem, že to nevěděl ani on. Prostě Malcolm. Dal jim adresu a příkaz vytáhnout ze mě, kdo je to plonkovní tělo.“

„Podařilo se jim to?“

Zavrtěl hlavou.

„Ale nejsem si jistý, jestli by se jim to nepodařilo, až by mi nalili na ptáka tu vařící vodu. Stejně bych jim ale nemohl říct nic víc než jenom to, že jsi blondýna… Dík, že ses tu objevil.“

Vytáhl jsem z Breniny kabelky mobil od Chrisse a vytočil jediné číslo, které v něm bylo. Ozval se skoro hned.

„Máme problém.“

„Kdo vy? Vás je víc?“

„Nathana vystopovali.“

„Jak, kurva, vystopovali?“

„Asi přes kamery v jedničce.“

„Ten blb vylezl?“

„Vypadá to tak.“

„Do prdele… Je mrtvý?“

„Není mrtvý, sedí naproti mně. Přišel jsem zrovna ve chvíli, kdy ho mučili, aby z něho něco vytáhli.“

„Jak to dopadlo?“

„Byli dva a oba jsou mrtví.“

„Já věděl, že ta Brena nebude žádný ořezávátko.“

„Teď se ale Nathan musí někam přesunout. Hned.“

„Kde jste?“

„Je ta linka fakt bezpečná?“

„Stoprocentně.“

„V Mulberry, v opuštěným průmyslovým areálu.“

„Zajdu tam.“

„Budeme u zdi pomalovaný graffiti.“

„Jo, jsem tam za půl hodiny, mám to přes půlku města.“

„A vezmi mi nějaký holčičí hadry, jsem celej zválenej a takhle do vyšších levelů nemůžu, protože by mě okamžitě sebrali.“

„Ty vole, jak já asi budu kupovat holčičí hadry?“

„Co já vím? Nech si od někoho poradit. Prostě mikinu a rifle, spodní prádlo nemusíš.“

„A jakou máš velikost?“

„To kdybych věděl, ty vole. Prostě normální, holčičí.“

„No to mě poser. Jinak jste oba v pohodě?“

„Jo. Nathan má pár popálenin na hrudi a řezný rány v ksichtě, ale jinak je v pohodě.“

„Okamžitě odtamtud vypadněte někam do prdele. A k tý zdi přijďte až za půl hodiny.“

„Jo, jasný.“

123.

Byt byl prázdný. Holky už asi byly u Maxe. Nešťastně jsem se posadil v Brenině pokoji za stůl. Cestu na kolej jsem odkulhal, zranění na lýtku bylo cítit. Naštěstí bylo jenom povrchové a kulka nezasáhla kost, ale pálilo to jako ďas. A vypadal jsem hrozně. Ideální by samozřejmě bylo, kdybych se vysprchoval a ty hadry od Chrisse hodil do kontejneru, ale to jsem jí udělat nemohl. Stejně by na to přišla a pak si nedovedu představit její reakci. To by asi vidlička nebyla jenom v dlani, ale možná i v břiše. Připojil jsem ji.

Chvilku zírala před sebe. Jako by se neodvažovala pohnout. Pak asi ucítila ránu na noze, protože se sehnula a vyhrnula si nohavici. Krev už byla zaschlá. Podívala se na svoje ruce a potom pomalu sklonila hlavu, aby se koukla, co to má vlastně na sobě. Odsunula se i s židlí od stolu a vstala. Levá noha se jí podlomila, jak na ni nemohla došlápnout. Odkulhala ke skříni, jejíž jedno křídlo tvořilo zrcadlo. Vzala si do prstů pramínek vlasů a odtáhla si ho od hlavy. Pak ho pomalu pustila.

„Ty svině…“ řekla potom.

Napadlo mě, že jsem ji předtím mohl aspoň nechat vzkaz na monitoru, že se omlouvám. Znovu jsem ji ale odpojovat nechtěl.

„Tos teda fakt posral,“ řekla zrcadlu, a tím pádem mně. „Ty pablbe, ta mikina stála sto dolarů a rifle šedesát… A tohle, co mám na sobě, si můžeš strčit do prdele. Takže to udělámenásledovně… Zítra ráno chci mít na stole dvě stě doláčů, nebo jsi skončil.“

Pak chvíli stála a neříkala nic. Možná čekala, že ji odpojím a nějak zareaguju. To jsem ale neudělal. Nechtěl jsem jí chodit na oči, i když na očích mě vlastně měla stejně, když čuměla do zrcadla. Pak se sklonila, aby se podívala na zranění na noze.

„Blbečku… takže to jsou další dvě stovky bolestného… A další dvě stovky za psychickou újmu a stovku za to, že přijdu pozdě k Maxovi. Počítáš to? Je to rovný litr.“

Měla divné počty, ale omlouvalo ji, že je holka a navíc rozčilená.

„Zítra na stole,“ pokračovala. „Vím, že mě slyšíš. A teď se odpoj, blbečku, jdu do sprchy, abych se aspoň částečně pokusila napravit škody, které jsi způsobil. A nezapomeň… rovný litr.“

Odpojil jsem se.

V.

Otáčení herní desky

124.

Když jsem se znovu připojil, seděl jsem na klíně vlasatého kluka. Pravou ruku jsem měl omotanou kolem jeho krku a svíral v ní flašku. V druhé jsem měl jointa. Celá místnost se utápěla v mlžném oparu a mírně se pohupovala, jako by byla uvnitř plujícího trajektu. Ze zvukových vjemů jsem registroval nějaký primitivní technopop a z hmatových (dotykových) vlasatcovu tvář opřenou o moje pravé ňadro. Čichové smysly zaznamenávaly cigaretový a marjánkový kouř s lihovými výpary, plus zpocené tělo vlasatce, jehož ruka spočívala na mém pravém stehně. Podal jsem mu jointa… Brena mu podala jointa. Zvedl k ní hlavu.

„Ta jizva je boží. Podobnou měla Keira Knightley v Pirátech z Karibiku. Od mačety. Od čeho ji máš ty?“

„Od otráveného šípu.“

„Ale neotrávil tě.“

„Trošku jo.“

„Nepůjdem si zatančit?“

„Mám něco s nohou.“

„Neva, budeme se jenom pohupovat.“

V mlze jsem rozeznal asi třicet lidí a všichni se evidentně bavili. Tancem, popíjením, kouřením, objímáním, líbáním, posedáváním a poleháváním (v několika vrstvách). Odpojil jsem se a snažil se usnout.

125.

Když jsem se probral a zase připojil, kolem mě byla jen tma. Byla to absolutní tma, a přesto se otáčela. Pochopil jsem, že má Brena zavřené oči. Takže asi spí? Ale v posteli prokazatelně neležela. Cítil jsem pod sebou (pod ní) něco tvrdého a zároveň mokrého. A hned potom se do mého mozku zaryly střely. Přestože jsem kolem sebe nic neviděl, bylo mi jasné, že prostor, ve kterém se nacházím, se otáčí. Cítilo to moje tělo. Můj mozek přijímal zmatené impulzy a nebyl schopný je nějak logicky vyhodnotit. Kosmická loď rotující nekonečným vesmírem?

Blbost… Ožrala se.

Přitom mi slíbila, že se ožírat nebude. Nejspíš se mi chtěla pomstít za ty zničené hadry a další šrám na svém těle. Odpojil jsem ji a otevřel oči. Strop nade mnou se přibližoval a zase vzdaloval, jako bych byl v nějaké pulzující buňce. Ležel jsem na zemi, vedle mě další dvě bezvládná těla a tři prázdné flašky. Zkusil jsem se posadit. Šlo to ztuha. Vedle z gauče visela holčičí ruka a klučičí noha. U stolu seděla tlustá zrzka ve spodním prádle a kouřila. I ona pulzovala. Možná v sobě měla vetřelce.

„Kolik je hodin?“ zeptal jsem se.

Brenin hlas zněl silně nakřáple, jako by snad ani nebyl její. Zrzka zaklonila hlavu, zadívala se do stropu a řekla: „Možná čtyři? Nebo pět?“

Měl jsem sucho v krku. Potřeboval jsem se napít. A hodně. Podařilo se mi zaujmout polohu na čtyřech. Podlaha se nakláněla a já měl strach, abych po tom linoleu nesklouzl někam do rohu. Do prdele. Okolí připomínalo útok teroristů bakteriologickými zbraněmi. Ostatně, taky jsem se tak cítil. Přežil jsem jenom já a ta tlustá zrzka, která nejspíš byla nadopovaná účinnými protilátkami.

Odplazil jsem se do koupelny (přes tři těla, dvě převrácené židle a spoustu flašek). Vedle klozetové mísy ležela holka svlečená do půl těla a mezi ňadry měla položenou půlku okousané klobásy. Stihl jsem to akorát včas, abych to nehodil na ni, ale do záchodu.

Už mi bylo trochu líp. Teda Breně bylo trochu líp. Třikrát jsem ji proklel, i když jsem si nebyl jistý, jestli to k něčemu bude. Mohl bych se na ni vykašlat a odpojit se. Nebylo by mi aspoň blbě a nejspíš by se svět kolem mě takhle netočil. Jenže já ji potřeboval střízlivou – ne že celý víkend proleží v pelechu s mokrým ručníkem na hlavě. Proč jsem ji sakra nechal na mejdanu bez dozoru? Vždyť jsem si říkal, že už takovou pitomost neudělám. Ale určitě v tom hrál roli i určitý pocit provinění z mojí strany, jak jsem s ní zacházel v Mulberry. Takže mi to vrátila. Ale na tu tisícovku ať zapomene. Teď je to jedna jedna.

Podařilo se mi opustit byt. Ocitl jsem se na chodbě, jejíž konec byl v nedohlednu a vířil ve spirále. Došlo mi, že jsem někde na kolejích, akorát jsem netušil, jestli na Breniných, nebo úplně na jiných. Sakra… vždyť já k Breně ani netrefím. Vrátil jsem se dovnitř a našel si místo pod stolem. Na mobilu jsem jí ještě nechal vzkaz: Tos mě teda fakt nasrala.

A pak jsem se odpojil.

126.

Když jsem se znovu připojil, byla zase všude tma. Brena pořád spala. Odpojil jsem ji a otevřel jí oči. Nade mnou nebyl stůl, ale strop. Posadil jsem se. Byl jsem ve své (tedy Brenině) posteli. Sáhl jsem na noční stolek pro mobil. Sobota tři hodiny odpoledne. Pokoj se netočil ani nepulzoval, ale hlava mě brněla jako střep a bylo mi blbě. Napsal jsem jí vzkaz:

Vstávej. Potřebuju, abys odjela do Allendale, tam zašla na Denison Street 623 a zazvonila u Doreen Ferreirové. Musím s ní nutně mluvit. A jestli chceš, abych z tebe vypadl, je to i ve tvém zájmu.

Pak jsem jí nastavil budík, aby za minutu zazvonil, položil jí mobil na břicho pod tričko a připojil ji. Vibroval jí na tom nahém břiše asi půl minuty, než se probrala. A nebo jí to možná dělalo dobře. Přečetla si mžourajícíma očima můj vzkaz. Pak řekla: „Jdi do hajzlu,“ a položila si mobil znova pod tričko.

Doufal jsem, že to nemyslela vážně, a nechal ji ležet. Byl jsem rozhodnutý dát jí maximálně deset minut. Po pěti minutách otevřela oči a oznámila stropu: „Je mi blbě. Je mi fakt děsně blbě, takže mě nech na pokoji, je sobota. Mám volno. Jestli máš náladu se někde courat, tak já rozhodně ne. A když to nemůžeš vydržet, klidně mě odpoj a courej si. A připoj mě, až mi bude zase dobře. Buď na mě chvilku hodnej. Budu jenom ráda, když si ten hnusnej žaludek a mozkový kolotoč prožiješ ty místo mě, co na to říkáš?“ zeptala se s pohledem upřeným na strop.

Odpojil jsem ji a napsal: Jsi mrcha. Ale nic jiného mi nezbude.

Potom jsem ji zase na chvilku připojil, aby si to přečetla. Řekla na to jenom: „Já věděla, že se dohodneme, brouku. A nedělej žádný blbosti. Tak dobrou noc.“

Odpojil jsem ji a zase se připojil na stupeň tři. Vstal jsem, vypil litr vody, půl litru džusu a snědl dvacet piškotů. Víc Brenin žaludek v tomhle stavu nesvedl. Sára ani Cheyna v bytě naštěstí nebyly. Možná si na víkend někam vyrazily. Chvilku jsem váhal, jestli si mám vzít pistoli, ale pak jsem se rozhodl, že bych se s ní zbytečně tahal. Ferreirová by měla být na té správné straně, teda pokud jsou Chrissovy informace správné a je to opravdu Seawardova milenka, a ne žluťácká agentka nasazená do jeho pelechu (což by bylo docela povedené). Ale na to byl Seaward příliš velký profík, takže si ji určitě dokonale prověřil. A nejenom ideologicky, ale i tělesně.

Pak jsem ještě mrkl do zrcadla a zjistil, že vypadám příšerně. Vzal jsem zase mobil a napsal vzkaz:

Běž se aspoň učesat a nějak namalovat. Takhle přece nemůžu na ulici, vypadám jako zfetovaná čarodějnice. Což asi opravdu seš. Tak se dej aspoň trochu do vizuálně stravitelného stavu, obleč si něco normálního a pak tě nechám spát. A taky si budeme muset promluvit o tvém alkoholismu.

Nastavil jsem znova vibrující budík a dal jí ho na břicho. Probrala se.

„Do prdele, ty se ale naotravuješ. Taky už by ses to mohl naučit. Hřebínek je takovej ten držák s ostnama a rtěnku a řasenku snad ještě poznáš, ne?“

Nereagoval jsem. Nicméně jí to po chvilce nedalo a opravdu odešla do koupelny se upravit. Asi jí došlo, že bych jí s její aktuální vizáží mohl udělat pořádnou ostudu. Namalovala se (trvalo to celkem dvacet minut, protože jsem se mezitím ještě musel odpojit, aby se mohla vyčurat), pak si vzala čisté tričko, stoupla si před zrcadlo a zeptala se: „Stačí ti to takhle?“

Odpojil jsem ji.

127.

Žaludek pořád nebyl nic moc, ale vzhledem k tomu, že moje mise měla být tentokrát vyloženě nenáročná (rozhovor se šéfovou milenkou), usoudil jsem, že to bude v pohodě. Denison Street byla na druhém levelu a vlastně to ani nebyla žádná ulice. Byl to trs bytů připomínající neustále rostoucí krystal, do jehož genů se dostal deformující virus. Stručně řečeno to byla hrůza hrůz, která neměla žádný začátek ani konec. Nic, za co by ji bylo možné vizuálně uchopit.

Dostat se k bytu číslo 623 představovalo absolvovat čtyři výtahy, mezi kterými bylo nutné projít dokonale matoucím bludištěm chodeb a lávek, protínajících nepravidelná atria. Nebýt speciální interní navigace, kterou tohle termitiště disponovalo, nenašel bych to. Stiskl jsem zvonek se jmenovkou „Doreen Ferreirová“ a čekal. Sobota pět hodin odpoledne, to by mohla být doma.

Otevřela mi vysoká holka přibližně mého (Brenina) věku, nakrátko ostříhaná blondýna. To bychom si fakt mohly rozumět, jak říkal Chriss.

„Ahoj, já jsem Carol, můžu na chvilku dál?“

Přimhouřila oči a zeptala se: „My se známe?“

„My dvě ne, ale máme společného známého.“

„Myslíš?“

„Jo. Ryana.“

„Myslíš toho…“

„Jo, myslím přesně toho. Seawarda.“

Všiml jsem si, jak ztuhla a jak jí pomalu vlhnou oči.

„Je mi to taky moc líto.“

Pořád stála ve dveřích. Utřela si oči rukávem.

„Jak moc jsi ho znala?“ zeptala se pak a v jejím hlase byla trochu cítit nedůvěra.

„Pracovně. Byl můj nadřízený.“

„Ty jsi…“

„Jo, ze stejnýho zaměstnání,“ doplnil jsem její odmlku.

Netušil jsem, co jí Seaward navykládal. Já jsem byl pro Miriam archeolog, pracující pro Unesco (v současnosti se hrabající ve vzácných japonských pyramidách). Ryan mohl být pro Doreen třeba potápěč, který čas od času odjede na průzkum Titaniku. Odstoupila ode dveří. Prošel jsem do malé předsíňky a potom dál do rozlehlého obýváku spojeného s jídelnou a kuchyní. Samozřejmě bez oken. Ty by nahrazené čtyřmi velkými LED obrazovkami. Na třech z nich bylo on-line panorama města, čtvrtá byla rozdělená na čtyři čtverce. Na třech byly chodby a na posledním nějaké garáže. Všimla si mého pohledu.

„Na tom trval Ryan,“ řekla.

„Na čem?“

„Na tom monitoru. Původně tam byl hezký jih města. On to předělal na vstup k bytu a ošklivý garáže v minus prvním levelu. Parkoval tam. A odtamtud je přímý výtah k nám. Někdy měl takový divný záchvaty stihomamu. Skoro paranoia.“

Nemusela mi to vysvětlovat, docela jsem to chápal.

„Chceš kafe?“ zeptala se.

„Jo, to bych si asi dala. A nějakou vodu.“

Posadil jsem se do pohodného křesla.

„To jste se museli znát hodně dobře, když ti o mně řekl,“ prohodila a houkla na kávovar. Potom otevřela ledničku a vytáhla láhev minerálky.

„Nespal se mnou, jestli máš na mysli tohle. Zaučoval mě, bral mě jako svou dceru. Měli jsme opravdu kamarádský vztah.“

„To my ze začátku taky,“ ujelo jí a pak se na mě omluvně zadívala.

„Jo, chápu.“

„A přišla jsi jenom proto…“

„Přišla jsem se zeptat, jestli u tebe nenechal notebook, nebo jestli tu nemá počítač anebo nějaké disky a tak podobně.“

Překvapeně se na mě podívala. „Ryan si ke mně jezdil odpočinout, ne pracovat.“

„Jasně, samozřejmě… Ale přesto… Máme problém. Chybí nám věci, o kterých si myslíme, že by je Ryan měl mít. V práci jsme je nenašli, tak to zkouším všude možně a napadla jsi mě i ty. Mluvil o tobě moc hezky.“

Doreen počkala, až se naplní oba šálky, pak je vzala, postavila na podnos s vodou a přenesla na nízký stolek. Posadila se naproti mně.

„Vám se ztratily nějaký plány?“ zeptala se a přisunula ke mně cukřenku.

„Díky, nesladím,“ řekl jsem a rychle přemýšlel.

Takže Seaward jí řekl, že dělá nějaké plány. Teď už šlo jenom o to, jestli stavební nebo třeba strategické válečné, anebo obchodně-marketingové.

„Chybí nám určitá část,“ začal jsem opatrně, „kterou si půjčil právě Ryan, aby na ní pracoval.“

„To je nemáte zálohovaný?“

„Máme. Ale Ryan tam udělal nějaký změny, který měl právě jenom on.“

„Na céčku v Botromacu?“

Sakra, netušil jsem, co může být Botromac. Nikdy jsem o ničem podobném neslyšel. Možná letadlová loď?

„Jo, přesně tak. To zpropadené céčko Botromacu. Hoří nám tam termín.“

Naklonila mírně hlavu a zase se na mě zadívala přivřenýma očima. Možná jsem něco zprasil.

„Tak podívej, Carol,“ řekla odměřeně. „Ryan mě upozorňoval na to, abych nikomu, kdo se mě bude vyptávat na něj nebo na jeho práci, nevěřila.“

Už mi bylo jasné, že se řítím do průseru.

„To byla ta jeho paranoia fakt tak silná?“ zeptal jsem se jenom proto, abych získal čas.

„Nevím, jak moc byla silná. Ale co vím určitě, je to, že žádný Botromac neexistuje,“ řekla a zamíchala si kafe.

Nebyla blbá. Svým způsobem byla naopak hodně chytrá. Sakra. Chriss ani já jsme nemohli tušit, že jí dal Seaward konspirační školení. Tím pádem jsem ale byl tam, kde jsem být nechtěl. Nechal jsem se pitomě chytit. Teď už mi nebude věřit ani slovo. Zbývala jediná možnost – vsadit všechno na jednu kartu, o které jsem ovšem nevěděl, jestli je to černá trojka, nebo žolík. Musel jsem to risknout.

„Byla jsem u toho, když se to stalo.“

„Co když se stalo?“

„Když Ryan zemřel,“ řekl jsem a zamíchal si kafe.

„Opravdu?“ zeptala se nedůvěřivě.

„Opravdu. Byla jsem v tu chvíli v Hopkinsově nemocnici na čtvrtém uzavřeném patře.“

Opřela se do sedačky a pozorovala mě. „Takže jsi kdo? Před chvíli jsi říkala, že jeho podřízená. A teď mi říkáš, že jsi nemocniční sestra?“

Nemělo cenu zkoušet další lež. Netušil jsem, co všechno ví, a co ne.

„Nejsem žádná sestra. Ale to, že jsem byla podřízená, je pravda. Zavolal mi a chtěl se mnou mluvit. Jenže jsem to nestihla. Ti teroristi tam vtrhli dřív, než jsem se k němu dostala. Takže ho dostali oni.“

Zkoumavě si mě pohlížela. Pak zavrtěla hlavou a řekla: „Zemřel na infarkt, když tam vtrhli.“

„Teď nevím, jestli mě zase zkoušíš, nebo ti to opravdu podali takhle.“

„Jak podali?“

„Nezemřel na žádný infarkt. To se tvrdým profesionálním agentům NSA nestává. Zemřel na to, že ho rozstříleli automatem.“

Vytřeštila na mě oči. Tohle asi opravdu netušila.

„Ti teroristi… bylo to zabijácké komando čínské rozvědky. A šli cíleně po něm,“ dodal jsem.

„To není možné,“ hlesla.

„Bohužel tak to je.“

„Ryan dělal dozory inženýrských staveb,“ zašeptala skoro neslyšně.

„Hmm, dozory možná dělal, ale určitě ne inženýrských staveb. Spíš dozory pohybu čínské rozvědky.“

„Tomu nevěřím.“

Za její hlavou mě zaujal pohyb na obrazovce z bezpečnostní kamery, která zabírala podzemní parkoviště. Právě tam přijelo auto záchranky a zastavilo před výtahem. Řidič vystoupil a přešel k zadním dveřím dodávky. Z místa spolujezdce vystoupil další muž. Vysoký blonďák. Aniž jsem si to uvědomil, signály z mého mozku daly příkaz Breninu tělu, aby ztuhlo. Do prdele.

„Jde to zvětšit?“ zeptal jsem se a ukázal na obrazovku.

Doreen se na mě překvapeně podívala a pak se otočila. Ze záchranky zrovna vytahovali nosítka. Vzala ovladač ze stolku a přiblížila obraz. No jasně… Ten doktor v bílém plášti. Viděl jsem ho v Hopkinsově nemocnici. Ale nebyl to doktor. Byl to Švéd z killers komanda, kterého jsem zachránil.

128.

Vytáhl jsem z kapsy mobil a navolil Chrissovo číslo. Doufal jsem, že je na příjmu, protože bylo jasné, že tihle záchranáři jdou sem, do čísla 623. A skutečnost, že s sebou berou nosítka, nevěstila nic dobrého. A moje beretta leží na kolejích v koupelně v instalační šachtě.

Zvedl to po třetím zazvonění.

„Ahoj, máme problém.“

„Jaký problém?“

„Jsem u tý Ferreirový.“

„No a co? Nechce se s tebou bavit?“

„O to nejde. Ale dole do garáží zrovna narolovala záchranka. Poznal jsem šéfa střeleckého komanda z Hopkinsovy nemocnice. Myslím, že za chvíli zazvoní u dveří jejího bytu.“

„Kurva… jak na ni přišli?“

„To nevím a v tuhle chvíli je to jedno. Nemám s sebou pistoli. Bylo by dobré, kdybys přijel.“

„Do prdele. Jedu tam. Zabav je nějak – aspoň na čtvrt hodiny.“

„Nevím, jestli nám dají čtvrt hodiny.“

„Kdybysme to nestihli, neklaď žádný odpor.“

„Dobrá rada.“

„Potřebují informace. Jedou si jenom pro Seawardův počítač. O tobě nic nevědí, takže zůstaň v klidu a buď ze všeho vyděšený.“

„To ani nebudu muset moc hrát. Hlavně sebou mrskněte.“

Telefon oněměl.

„Co se děje?“ zeptala se Doreen. „Proč myslíš, že jdou k nám?“ ukázala na obrazovku, kde zrovna všichni tři v bílých pláštích (dva s nosítky) nastupovali do výtahu směřujícího na Denison Street.

„Vypni to, prosím tě,“ kývl jsem hlavou na monitor.

„Ty myslíš…“

„Vypni ty kamery, sakra. Okamžitě!“

Doreen zmateně vzala ovladač a vypnula obrazovku.

„A teď si sbal mobil a vypadni. Ale ne ven, ne cestou, kterou jedou oni nahoru. Někam dovnitř do baráku. A zůstaň tam. Nevystrkuj čumák a počkej, až ti zavolám.“

Doreen na mě jenom mlčky hleděla. Vytáhl jsem z kabelky mobil.

„Nadiktuj mi číslo, ale dělej proboha!“ vyštěkl jsem na ni.

Dívala se na mě očima ustrašeného králíčka.

129.

Otevřel jsem dveře až po druhém zazvonění. Švéd stál vpředu, v rozepnutém bílém plášti, pod kterým měl světlou košili a na nohou tesilky. Další dva stáli s nosítky za ním. Zbraně jsem neviděl. Možná je měli popruhy připnuté zespodu k nosítkům. Šlo o to, jestli dostali i fotku Doreen, nebo jenom jméno.

„Co se děje? Já jsem žádnou záchranku nevolala,“ oznámil jsem jim překvapeně.

„Jste Doreen Ferreirová?“

„Jistě. Ale já opravdu…“

„Pak je to pořádku,“ řekl Švéd a vmáčkl mě dovnitř.

„Co si to dovolujete, sakra?“

Nešetrně mě popadl za rameno a táhl dál do obýváku. Zřízenci s nosítky vešli dovnitř a zavřeli za sebou dveře.

„Sedni si,“ poručil mi Švéd.

„Zbláznili jste se? Mám zavolat policii?“

Vytáhl glocka a přimáčkl mi ho k čelu.

„Teď zavřeš klapačku a sedneš si na prdel.“

Snažil jsem se vypadat co nejvyděšeněji a lapal po dechu.

„Co… co to jako…“

Smýkl se mnou na sedačku. Zřízenci položili nosítka na zem a začali se rozhlížet po bytě. Jeden otevřel dvířka kuchyňskélinky a začal odtamtud vyhazovat kastroly. Druhý přešel k pracovnímu stolu a sbalil notebook. Rozhodl jsem se vsadit všechno na jednu kartu, i když falešnou. Ale v nemocnici mi vyšla.

„Kurva, to máte ucpaný komunikační kanály, vy debilové, ne?“ spustil jsem naštvaně.

Švéd se na mě překvapeně zadíval. „Co to meleš, ty čubko?“

„Běž do prdele. Seawarda jsem měla na starost já. Nevím, co tu hledáte, už jsem to dávno poslala na Botromac.“

Švéd znejistěl. Taky oba jeho kumpáni přestali vyhazovat nádobí na podlahu a čekali, co bude.

„Kurva jaký Botromac? A pro koho děláš?“

„Pro toho samého co vy, blbové.“

„Že o tom nic nevím.“

„Asi seš nějakej hodně nízkej článek. Kdo tě asi sakra vytáhl z té nemocnice?“

Překvapeně se na mě podíval. „Do prdele… To seš ty?“

„A kdo asi jinej?“

Pořád překvapeně hleděl. „Že mi o tom šéf nic neřekl.“

„Ví hovno, taky nízkej článek,“ odsekl jsem a pokračoval: „Do prdele, už jste to posrali v tý nemocnici a teď to serete ještě tady. Možná by bylo daleko produktivnější, kdybyste vystřelili mozek tomu, kdo vás sem poslal.“

Švéd se posadil do křesla naproti, pravou ruku s pistolí si dal do klína a levou vytáhl mobil. Tohle nevypadalo dobře. Nezbylo mi než doufat, že Chriss bude dost rychlý.

„Tady kobra,“ zahlásil se (sakra, fakt nápaditá přezdívka). „Jsme tady, ale ta Ferreirová tvrdí, že je od vás… Jo… prý měla Seawarda na starost ona a všechno, co bylo potřeba, už dávno poslala do nějakýho Botromacu… Co já vím, co to je? Myslel jsem, že mi to řeknete vy… Ne… určitě ne… No to tvrdí ona, sakra. A dostala mě z tý nemocnice… Takže je někde nějaká chyba, nebo je někdo hodně blbej… Já sakra netvrdím, že vy. Ale tak mi aspoň řekněte, co mám dělat… Jo… Co když nebude chtít… Jo, jasně. Zatím…“

Schoval mobil do kapsy. „Můj šéf o vás nic neví.“

„Jak říkám, nízký článek,“ poznamenal jsem. „Larva, se kterou šelmy asi moc nekomunikují. Nebo si špatně vysvětlila obdrženou zprávu. Z toho ale bude mít děsný průšvih.“

„Takže pojedeš s námi, abychom si to celý vyjasnili.“

„Nikam nejedu, já nejsem larva. Ať si to váš šéf ověří u někoho vyššího. U nějaký šelmy, pokud teda některá z nich uzná za vhodné s ním mluvit.“

„Právě to zkouší. A tvůj nadřízený je kdo?“

„To není informace pro larvy.“

„OK. Stejně ale než se to vyjasní, tak tě máme odvézt k Malcolmovi.“

„Blbečku. To ti neřekli, že jméno svého kontaktu nesmíš nikdy vyslovit?“

Zarazil se. Fakt to nebyl žádný myslitel.

„Takže se zvedneš, nebo ti mám prostřelit hlavu?“

„Na to nemáš kompetence, vole. Ale jestli teda chcete mít opravdu další průser, tak jo. Klidně s váma pojedu za tím vaším vyjebaným vyšším článkem, abych mu vysvětlila, že nadobro skončil. A tím pádem jste skončili i vy.“

„Tak už dělej a nemel furt, sakra.“

Vstal jsem. „Jdu si aspoň přemáznout rty.“

Hodil jsem po zmatených zřízencích pohrdavý pohled a odešel do koupelny. Švéd tam šel s pistolí v ruce za mnou. Doufal jsem, že už je Chriss někde u baráku, jinak to nezvládnu. Vytáhl jsem z Breniny kabelky rtěnku a snažil se pošmudlat rty.

130.

Švéd šel první, což bylo dobře. Já si cestu z bytu nepamatoval a bylo by divné, kdybych se orientoval podle navigace v mobilu. On si ji pamatoval dobře. Nastoupili jsme do výtahu označeného K22 a Švéd stiskl nejspodnější tlačítko. Chriss pořád nikde. Do prdele. Doufal jsem, že mě najde aspoň podle mobilu, ať už mě odvezou kamkoliv.

Garáže byly obrovské a ve třech podlažích. Kličkovali jsme mezi auty a já měl celou tu složitou cestu zbystřené všechny smysly, protože jsem každou chvíli čekal, že se zpoza nějakého vozu vynoří Chriss a začne střílet. Jenže jsme přešli až na druhý konec a Chriss nikde. Švéd zamířil k zadní částí dodávky pomalované rychlostními pruhy záchrannéslužby.

„Chci sedět vpředu, nejsem žádná hej ani počkej.“

„Na to zapomeň, krasavice.“

Přešli jsme všichni k zadním dveřím a on je otevřel.

Byly to jen odlesky očí vznášející se v temnotě. Byli dva a měli kukly. Šel jsem k zemi dřív, než se z dodávky ozval první výstřel. A hned potom další a další a další. Garážemi otřásal příšerný rachot a na mě dopadaly cákance něčeho hnusného a teplého a pak taky jedno z těl.

„Dělej! Skoč dovnitř,“ zaslechl jsem.

Odhodil jsem ze sebe Švédovu rozstřílenou mrtvolu a postavil se. Všichni z mého doprovodu byli mrtví, takže tahle záchranka už pro ně byla stejně zbytečná. Sehnul jsem se ke Švédovi a prohledal mu kapsy. Vytáhl jsem jeho mobil a strčil si ho do kabelky. Mohly by v něm být cenné kontakty. Taky jsem sebral tašku s notebookem, co vzali v bytě Ferreirové. Chriss si sundal kuklu a přesunul se na místo řidiče. Skočil jsem zezadu do dodávky a Nathan za mnou zabouchl dveře. Hned potom jsme se rozjeli.

131.

„To vám teda trvalo,“ řekl jsem, když jsem se trochu vzpamatoval.

Seděl jsem na malé výklopné stoličce přišroubované k bočnímu sloupku zdravotnické nástavby. Moc pohodlné to nebylo.

„Dělali jsme, co jsme mohli.“

„Možná jsme se aspoň jednoho z nich mohli pokusit zachránit, aby nám řekl, kdo mu dával příkazy. Zaslechl jsem jenom něco o nějakým Malcolmovi.“

„To je asi ten samej, co poslal zabijáky na mě,“ potvrdil Nathan.

„Ale stejně by mě zajímalo, jak na ni přišli. Začínám mít dojem, že my tři jsme asi jediní v tomhle městě, kdo není zapojený v té čínské rozvědné mafii.“

„A ještě Seaward,“ doplnil Chriss. „Ale i tak máme zase další bod navíc. A jestli to byli ti, co oddělali Seawarda…“

„Jo, byli to oni. Aspoň ten vysoký blonďák určitě.“

„…tak si nic jiného nezasloužili. Zmrdi.“

Chriss najel na výtahovou plošinu a zabrzdil takovým způsobem, že jsem se mu skoro ocitl na hlavě.

„Pěkně voníš,“ okomentoval to a naklonil se z okýnka, aby stiskl ovládací tlačítko. Stoupali jsme nahoru. „Co používáš za parfém?“ zeptal se.

„Běž do prdele, vole,“ zavrčel jsem. „Tohle nechávám naní.“

„Takže už spolu normálně komunikujete?“

„Normálně ne, ale komunikujeme.“

Plošina zastavila a Chriss sjel z rampy.

„Myslíš, že ten masakr v garážích bude mít nějakou odezvu?“ zeptal jsem se.

„To si piš. Teď znervózní ještě víc. Objevil se totiž někdo, kdo dokáže likvidovat jejich lidi, což si předtím nikdo nedovolil. Někdo, kdo pronikl do jejich sítě, a oni teď vůbec nevědí, ze který strany jim unikají informace,“ konstatoval a vzal to prudce doprava, na výjezdovou rampu.

„Jo, ale nejhorší je, že přitom žádné neunikají. Jsou to všechno náhody. Lezou nám před pistole sami.“

„Jasně. Oni to ale nevědí. Začnou dělat chyby.“

„Jenom aby je to nenasralo tak, že zničí naše těla.“

„Nemyslím. To je pořád jejich karta navíc. Co Ferreirová? Kde je?“

„Sakra.“ Vzpomněl jsem si na ni až teď. Vytáhl jsem mobil a zavolal jí.

„Ahoj, tady Carol. Můžeš se vrátit do svýho bytu. A ještě dneska tě někdo vyzvedne a přemístí úplně jinam, není to tam bezpečné.“

„Cože? Co se to proboha děje?“

„Vysvětlím později. Teď jenom počkej, až pro tebe někdo přijde.“

„A můžu mu věřit?“

„Jo, řekne ti heslo.“

„Jaké heslo?“

„Značka vína, co máš nahoře v ledničce. První flaška zprava.“

Potom jsem hovor ukončil.

„Budeš pro ni muset najít nějaký azyl,“ oznámil jsem Chrissovi.

„Jo. Co to bylo za víno?“

„Eroica Riesling. Kam až chceš jet s tímhle křápem?“

„Na Long Fayette. Tam přesedneme. Tohle si hoď na hlavu kvůli kamerám. Tvoje vlasy svítí jako maják,“ řekl a hodil mi dozadu šátek.

Myslel na všechno. Vytáhl jsem z Breniny kabelky pár sponek (už vím, že je tam má), nasponkoval si vlasy nahoru a pak si přes ně uvázal šátek. Zaslechli jsme policejní houkačky.

„Do prdele…, myslím, že až na Fayette nedojedeme,“ zasyčel Chriss.

„Hlavně nepanikař. Možná to není kvůli nám,“ prohodil Nathan.

„To si piš, že je. Ty garáže byly plný kamer. Takže změna plánu.“

„Co chceš dělat?“

Celá dodávka se naklonila, jak Chriss prudce zahnul doprava.

„Jedeme na Russell Street, pod stadion.“

„A tam co?“

„Tam vypadneme. Za hodinu začíná zápas New York Yankees s Baltimore. Takže tam teď asi bude pěkná tlačenice.“

„No jo, ale taky si dovedu představit tu spoustu policajtů.“

„Mezi šedesáti tisíci lidma nemají šanci.“

Chriss zapnul houkačku i světelný maják na střeše a už jsme se řítili šestiproudým tunelem v minus prvním levelu k Russell Street. Auta před námi zpomalovala a uhýbala. Chriss najel do pravého pruhu a zahnul na Ostend Street. Jenže tam na konci ulice stála napříč dvě policejní auta. Bylo naivní si myslet, že v baltimorské dopravní struktuře lze ujet policii. Inteligentní kamerové systémy na všech dopravních tepnách je naváděly samy.

„Do hajzlu. Jestli nás zastaví, jsme v prdeli,“ hlesl Nathan na předním sedadle.

„Ty s sebou nemáš služební průkaz?“ zeptal jsem se Chrisse.

„Tohle není na služební průkaz.“

„Tak na co? Prostřílíme se?“ zeptal se Nathan a vytáhl pistoli.

„Schovej to, blbe. Žádná střelba. Prostě je objedeme.“

Už jsme byli sto metrů od zátarasu.

„Mezi těma autama neprojedeš, vole.“

„Úplně čistě možná ne, ale s pár škrábanci jo.“

Před jedním z aut stál policista a kroužil červeným světlem. Zelený dodge před námi začal zpomalovat. Chriss přidal plyn. Objel dodge a vyřítil se přímo mezi dvě policejní auta, postavená napříč dvouúrovňovým tunelem. Policisti pochopili, když jsme od nich byli asi třicet metrů. Ten vpředu odhodil červenou stopku a rozběhl se ke zdi. Dva vedle, co stáli bokem, začali taky utíkat od svých aut a vytahovat pistole. Propasírovali jsme se mezi policejními fordy asi devadesátkou a oba odhodili na stranu. Náraz to byl drsný. Před Nathanem explodoval airbag, před Chrissem naštěstí ne. Zato já zase skončil na jeho hlavě.

Za námi se ozvala střelba. Na podlahu vedle mě se vysypalo zadní okno. Posadil jsem se na zem. Podjeli jsme mohutnou příhradovou konstrukci terminálu Ripken Way a byli pod stadionem. Žádné policejní auto nás nepronásledovalo. Bylo ale jen otázkou času, kdy k tomu dojde. Neměli jsme šanci ujet kamerám.

„Pořád mi není jasný ten tvůj plán,“ zahlásil jsem směrem dopředu. „Nemůžeme se jim ztratit.“

Chriss sjel k parkovišti před hlavní baterií velkokapacitních rychlovýtahů na stadion. Plocha byla z poloviny zaplněná auty a z poloviny obrovským vlnícím se davem lidí, kteří se tlačili k výtahovým turniketům. Zajel až k davu, zase zapnul maják i houkačku a zpomalil. Poté se začal rychlostí pomalé chůze prodírat tím mořem lidí jako ledoborec ledovou Antarktidou. Lidi se poslušně rozestupovali a soutěsku za námi hned zase uzavírali. Zajel tak až na deset metrů ke vstupním branám k výtahům a zastavil.

„Teď vypadněte. Zkuste to obejít podél barier až na druhou stranu a tam se někde vypařte. Spojíme se mobilama.“

Nebyl to špatný plán. Tyhle kamerové záběry jim sice chytrý software taky rozluští, v tom davu si nás najde. Ale jen po okamžik, než se dostaneme mimo ně. A tam si zase rozpustím vlasy a zahodím mikinu, než mě zaregistrují další.

„A nezapomeň na tu Ferreirovou,“ řekl jsem ještě, ale to už jsem z Chrisse viděl jen záda. Přetáhl si přes hlavu kapuci a zmizel v davu.

Nathana jsem už nezahlédl vůbec. Vypadl jsem taky. Dav mě tlačil směrem k turniketům, zatímco já se snažil prodrat stranou mimo hlavní proud.

132.

V parku Bosco jsem se posadil na lavičku, vytáhl mobil a napsal Breně vzkaz:

Potřeboval bych, aby ses spojila s Liamem a domluvila si s ním na zítra schůzku. Musím mu vysvětlit, co po něm chci. Díky.

Potom jsem náš společný systém přepnul do režimu dvě. Brena s mobilem v ruce se rozhlédla kolem. Bosco je asi nejosvětlenější park v Baltimore, protože jeho veškerá divoká flóra je tvořená neonovými trubicemi, barevnými lasery, svítícím betonem a fluoreskujícími plasty. Je to, jako kdybyste se ocitli v heroinovém opojení, šíleném a neskutečném fantazijním světě. Dokonce i v jezírkách plavou bioluminiscenční ryby (samozřejmě umělé) a nejen ony, ale i podivní tvorové, kteří se podobají oploutveným ještěrům. Je nezaměnitelný s jinými parky, takže jsem předpokládal, že Breně určitě okamžitě dojde, kde se právě nachází. Chtěl jsem k ní být co nejšetrnější.

„No tak to je v prdeli,“ byla její jediná slova, která řekla směrem k mobilu v ruce, když se rozhlédla kolem, a pak ho otráveně strčila do kabelky. Chtěla vstát, když si všimla, že má na klíně ještě další koženou tašku. Otevřela ji. Byl v ní notebook z bytu Doreen Ferreirové. Odevzdaně ji zavřela. Potom vstala a vydala se směrem k metru.

„Vůbec to není fér,“ mluvila za chůze, jakoby sama k sobě. „Děláme jenom to, co potřebuješ ty. A co potřebuju já, to je ti jedno.“

Škoda, že nebylo možné vést přímý dialog. Zeptal bych se jí, co potřebuje. Ale nejspíš bych ji tím stejně jenom ještě víc vytočil.

„Máš nějakou holku?“ zeptala se kiosku s novinami, když procházela kolem, „nebo jsi ženatý? Máš děti? A kolik ti vůbec je? A taky chci vidět, jak vypadáš. Ty víš, jak vypadám, a já nevím vůbec nic. Není to fér.“

Vyšla z parku na ulici a sjela eskalátorem do metra.

„Ráno chci mít na mobilu tvoji fotku. A na stole mikinu,“ vyprávěla holografickým reklamám všude kolem. „Podobnou, jakou jsem měla. Stála stovku. A taky náušnice. Ty stály dvě.“

Souprava přijela ani ne minutu poté, co se dostala na nástupiště. Nastoupila do vagonu a stoupla si úplně dozadu. Vytáhla mobil, nalistovala obrázek králíčka ušáčka a stiskla Volat. Vzal to hned.

„Ahoj, Breni.“

„Ahoj… Víš, jak jsem ti říkala, že bych potřebovala něco hacknout.“

„Jo… NSA.“

Úplně mě polilo horko. Nebo spíš část Brenina mozku, ve které se nacházelo moje vědomí. Vyblít to takhle do mobilu prostě byla absolutní šílenost. Asistovaná sebevražda. Ten kluk je snad normální magor. Jenže teď už jsem to vrátit nemohl. Blbec.

„Měl bys zítra chvilku čas? Že bych ti vysvětila, o co jde.“

„Jasně,“ zahlásil nadšeně. „Kdy a kde?“

„No třeba…“

„Teda nejlepší by to bylo u mě. Šlo by to?“

Brena chvilku váhala.

„Slíbilas mi to…“ ozval se škemrajícím hláskem.

„No tak jo, dobře. Zajedu k tobě, ale jenom na chvilku. Kde bydlíš?“

„V Pigtownu, Dexter Street 56. Takže třeba v jednu?“

„Jo, to by šlo. Ale fakt jenom na chvilku, protože mám děsný blázinec.“

„Jasně. Budu se těšit.“

„Já taky.“

Ukončila hovor a otočila hlavu k oknu. V jeho odrazu jsem viděl její unavený obličej. V kabelce jí zazvonil mobil. Tentokrát ne její, ale od Chrisse. Vzala ho.

„No co je zase,“ vyštěkla do něj.

„Ahoj, tady Chriss. Seš to ty nebo…“

„Jo, jsem to já. Mám něco vyřídit?“

„Takže to nejseš ty, Larry?“

„Běž do prdele s Larrym. Co chceš?“ zavrčela Brena.

„No… já nevím, jestli zrovna ty…“

„Tak už se vymáčkni, sakra.“

„Sedím u Doreen Ferreirový a ona na mě míří pistolí.“

„Asi si to zasloužíš, brouku,“ řekla odevzdaně. Nejspíš už stěží rozeznávala realitu.

„Potřebuju to heslo, do prdele.“

Panebože, vždyť jsem mu ho říkal. Ten blbec ho zapomněl. Doufal jsem, že Brena dobře stojí a ještě se přidržuje, a odpojil ji. Trochu se jí podlomila kolena, ale mobil naštěstí nepustila. Ani já ho nepustil.

„Ty vole… teď už jsem tady. Heslo je Eroica Riesling.“

Slyšel jsem, jak to na druhé straně Chriss opakuje Doreen. A pak zase jeho hlas v mobilu.

„Tak jo, je to pořádku. Už mi nemíří na hlavu, ale jenom na nohy. Dík.“

„Kde sakra vzala pistoli?“

„To nevím a teď už je to jedno. Zatím čau. A pozdravuj ode mě tu tvoji kočičku.“

„Čau.“

Schoval jsem mobil do kabelky a znovu připojil Brenu.

133.

Spali jsme do jedenácti dopoledne. Koneckonců, byla neděle. A poté, co jsme se konečně probrali, jsme byli hladoví jako vlk. V tomhle případě jako dva vlci. Mně to vadilo šíleně, Breně asi o poznání míň, protože svůj žaludek obdařila akorát dvanácti piškoty (ona je snad fakt pověrčivá) a šálkem ovocného čaje. Přemýšlel jsem o tom, jak dalekosáhlé důsledky na mně může tahle zmršená akce zanechat, protože ovocný čaj jsem odjakživa nesnášel už jenom z toho prostého důvodu, že tenhle lektvar s čajem neměl nikdy nic společného.

Breninu jazyku ale neuvěřitelně chutnal a signály, které vysílal do mých neuronových receptorů, byly vážně dost příjemné. Prostě jí chutnal.

„Chtěla jsem tvoji fotku a tvůj status. Co je s tím, sakra?“ řekla zářivce na stropě.

To mě teda vážně dostala. Odpojil jsem ji a napsal na mobil vzkaz:

Tys snad nikdy neviděla žádnou řadu seriálu 24 hodin nebo filmy s Jasonem Bournem? Panebože, nemůžeš mít moji fotku, když jsem utajovaný agent. Tohle snad může napadnout jenom holku. A nevím, co myslíš tím slovem status.

Připojil jsem ji. Jenom nad tím zavrtěla hlavou.

„Tak se nemusíš hned rozčilovat, ne? A ty zase neznáš Facebook? Status je, jestli jsi třeba ženatý nebo někoho máš a tak dále.“

Nevěřil jsem vlastním uším. Ona by snad ještě tajnému agentovi zřídla facebookovou stránku. Hotová Mata Hari. Odpojil ji a napsal:

Žádnou manželku nemám a ani jsem neměl, a jak tak pomalu poznávám ten ženský svět, asi ani nikdy mít nebudu.

Znova jsem ji připojil.

„Aby ses nezbláznil,“ okomentovala to. „Já myslela, jestli máš třeba nějakou holku, co miluješ. Nebo to mají tajní agenti taky zakázaný?“

Na to už jsem nereagoval. Trpělivě čekala ještě asi tři minuty s mobilem v ruce. Když se nedočkala odpovědi, vzdala to.

„Hmm… že by se pán urazil? Teď se teda minimálně na hodinu odpoj, protože se jdu naložit do vany.“

Nikdy jsem hodinu ve vaně neležel. (A jak je to s vodou? Dopouští si teplou, nebo vyleze promrzlá ze studené vany?) Udělal jsem, co chtěla, a doufal, že toho nevyužije k další návštěvě svého dealera. Tu hodinu jsem samozřejmě musel jenom odhadnout. Když jsem se zase připojil, tak to možná byla víc než hodina, protože seděla v metru.

134.

Pigtown na třetím levelu je honosná čtvrť lidí, kteří poctivě třídí odpad a myslí si, že tak smáznou svoji uhlíkovou stopu, která je desetkrát větší než u zbytku obyvatel Baltimore. Z interních statistik DEA jsem taky věděl, že spotřeba drog v Pigtownu je na stejné úrovni jako v Milbrooku, nejchudší části města, což je o polovinu víc než všude jinde.

Dexter Street tvořila krystalická struktura obytných buněk s terasami zahlcenými umělou zelení řízenou inteligentními procesory, takže dokonce čtyřikrát ročně kvetla. Brena zazvonila u čísla 56 a dveře se otevřely ještě dřív, než stačila sundat prst ze zvonku. Liam možná číhal u dveří už od dvanácti.

„Ahoj,“ vysoukal ze sebe.

Měl na sobě tričko s australskou vlajkou a rozpačitý výraz.

„Ahoj,“ řekla Brena. „Máš teda chvilku?“

„No jasně.“

„Kdo je to, Liame?“ ozvalo se z útrob bytu.

„Dyť jsem ti to říkal, mami.“

„Ta spolužačka?“

Brena vešla do předsíně a na jejím opačném konci se objevila padesátiletá žena se staromódním drdolem na hlavě a v květovaných domácích šatech.

„Já jsem Eva.“ Liamova máma se hrnula k Breně s nataženou rukou. „A vy musíte být Brena, spolužačka.“

„Jo,“ přikývla Brena rezignovaně a stiskla ženě ruku.

„Představovala jsem si vás mladší.“

„Mami, prosím tě…“ snažil se Liam usměrnit svou matku.

„Dělala jsem nejdřív ekonomku a teprve pak jsem se přihlásila na informatiku.“

„Aha.“

Liam vzal Brenu za ruku a táhl ji po schodech nahoru.

„Jdete do pokojíčku?“ ozvala se za nimi Liamova matka.

„Jasně, potřebujem pracovat,“ odsekl.

„Já myslela, že si aspoň dole dáte čaj a bábovku.“

„Možná později.“

„A máš tam vůbec uklizeno?“

Liamovu pokoji vévodilo domácí kino s obrovskou reproduktorovou soustavou, pracovní stůl se dvěma počítači a třemi monitory. Pak už tam byla jenom postel a nízký stolek. Na stěnách visely filmové plakáty. Od těch novějších (Otrokyně démonů, Plazmová inteligence, Fatal Virtual) až po téměř kultovní historické (Matrix, Terminátor, Vetřelec).

„Co si dáš?“ zeptal se.

Brena si způsobně sedla na postel.

„Co máš?“

„Kávu brazilskou i kolumbijskou, vodu s bublinkami i bez bublinek, víno bílé i červené, whisky, koňak, vodku, marjánku, kokain.“

„To seš teda docela vybavenej,“ pokývala uznale hlavou a mně zatrnulo.

Snad se sem nepřišla zhulit.

„Tak třeba dvojku červenýho.“

„Jasně,“ odsouhlasil Liam a otevřel skříňku pod stolem.

Vytáhl z ní orosenou láhev červeného vína. Musel ji tam přesunout před pěti minutami z ledničky. Postavil na stolek dvě sklenice a nalil je do půlky. Brena si sundala lehké sáčko. Musel jsem uznat, že svou roli pochopila dokonale. Teď (kromě riflí) už na sobě měla jenom volné tričko s poměrně velkým výstřihem, pod které by se podprsenka ani nehodila. Rukávy chyběly a otvory pro ruce byly tak velké, že při neopatrném pohybu mohl pozorný divák zahlédnout boční část ňadra. A o tom, že je Liam pozorný divák, nebylo pochyb. Když jí podával skleničku, barva jeho obličeje začala inklinovat k barvě vína. Odpojil jsem Brenu a přepnul na stupeň tři, než se vžije do své role tak, že na předávání informací nebude prostor.

„Díky,“ řekl jsem a napil se. „Skvělý.“ Postavil jsem skleničku zpátky na stůl. „Začnem, jo?“

Liam na mě vrhl zmatený pohled.

„Budeš u toho stát, nebo se taky posadíš?“ zeptal jsem se.

Chvilku se rozhodoval, jestli si má přitáhnout kolečkovou židli od stolu, nebo se posadit na postel vedle mě. Zvolil židli. Určitě z jeho strany dobrá volba, protože na mě líp uvidí a může mě víc hltat pohledem. Navíc tak byl o poznání výš, což při Brenině velkém výstřihu byla pozice první řady na balkóně. Vytáhl jsem z kabelky flash disk.

„Jsou tam vstupní kódy do sítě NSA na úroveň jedna, tedy na tu nejvyšší. Bohužel tam nejsou hesla k e-mailové poště.“

„Jak to ta tvoje kamarádka dokázala sehnat?“ zeptal se.

Natáhl jsem se pro skleničku na stole, čímž jsem se předklonil. Nedokázal jsem odhadnout, jestli zahlédl i bradavky, ale pokud ne, tak moc nechybělo. V každém případě jsem doufal, že to pochopí jako odpověď na svou otázku, čili že se nemá moc ptát a radši si to užívat. Napil jsem se a skleničku zase postavil v mírném náklonu, abych mu toho dopřál co nejvíc.

„Nechci tě do ničeho namočit, takže některé tvoje otázky asi zůstanou bez odpovědi. Prostě dokázala. No a jak jsem říkala, ta kamarádka má prostě podezření na fotrovu nevěru. Potřebuju jenom tu poštu.“

„A jak se jmenuje?“

Sakra, to jsem nedomyslel. Naštěstí byl můj mozek dostatečně rychlý, aby to napravil.

„Stáhneš všechnu poštu lidí, kteří mají oprávnění na stupeň jedna. Ona neví, pod jakým jménem je tam vedený. Je to NSA, takže asi mají kódovaný jména. Prostě falešný. Tak stáhni všechny.“

„A jak pozná ona toho svýho fotra, jestli má jiný jméno?“

Myslelo mu to, informatikovi.

„To už nech na ní, pozná to.“

„A kolik jich je?“

„Moc ne. Počítám tak… teda ona počítá dvanáct až patnáct. A nebudeš to stahovat do svýho počítače, ale přímo na externí disk. Budou stačit poslední dva měsíce. Myslíš, že to zvládneš?“

„Jestli se dostanu do jejich sítě, tak asi jo.“

„Kdyby tě náhodou chytili…“

„Nemůžou mě chytit, sakra,“ přerušil mě Liam. „Samozřejmě to nebudu dělat tady od sebe. Musí se to udělat z nějakýho anonymního počítače a ještě to několikanásobně přesměrovat přes několik proxyserverů a jiné hacknuté počítače, a potom…“

„Tomu já nerozumím, to mi ani nevysvětluj.“

„Spíš bude horší, když s tím chytí ji. Jako tu tvoji kámošku.“

„Bez obav. To nehrozí.“

„Jestli to použije, budou chtít vědět, odkud to má.“

„To je v pohodě. Jestli máš strach, že by tě náhodou práskla, tak to se nikdy nestane. Protože já jí neřeknu, odkud to mám. Ale nepředpokládám, že k něčemu takovému dojde, neboj.“

Liam sáhl po své sklenici a taky se napil.

„No tak jo… Tak já to zkusím. Jak to spěchá?“

„Hrozně moc. Šíleně. Kdybys to měl třeba už zítra, tak…“

„Zítra to určitě nebude. Jak jsem říkal, nemůžu to dělat tady od sebe, musím si najít jiný počítač. Možná ve škole.“

„Tak jo. Dík.“

„Pustíme si teď nějakou hudbu?“

„To není špatnej nápad,“ řekl jsem, odpojil se, a tím pádem připojil Brenu.

Zbytek jsem chtěl nechat na ní. Aby pak nebyla naštvaná, že jsem Liamovi třeba povolil moc.

„Kam jdeš?“ zeptala se trochu překvapeně.

„Pustit hudbu, ne? Dyť jsi říkala…“

„Vlastně jo.“

„A co posloucháš?“

„Já nevím, co máš.“

„No mám skoro všechno.“

„Třeba Red Pentagram?“

„To je, jak tam zpívá ta Japonka?“

„Jo.“

„Jasně že to mám.“

Liam přešel ke stolu s počítači. Brena si natáhla nohy a opřela se o zadní zeď za postelí, takže napůl ležela. Pokojem se kvadrofonicky rozezvučela zvonkohra. Liam si ještě lokl vína a tentokrát se posadil na postel vedle Breny. Chvilku jen tak mlčky seděl a potom se taky zády opřel o stěnu. Ramenem se přitom dotýkal Brenina ramene. Nebylo jí to nepříjemné. Cítil jsem, že jí začíná být docela horko. Podívala se na něj. Měl zavřené oči. Nejspíš se mu splnil jeden z jeho snů, o kterých si doteď myslel, že jsou nesplnitelné.

„Seš hrozně hodnej, Liame,“ poznamenala Brena.

Podíval se na ni.

„Ty seš hodnější,“ řekl jenom a Brena se usmála.

„Když to dokážeš, tak…“

„Tak co?“ zalesklo se mu v očích.

„Tak budu určitě tvým dlužníkem a určitě se ti odvděčím.“

„Mně už ses teď odvděčila.“

Začínal jsem mít zmatek v rozklíčovávání signálů z Breniných receptorů. Dokonce jsem začínal mít pocit, že se jí to taky líbí. Dokonce jako by byla mírně vzrušená. Možná to dělalo to víno.

„Ne, já to myslím vážně… Protože já chápu, jak je to celý děsně riskantní a že to, co po tobě chci, je takový hrozně… jako nestandardní… Takže i můj vděk by měl být nestandardní.“

Vůbec jsem nechápal, co to mele.

„Mně to takhle stačí,“ řekl Liam.

Většího pitomce byste asi fakt těžko pohledali.

135.

Když Brena přijela ve čtyři hodiny odpoledne na koleje, Cheyna už tam byla. Ukázala na malý balíček na stole s Breniným jménem.

„To je tebe.“

„Kde se to tu vzalo?“

„Přinesl nějaký křepelka z prváku.“

„Myslíš bažant.“

„Ano, správně, bažant. Zezdola. Vrazila to žena, co čekat pod kolejí. Prý to předá.“

Brena si sedla ke stolu. Velikost odpovídala balíčku cigaret, takže pistole v něm snad nebude. Spíš to vypadalo na koks. Roztrhla obal a otevřela krabičku. Byl tam externí disk a u něho lístek.

Mám Seawardův notebook od Doreen. Ten, co sis odnesl, je totiž její. Seaward jí volal z nemocnice, aby ten jeho schovala u sousedů. Jinak je Doreen docela příjemná žába. Seaward měl vážně vkus. Stáhl jsem ti to na disk. Je to horší, než jsme si mysleli. Chriss.

A sakra. To se asi Brena v noci moc nevyspí. Jenom její mozek.

136.

Seawardův disk obsahoval spoustu adresářů a podadresářů a mně bylo hned jasné, že vstřebat to všechno za jeden večer je zhola nemožné. Navíc jsem vůbec nevěděl, kde začít. Názvy složek byly zdánlivě bez souvislostí, přičemž se dalo předpokládat, že při Seawardově pečlivosti a systematičnosti tam ta souvislost je.

City Bank Baltimore, Výroční zprávy Furnitec comp., Výroční zprávy Tormosa Plastics (pátá největší chemička na světě), Hlasování senátu za poslední dva roky, Usnesení bezpečnostního výboru senátu, Hlavní zásady energetické koncepce Spojených států, výpisy z investičních fondů, Satelit – solární elektrárna v Nevadské poušti, Obrázky a videa.

Poslední adresář mě zaujal asi nejvíc. Nebo mi aspoň pro začátek připadal nejvhodnější. Otevřel jsem ho. Byla to nějaká dokumentární, místy až umělecká koláž fotografií a videí. Některé sejmuté z oficiálních médií, další z bezpečnostních kamer. Něco jako surrealistický film stříknutý tvrdým dadaismem. Jako zdroje byly uváděny NSA, FBI, CIA, izraelský Mosad nebo britská MI6. Seaward byl pečlivka, takže byl u každého souboru popsaný jeho zdroj a u každé fotky a videa i popiska, kdo je kdo. Ale to bylo všechno. Žádné závěry, dohady, analýzy, spekulace nebo souvislosti. Jen řada záběrů s dokumentačními popiskami bez jakéhokoliv vysvětlení souvislostí.

Začínalo to recepcí dva týdny po skončení společného americko-čínského letu před dvěma roky. Na fotografii ze slavnostní recepce byli dva Číňani s rukama kolem ramen vysokého Američana uprostřed. Popiska oznamovala, že jde o Kao Chan-Chinga, náměstka Čínské národní vesmírné agentury (CNSA). Ten druhý byl Suan Wej, jeden z čínských astronautů. Uprostřed stál Neil Corbett, senátor a zároveň šéf bezpečnostního výboru. Proč si Seaward stáhl zrovna tuhle fotku, vysvětleno nebylo. Další fotografie byla ze stejné akce, zase tihle tři v družném rozhovoru a s nimi Patrick Perez, nejvyšší šéf NSA. Co dělal Perez z NSA na oslavách úspěšného letu, taky zůstalo bez vysvětlení.

Následovalo video z bezpečnostní kamery zadního vestibulu hotelu. Neil Corbett s Kao Chan-Chingem kouří u stojánkového popelníku a živě gestikulují. Zvuk bohužel chyběl. Další fotografie o měsíc později – salonek hotelu Hilton ve Washingtonu a u kávy Patrick Perez s Danielem Baonem, šéfem baltimorské NSA, a Jessikou Morranovou, vedoucí Perezovy kanceláře. Neshledával jsem na tom nic zajímavého, akorát možná to, že se schůzka neodehrávala nikde v oficiálních kancelářích úřadu, ale v soukromém salonku hotelu, což je u vysokých státních úředníků docela neobvyklé. Další fotografie byly převzaty z deníku Washington Post a byly z otevření obřího marketu Furnitec ve Filadelfii. Šéf celého koncernu David Lotrie slavnostně stříhal pásku. Slavnosti se účastnil i guvernér Pensylvánie Patrick Dorflam a vedoucí kanceláře NSA Jessica Morranová (proč ona, proboha?). Na další fotce ze stejné akce byl ovšem i senátor Neil Corbett s Patrickem Perezem. Co tam dělali tihle tři? A proč si to Seaward zařadil do své soukromé artové koláže? To jsem zatím netušil.

Letecké záběry na přístav v Norfolku, přímo u ústí zálivu Chesapeake Bay, dvě stě kilometrů od Baltimore. Obrovské kontejnerové překladiště. Dole poznámka, že třetina z něj patří Sirius Energy, která vlastní i nevadskou solární elektrárnu (druhá největší ve Státech). Corbett, šéf bezpečnostního výboru, v družném rozhovoru s Jessikou Morranovou na lavičce v parku. Tohle už opravdu bylo divné. Copak asi mohl zástupce senátu chtít úřednici NSA? V podstatě sekretářce bez pravomocí?

Všichni, které měl Seaward na těch fotkách (vyjma Morranové), byli tak vysoké figury, že by ho mohly jediným škrtnutím pera odstavit. Že by právě o nich měl pochybnosti? Ale na základě čeho?

Další fotky: Perez v Evropě, konkrétně v Paříží. Foto pod Eiffelovkou s Morranovou. Oba měli vyloženě neformální oblečení. Potom pár máznutých fotek jako přes sklo jedoucího auta. Čínské velvyslanectví v Paříži a před ním Morranová v šátku. Do prdele, měl snad Seaward podezření, že je v tom namočený sám velký Perez a používá Morranovou jako spojku? Ale tak blbý by snad nebyl. Nebo ano? A ona? Možná o tom ani nevěděla. A jestli v tom jede sám Perez, už jsem chápal, že Seaward neměl jinou možnost než vyloženě partyzánskou akci mimo NSA. Nemohl nařídit ani odposlechy, vlastně nemohl vůbec nic. Tohle se mi ale zdálo příliš přitažené za vlasy. Mrkl jsem na hodinky. Jedna hodina po půlnoci. Chtělo to kafe.

137.

V kuchyni seděla Sára a popíjela čaj. Na sobě měla jenom lehké tílko, jehož průsvitnost mohla být kolem devadesáti procent, a kalhotky. Těžko šlo vymyslet lepší pastvu pro moje oči, i když byl obraz protažený přes ty Breniny. Zarazil jsem se hned ve dveřích.

„Copak? Taky nemůžeš spát?“ promluvila téměř průhledná víla.

Když zvedla k ústům šálek s čajem, viděl jsem celé její ňadro. Chtěl jsem se otočit a jít zpátky, když jsem si uvědomil, že by to bylo divné.

„Co je?“ zeptala se.

Sáhl jsem si na čelo, abych zakryl rozpaky. „Jsem nějaká roztržitá, nebo možná úplně mimo. Vlastně ani nevím, pro co jsem šla.“

„To máš pravdu, že seš poslední dobou nějaká divná.“

„Nejspíš jsem přetažená.“

„Možná jsi šla na kafe.“

„Jo, teď jsi na to kápla. Šla jsem si udělat kafe.“

Přešel jsem ke kuchyňské lince a otevřel horní skřínky. Byly tam samé talíře, ani jeden hrníček. Do prdele, kde asi jsou? Napadlo mě připojit Brenu, jenže když spí, bylo by to úplně zbytečné. Nedokážu ji vzbudit. Jedině že bych jí zapíchl vidličku do dlaně.

„Co hledáš?“ zeptala se Sára.

Otočil jsem se k ní.

„Já už jsem asi fakt dneska divná. Už mám zase to svý okno.“

„No nekecej. Jaký okno?“

„Kde máme hrnečky?“

Sára na mě vyvalila oči. „Hele, posad se. Já ti to kafe udělám,“ řekla a vstala.

Šel jsem si sednout ke stolu. Její kalhotky na tom s průsvitností nebyly tak dobře jako hořejšek, přesto by to bylo v kině až od osmnácti. Otevřela skříňku nad ledničkou a vytáhla šálek. Byla krásná až k zbláznění. Měla hezky rozcuchané vlasy. Doslova eroticky rozcuchané. Pocítil jsem vzrušení a bylo mi jasné, že můj mozek (nebo aspoň ta část Brenina mozku, ve které je mé vědomí) zaplavuje fenylethylamin a noradrenalin. Sakra, jak dlouho jsem už vlastně neměl sex?

Sára zapnula kávovar a otočila se. „Co na mě tak zíráš?“

Zamrkal jsem. „Zírám na tebe? Čuměla jsem do blba.“

„Co děláš? Lepíš ten model?“

Zavrtěl jsem hlavou. „To už jsem vzdala.“

„Nekecej.“

„Jo, pomůžou mi s tím kluci z jedný modelářský firmy. Ale nech si to pro sebe.“

„Kolik tě to bude stát?“

„Možná nic.“

„Takže sex?“

Kávovar cinkl. Sára se otočila k lince a počkala, až nakape celý šálek.

„Já doufám, že se to obejde bez sexu.“

„A kdyby ne, tak bys to udělala?“

„Možná jo. Jeden z nich docela ujde.“

„A co když budou chtít všichni? A najednou?“

Postavila přede mě šálek kávy. Její ňadra, krytá jen mikrovrstvou průhledné látky, jsem měl půl metru před očima.

„Tak si dám dva panáky a podržím všem.“

„To už na tom teda musíš být fakt hodně špatně.“

„Dělám si prdel,“ řekl jsem, hodil si do šálku dva cukry a zamíchal.

Sára se posadila naproti mně.

„Nedáme si jointa?“

„Já nevím…“

„Panebože, ty seš fakt nějaká divná. Jasně že si dáme,“ rozhodla Sára, znova vstala a šla k lince.

Breniny receptory mi předaly vzkaz (už asi potřetí), že má plný močový měchýř a bylo by třeba s tím něco udělat. Vůbec jsem neměl představu, jak to funguje. Probrala by se, kdybych ji teď přepnul do aktivního režimu? Možná ne. Možná ty signály ve spánku nepřijímá, pokud nejsou dostatečně silné. Což jsem nevěděl. Takže kdybych ji teď připojil, asi by se sesula ze židle. Nedalo se nic dělat. Musel jsem vstát a jít se vyčurat za ni.

Odešel jsem do koupelny a automaticky zvedl prkýnko, když jsem si v další chvíli uvědomil, že takhle by to asi nešlo. Vrátil jsem ho zpátky a posadil se na mísu. Úžasný pocit úlevy, když to ze mě teklo. Sára mě nabudila tak, že kdybych teď byl ve svém těle, tak si to udělám sám. Teoreticky jsem si to mohl udělat i jako Brena. Sice jsem nevěděl přesně jak, kde ji to nejvíc vzrušuje, ale na to bych určitě přišel během pár vteřin. Ale neudělal jsem to. Připadalo mi to nefér.

Když jsem skončil, utrhl jsem kus papíru a osušil se. Jako chlapovi mi vždycky stačilo jenom oklepat příslušnou část těla. Jenže v případě ženské bych musel poskakovat celým tělem, což byla blbost a stejně by to bylo k ničemu. Pak jsem zjistil, že si musím ještě umýt ruce, protože to nebylo tak jednoduché, jak jsem si představoval, a toho papíru jsem si vzal málo. Možná jsem ho měl přeložit. Do prdele, samý problémy.

Když jsem se vrátil do kuchyně, Sára se svýma úžasnýma nohama na stole a svým nátělníkem z mikrotenové folie kouřila jointa. Začal jsem přemýšlet o tom, jak dlouho ještě může trvat, než mě ty holky přivedou k šílenství.

138.

Po krátké oddechové marihuanové přestávce jsem pokračoval v prohlížení disku od Chrisse. Další video – šéf baltimorské NSA a Jessica Morranová na jachtě. Pod ním popiska „Florida Beach“. V dalším záběru se objevil Kao Chan-Ching – náměstek Čínské národní vesmírné agentury. Že by si odskočil z exkurze v Houstonu? A co tam sakra dělá úřednice Morranová? Potom krátké video z bezpečnostních kamer Tormosa Plastics. Před budovu najíždí černá limuzína a vystupuje z ní Kao Chan-Ching, známý senátora Corbetta. Bezpečnostní kamery z vestibulu – vítá ho malý Číňan v dokonale padnoucím obleku. Popiska říká, že jde o Aki Shighematsu z čínského velvyslanectví.

Další záběry byly z golfového hřiště v Dubaji. Náš Patrick Perez při golfu právě s Aki Shighematsem z Tormosy. Do prdele, co má tohle všechno znamenat? Co se tu snažil Seaward naznačit? Přece to, že se vysoce postavení Američani setkali s pár Číňany, nemusí nic znamenat. Setkávají se s nimi i další, ať už ze senátu nebo kanceláře prezidenta. Kdybych byl ve svém těle, tak si dám cigáro a určitě na to přijdu. Jenže Breniny postupy k rozlousknutí rébusů jsem neznal. Co jí pomáhalo? Pět piškotů? Hlávkový salát?

Další golf. Florida. V družném rozhovoru Corbett, Perez a Jeffrey Fayle – vedoucí monitoringu bezpečnostních rizik FBI. Takže další nový kamarád? Zavřel jsem adresář a namátkou otevřel ten, který byl hned pod ním, označený D.F. Tam byly jenom fotky, ale žádné dokumenty, žádné záběry z bezpečnostních kamer nebo satelitů. Nejspíš je pořídil sám Seaward. A na všech byla Doreen Ferreirová. Doreen na zahradě s růží ve vlasech, v kuchyni s flaškou vína v ruce, v parku pod cypřišem, na výstavě obrazů, v zoologické zahradě u slonů. Doreen stojící u otevřené ledničky, jejíž světlo jí téměř umělecky prosvětlovalo lehkou noční košili a vykreslovalo tak dynamickou siluetu jejího těla. Doreen v krátkém županu v koupelně, šklebící se do zrcadla. Doreen v koupelně před zrcadlem, tentokrát bez županu. Doreen ve vaně, mydlící si prsty u nohou.

Vůbec jsem netušil, že můj šéf měl takový smysl pro uměleckou fotografii.

139.

Když přišla Brena ráno do kuchyně, na stole kromě šálku kávy a Sářiných nádherných nohou byla ještě velká krabice od FedExu.

„Co to má jako bejt?“ zeptala se, když si na ní přečetla své jméno.

„Podepsala jsem převzetí, tak doufám, že to nebudeš chtít poslat zpátky.“

Brena si prohrábla vlasy a sedla si za stůl. Krabice měla rozměr asi tak osmdesát na šedesát a výšku pětadvacet. Jako první mě napadlo, jestli mi Chriss zase něco neposílá. Ale tohle na pistoli nevypadalo, jedině snad na rozložený kulomet. Brena ji zkusila nadzvednout. Byla nečekaně lehká.

„Podle váhy to vypadá na nějakou velkou tropickou orchidej od neznámého ctitele, ukrývajícího se za firmu,“ poznamenala Sára.

Teprve teď si Brena přečetla odesílatele. Compact AHB.

„A sakra… je v tom model egyptského Karnaku,“ řekla Brena, vstala ze židle a začala rozmotávat papírový obal.

„To je od tý party kluků, se kterýma se vyspíš?“

„Asi jo.“

Odhodila papír na zem a otevřela krabici. Byl tam. Celý chrám. A s nádhernými souměrnými sloupy a vším tím složitým zastřešujícím trámovím.

„Chceš udělat kafe?“ zeptala se Sára.

„Jo… dík… No do prdele… to je fakt super.“

Sehnula se pro obal, zmačkala ho a hodila do koše. Model nechala v krabici.

„Budu ho muset nějak převézt do školy. Ale metrem to asi nepůjde.“

„To je na taxi,“ řekla Sára od kávovaru.

Brena mrkla na hodinky.

„Hmm… Tak to mám nejvyšší čas.“

Odešla do koupelny, kde absolvovala pravidelný dvouminutový nehybný pohled do zrcadla. Nechápu, co na sobě pořád ty holky zkoumají.

„Vypadám strašně,“ konstatovala a já jsem začal mít tušení, že ten vzkaz patří mně.

„Mám kruhy pod očima,“ (bodejť by ne, když spala jenom dvě hodiny), „spálenou jizvu na obličeji… Prostřelený bok a propíchnutou dlaň… Hnusný škrábanec na lýtku…“

Chtěl jsem na ni zařvat, že za tu dlaň si může sama, ale odpojovat ji kvůli takové kravině se mi nechtělo. Nechal jsem to být a odpojil jsem se já. Dřív, než mi řekne, abych to udělal.

140.

Liam stál před školou a sledoval, jak se Brena neohrabaně snaží vymotat z elektrotaxi s velkou krabicí v rukou.

„Nechceš pomoct?“ přiběhl k ní a vzal jí krabici s modelem.

„Jo, díky.“

„Večer už pro tebe možná budu něco mít.“

Brena se na něj podívala a podle Liamova překvapeného výrazu jsem pochopil, že její pohled je víc než nechápavý.

„No to, jak jsi po mně chtěla… to hacknutí.“

„Aha… Vlastně jo. Já na to v tom blázinci úplně zapomněla.“

„Vždyť jsi říkala, že to hoří.“

„Jo, jasně že jo. Jasně že to hoří,“ řekla trochu rozpačitě a dlouhými kroky začala rázovat k vestibulu školy.

Liam jako poslušný králíček s obrovskou krabicí v rukou klusal za ní.

141.

Profesor Lohan u sebe nebyl. Nechala mu model v jeho kanceláři. Podle krabic, které už tam měl narovnané, jsem odhadoval, že je poslední. Ale hlavně že v termínu. Ten měl vypršet dnes v pravé poledne, takže to stihla tři hodiny před termínem.

Na přednášce z urbanismu jí pípla textovka na Chrissově mobilu. Vyndala ho z kabelky a přečetla si ji.

Musím se s tebou dneska odpoledne sejít, nutné.

Schovala mobil a pak polohlasem řekla: „Na to zapomeňte, kluci. Mám na odpoledne domluvenu masáž u Leyly.“

Sakra. Odpojil jsem ji, vytáhl její mobil a napsal vzkaz:

Musím s Chrissem nutně mluvit. Je to i ve tvém zájmu.

Pak jsem ji zase připojil. Přečetla si to a mírně se pousmála.

„No nekecej, brouku,“ zašeptala. „Jestli tě zajímá, co je v mém zájmu, tak je to právě ta masáž.“

Schovala mobil a věnovala se přednášejícímu, což byl pohublý čtyřicátník s obřími kostěnými brýlemi, překrývajícími půlku obličeje.

„A už dopředu tě upozorňuju,“ šeptala, „že se odpojíš hned, jak k ní vejdu.“

Aha. Takže nepůjde jenom o masáž. Budou to spolu dělat. Budou mít sex. Zatímco mně jde o celou budoucnost, vlastně o život, tak slečna považuje za důležitější sex. Navíc lesbický. Můžu s tím něco udělat? Jasně že můžu. Můžu ji odpojit a pak bude mít smůlu. Jenže já s ní pořád ještě musím vycházet v dobrém. Ta mrcha je děsně vynalézavá a určitě by našla způsob, jak mi to vrátit. A nejspíš zrovna ve chvíli, kdy by se mi to hodilo nejmíň.

Nejspíš o tom přemýšlela i ona, protože najednou z ničeho nic zašeptala: „Domluvím ti schůzku na osmou hodinu večer, u kolejí. A budete mít deset minut, pak se musím učit na zápočet.“

142.

Blok D, kategorie A+, dveře číslo 322. Leyla měla dneska ve svých havraních vlasech několik sedmikrásek a na pravé straně pramínek spletený do tenkého copánku. Vypadala božsky. Její bronzová pokožka se leskla, jako by byla natřená lazurovacím lakem, a voněla hlubokým živočišným pralesem. Musely v tom být i nějaké dráždivé feromony aktivující sexuální touhu. Jenže to mi moc nehrálo. Feromony vzrušující chlapy jsou přece jiné než ty, které vzrušují ženské. A tyhle by měly být určené pro Brenu. Ale možná za tou mojí chutí vrhnout se na Leylu nebyly žádné feromony, ale její skoro průsvitný župánek, pod nímž se rýsovaly velké vystupující tmavé bradavky. Jo, to bude určitě ono.

„Doufám, že ses odpojil už před dveřmi,“ probrala mě Brena z erotického snění, jako by mi četla myšlenky.

Leyla se na ni nechápavě podívala.

„To nic, to nepatřilo tobě… Dala bych si jointa.“

Políbily se na tvář a pak na rty. I s jazyky. Odpojil jsem se.

143.

Seděli jsme na lavičce. Slunce pomalu zapadalo a jeho oranžový kotouč byl do nitra městské struktury přenášený složitými světlovody opatřenými stejně složitou soustavou zrcadel. Cítil jsem se (teda Brena se cítila) skvěle. Svěže a odpočatě. Leylina masáž asi byla účinná. A obzvlášť bonusy, které určitě následovaly po ní.

Zato Chriss vypadal unaveně. Dneska hrál vysloužilého rockera s hnědými vlasy po ramena, velkými tmavými brýlemi a otrhanými riflemi.

„Prohlídl sis ten disk?“ zeptal se, aniž by na mě pohlédl.

„Jenom zběžně. Hlavně fotky a videa. Ale abych se přiznal, jsem z toho jelen. Jestli si Seaward myslel, že všichni ti, které má na fotkách, jsou zapletení s čínskou rozvědkou…“

„Asi jo.“

„…tak jsme docela v hajzlu.“

Chriss na to neřekl nic a zapálil si marlborku.

„Nevím, jak si to vysvětluješ ty,“ řekl jsem, „ale jestli v tom jede sám senátor Corbett…“

„To si piš, že v tom jede.“

Dva metry před námi se v prostoru zobrazil červený holografický nápis: Zákaz kouření. Pokud okamžitě neuhasíte cigaretu, bude spuštěn alarm.

„Kurva,“ hlesl Chriss a típl skoro celou cigaretu o podrážku boty.

„Navíc je tam na můj vkus nějak moc Morranový,“ dodal jsem.

„Šuká s Perezem,“ prohodil otráveně Chriss.

„Cože?“

„A nejenom šuká. Ona ho úplně ovládá.“

„Jeho sekretářka?“

„Je to hlava kobry královské, hrozná mrcha. Zatím jsem se neprohrabal vším, ale vypadá to, že celou NSA ovládá ta čúza. Přes Pereze. Má ho omotanýho kolem prstu. Nebo spíš přilepenýho na svých kozách a kundě.“

„To si děláš prdel.“

„Seaward by asi řekl, že nedělám. Ale jak říkám, nemám to ještě prostudovaný všechno. Ale už je mi jasný, jak moc měl Seaward svázaný ruce. Všechno to jsou tak vysoký figury, že je těžký rozjet nějakou akci, aniž by informace o ní nepřistála u nich na stole. Proto ta anarchistická akce Infico. Proto ji nemohl zabezpečit tak, jak by to odpovídalo všem standardům. Proto to dopadlo tak, jak to dopadlo. A proto se ty kurvy dohodly s NSA během několika minut, že jim pomůžou nás najít.“

Chriss vypadal zdrceně a otráveně. Nebylo divu.

„Vidíš z toho nějaké východisko?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě že musí existovat východisko. Akorát se prostě musíme zamyslet.“

„Aha… to mě nenapadlo. Úplně nová strategie,“ zabručel jsem ironicky.

„Ted už aspoň rámcově víme, proti komu stojíme, což je částečné vítězství.“

„Možná je to částečné vítězství, ale když všechno uvážíš, tak asi i poslední. Tohle nemůžeme vyhrát.“

„Hovno… Co to meleš? Musíme to vyhrát. Přece mi nechceš nakecat, že celou administrativu Států ovládli Číňani a nám už teď nezbývá nic jiného než to vzít na vědomí,“ spustil rozčileně Chriss.

„Aha… takže co? Počkáme si na každého zvlášť a postupně je postřílíme? My tři? Já, ty a Nathan? Nebo ten disk zaneseme do Baltimore Sun a Washington Post, ať si z toho vyberou, co uznají za vhodné, a otisknou to?“

„To je blbost. Za prvé: Nenašel jsem tam zatím žádné hmatatelné důkazy, aspoň v tom, v čem jsem se stačil prohrabat já. Jsou to všechno jenom náznaky a domněnky. Ty důkazy právě měla poskytnout akce Infico. Takže takhle to nikdo neotiskne. Navíc když v tom jsou zapojené tak vysoké figury. A kromě toho předpokládám, že mají pojištěné i tohle. Je to dokonale sofistikovaná síť s vyloučením jakýchkoli rizik, prakticky neprůstřelná.“

„Hele… v mojí situaci mi začíná být nějaká čínská síť docela ukradená. Když prostě tenhle stát nedokázal ochránit sám sebe, tak nevím, proč bych ho měl ochraňovat já. Mým jediným cílem už teď je jenom vrátit se do svýho těla. Všechno ostatní je nepodstatné. A jestli Spojené státy ovládnou Číňani, je to jejich věc, seru na ně. Já chci akorát svojetělo.“

Chriss zavrtěl hlavou a pak se na mě podíval. „Nepropadej skepsi.“

„Tobě se to kecá.“

„Kurva, Larry… Dobře. Souhlasím, že nejdřív najdeme tvoje tělo. Ale potom mi pomůžeš tu chobotnici zničit.“

„No, já se trochu bojím, že jakmile se dostanu zpátky do svého těla, budu z toho tak hotový, že všechno ostatní už pro mě bude úplně bezpředmětné. Že už nebudu mít zájem podstupovat další rizika.“

„Tak moment,“ naklonil se Chriss ke mně. „Tohle jsme si nedomluvili.“

„A co jsme si domluvili?“

„Domluvili jsme si, že já ti pomůžu najít tělo a pomůžu ti se do něj vrátit. Ale ty pak nerezignuješ a pomůžeš mi to dotáhnout do konce.“

Chvíli jsem přemýšlel.

„Podívej, Chrissi, pořád to celé zvažuju a dávám na misku vah sílu a pozice, proti kterým stojíme, plus možná rizika, a na druhou naše pozice, možnosti, technické vybavení. A vychází mi z toho, že jsme v hajzlu.“

Chriss se s rukama v kapsách postavil přede mě.

„Já tě nepoznávám, vole.“

„Bodejť by jo, když jsem v těle nějaký cácorky.“

„Běž do prdele. Víš, jak by to dopadlo, kdybych já teď zaujal tvůj současný přístup k celé věci?“ rozčílil se.

„Povídej.“

„Dopadlo by to tak, že bych zavolal té svini Corbettovi do senátu, vysypal bych mu, co vím, a pak bych si řekl o deset milionů. Určitě by mi je vyplatil. A potom bych zmizel a žil si spokojeně někde ve spokojené prdeli až do spokojené smrti. A ty bys až do smrti mohl dovádět v těle Breny Shepardové a jednou měsíčně si kupovat tampony, debile. To by se ti líbilo?“

„Ty vole, zapomeň na deset melounů od Corbetta. Skončil bys nanejvýš s kulkou v hlavě. A posaď se, sakra,“ zavrčel jsem otráveně.

„Čau, Breno, strejda heavymetalista?“ prohodil okolo procházející metrosexuál v modrém sáčku a špičatých polobotkách.

„Odprejskni, votrapo,“ vyštěkl na něj Chriss.

Bez dalšího komentáře zamířil k bloku B. Podíval jsem se na mobil.

„Sakra, už deset minut přetahuju.“

„To seš fakt takhle pod pantoflem?“

„To nebylo moc vtipný,“ zavrčel jsem. „Takže co navrhuješ?“

„Souhlasím s tebou, že prioritou je tvůj návrat do standardní podoby.“

„Hezky řečeno.“

„Takhle seš mi stejně k hovnu. Teda pokud mi nechceš skočit do postele.“

„Dík, nechci.“

„Měls už v ní vůbec sex?“

„K věci. Co navrhuješ?“

„Aha, takže měl. Až to všechno skončí, musíš mi říct, jaké to bylo.“

„Nemel a povídej.“

„Tak jo… Potřebujeme toho hackera na prolomení komunikace NSA, abychom věděli přesně, kdo je jejich, a kdo ne. Jak jsi s tím daleko?“

„Dělá se na tom. Možná bych už dneska mohl mít nějaký výsledky. Stejně ale na to moc nesázím, protože je to jenom Nathanova spekulace, že ti volové spolu komunikují pomocí úředních e-mailů.“

„Není zase tak blbá. Jsou si tak jistí sami sebou a mají kolem sebe tolik pojistek, že je tahle komunikace pro ně opravdu nejlepší. Je neodposlouchávatelná a neprolomitelná. Tutověpoužívají technické prostředky NSA. Zvlášť jestli v tom jede i sám nejvyšší šéf. Jsou v pohodě.“

„No dobře… Co potom?“

„Potom si některou z těch sviní vybereme a zmáčkneme ji.“

„Jak zmáčkneme? Vyhrůžky?“

Chriss zavrtěl hlavou. „Žádné vyhrůžky, vole. Oni žádné vyhrůžky nepoužívají. Nebudeme je používat ani my. Prostě ho zmáčkneme – doslova, fyzicky. S pistolí u hlavy.“

„To je odvážný plán.“

„Jasně že je odvážný. Jestli přijdeš na lepší, budu o něm uvažovat. Ale můj plán je teď takový. Z toho seznamu si vybereme někoho, kdo bude vědět, kde je kamion s tvým tělem.“

„To nechápu. Jestli je moje tělo jedna z nejvyšších karet v jejich hře, tak jeho polohu určitě nezná nějaký šmudlal, který jim předává sem tam zprávy z NSA.“

„Nebuď naivní, sakra. Ten kamion má hodnotu třiceti milionů. Určitě má identifikační a sledovací čip. Možná několik. Nepochybuju o tom, že někteří lidi z NSA přesně vědí, kde je. Mají ho na monitoringu. Jenomže jsou to nejspíš ti zlí, co to těm hodným neřeknou. Takže potřebujeme zlého z operativního monitoringu nebo technického zabezpečení operativní techniky. To je náš člověk. Teda jejich člověk, ale pro tyhle účely je teď náš.“

Podíval jsem se na Chrisse. „Myslíš, že to vyjde?“

„Jak říkám, jestli máš lepší nápad, rád si ho poslechnu.“

Neměl jsem.

144.

Připojil jsem Brenu u ní v pokoji u stolu se vzkazem na mobilu:

Prosím tě, spoj se ještě dneska s Liamem. Potřebujeme vědět, jestli se mu podařilo hacknout ty e-maily. Dík.

Samozřejmě první, co ji zajímalo, byl čas.

„Dala jsem vám deset minut a kecali jste půl hodiny. To se nedělá.“

Vzala si z police skripta (Zonální urbanismus), mrskla sebou na postel, nalistovala stránku 62 a zírala na ni.

Do prdele. Bylo mi jasné, že čím víc ji budu otravovat, tím bude naštvanější. Tím větší bude její pocit loutky na provázkách (kterou ve skutečnosti opravdu je) a tím větší budou její naschvály. Jenže my nemáme čas. Vlastně jsem si už ani nebyl jistý, jestli se můj mozek bude schopný aklimatizovat na moje původní tělo. Začal jsem mít dojem, že se čím dál víc stávám Brenou. Možná při tom stálém přepojování z mého já na její já vznikají v mozku další vazby a ta jednotlivá já se začínají ovlivňovat. Možná proto jsem taky Chrissovi řekl, že po vrácení svého těla už ani nemám zájem v té bitvě pokračovat. Což bych možná předtím nikdy neřekl. Jako bych začínal ženštět, nebo co. Polila mě z toho hrůza. Sakra.

Brena vzala z nočního stolku mobil a navolila obrázek králíčka.

„Ahoj, Liame, neruším?“

„Ty nikdy.“

„Jak jsi říkal, že možná budeš mít…“

„Jasný, mám to. Dokončil jsem to před hodinou. Akorát jsem tě už teď večer nechtěl vyrušovat.“

„Potřebovala bych to. Myslíš, že by byl velký problém se někde sejít?“

„Ještě dneska?“

„Jo, ještě dneska. Třeba v nějaký kavárně na půlce cesty.“

Chvilku bylo ticho. Pak se ozvalo: „Klidně ti to zavezu i na kolej. Ale jestli je ti milejší kavárna…“

„Na kolej by to bylo skvělý. Ale nechci tě zase tak moc obtěžovat.“

„Mě neobtěžuješ.“

„Tak jo. Je to čtrnáctý patro číslo…“

„Já vím. 1420. Budu tam za půl hodiny.“

Brena položila mobil zpátky na stolek.

„Ani si nevzpomínám, že bych mu někdy říkala číslo pokoje,“ podotkla sama pro sebe.

Nejspíš hacknul i kolejní správu, řekl jsem si já sám pro sebe. Pak se zase zahleděla do skript.

Za chvíli promluvila: „Hele, až přijde, tak chci, aby ses odpojil.“

Odpojil jsem ji, ne sebe. A to hned. Vzal jsem mobil a napsal jí zprávu:

Proč? Možná bude mluvit o nějakých technických detailech a podobných věcech. Měl bych raději zůstat připojený.

Připojil jsem ji zpátky, přičemž jsem jí nechal mobil v ruce. Zadívala se na něj.

„Žádné technické detaily sdělovat nebude. Pokud vím, tak má jenom předat disk, na kterém bude stáhnuté to, co jsi chtěl. A já trvám na tom, že budeš odpojený.“

Na tuhle její samomluvu jsem už nereagoval. Že by se Liam přece jenom dočkal sladké odměny?

145.

Breně zapípal mobil chvilku po desáté hodině večerní. Odklikla piktogram klíče a na displeji se objevil lehce máznutý obrázek Liama, čekajícího dole ve vestibulu u turniketů. Systém vyžadoval kód. Zadala ho a turniket ho pustil dál k výtahům. Vstala z postele a sundala si tričko. Potom si sundala i podprsenku a na nahé tělo si vzala čisté tričko. Pak ještě vlítla do koupelny, kde se Sára zrovna chystala do sprchy.

„Ježíš, promiň, jenom si přemáznu rty.“

„Ty někoho čekáš?“

„Jo. Králíček mi má donýst nějaký podklady.“

„Kterej? Myslíš Liama?“ vyzvídala Sára, teď jenom v kalhotkách, a podívala se na ni.

Bohužel Brena jí moc pohledů nevěnovala. Soustředila se na své rty v zrcadle.

„Počkej… a to se maluješ na předávku podkladů? Nebo se chystáš na předávku DNA?“

Brena se jenom usmála. „Ty seš trhlá. Na tohle se ještě nechystám.“

„Ještě ne? To znamená, že někdy postupem času, třeba pozítří, by k ní mohlo opravdu dojít? Že by trpělivý zajíček konečně dosáhl svého?“

„Ježíšmarjá, Sáro…“

„Kdyby potřeboval zaučit, dej mi vědět. Budu vysprchovaná a připravená.“

Brena jenom zavrtěla hlavou. Položila rtěnku na polici a vypadla z koupelny. Ozval se zvonek u dveří. Odpojil jsem se.

146.

Připojil jsem se přibližně po hodině. To by mělo stačit, ať už šlo o předávku čehokoliv. Brena ležela na posteli se skripty před sebou. Odpojil jsem ji, vzal jsem mobil a napsal:

Jsem zase připojený. Tak jak to dopadlo? Přinesl to?

Pak jsem ji připojil.

„Jo, přinesl. Máš to na stole. A doufám, že teď od tebe bude nějakou dobu klid. Já bych vážně potřebovala taky chvíli mít svůj život.“

Jo, tohle bylo přesné a plně jsem to chápal. Jenže prostě měla smůlu, stejně jako jsem měl smůlu já. Dostali jsme se do situace, kdy se o jeden život musíme dělit dva. Odpojil jsem ji, a protože se mi nechtělo psát, namluvil jsem vzkaz:

„Jestli si myslíš, že mně je to dvakrát příjemné, tak tě můžu ujistit, že rozhodně ne. Mrzí mě to a dělám všechno, aby to co nejdřív skončilo. Věř mi. A jestli je na tom disku opravdu to, co jsme chtěli, tak je naděje, že to taky brzo skončí. V každém případě se ti už poněkolikáté omlouvám za způsobené potíže. Jo, a ještě něco… Vím, že je to možná osobní… ale dostal Liam aspoň nějakou odměnu?“

Pak jsem ji znova připojil. Poslechla si to. Potom řekla do stropu: „Tak za prvé, už mi nenamlouvej vzkazy, protože nesnáším, když slyším svůj hlas, jak říká něco mně. Věci, který jsem já nikdy neřekla. To je prostě čistá schizofrenie a už mi to radši nedělej. A za druhé: o Liamovu odměnu se nestarej… Ale dostal ji.“

Pak se zahleděla do skript. Po dalších pěti minutách otočila stránku a dodala: „Dovolila jsem mu, aby mi sáhnul na prsa. A jestli se chceš ještě zeptat, jestli přes tričko, tak nejdřív přes a pak i pod. Stačí? A jsem hrozně zvědavá, jak mi to ta tvoje NSA vynahradí.“

Chtěl jsem jí napsat, že až budu zase ve svém těle, tak si na oplátku může ona sáhnout pod moje tričko. A možná nejen pod něho. Ale radši jsem to nechal být.

147.

Večer už jsem Brenu nechal v klidu se učit, aby pak na mě ještě nehodila, že neudělala zkoušku. Rozhodl jsem se, že se na ten disk mrknu až další den ve škole.

Jako první byla na rozvrhu přednáška z pozemních staveb. Aula už byla skoro plná, pozemní stavby nejspíš všichni brali hodně vážně.

„Čau, Bren,“ oslovila ji dlouhovlasá holka z první lavice se slunečními brýlemi na temeni hlavy (sluneční brýle na přednášku si opravdu může vzít jenom holka). „Tak jsem slyšela, že zajíček už byl konečně ve tvé jamce.“

„Nekecej… On to hned dal na svůj Facebook?“

„To nevím, ale Sára se o něčem zmiňovala.“

„Přání otcem myšlenky.“

„Jak to myslíš?“

„Nejradši by ho asi měla ve své jamce ona.“

Našla si místo ve čtvrté řadě a posadila se vedle krátkovlasého kluka zabraného do psaní textovky.

„Předpokládám, že je tu volno.“

Zvedl k ní oči.

„Ahoj… Máš nějakou spáleninu na tváři, nebo co.“

„Neříkej, fakt? To je možná z toho včerejšího kurzu vaření.“

Usmál se a pokračoval v datlování do mobilu. Do posluchárny vešel holohlavý padesátník s tlustými skripty pod paží. Odpojil jsem Brenu, vytáhl flash disk od Liama a napíchl ho na její notebook. Začal jsem ho projíždět. A nestačil jsem zírat.

Nathan měl pravdu, což mi došlo hned u druhého jména, které jsem otevřel. Sam Hector, analytik z operačního, měl v přílohách kromě několika krátkých pornofilmů (piss a BDSM) taky tři týdny starou zprávu o posledním testování subjektů pro Infico (včetně šesti jmen, moje pochopitelně nechybělo), odeslanou na nick Savag s doménou, která nepatřila žádné z bezpečnostních složek. A před šestnácti dny mu dokonce přišla neověřená zpráva o možném spuštění akce Infico, jejíž technické parametry zatím nejsou známy. Bodejť by byly, když je Seaward nikomu neoznámil. A jak se o ní Hector vůbec dozvěděl?

Vytáhl jsem z Breniny kabelky Chrissův mobil, připojil ho k notebooku, vytočil jeho číslo a začal mu přeposílat celý obsah flash disku. On bude mít víc času ho celý probrat. Nemusí se dělit o život ještě s někým jiným.

148.

V menze si Brena sedla ke stolu s Lucií a Jenny.

„Tak co umělecká fotografie?“ zeptala se směrem k Lucii, když se posadila a čekala, až jí automatický pás přiveze zelí a mrkev.

„Jak to víš?“ podívala se na ni udiveně Lucie.

„Co jak vím?“

„To s tou uměleckou fotografií.“

„Říkala jsi, že teď chodíš za Mickem do temné komory, ne?“

„No jo… to jo. Ale o umělecké fotografii jsem nic neříkala.“

„Jenom mě to tak napadlo.“

Z pásu se před Brenu přesunul talíř s jakousi kaší sestávající z hrášku a mrkve (skoro jsem se trefil). Odhadoval jsem to maximálně na sto gramů. Budu s tím vážně muset něcodělat.

„My totiž opravdu děláme uměleckou fotografii.“

„Jak děláte? Ty už taky fotíš?“

„Néé… fotí on… Já jsem model.“

„On tě fotí jako…“

„Teda fotí spíš samospoušť. Protože on je taky jako model.“

„Tak na co samospoušť? To se můžete vystřídat, ne? Ty vyfotíš jeho a on tebe.“

„Ne, tys to nepochopila… My to fotíme přímo v tý temný komoře, při tom magickým, temně červeným osvětlení.“

„Ale to nevysvětluje, že…“

„Ty seš vážně mimo, Breno,“ ozvala se Jenny s plnou pusou. „Prostě se fotí, jak šukají, k tomu ta samospoušť.“

„Tak to není,“ zrudla Lucie. „Je to tak, že se snažíme zachytit magii té místnosti, rozumíš… No a přitom jí dodáváme ještě magické impulzy z našich vzájemných interakcí.“

„Prostě šukají a fotí se při tom,“ konstatovala znova suše Jenny.

„Ty tomu nerozumíš,“ odpověděla Lucie a Breně se ozval v kabelce mobil.

Vytáhla ho. „A jéje.“

Na displeji byl obrázek její maminky. Vzala to.

„Ahoj, slyším tě.“

„Neruším?“

„Ani ne, zrovna jsme na obědě.“

„To ráda slyším, že taky něco jíš. A co sis dala?“

„Nějakou uzenou kýtu s knedlíkama.“

Lucie na ni vyvalila oči.

„A kolik sis dala knedlíků?“

„Čtyři, ale možná si ještě dva přidám.“

„Jo, to si určitě přidej. Kdy přijedeš?“

„Ještě nevím, mami, ale určitě ti dám vědět.“

„Tak jo. Táta už se zase ptal.“

„To si dovedu představit. Tak zatím ahoj.“

„Ahoj.“ Ukončila hovor a strčila mobil do kabelky.

„Ty jsi prý konečně nějak pohnula s tím Liamem,“ ozvala se rejpavá Jenny. „Nebo spíš pohnul on s tebou.“

„Jak pohnul?“ zeptala se Lucie se zájmem.

„Sára říkala, že mu Brena konečně odhalila své největší tajemství.“

Sára už nejspíš stačila informovat celou školu.

„To je blbost. Akorát mi včera něco přinesl.“

„A zůstal prý víc než hodinu.“

„Sára to stopovala?“

„Jo.“

„K ničemu nedošlo. Dolů se vůbec nedostal.“

„A nahoru?“

„Trošku jo.“

„Jak moc trošku?“

„Normálka, jenom rukama.“

„Ani líznout jsi mu nedala?“

„Nedala. A ani nedám. Jenom jsem po něm prostě něco potřebovala, tak jsem mu trochu povolila.“

„Prý když od tebe odcházel, tak byl rozpálený doruda.“

„To je jasný. Těmhle zajíčkům stačí málo, aby se rozpálili.“

„A jaký to bylo? Proč jsi mu nedovolila víc?“

„Možná právě proto, aby mi neshořel celý pokoj.“

V kabelce jí pípla textovka. Poznal jsem Chrissův mobil. Vytáhla ho.

Musíme se sejít. Nutné. Dej vědět kdy a kde.

„Jo, to určitě,“ zavrčela Brena.

„Ty máš novej mobil?“ zeptala se Jenny. „A takovej předpotopní?“

149.

Byl jsem rozhodnutý ji odpojit, jestli mu do večera nedá zprávu. Zavolala mu ve čtyři, z kódovaného mobilu od něj.

„To je dost, že voláš.“

„Dobrý den, pane Chrissi, tady Brena.“

V telefonu bylo ticho. Dokonale ho rozhodila. Neodpojil jsem ji. Jenom ať si Chriss taky užije pár problémů. Aby si nemyslel, že to s ní mám lehký.

„Jste tam?“

„Jo. V sedm večer budu v obchodní galerii Fayette, přijďte tam. Vy dva dostanete deset minut.“

„Kde konkrétně?“

„V nějaký kavárně. Třeba v Soft Café na čtvrté galerii.“

„To je na mě dost vysoký level,“ řekl rozpačitě Chriss.

„Tak si na sebe hoďte něco lepšího,“ řekla neoblomně.

„Tak jo, budu tam v sedm. A budu šedivý dědek v šedým kvádru s dioptrickými brýlemi.“

„OK. Zbožňuju šedivý dědky. A pro brýle mám taky slabost. Budu se těšit.“

Pak ještě stihla nailingové studio na Winchester Street a v šest už byla ve Fayette. Mimo jiné zamířila i do Blue Cosmetics, jenže tam měli pořád zavřeno kvůli přestřelce před dvěma týdny. Asi to ještě nestačili dát do pořádku. Navštívila několik butiků s hadrama a přesně v sedm vešla do kavárny Soft Café.

Chriss seděl v rohu pod lustrem ztvárněným jako velké kávové zrno, ve kterém byly napíchány ledkové bodovky. Na dědka rozhodně nevypadal. Měl sice šedivou paruku s neupravenými vlasy a brýle, ale do dědka mu zbývalo dobrých třicet let. Brena se posadila naproti němu.

„Už mě fakt začínáte štvát, vy dva,“ spustila na něj.

Odpojil jsem ji a připojil se.

„To se omlouvám,“ řekl Chriss a rozhlédl se plaše kolem sebe.

„Už jsem tady, Chrissi.“

Zmateně se na mě podíval.

„Teď jsem Larry.“

„Ty vole, fakt mě irituje, že máte stejnej hlas. Nemohl bys ho aspoň trochu měnit, když mluvíš ty, a ne ona?“

„Mám její hlasivky, blbe.“

„No a co? Tak třeba mluv trochu hlouběji.“

„Cože?“

„Jako basověji.“

„Běž do prdele. Už tak mám v tomhle těle dost problémů, abych ještě měnil modulaci hlasu. To po mně fakt nechtěj. Tak co máš?“

„Prošel jsem si v rychlosti ten disk. Dobrá práce.“

„To pak řekni Breně, až ji zase připojím. Nějaké závěry?“

„Jo. Ta pizda Morranová vládne Spojeným státům.“

„Cože?“

„Dyť jsem ti to říkal. Ty e-maily to jenom potvrdily. Čistí to tam.“

Přišla servírka a já si objednal kafe. Před Chrissem už jedno stálo. Když odešla, zeptal jsem se: „Jak to čistí?“

„Rozhodli se vyhodit náměstka Graymana a Daniel Baone udělal výběrové řízení, které vyhrál Jeffrey Fayley, což je současný vedoucí monitoringu bezpečnostních rizik.“

„Fayleyho znám, docela rozumný a chytrý chlap.“

„No právě. A víš, co Baonemu napsala Morranová?“

„Povídej.“

Chriss vytáhl mobil, chvilku v něm listoval a pak začal číst:

„To ses asi posral, s tím výběrovým řízením. Je to jedna z nejdůležitějších funkcí a musí tam být náš člověk, pitomče. Musíš tam prosadit Spensera. A je mi jedno, jak to uděláš.“

„Fakt to psala Morranová?“

„Jo. Chápeš tu šílenost? Nenapsal mu to Perez, vrchní ředitel, ale jeho postelová úřednice. Běhá mi z toho mráz po zádech… Dále, mluvil jsem s jedním spolehlivým kontaktem, co se motá kolem Bílýho domu, kolem viceprezidenta Thurmana. Ten už je z Morranový taky hotový, protože bez ní se prý nedá domluvit vůbec nic. Ovládá skoro půlku administrativy Bílého domu. Když chtěl ministr zahraničí osobní schůzku s Perezem ohledně nějaké soukromé a citlivé záležitosti, nedostal se k němu. Musel prý přes ni. A to chtěla nejdřív vědět, o co jde, jinak by se k němu nedostal vůbec. Což byl problém, protože šlo o nějaký problém jeho neteře, něco s policií nebo co.“

„A jak to dopadlo? Dostal se k němu?“

„Dostal. Ale musel Morranový koupit kabelku posázenou rubíny.“

„Ty vole… A myslíš, že teda jede i v té čínské záležitosti?“

„O tom nepochybuj. Bez ní se v bezpečnostních složkách nepohne lístek na stromě. Je informovaná líp než prezident. Ostatně, má k tomu nejdokonalejší bezpečnostní aparát na světě, NSA. Teď přes jednoho známého zjišťuju její majetkové poměry. Protože pochybuju, že by něco dělala jenom tak, zadarmo. Je to hamižná mrcha.“

„Takže co navrhuješ? Odstřelit Morranovou?“

„Nešel bych na to tak zbrkle a rychle. Říkal jsi, že chceš nejdřív svoje tělo. Nebo to už neplatí? Zalíbilo se ti v tý holce?“

„Běž do hajzlu, chci svoje tělo.“

„OK. Myslím, že máme člověka, který by nás k němu mohl dostat.“

„Koho?“

„Richard Spenser, technické zabezpečení speciálních operací.“

„Počkej… to myslíš toho, jak ho prosazuje Morranová za náměstka?“

„Přesně toho. Sama řekla, že je to jejich člověk. A jestli měl někdo na starost signál z těch kamionů, tak to musel být právě on a jeho lidi.“

Přišla servírka s mým kafem.

„Takže co bude teď?“ zeptal jsem se.

„Co by bylo? Jak jsem říkal, zmáčkneme ho.“

„Ty chceš zmáčknout přímo Spensera?“

„Jasně že jo. Chceš svý tělo?“

„Jo,“ zavrčel jsem.

„I když abych se přiznal, v tomhle se mi líbíš daleko víc,“ neodpustil si Chriss komentář.

„Nech toho. Kdy a kde?“

„Ještě dneska. Říkal jsi, že na to spěcháš, ne?“

„Jo, spěchám.“

„Dneska u něj doma. Vím, kde bydlí. Dokonce jsem se s ním několikrát setkal. Pětačtyřicet let, ulízaný černý vlasy.“

„Myslíš, že bude mluvit?“

„Myslím že jo. Má ženu a děti.“

Zmateně jsem se na něj podíval. „Ty vole…“

„Jinak to nejde, Larry. Oni jdou přes mrtvoly. Je to asi jediná komunikace, které dokonale rozumí. Vždyť už zabili Samanthu a Seawarda. A to nepočítám ty další, co zařvali při útoku na Armistead a Heritage Crossing. A jestli se dal Spenser na tenhle rizikový byznys, musí s tím počítat.“

„S čím?“

„Musí počítat s tím, že existují i smrtelná rizika. Ostatně nepochybuju, že tomu odpovídá i jeho finanční ohodnocení. Takže jestli se mě ptáš, jestli s ním mám slitování, odpovídám nikoliv.“

„No dobře. Ale snad do toho nechceš zatahovat jeho rodinu.“

„Tomu tyto svině rozumí nejlíp, Larry. A já ji do toho nezatahuju, zatáhl ji do toho on.“

V kabelce se mi rozezvonil Brenin mobil.

„Ty teda myslíš…“

„Nevezmeš to?“ přerušil mě Chriss.

„Nevezmu, ten je její. A možná jí volá máma, kdy se konečně objeví doma, nebo Liam, co ji šíleně miluje a díky kterému máme ten disk.“

„Ta data stáhl její milenec?“

„Není to její milenec. Teda on by chtěl, ale ona si ho drží od těla. I když tu e-mailovou poštu NSA máme jenom díky tomu, že mu dovolila sáhnout jí pod tričko.“

„Fakt? Jak vysoko?“

„Až tam, kde bývá podprsenka. Ale tu neměla.“

„Ty vole. Vypadá to, že z ní možná nakonec vychováš hodně schopnou agentku. Nechtěla by pak nastoupit k NSA?“

„Můžeš se jí zeptat, až to skončí. Teď zpátky k problému. Moc se mi to nelíbí.“

„Co se ti zase nelíbí?“

„Návštěva u Spensera doma. Půjdu tam s tebou.“

„Nepůjdeš. Půjdu já a Nathan. Tvůj obličej se nesmí objevit nikde, kde se objevíme my. My jsme profláknutí, ty ještě ne.“

„Namaskuju se.“

„Hovno. Pojedeš na kolej a budeš se učit. Nebo si zajdeš na nějakej studentskej mejdan. Vyřídíme to já s Nathanem.“

Chriss vytáhl marlborka a zapálil si.

Do prdele, už abych měl zase ty svoje prokouřené plíce.

„Dobře. Ale slib mi, že na jeho děti nesáhneš.“

„Když bude mluvit, tak určitě ne. Taková kurva nejsem.“

„Jenže když ti něco řekne, bude mu jasné, jak se s ním potom vypořádají ti, co pro ně dělá. A ti už určitě žádné ohledy mít nebudou.“

„Hmm… Nejspíš jo,“ konstatoval suše Chriss.

„Takže vlastně ani nemá na vybranou. Sofiina volba. Ať něco řekne, nebo ne, skončí to špatně.“

„To připouštím. Ale posral to on.“

„Sakra, Chrissi… Jsi mu aspoň schopný zajistit ochranu jeho rodiny, když bude spolupracovat?“

„Jedině potom, až to všechno skončí. Teď mu nemám co nabídnout, ty vole. Vždyť NSA jde i po mně. Jenom snad to, že se nikdo nedozví, odkud ty informace mám. To je jediné, co mu můžu slíbit.“

„A až to skončí, tak ho zavřou.“

„Ano. To je dost pravděpodobné. Ale uznej, že s tím já nemůžu nic dělat.“

„OK. Kdy mi dáš vědět, jak to dopadlo?“

„Hned zítra ráno.“

„Dobře.“

Vzal jsem si ze stolu šálek a vypil to kafe na ex.

VI.

Pokus o návratový modul

150.

Bylo osm, když Chriss odešel a já připojil Brenu. První, co udělala, bylo, že vytáhla mobil a mrkla na čas.

„Tak hele, dala jsem vám deset minut a tohle byla hodina. Nedržíš slovo.“

Vstala a zamířila k východu. Nemohl jsem ji odpojit za chůze, mohla by spadnout. A vlastně bych stejně nevěděl, co jí na to říct. Vypadla z obchodního termitiště Fayette, ale nešla na metro, zamířila po Presstman Street směrem k Fauntleroy. Na konci ulice se ještě zastavila v obuvi, jako kdyby toho už ve Fayette předtím neprošla dost. Když z něj vyšla, všiml jsem si chlápka, kterého už jsem dneska viděl. A dokonce jsem si vzpomněl kde. Když Brena vycházela ze Soft Café. Zvláštní náhoda.

Zahnula do obchodní pasáže s občerstvením a koupila si pytlík popcornu. Doufal jsem, že to nechápe jako plnohodnotnou večeři. Když vyšla na druhé straně pasáže naSalomon Avenue, na okraji jejího zorného pole se na okamžik zase objevil ten chlápek. Nebylo možné si ho nezapamatovat. Měl totiž nepřirozeně husté zrzavé obočí a k tomu holou lebku, čímž se poměrně výrazně vizuálně vyčleňoval z davu. Navíc měl na sobě triko s nápisem. Sakra… Můj instinkt mě informoval, že ho zajímám. A moje beretta ležela v instalační šachtě na kolejích. To bylo špatně. Potřeboval jsem Brenu co nejdřív odpojit, ale v chůzi jsem si na to netroufal. Snad se s tím popcornem posadí někam na lavičku. Jenže to jako naschvál neudělala. Pomalu se courala ulicí a chroupala ho za chůze. Do prdele. Neměl jsem žádnou šanci, jak jí dát vědět. Kdybych ji teď odpojil, možná by se jí podlomila kolena a praštila by sebou. Při přepojení vždycky byla malá prodleva. Nemohl jsem jí ani dát povel, aby aspoň otočila hlavu a podívala se za sebe.

Šla směrem k metru na Upton Station, takže to budu muset vydržet až tam. Jenže teď v dopravní špičce se stejně neposadí. Navíc jsem si vůbec nebyl jistý, jestli mě tam ten chlápek nechá dojít. Co když vytáhne pistoli a odstřelí mě zezadu? Ale na rušné obchodní ulici snad ne. A co když zbytečně panikařím a jde jenom o náhodu? Jenže mé zkušenosti mi říkaly, že o náhodu nejde. Kavárnu opustila po osmé a pouliční informační displeje teď ukazovaly půl deváté. A toho chlápka jsem za tu dobu viděl už čtyřikrát. To není náhoda.

Na Lauren Place, vysokém přes osm podlaží a po obvodu obkrouženém čtyřmi galeriemi, se nacpala do velkokapacitního výtahu mířícího dolů do metra. To už jsem neváhal ani chvíli. Kabina byla přecpaná tak, že tam nebylo k hnutí. Nemohla spadnout. Odpojil jsem ji a připojil se. Proběhlo to bez problémů. Stoupl jsem si na špičky a snažil se rozhlédnout. Do prdele. Stihl to taky. To nevypadalo dobře.

Hned jak jsem dole vystoupil a dostal se na nástupiště,poodešel jsem stranou mimo hrnoucí se dav, vytáhl z kabelky Chrissův mobil a zavolal mu.

„Čau, přilepil se na mě nějaký stín.“

„Cože? To není možný.“

„Možný to není, ale je to tak.“

„Myslíš to vážně?“

„Jo. Sleduje mě už od chvíle, kdy jsem vyšel z kavárny.“

„Do prdele.“

„Jak na mě sakra přišel? Přes koho? Kdo to všechno věděl?“ chrlil jsem nervózně do telefonu.

„Klid, Larry… jenom klid. Vyřešíme to. Nevím, jak na tebe přišel. Možná z Allendale.“

„Z jakého Allendale, kurva?“

„Jak jsi byl u Ferreirové. Jsou tam všude kamery. Přepadli jsme tam likvidační záchranku, jestli si vzpomínáš.“

„No a? Zdrhli jsme.“

„To jo. Ale určitě je to hodně vytočilo, takže si možná stáhli záznamy bezpečnostních kamer. No a pak si vytáhli tvůj ksicht a pustili ho do sítě. Máš fotku na Facebooku?“

„Asi stovku.“

„Anebo je to možná tak, že sledovali mě až do kavárny a pak je zajímalo, s kým jsem se tam sešel.“

„Do hajzlu.“

„Ale to je teď jedno. Pořád nevědí, kdo jsi a kde bydlíš. Proto tě jenom sleduje. Ví hovno.“

„Díky za uklidnění,“ zavrčel jsem.

„Takže ho teď rozhodně nesmíš zavést ke kolejím.“

„To je mi jasné, tak blbej ještě nejsem, i když jsem blondýna. A co mám teda dělat? Nemám ani pistoli.“

Rozhlédl jsem se kolem. Nikde jsem ho neviděl.

„Kde seš?“

„Na Upton Station.“

„Tak jo. Uděláme to takhle. Nasedni na trasu D a dojeď až na konečnou do Milford Mill.“

„A tam bude co?“

„Co by bylo? Tam budu já.“

„Co když mě oddělá dřív, než tam dojedu?“

„Neoddělá. Tam, kde jsou kamery, tě neoddělá. Kdyby to chtěl opravdu udělat, oddělá tě až na tý konečný.“

„Skvělá perspektiva.“

„Tam ho ale oddělám já. Jsem kousek od Coldspring, v autě, v tunelech nultého. Deset minut od Milford. Zahnu tam na první odbočce, což je podle navigace čtyři sta metrů. Až tam budeš ty, vyjdi východem na Roman Frasier. Moc lidí tamtudy nepůjde, protože je to teď jedno obrovské staveniště. Budu čekat hned u výstupu z eskalátoru. Nic nepodnikej, všechno zařídím já.“

„Co bych tak asi mohl podnikat, když nemám ani blbej pepřák? Spoléhám na tebe.“

„Jasně. Tak zatím.“

Schoval jsem mobil do kabelky.

Byl tam. Stál o třicet metrů dál na nástupišti a díval se na hodinky. Zatímco jsme krafali s Chrissem, mu ujely dvě soupravy.

151.

Milford Mill byla konečná déčka a bylo to už mimo to šílené čtyřlevelové centrum města. Souprava tam dorazila skoro prázdná. Chlápek jel se mnou. Mohlo mu být něco přes třicet, měl lehkou hnědou koženou bundu a na hlavě jenom pár zrzavých vlasů. Zatímco na Upton Station nastupoval v chaotickém davu za mnou, teď už byl opravdu nepřehlédnutelný. Doufal jsem, že Chriss už dorazil na místo.

Když jsme vystoupili z vagonu, já jediný jsem se vydal k východu označenému Roman Frasier. Obrovská cedule hlásala, že ulice je po dobu výstavby uzavřená. Eskalátor se nepohyboval. Sakra, na tohle Chriss zapomněl. Jestli jsem chtěl být nenápadný a chovat se přirozeně, tak to najednou přestalo fungovat. Ale couvnout už jsem nemohl. Chriss snad bude čekat někde nahoře. Vydal jsem se po mrtvém eskalátoru nahoru po svých.

Byl dlouhý dobrých šedesát metrů. Když jsem se ohlédl, hnědá kožená bunda stoupala za mnou. Teď už nebylo nejmenších pochyb, co je předmětem jeho zájmu. Nejvíc nervózní jsem byl ale z toho, jak na mě přišel. Doufal jsem, že platí Chrissova verze, že sledoval jeho a teprve potom se přilepil na mě. Že opravdu neví, kdo jsem.

Byl jsem asi pět metrů od vrcholu eskalátoru, když se za mnou ozvalo: „Zastav.“

Zastavil jsem se a otočil se. Byli jsme tam úplně sami. Chlap stál dvacet metrů pode mnou. Jednu ruku měl v kapse, druhou nataženou před sebou a v ní pistoli. Konečně vyložil karty. Já nemohl, protože ty své jsem měl někde nahoře na ulici. A i když to byl možná žolík s Chrissovým ksichtem, byl mi teď k ničemu. Chlap začal pomalu stoupat ke mně, s pistolí pořád mířící někam na moje břicho. Nebo možná na hlavu, z toho nadhledu to šlo těžko poznat. A celkem vzato to bylo jedno. Vycházelo to nastejno.

„Co chceš?“ zeptal jsem se a pomalu začal couvat nahoru.

„Řekl jsem, kurva, abys zůstala stát na místě.“

„Jestli chceš sex, tak se to obejde i bez té pistole,“ řekl jsem a pořád pomalu ustupoval.

„Kurva, stůj!“ zařval a zvedl ruku se zbraní výš.

Zastavil jsem se. Chlap se zastavil taky, deset schodů pode mnou. Volnou rukou vytáhl z kapsy mobil. Čuměl střídavě na mě a na displej.

„Mám ji. Nahoře na eskalátoru na Milford Mill… Jo… mrskněte sebou.“

Schoval mobil a to bylo to poslední, co udělal.

Třeskly dva výstřely. Úplně jsem cítil, jak mi kulky proletěly kolem hlavy, a v dalším okamžiku se chlap pode mnou skácel a jeho bezvládné tělo se svalilo dolů ze schodů. Otočil jsem se. Můj žolík tam stál s pistolí v ruce.

Mrtvola zůstala ležet zaklíněná asi v polovině dlouhého eskalátoru. Sešel jsem těch pár schodů pro jeho pistoli a mobil a pak vystoupal ke Chrissovi nahoru.

„Myslíš, že mě chtěl oddělat?“ zeptal jsem se a odhrábl si vlasy ze zpoceného čela.

„Myslím, že ne. Myslím, že s tebou chtěli mluvit. Teda v první fázi.“

„Druhou mi radši ani nepopisuj.“

„Pojď, auto mám na druhé straně ulice.“

152.

Přecházeli jsme zrovna prázdnou silnici osvětlenou jenom měsícem, která byla o padesát metrů dál zahrazená staveništními zábranami, když je prorazilo auto a řítilo se směrem k nám. Chriss zůstal stát a já se vrhl zpátky k eskalátoru do metra. Stačil jsem ještě zařvat: „Dělej, vole!“ a lehl si na schody. Chriss nikde. Skrčil jsem se a opatrně vystrčil hlavu.

On se snad zbláznil. Pořád tam jen nehybně stál. Auto zastavilo deset metrů před ním a vyskočili z něj dva chlápci.

„Ty si vem na starost jeho a já jdu pro tu holku!“ zařval jeden z nich.

Teprve potom Chriss zvedl ruku a začal střílet. Byl jako v transu. Prázdné nábojnice vyskakovaly ze závěru jeho pistole za něj a z auta lítaly střepy ze světlometů a oken. Ti chlapi nic takového evidentně nečekali. Ani jeden z nich nestačil vytáhnout pistoli a už se váleli na zemi.

Zaslechl jsem dusot nohou dole na eskalátoru. Otočil jsem se. Dvě siluety řítící se po schodech nahoru. Moc jsem toho z nich neviděl. Ale to, že v rukou mají zbraně, ano. Zamířil jsem obouruč a začal střílet. Ani tihle to nečekali. Oba se zhroutili na schody, přičemž jeden se začal kutáletdolů.

„Všechno v pohodě?“ zeptal se Chriss, stojící teď těsně za mnou nahoře.

„Pro tuhle chvíli ano.“

Vstal jsem a snažil se oprášit si sukni. Brena zase nebude mít radost. Těch hadrů, co jsem jí už zničil, bylo docela dost.

„Myslíš, že se to vypere?“ Ukázal jsem na spodní lem sukně.

„Ty vole, tvý starosti bych chtěl mít.“

„Tobě se to řekne.“

153.

Ke Chrissovu autu jsme ale nedošli. Zaslechli jsme zesilující zvuk policejních houkaček.

„Musíme zmizet, dělej!“ zavrčel Chriss a rozběhl se směrem ke stavbě.

„Co metro?“ zařval jsem na něj.

„Na to zapomeň.“

Rozběhl jsem se za ním. Brena neměla vysoké podpatky, jenom nějakých pět cenťáků, ale na běh ty boty rozhodně určené nebyly. Navíc mi vadila její kabelka, ale zahodit jsem ji nemohl. Do prdele. Zůstali jsme schovaní ve stínu, připláclí k fasádě rozestavěné budovy. Do ulice narolovala dvě policejní auta s blikajícími majáky. A hned potom třetí, civilní. V dálce byly slyšet další houkačky.

„Co tahle zkusit to těm policajtům vysvětlit? Že nás přepadli. Zkusit říct pravdu.“

Chriss se na mě podíval se skeptickým výrazem ve tváři.

„Ty vole, ty už seš snad nakaženej i holčičí naivitou. Jdeme,“ řekl a přehoupl se přes parapet okna do objektu. Když jsem ho přelézal já, zaslechl jsem zvuk trhané látky. Do prdele, Brena mě zabije.

V budově naštěstí nebyla absolutní tma. Nezasklenými okenními otvory sem dopadalo slabé světlo z ulice. Zůstali jsme přikrčení za zdí. Zaslechl jsem vzrušený hlas zvenku: „Zavolejte zásahovku, ať uzavře celý bok.“

„Hovno, poručíku, žádnou zásahovou. Tohle si vyřídíme sami. Nepotřebuji k tomu publikum. A vy taky zmizte.“

„Cože?“

„Říkám, abyste s těma posranýma policajtskýma autama zmizeli někam do prdele. Už sem jedou moji lidi, poradíme si.“

„Počkejte… Jak to vysvětlíme na…“

„Tohle je NSA. Jdi do prdele, vole. Vymysli si, co chceš, teď ale říkám, abys co nejdřív zmizel i se všema poskokama a zastavil taky všechny ostatní zasraný uniformy, co sem míří. Je to naše věc. Vyřídíme to.“

Tohle nevypadalo dobře.

154.

„Kolik jich může být?“ zeptal jsem se zadýchaně.

Seděli jsme v prachu na zemi někde ve třetím patře. Kdyby se teď Brena viděla, musela by se rozbrečet. Ostatně ani já jsem při pohledu na její sukni a halenku k tomu neměl daleko. Chriss opatrně vyhlédl ven.

„Ti policajti už odjeli, až na jedno auto. A dole jsem zahlédl další tři auta. Takže minimálně čtyři, maximálně šestnáct až dvacet.“

„To nezvládneme,“ prohodil jsem.

„Jestli nezavolají posily, tak zvládneme.“

„Nikdy jsem nestřílel po policajtech.“

„Nebudeš střílet po policajtech. Budeš střílet po kurvách s policejníma průkazkama.“

„Jsi si jistý, že…“

„Jsem si naprosto jistý. Sám jsi to slyšel. Chtějí to vyřídit sami. A normální služební postup je opravdu zavolat posily a celé to tu uzavřít. Jenže oni nás nechtějí zatknout. A mám dojem, že ti policajti za námi nepůjdou. Ty si tu nechali, jenom aby je jistili. Aby sem nepřijela další policejní auta. Je to práce pro killers. Takže s klidným svědomím střílej na všechno živé.“

„Díky za uklidnění.“

155.

Vylezli jsme z baráku po lešení na druhé straně. Boty s pěticentimetrovými podpatky nebyly ideální pro pohyb po stavbě (navíc skoro ve tmě), jenomže bosky by to byl taky nesmysl. Když jsme z toho lešení slézali, zjistil jsem, že ani sukně není ideální. Zachytila se mi o vyčnívající trubku a roztrhla se shora až dolů. V celku ji držel už jenom řemínek kolem pasu, z kterého visely cáry látky. Breniny bílé kalhotky v té tmě zářily jako terč na večerním biatlonu. Do prdele.

Dvakrát se mi zachytila o konstrukci kabelka a skoro jsem ji ztratil. Ke všemu se Chrissovi ještě podařilo shodit jednu volně ležící trubku, která nadělala randál jako zvonkohra orloje. Dokonalý zvukový maják.

Nahoře z baráku jsem zaslechl rozčílené hlasy. Z posledníhopatra lešení Chriss seskočil. Udělal jsem to po něm. Cáry sukně za mnou vlály jako Batmanův plášť. Dopadl jsem tvrdě a z pravé boty mi uletěl podpatek. Aspoň bude pohodlnější. Ozvala se střelba, ale nevypadalo to, že by nás zahlédli. Kulky drnčely o lešenářskou konstrukci o dobrých dvacet metrů dál. Přikrčili jsme se pod lešením. Chriss ukázal na pětipodlažní budovu, která se proti měsíčnímu světlu rýsovala jako hrad, z jehož rozestavěného cimbuří trčela konstrukce jeřábu.

„Za tím barákem je další ulice. Mám tam auto, zelený ford. Klíče jsou v přihrádce pod sedadlem. Rozdělíme se.“

„To není dobrej nápad,“ zašeptal jsem. „Tohle říkají teenageři v každým pitomým hororu, než jsou postupně zmasakrovaní na sračky.“

„Jasně že jo. Přesně tohle si ale řeknou i oni. Je to taková kravina, že s ní nebudou počítat. Sejdeme se tam za půl hodiny. Čeká se maximálně deset minut. Pokud by to nešlo jinak, nečeká se vůbec.“

„OK.“

„Co máš za pistoli?“

„Glock 23. Sebral jsem ho tomu na eskalátoru.“

Chriss vytáhl z kapsy jeden zásobník a podal mi ho.

„Na, vezmi si tohle. Samozřejmě pokud se ti tam podaří dostat bez střelby, tím líp.“

„To se asi nepodaří.“

Na lešení někde vysoko nad námi jsme zaslechli pomalé kroky.

„Já jdu napravo, ty nalevo.“

„S těma bílýma kalhotkama možná bude trochu problém,“ zavrčel jsem.

„Proč sis nevzal černý, vole?“

„Běž do prdele.“

„Možná by bylo lepší, kdybys je zahodil.“

„Jako že bych byl naostro?“

Ale Chriss už se plížil ode mě pod lešením podél stěny. Vydal jsem se na druhou stranu. Budova, kterou mi Chriss ukázal, byla dobrých sto metrů daleko. Před ní stála ještě jedna dvoupodlažní a sloupy rozestavěné haly. To, že odvolali policajty, byla blbost. Ti by sem totiž natahali silné reflektory a celý areál obklíčili. Neměli bychom šanci. Takhle jsme ji měli minimálně padesát na padesát.

156.

Bylo jasné, že pokud jsou ti chlapi na lešení, těžko se od toho baráku odlepíme. Shora by nás měli jako na dlani. Naštěstí taky lezli dolů. Zůstal jsem stát pod konstrukcí na rohu baráku. Předpokládal jsem, že Chriss na druhé straně udělal totéž. K nejbližšímu dalšímu možnému úkrytu, což byly palety s cihlami a plechové barely, to bylo nějakých třicet metrů. Bylo by bláznovství snažit se to přeběhnout a doufat, že si nevšimnou mých bílých kalhotek.

Podle všeho byli tři. Zahlédl jsem siluetu prvního z nich, když konečně seskočil dolů. To, co měl v rukou, nebyla pistole, ale něco mnohem většího. Na samopal to taky nevypadalo. Podle hlavně jsem odhadoval brokovnici. Byl jsem ve stínu, přitisknutý zády k fasádě. Za chvíli byli dole další dva. Ti měli pistole. Napadlo mě, že jestli půjdou dál k rozestavěné hale, přehradí nám cestu k ulici s Chrissovým autem. Chrisse asi napadlo totéž, protože vzápětí se ozvala střelba doprovázená ostrými stroboskopickými záblesky od jeho rohu. Šel jsem okamžitě k zemi. Kulky se odrážely od lešenářských trubek a jedna silueta se skácela, další dvě ji hned následovaly.

Ale ty sebou plácly dobrovolně, protože hned poté přišly výstřely z jejich zbraní. Teď už věděli, kde Chriss je. Muselo mu to být jasné. Musel s tím počítat. Měl plán. A došlo mi, že součástí toho plánu jsem asi i já.

Jeden z chlapů se přeplazil dva metry k tomu, kterého Chriss složil.

„Ty vole… Jorg to má za sebou.“

„Nekecej.“

„Jo, vole. Nedýchá.“

„Do prdele.“

Začali zběsile střílet do místa, kde viděli naposledy záblesky pistole. Začal jsem se v tom randálu pomalu přibližovat podél fasády k nim. Byli otočení zády s očima upřenýma na protější roh. Ozvalo se zachrčení vysílačky a úplně zřetelně jsem z ní zaslechl vzrušený hlas: „Co se to tam kurva děje? Máte je?“

„Nemáme. A Jorg to schytal.“

Sevřel jsem glocka obouruč před sebou a pomalu postupoval k nim.

„Jak, schytal?“

„Definitivně.“

„A kde jste?“

Zmáčkl jsem to. Od jeho hlavy odlétly střepiny elektronických součástek z vysílačky a lebečních kůstek s cákanci krve a mozku. Jeho společník se přitiskl ke zdi.

„Ty vole, odkud střílí?“ zeptal se a ohlédl se teprve potom, co zaslechl pád brokovnice a těla za sebou.

To už jsem stál tři metry od něj a mířil mu na hlavu.

„Vyber si. Buď to zahodíš, nebo bude tvůj mozek na té zdi,“ řekl jsem polohlasně.

Zíral na mě a byl mimo. Svět byl pro něj najednou nepochopitelný. Zíral střídavě do hlavně glocka a do očí rozcuchané blondýny v roztrhané sukni a bílých kalhotkách. Opravdu to nešlo pochopit. A možná už zapomněl, že tu jeho komplic leží na zemi s prostřelenou hlavou. Třeba si myslel, že jsem jenom nějaký nepravděpodobný přelud. Nehmotný anděl odněkud ze záhrobí, které neexistuje… Prostě nesmysl. Zvedl ruku se zbraní, což byl jeho definitivní konec. Nemohl říct, že neměl volbu. Záhrobí existuje. Kulka mu proletěla krkem přesně uprostřed. Skládal se k zemi strašně pomalu, jako by tomu pořád nemohl uvěřit.

„Larry, jak jsi na tom?“ ozvalo se od vzdáleného rohu.

„Jsou mrtví.“

Z nitra budovy se ozval hluk.

„Tak jdeme.“

Vzal jsem to úprkem přes volné prostranství k paletám s barely. Doběhl jsem tam akorát včas, protože hned potom se ozvala střelba ze samopalu a zvonění kulek o jejich plášť. Vrhl jsem se mezi kovové sudy po hlavě a přistál po břiše na štěrku. Zabolelo to. Do prdele. První, co mě napadlo, bylo to, že Brena bude mít určitě poškrábaná ňadra. Pak jsem zkontroloval, jestli jsem neztratil kabelku. Měl jsem ji.

Kus ode mě, od palet s narovnanými cihlami, jsem zaslechl střelbu. Chrissův glock. Začal jsem se podél barelů plazit k rozestavěné hale. Cítil jsem, jak mi štěrk z nohou strhává punčochy a jak se mi kamínky zarývají do kolen. Tohle nedopadne dobře. Buď mě oddělají oni, nebo Brena. Tentokrát to asi neskončí jenom vidličkou v dlani. Nevím, jak jí budu vysvětlovat, že jsem zachraňoval i její život. Barely se rozdrnčely další ozvěnou dopadajících kulek. Nezbylo mi než doufat, že v nich není benzín.

Konečně jsem byl v hale. Ostrý štěrk nahradil zaprášený drsný beton. Doplazil jsem se k prvnímu sloupu a stoupl si za něj. Zahlédl jsem dvě siluety, jak přebíhají přes otevřený prostor. Zamířil jsem a vystřelil dvakrát rychle za sebou. Prvního jsem dostal. Zařval, složil se k zemi a jeho zbraň odletěla ještě čtyři metry. Druhý zalehl. Od palet se plížil temný stín. Měl by to být Chriss. Přeběhl jsem dozadu a schoval se za další sloup. V té tmě jsem neviděl přesně, kam zalehl ten druhý, takže nezbylo než čekat, až se pohne. Udělal to až ve chvíli, kdy byl Chriss za prvním sloupem.

Ten chlap byl úplně vygumovaný. Dvakrát vystřelil naslepo, čímž o sobě dal dokonale vědět, a pak se přikrčený rozběhl směrem k nám. Chriss ho složil jediným výstřelem. Heknul, udělal něco jako piruetu a byl na zemi.

„Larry, seš tady?“

„Jo, dvě pole za tebou.“

„Tak makej k autu.“

„Co ty?“

„Nekecej a dělej. Ženský mají přednost.“

„Vole,“ zasyčel jsem mezi sloupy, ale poslechl jsem ho.

157.

Zelený ford stál přesně tam, kde měl. Ulice byla prázdná. Dvacet let stará otlučená rachotina. Skočil jsem za volant, vytáhl z přihrádky klíče, vrazil je do zapalování a otočil. V Hollywoodu v takhle dramatických situacích auto nikdy nenaskočí a hrdinovi stéká po čele pot. Ten mi po čele opravdu stékal (a nejenom tam), ale motor se rozběhl okamžitě. Aspoň něco.

Chriss dorazil asi za dvě minuty. Vrhl se na sedadlo spolujezdce. Zařadil jsem jedničku, sešlápl plyn k podlaze, až skoro vyskočil motor, a pustil spojku. Vystřelili jsme s přetížením určitě tři gé. Na konci ulice jsem prorazil dřevěnou závoru, která zahrazovala vjezd na staveniště, a byli jsme na Gordon Street.

Zařadil jsem se do provozu a zpomalil na padesát.

„Projeď to o tři bloky dál a tam vypadneme.“

„Jak vypadneme?“

„Prostě to odstavíme.“

„Co blbneš?“

„Neblbnu. Víš to samé, co já. Mají satelity. Musíme vypadnout.“

„Jenže já takhle vypadnout nemůžu. Seberou mě pro pobuřování a veřejné pohoršování.“

„Musíš. Stopnu nám taxi a dojedu s tebou na nějaký vnitřní terminál.“

„A co tam? Vystoupím na prvním levelu v ušmudlaných kalhotkách a s odřenýma kolenama mezi ty desetitisíce lidí?“

158.

Taxikář byl čtyřicetiletý Mexičan, a když jsme s Chrissem nastoupili, poznamenal jenom: „Vy jste ji teda zřídil.“

Ani jeden z nás na to nic neřekl. Otočil se dozadu.

„Do hajzlu… neměl bych spíš zajet na policii, slečno?“

„Ne… to je v pořádku. Zbožňuju sado-maso.“

„Hmm… tak jo. Kam to bude?“

„Co nejblíž do centra.“

Znovu se otočil. „Vážně?“

„Neřeš to a jeď už, sakra,“ zavrčel Chriss.

Rozjeli jsme se.

„Kde nejblíž Oakenshawe mě můžete vysadit?“ zeptal jsem se.

„Na Lexington Terrace na prvním levelu. Dál už benzíňáky nesmí.“

„Kde tam konkrétně?“

„Vernon Place.“

Vytáhl jsem z kabelky Brenin mobil a navolil Cheynin obrázek. Zvolil jsem ji proto, že Sára by měla moc otázek. Cheyna je bude mít taky, ale mohl jsem dělat, že jí nerozumím. Chvilku to trvalo, než to vzala. Koneckonců byla půlnoc.

„Promiň, ale mám problém a potřebuju, abys pro mě něco udělala.“

„Ježíši… teď uprostřed noc?“

„Jo.“

„Co stalo se?“

„Nic moc. Hele, za chvíli budu na Vernon Place, na stanovišti taxíků, a potřebovala bych, abys mi tam donesla svetr a kalhoty.“

„Co že stalo se? Moc nerozumět. Koupit svetr a kalhota?“

„Ne koupit. Vzít z mé skříně a přivézt mi je tam. Mám na sobě roztrhaný hadry, ve kterých nemůžu na ulici.“

„Ty roztrhaná?“

„Jo.“

„Brutální přepad? Ne snad znásilnění?“

„Ne… Prostě jsem jenom spadla.“

„Kristova noha. Co přihodilo se? Velký zranění?“

„Ne, jsem úplně v pořádku, akorát potřebuju ty hadry. Budeš tak hodná?“

„Tak souhlas. A jaká svetr?“

„To je úplně jedno, třeba i mikinu.“

„A hřeben a malování?“

„Ježíšmarjá, to nemusíš. Prostě jenom abych mohla do metra a nikoho nevyděsila.“

„Tak ano. Udělám to.“

„To seš hodná. Dík.“

Ukončil jsem hovor. Pálila mě kolena. Měl jsem je úplně rozedraná od štěrku. A taky lokty. Asi jako kdyby Brena souložila na polní cestě v poloze zezadu. A pak ji možná někdo ještě přitiskl úplně k zemi, protože jsem měl poškrábaná i ňadra. Do prdele. Vůbec mě napadlo, jak jí to vysvětlím, protože to opravdu vypadalo jako sado-maso soulož. Její reakce mi naháněla skoro větší hrůzu než brokovnice těch pitomců, co nás honili po staveništi.

„Co bude dál?“ zeptal jsem se Chrisse.

„To teď neřeš. Ty vystoupíš a půjdeš se vyspat a já se nechám zavézt zpátky mimo město.“

„Brena mě zabije.“

„Nezabije, to by byla sebevražda.“

„Mám obavy, že k ní nebude mít daleko.“

Na Vernon Place jsme byli za pětatřicet minut. Cheyna už tam čekala s igelitovou taškou. Ukázal jsem řidiči, aby zajel k ní. Otevřel jsem dveře auta. Cheyna na mě hleděla jako na zjevení.

„Paneboha, ty hrozná vizualizace.“

„Jo, dík.“

Převzal jsem od ní igelitku a na zadním sedadle na sebe navlíkl rifle a mikinu. Podal jsem Chrissovi glocka. Řekli jsme si čau a vylezl jsem z auta.

159.

Celou cestu na kolej Cheyna vyzvídala, co se mi vlastně stalo, a já jsem ji přesvědčoval, že jsem prostě mimo město spadl do špatně zabezpečeného výkopu. Problém byl, že nevěděla, co je to výkop, takže jsem jí ještě musel vysvětlovat, že to není žádná mafie (i když ve skutečnosti tohle vysvětlení by bylo blíž pravdě), ale díra v zemi pro ukládání technických sítí.

V pokoji jsem si sedl ke stolu a asi pět minut tam jenom tak seděl a hleděl do blba. Neměl jsem vůbec odvahu podívat se do zrcadla. Pak jsem vytáhl z kabelky (taky špinavé a poškrábané) mobil a přemýšlel, co Breně napsat. To trvalo dalších deset minut a skončilo to tím, že jsem napsal jenom: Promiň.

Kdybych věřil v boha, tak ještě přihodím krátkou modlitbu, aby se u ní za mě přimluvil. Ale nemělo cenu to odkládat. Byla jedna hodina v noci a já byl děsně utahaný.

Připojil jsem ji.

Asi minutu nehnutě seděla. Nejspíš analyzovala informace přicházející do mozku z jejích smyslových čidel. Určitě musela cítit, jak ji pálí kolena a lokty. Cítila, jak ji bolí nohy, cítila, jak má jednu nohu výš než druhou (chybějící podpatek), cítila mezi zuby prach a před levým okem viděla pramínek špinavých vlasů. Viděla rifle, přestože ještě před vteřinou na sobě měla sukni. Podívala se na své ruce. Dlaně měla poškrábané a místy v kůži zadřený prach a drobné kamínky. Její pocity jsem odhadoval na pocity člověka, který právě přišel ke svému totálně vyhořelému baráku, nebo (v případě povodní) k domu, ze kterého ze špinavé hladiny čouhá jenom špička střechy.

Pomalu vstala a přešla ke skříni se zrcadlem. Další minutu vnímala vizuální vjem vysílaný zrcadlem na její sítnice. Nepochopitelný surrealistický film, vítěz festivalu ztracených existencí. Potom si pomalu sundala mikinu a dál zírala. Pak si svlékla rifle. Pomalu a opatrně, protože jí při tom pálila rozedraná kolena (to jsem nemusel odhadovat, to jsem cítil i já). Ze sukně toho opravdu moc nezbylo. Z punčoch skoro vůbec nic, jenom odpudivé špinavé cáry jako náznaky, že na sobě kdysi punčochy měla. Od kolenou vedly dolů po špinavých zaprášených nohou klikaté tmavé cestičky zaschlé krve. Vlasy slepené potem a prachem, rozmazané oční stíny.

Když to všechno vstřebala (aspoň jsem doufal, že to vstřebala), zašeptala směrem k zrcadlu:

„Tak to jsi přehnal, chlapečku.“

Intonace jejího hlasu v sobě měla výhrůžku Noční můry z Elm Street.

Přešla ke stolu, vytáhla z poničené kabelky mobil od Chrisse a stiskla Volat. Zvedl to okamžitě.

„Všechno v poho?“ ozvalo se v telefonu.

„Běž do prdele.“

„Prosím?“

„Vyřiď tomu svýmu druhýmu úchylnýmu debilovi, že jsem s ním nadobro skončila. Je to čurák. Oba jste čuráci a už s vámi nechci nic mít. Jděte už kurva do prdele a nechte mě na pokoji.“

„Šlo o život…“ snažil se ji zastavit Chriss.

„Jste vylízaní imbecilové, na které já seru, slyšíš? Seru na vás. A slyšíš mě taky, ty kreténe, co jsi ve mně? Skončil jsi… A ty taky.“

Rozmáchla se a mrštila telefonem proti zdi.

Dneska už jsem toho zažil dost a na tohle už jsem prostě neměl. Cítil jsem, že to nezvládám a můj přetížený mozek začíná vypovídat službu. Už jsem vůbec nebyl schopný vyhodnocovat situaci. Dokonce ji ani vnímat nebo orientovat se v ní.

Odpojil jsem se.

160.

Nevím, jak dlouho jsem spal. Ale neprobudil jsem se jenom tak, že bych byl vyspaný. Probudil mě mozek registrující urputně bušící srdce. Tohle nebylo normální. Připojil jsem se na Brenu.

Tma. Měla zavřené oči. Žaludkem i plícemi se prokousávaly rozžhavené čelisti napuštěné žíravinou. Propadl jsem panice. Odpojil jsem Brenu a připojil se na její tělo sám. Otevřel jsem oči. Svět se se mnou zatočil ve smrtící spirále. Cítil jsem šílený tlak v hlavě, jako by mi měla každou chvíli explodovat. Srdce přečerpávalo krev jako zběsilé. Nebo spíš alkohol. Zářivka na stropě rotovala ve zrychlujícím se víru. Zamrkal jsem. Točila se se mnou nějaká plechová rakev. Bílá rakev. Snažil jsem se zaostřit.

Ležel jsem v prázdné vaně jenom v tričku a kalhotkách. V poblitém tričku a mokrých kalhotkách. Cítil jsem pod sebou studené morko. Zvedl se mi žaludek a začal jsem dávit, ale nebylo co. Jenom žaludeční šťávy. Strašlivý tlak na hrudi. Ta kráva se ožrala.

Na levém zápěstí jsem zahlédl stopy bílého prášku. Kurva… Nejenom ožrala. Kokain. No jasně. Ta pitomá husa se navíc ještě předávkovala. Příznaky odpovídaly. Zvýšený krevní tlak a abnormální funkce srdečního svalu. Extrémně rychlé kontrakce. Do prdele.

Snažil jsem se zvednout z vany. Ujelo mi to a já sklouzl zpátky, dostal jsem ránu do brady od její hrany a kousl se do jazyka. Kurva, kurva, kurva. Zase se mi zvedl žaludek a na triko vytekly další zbytky žaludečních šťáv. Celá koupelna se točila, jako bych byl uvnitř pračky. Hlavou mi blesklo těch pár hodin školení na protidrogovém. Předávkování kokainem. První pomoc je mlíko a ledové obklady krku. Zklidnit pulz, jinak by to mohlo dopadnout hodně špatně.

Na třetí pokus se mi podařilo vyplazit se z té prokleté vany. Neudržel jsem se ani na čtyřech. Pořád jsem přepadával na pravý bok, protože koupelna se nepřestávala točit. Ani nevím, jak jsem se dostal do kuchyně, ale připadalo mi to jako nekonečný maraton se spoustou překážek. Postavit k ledničce se mi ale nepodařilo. A nemohl jsem se ani odpojit. Tím bych ji teď možná zabil. Nemohl jsem ji takhle nechat. Musel jsem se dostat do ledničky. Natáhl jsem se znovu po jejím madlu, ale zhroutil jsem se zpátky na zem a shodil přitom jednu z židlí. Možná chcípneme oba tady v kuchyni. Další pokus. Konečně se mi podařilo otevřít ledničku. Sápal jsem se po krabici s mlíkem. Byla otevřená, takže polovinu jsem si vylil na břicho. Celý zbytek jsem vychlemtal.

„Do prdele, co tu děláš?“ zaslechl jsem hlas.

Sára. Viděl jsem ji rozmazaně, ale byla to ona. Aspoň podle hlasu.

„Potřebuju led a mlíko,“ zasípal jsem.

„Ty jsi ale kráva…“

Odpojil jsem se a připojil Brenu.

161.

Když jsem se zase připojil, všude byla tma. Brena spala. Zaregistroval jsem mírně nepravidelný dech a na čele něco vlhkého. Možná ručník. Takže jsme to nakonec přežili. Žaludek nic moc. Příšerné sucho v krku. Žízeň. Rozhodl jsem se zůstat připojený, než se probudí, i když to nebylo nic příjemného, protože její organismus se z toho šoku ještě nevzpamatoval. Hlavně že dýchala. Možná je v nemocnici. Doufal jsem jenom, že se nechtěla zabít. Ale to snad ne, to by určitě šlo udělat mnohem míň brutálně než předávkováním koksem. Spíš prostě chtěla uniknout z reality, která se jí začala vymykat z rukou.

Probrala se asi za hodinu, možná později. Otevřela oči a zírala do stropu. Poznal jsem, že je ve svém pokoji. Sáhla si na čelo a vzala do ruky mokrou utěrku. Hodila ji vedle sebe na zem. Zkusila se posadit, ale dokončila pohyb sotva do půlky a pak sebou zase plácla do postele. Snažila se něco říct, ale jenom zasípala. Podívala se na noční stolek, možná po sklenici s vodou. Ale nic takového tam nebylo. Znovu si sáhla na čelo. Nejspíš měla i horečku. Shodila ze sebe deku. Byla nahá. Potom se opět zahleděla do stropu.

Dveře do pokoje se otevřely a dovnitř nahlédla Sára.

„Už ses probrala? Jsi v pohodě?“

Neodpověděla. Sára vešla dovnitř.

„Ty vypadáš.“

Brena se snažila zaostřit.

„Je mi blbě… Strašně blbě. A bolí mě hlava.“

„Tak to seš ještě v pohodě.“

„Nedonesla bys mi vodu?“

„Jasně.“

Sára zmizela ve dveřích a za chvíli se vrátila se sklenici vody. Když si ji Brena vzala, skoro ji ani neudržela v prstech. Pak ji do sebe obrátila na ex. Udělalo to dobře jí, a tím pádem i mně. Teda relativně dobře. Bylo jí líp než předtím, ale pořád pod psa.

„Co se stalo?“ zeptala se potom.

„To snad víš, ne?“

„Proč jsem nahá?“

„Chceš to vážně vědět?“

„Jo.“

„Našla jsem tě před ledničkou. Bylas poblitá a pochcaná. Podařilo se mi tě narvat do sprcháče a skoro jsem se u toho taky poblila.“

„Tak dík… Seš hodná.“

Brena se zadívala na svá poškrábaná ňadra, břicho a kolena, čímž jsem taky já poprvé viděl tu spoušť.

„Kurva,“ zašeptala.

„Co jsi blbnula, proboha?“

„Já nevím… Teda vím… prostě se to tak najednou všechno semlelo.“

„Co se semlelo?“

„Všechno.“

„Od čeho seš tak vodřená? Kolena… kozy… Znásilnili tě?“

„Skoro.“

„Počkej… jak skoro? Hlásilas to?“

„Ale ne… je to jinak. Prostě jsem se jenom ožrala.“

„Co kecáš? Sjela jsi celý naše zásoby koksu na dva měsíce.“

„Promiň. Kolik je hodin?“

„Čtyři odpoledne.“

„Do prdele.“

„Chceš něco sníst?“

„Dones mi prosím akorát pár piškotů. A vodu. Dneska se nehnu z postele.“

„To uděláš dobře.“

162.

Brena zase usnula v šest večer a prospala celou další noc. Nepřipojoval jsem se a ani jinak o sobě nedával vědět. Jediné rozumné, co jsem teď mohl dělat, bylo nechat ji nějaký čas na pokoji a nechodit jí na oči ani na mysl. Chriss možná bude nervózní, proč se tak dlouho neozývám, nebo vlastně bude nervóznější z toho, že se můj mobil hlásí jako nedostupný. Ale kdyby bylo nejhůř, má i její mobil, takže by mohl zavolat na něj.

Nejvíc mě ale zneklidňovalo, jak na mě přišli, teda pokud vůbec. Možná se ten můj stín opravdu napojil až na základě našeho setkání s Chrissem. Sledovali jeho a pak teprve mě. Možná o mně pořád ještě nevědí vůbec nic. Doufejme. Jinak jsem skončil.

163.

Další den jsme šli normálně do školy. Celou přednášku ze zonálních struktur řešila Brena nepřijaté hovory a došlé textovky za posledních šestatřicet hodin. Leyla psala, že má nový výtažek z thajských dřevin (takže asi potřebovala sex), Liam se ptal, proč mu nezvedá mobil a jestli něco udělal špatně, Stan2K že zanedbává svůj Facebook, Elina vyzvídala, co říká na to, jak se nechala ostříhat Sabina, Lucie psala, že Mick by rád udělal skupinový esoterický akt v temné komoře, jestli se nechce zúčastnit. Profesor Lohan poslal zprávu, že ho překvapila a zápočet dostala. Jackyll oznámil, že se rozešel s Monou, tak jestli platí její status na Facebooku, že je nezadaná, Vionna se ptala, jestli by jí nepřeposlala poslední přednášku z betonu. Snažila se odepsat na všechny, což bylo dobré znamení, že už je zase normální. Jackyllovi se omlouvá, že neaktualizovala svůj status, ale že je už dvanáct hodin zadaná.

To jsem teda fakt vůbec nepochopil.

164.

Odpoledne ji čekal před školou Liam. Nesnažila se mu vyhnout, naopak zamířila přímo k němu.

„Ahoj,“ řekl trochu rozpačitě.

„Čau.“

„Stalo se něco?“

„Proč by mělo?“

„No, žes mi to nebrala.“

„Promiň. Zapomněla jsem mobil v knihovně a nemohla jsem si vzpomenout kde.“

„Takže je všechno v pořádku?“

„Jasně že je všechno pořádku.“

„Já už se bál, jestli tě kvůli tomu disku… Víš, jak jsemstáhl…“

„Co je s ním?“

„Jestli tě třeba nezavřeli. Fakt jsem měl strach.“

„O mě?“

„O tebe a taky o sebe. Jestli jsem jako něco… víš… jako když jsem byl u tebe… jestli jsem něco nepokazil.“

„Ne. Všechno je v pohodě.“

„A bylo ti to k něčemu?“

„Co?“

„No, jak jsem ti přinesl ty stažený e-maily.“

„Aha… Jasně, skvělý. Fakt jsem ti hrozně moc vděčná. Hlavně teda ta kámoška. Super.“

„Takže myslíš, že bysme mohli zajít zase na kafe? Nebo třeba ke mně…“

„Hmm…“

„Radši asi spíš vlastně k tobě, protože u nás…“

„Já vím, maminka.“

Liam se začervenal.

„Jasně že bysme mohli, ale dneska určitě ne. Budu drtit na zápočet.“

„Co třeba zítra?“ chytil se Liam okamžitě příležitosti.

„Jo, zítra bysme mohli zajít na kafe,“ řekla Brena, naklonila se a políbila ho na čelo.

„Tak tě nakonec dostal, jo?“ zahalekala Jully, procházející zrovna kolem se širokým úsměvem na tváři.

„Ještě ne, ale pracuje na tom,“ odsekla Brena a Liam zase zrudl.

Brena se na něj usmála. „Nech ji bejt, krávu. Nic si z toho nedělej.“

„Tak zítra, jo?“

„Jo.“

165.

Jestli jsem měl radost z toho, jak se Brena zase dostává do normálu a jak možná zapomněla i na mě, všechno se pokazilo během další čtvrthodiny. Na Bulther Hill, když s dalšími třiceti lidmi nastoupila do výtahu směřujícího dolů do metra, ucítila na zádech nějaký tlak a hned potom těsně vedle hlavy šeptající mužský hlas: „Neotáčej se. Je to pistole.“

Mírně zavrávorala a cítil jsem, jak jí tuhne celé tělo. Přesto zůstala nehybně stát. A mně místo těla tuhly neurony v mojí části jejího mozku. Do prdele. Má nejčernější můra se naplnila. Tak přece jenom na mě přišli.

Všude kolem byla spousta lidí. Kdybych byl přepojený na sebe, dokázal bych si poradit. Jenže přepojovat ji vestoje bylo dost riskantní. Mohla by upadnout a chlap by mohl zpanikařit.

„Když nebudeš blbnout, nic se ti nestane,“ uslyšela zase za sebou.

Výtah se zastavil na Tower Station a lidi začali vystupovat.

„Ty nevystupuješ,“ ozvalo se za mnou. „Jedeme dolů do garáží.“

Tohle nevypadalo dobře. Brena se ani nehnula. Do hajzlu, jak ji sakra našli? Výtah skončil až na minus prvním levelu ve velkokapacitních garážích. Vystoupilo nás tam posledních deset. Tlak na zádech jsem už necítil. Nejspíš měl pistoli v kapse, pokud to vůbec byla pistole.

„Běž po rampě až k písmenu B a neotáčej se.“

Udělala to. Tam jsme stáli asi půl minuty, když před nás narolovalo modré SUV s tmavě tónovanými skly. Otevřely se zadní dveře a chlap za ní ji vtlačil dovnitř. Byla v takovém šoku, že ani nehlesla. Únosce se usadil vedle ní, zabouchl dveře a auto se rozjelo. Ideální chvilka na přepojení. Ale ještě než jsem to stihl udělat, chlap vedle si strhl zrzavou paruku.

Byl to Chriss. Do prdele… hned mi ten hlas přišel nějaký povědomý. Brena na něj zírala. Nejspíš ho už taky poznala, protože řekla: „Děte už sakra do prdele s tím vaším zasraným larpíčkem.“

Řidič se otočil. „Docela voseklá, co?“

Byl to Nathan. Chriss na mě ale pořád mířil pistolí, což jsem vůbec nechápal. Co to má sakra být? Přeběhli? Odpojil jsem Brenu.

„Co tu kurva blbnete, vy dva?“ zavrčel jsem na Chrisse.

„To seš ty, Larry?“

„Jo, do prdele… Co to má znamenat?“

„Co by to znamenalo? Tvůj telefon je nedostupný, tak jsme nevěděli, na čem jsme.“

„A na čem byste do prdele asi tak byli?“

„To nám právě vysvětli. Nebyli jsme si jistí, jestli ji třeba Číňani nedostali. Jestli ji neukecali, když jsi byl odpojený. A třeba…“

„Co třeba?“

„Co já vím, sakra? Prostě jsme byli nervózní… Kde máš kódovaný mobil?“

„Rozflákala ho. Třískla s ním o stěnu. Při naší poslední akci jsme ji asi fakt hodně vytočili.“

„Myslel jsem, že ji dokážeš ukočírovat. Vždyť jsi prodělal čtyřměsíční školení.“

„Jo, ale ne na ženský, vole. To je úplně jiná biologická struktura. Navíc se pak ještě ožrala a předávkovala koksem. Takže jí vlastně můžu být vděčný za to, že se nerozhodla rovnou skočit z okna. Navíc už možná nebude chtít spolupracovat. Docela jsem ji na té stavbě v noci zřídil.“

„Tak už ji radši vůbec nepřipojuj, dokud se z ní nedostaneš.“

„To nejde. Nezvládnu za ni udělat zápočty.“

„Ty vole, běž do prdele s nějakýma zápočtama. My tu bojujeme s ohrožením národní bezpečnosti, které už stálo několik životů, a ty mi tu něco meleš o zápočtech.“

„Nechci zničit i ten její.“

„Kurva, nějak jsi zženštil.“

„Kdybys zažil to, co já, tak se ti to stane taky. Je mi jí fakt líto.“

„A nezamiloval ses do ní?“

„Co já vím? To poznám, až se z ní dostanu.“

„No to mě poser,“ zasmál se Nathan.

„To by ale bylo hrubé porušení principů a zásad toho programu,“ konstatoval Chriss. „A asi bysme to museli hlásit,“ dodal.

„Dík za zprávu.“

Nathan zahnul do bočního tunelu na Ashland Avenue.

„Kam jedeme?“ zeptal jsem se.

„Vlastně nikam, jenom si potřebujeme dohodnout další věci. A když jsi zašantročil mobil…“

„Nic jsem nezašantročil, sakra. Říkám ti, že ho roztřískala.“

„No dobře, tak se hned tak nerozčiluj.“

„Takže máte nějaký novinky?“ zavrčel jsem otráveně.

„Kurva že novinky. Vlastně to byly novinky předevčírem, teď už je to starý.“

„Poslouchám.“

„Víme, kde je tvoje a Nathanovo tělo.“

„Cože?“

„Fakt.“

Najednou jsem měl lepší náladu. „Tak už mě nenapínejte.“

„V přístavu v Norfolku. V jednom hangáru.“

„Jaká je pravděpodobnost, že je ta informace pravdivá?“

„Myslím, že stoprocentní. Nathan to vytloukl ze Spensera. A ten to musí vědět, když má pod sebou technický monitoring. Říkal jsem ti, že je to náš člověk.“

Teprve teď jsem si vzpomněl, že tentýž večer, kdy jsme hráli na staveništi naše larpíčko, jak říká Brena, měl Chriss v plánu navštívit krtka z NSA.

„Takže byl u něj Nathan?“

„Jo, když měl Chriss jinou práci,“ zadrmolil Nathan od volantu.

„Byl jsi u něj doma?“

„Jo.“

Znervózněl jsem. „Co jeho žena a děti?“

„Kromě menšího šoku jsou v pohodě.“

„Bylo to drsný?“

„Hele, ty máš svý problémy se slečnou Brenou, já měl svý se Spenserem. Nechme to být. Hrajeme na výsledky, ne? Ne na způsoby, jak jich dosáhnout.“

„Dobrá, ale děti a manželka jsou v pohodě?“

„Jasně, ty vole. Akorát Spenser přišel o dva prsty.“

Dovedl jsem si to drama u Spenserů představit.

„OK. Takže co podnikneme teď?“

Chriss sáhl do kapsy a vytáhl nový mobil. Stejný jako předtím.

„Předně si vezmi tohle. A kdyby s ním chtěla slečna zase třísknout o zeď, tak jí v tom zabraň – jakýmkoliv způsobem. Moje zdroje jsou omezené.“

„Jo,“ řekl jsem a schoval mobil do kabelky.

„Takže jaký je plán?“ zeptal jsem se.

„Koordinační schůzka o dalším postupu bude dneska večer v deset.“

„Sakra… Nechci ji už nikam tahat.“

„Koho zase?“

„Koho asi? Sama sebe.“

„Jak chceš, rozmysli si to. Víme, kde je tvoje tělo. Jestli ses ale rozhodl nadosmrti zůstat takhle, s tím svým rozkošným ksichtíkem, blonďatými vlasy a bez penisu…“

„Proč se nemůžeme dohodnout hned teď a tady?“

„Nejde to. Potřebujeme ještě upřesnit pár informací. Večer je budeme mít.“

„Dobrá, takže kde a v kolik?“

„V deset buď na druhém levelu, na galerii před obchoďákem Talanger. Někde na začátku sekce D.“

166.

Posadil jsem se do kavárny na Lombard Wood. Prostor vysoký přes tři podlaží vyplňovalo jezero velikosti fotbalového hřiště, ve kterém bylo patnáct ostrůvků pospojovaných lávkami a na každém byla buď kavárna, restaurace, vinárna, hospoda, čajovna, bar nebo cukrárna. Ve vodě plavaly barevné ryby a nad vodou se místy vznášeli papoušci. Objednal jsem si kafe s obrovským kopcem pařížské šlehačky na čerstvých jahodách a napsal na mobil vzkaz.

Za všechno se omlouvám, promiň. Ale jestli tě zajímá, kdo tě zachránil ze smrtelného deliria ve vaně, kde jsi ležela skoro mrtvá, byl jsem to já. Teprve potom tě objevila Sára.

Odpojil jsem se a připojil ji.

Přečetla si to. Zahleděla se na šlehačkový pohár a pak řekla: „Takže čekáš co? Že ti budu děkovat? Že ti objednám kytici růží a řeknu, jak seš skvělej?“

Dvojice důchodkyň, které seděly u vedlejšího stolu, na ni nechápavě zírala.

„Hleďte si svýho, jo?“ zavrčela na ně.

Pak se otočila zpátky ke svému mobilu.

„Mám tě plné zuby. A zachraňovat jsi mě vůbec nemusel. Neprosila jsem se tě o to. A jestli tě to fakt zajímá, tak jsi zachraňoval sám sebe. Tak co tady proboha meleš za blbosti.“

Měla pravdu, mrcha jedna.

„Chci vědět, co se se mnou dělo. Jak jsem přišla k tomu zohavenýmu tělu. Dělej.“

Odpojil jsem ji. Chtěl jsem napsat, že se účastnila přestřelky, kde jí šlo o život, a proto jsem se na její tělo nemohl moc ohlížet. Jenže když jsem začal, tak jsem se najednou zarazil, protože jsem si uvědomil, že bych ji tím jenom vyděsil. Blbost. Napsal jsem:

Zachraňoval jsem přítele, který se dostal do velkých potíží. Ty jsi ale ohrožená nebyla. A tělo máš hezký, vůbec není zohavený, jsou to jen povrchová zranění. Poslední větu o tom tělu jsem ale po krátké úvaze smazal, protože mi došlo, že bych ji tím mohl rozčílit. Holky to berou jinak. Místo toho jsem napsal: A ještě něco: Dneska v deset večer musím ještě na jednu schůzku. Možná bude poslední. Už víme, kde je mé tělo.

Pak jsem ji zase připojil.

Nijak na to nereagovala. Pustila se do šlehačky.

167.

Sára ležela v kuchyni na zemi s nohama nahoře, opřenýma o stěnu, a se čtečkou v ruce.

„Čau, co se drtíš?“

„Čau. Makroekonomii rozvojových zemí. Co ty? Už seš v pohodě?“

„Vždycky jsem byla v pohodě.“

„Bez komentáře,“ řekla Sára do stropu.

I svisle její nohy vypadaly fakt moc hezky.

„Nicméně díky, jestli jsem ti ještě nepoděkovala,“ dodala Brena.

„Udělala bys to samý, kdybys mě našla k ránu poblitou před otevřenou ledničkou. Co to jako mělo být?“

„Trochu jsem to přepískla.“

„Trochu hodně. Nějaká nešťastná láska? Vášnivý rozchod? Podle těch drápanců všude na těle bych řekla, že tě přinejmenším znásilnili bezdomáči někde na minus druhým.“

„Nic takovýho. Teda aspoň doufám. Nic moc si z toho nepamatuju. Co to tu smrdí?“

„Cheyna měla nějaký nový recept na úpravu pralesních lián a housenek. Trochu se jí připálily.“

„Máme něco k snědku?“

„Piškoty, rohlíky a hlávkový salát.“

Zbytek večera strávila Brena vleže vedle Sáry a se skripty Zonálních struktur v rukou. Zírala do nich, zatímco já vnímal svět hlavně jejím bočním viděním (které si ona vůbec neuvědomovala). Sára, ležící vedle, měla volné tričko s velkým výstřihem.

V osm večer toho Brena nechala, udělala si kafe a šla se do koupelny namalovat. Znejistěl jsem, protože mě napadlo, že se možná chystá na diskotéku nebo někam, a už jsem ji chtěl odpojit, abych jí připomněl, že mám dneska večer důležitou schůzku s Chrissem. Ale nakonec jsem to neudělal, protože jsem jí to přece říkal, takže tu byla i možnost, že se maluje právě kvůli té schůzce. Odpojil jsem ji až poté, co přešla do svého pokoje a po dvacetiminutovém hrabání v šatní skříni si konečně vybrala něco na sebe.

168.

Brenu jsem znovu odpojil ve vagonu metra na červené trase směr Woodlawn. Nemínil jsem riskovat, že si k ní někdo přisedne a zaboří jí hlaveň pistole do ledvin. Před obchodním centrem Talanger bylo v deset večer rušno a já nervózně těkal očima kolem sebe, jestli někde neuvidím ksicht, který jsem viděl třeba před pěti minutami úplně jinde. Poslední události ve mně aktivovaly téměř paranoiu. Chriss měl navíc zpoždění, což moji nervozitu ještě zvýšilo a můj mozek už začal generovat katastrofické scénáře. Přišel deset minut po desáté.

„Promiň, ale v tuhle dobu se dostat přes centrum města je docela běs.“

Skoro jsem ho nepoznal. Měl paruku se světlými vlnitými vlasy po ramena a namalované rty. Ženská, co se dopuje testosteronem.

„Jedeme dolů,“ zahlásil.

„Kam dolů? Já už Brenu nemíním protahovat žádnýma minusovýma levelama.“

„Jenom do garáží. Mám tam auto. Uděláme si výlet mimo město.“

„Ale do rána chci být doma, teda na kolejích.“

„Bez obav.“

Nastoupili jsme do výtahu a sjeli až na nulku. Potom jsme dvěma eskalátory a dalším výtahem pokračovali do minus jedničky. Pak jsme prokličkovali mezi auty k dodávce s nápisem Renovace, rekonstrukce, adaptace a modernizace. Posadil jsem se dopředu vedle něj.

„Kde máš Nathana?“

„Čeká na místě.“

„A kde to je?“

„V přístavišti Holabird Industrial.“

„Tam si zřídil základnu?“

„Ne, tam je místo schůzky.“

Vzal to spodem do McHenryho tunelu přes Locust Point a na druhé straně zálivu najel na Broening Highway s poměrně velkým provozem. Holabird Industrial je kontejnerové překladiště, ale hlavně jsou tam obrovské volné betonové plochy jako mezisklady nových osobních i nákladních aut, částečně vybudované v moři. Bagry, traktory i tahače čekající na další přepravu. Je to největší parkoviště, jaké jsem kdy viděl. Odhadem tak pro patnáct tisíc vozů a jiných mechanismů.

Chriss stáhl okýnko a zajel k nízkému domku ochranky, ze kterého vylezl chlápek v tmavém mundúru s nápisem Holabird Securitas.

„Zajeďte ke čtvrtýmu molu, barák označený Gemini Transport.“

„OK,“ odpověděl Chriss a namířil si to přes obludné parkoviště na druhou stranu.

„Ty ho znáš?“ zeptal jsem se.

„Ne… V tomhle případě je lepší nikoho neznat a stejně tak nebýt pro nikoho známý.“

„Nechápu.“

„To nevadí.“

Přízemní domek s rovnou střechou byl dlouhý, jako by skrýval bowlingovou hernu, a na střeše měl čtyři satelitní antény. Stála u něj dvě auta. Chriss zaparkoval vedle nich. „Je to tu bezpečné?“ zeptal jsem se úplně zbytečně, protože jsem dopředu věděl, co mi odpoví.

„V tuhle chvíli a na tomhle kontinentě pro nás žádné bezpečné místo neexistuje.“

Nezklamal.

169.

Dveře uprostřed dlouhé chodby, do kterých jsme vešli, měly nad sebou číslo 14. Místnost byla klasická dvacetimetrová kancelář se dvěma stoly a malým konferenčním stolkem se čtyřmi křesílky. V jednom seděl Nathan a ve druhém ženská s hnědými vlasy po ramena, malými ňadry, šedýma očima a vystouplou bradou. Laura Bertramová v celé své kráse.

Skoro se mi podlomila kolena. Zůstal jsem zkoprněle stát u dveří a jediné, na co jsem se zmohl, bylo: „Jste se asi posrali.“

Bertramová nahodila profesionální úsměv. „Zdravím vás, Larry. Takhle jsem vás ještě neviděla.“

Chriss za mnou zavřel dveře a stáhl si paruku, takže mu z ženské zůstaly jenom ty příšerně rudé rty.

„Jen klid, Larry,“ řekl rychle, když viděl můj výraz ve tváři. „Všechno je OK.“

„Hovno je OK. Odcházím.“

„To by byla chyba.“

„Chyba byla, že jsem si nevzal pistoli.“

„Je nějakej divnej, ne?“ prohodila Bertramová a odhrnula si vlasy z čela.

„Omluv ho, poslední dobou je nervózní… Laura v tom jede s námi,“ otočil se směrem ke mně.

„Jak to víš?“ vyhrkl jsem a pořád se snažil držet u dveří.

„Tak neblbni a posaď se, vole…“

„Jak to, že ještě žije?“

„Omlouvám se, že jsem nespáchala sebevraždu,“ vyštěkla na mě.

„Ještě to můžete napravit,“ hlesl jsem otráveně.

„Laura je jedním z pěti lidí, kteří od začátku vědí o tvé identitě. Kdyby byla na druhé straně, tak mi věř, že teď už nežiješ.“

„A jak víš, že třeba budeme žít ještě za deset minut? Třeba nás jenom potřebovala mít všechny, co jsme zbyli, na jednom místě.“

„Ten má psychiku v prdeli,“ oznámila nevzrušeně Bertramová a přehodila si nohu přes nohu.

Chriss si sedl do volného křesla. „To budeš fakt celou dobu stát u těch dveří jako debil?“

„Nevěřím jí.“

„Pane Connelly či slečno Shepardová,“ zadívala se na mě, „já vím, že se my dva od začátku nemusíme. Jenže situace bohužel vyžaduje, abychom se ještě nějaký čas pokusili koexistovat. Teda spíš to vyžaduje vaše situace než moje. Nebo vám to takhle vyhovuje?“ zeptala se a zlehka se usmála.

Ta mrcha si mě normálně vychutnávala. Měl jsem chuť po ní skočit a vyškrábat jí oči. Pořád jsem ji považoval za hlavní strůjkyni svého šíleného osudu.

„Jestli vám to ale ještě nedošlo, tak ta situace nastala jenom kvůli vám,“ řekl jsem a strčil si ruce do kapes.

„Skutečně?“ podivila se.

„Jasně. Vy jste to zmršila. Vy jste to špatně vyhodnotila a nechala mě transmitovat do špatného těla.“

Opřela se do židle a dala si ruce za hlavu.

„No dobře, tak jo… A dovedete si představit, kde byste teď asi byl, kdybych vás nechala transmitovat do správného? Byl byste totiž dávno mrtvej, Einsteine.“

Nejspíš měla pravdu, kráva.

„Tak už toho nech, Larry, a posaď se,“ vložil se do toho Nathan. „Čím dýl tu budeme krafat o blbostech, tím víc zvyšujeme riziko, že sem někdo vlítne se samopalem a celou diskuzi rázně ukončí.“

Neochotně jsem se odpoutal od dveří a šel se posadit k nim.

„Ale docela vám to sluší,“ neodpustila si Bertramová.

„Jste na holky? Jestli jo, tak vás upozorňuju předem, že nejste můj typ.“

„Ani Brenin?“

„Nechte už sakra toho blbýho krafání,“ zavrčel znovu Nathan.

„Zajímalo by mě, jak vás našla,“ otočil jsem se na Chrisse.

„Nenašla. Našli jsme my ji. Nathan ze Spensera kromě toho, kde je tvoje tělo, vytáhl i to, že se jí po přestřelce v Armistead podařilo zmizet. Zlá část NSA ji samozřejmě usilovně hledala, až ji opravdu vyčenichala. Jenže se k ní nedostala.“

„Může to být z jejich strany léčka.“

„Proboha, jaká léčka zase?“ zeptal se Nathan nešťastně.

„Může s nima dělat a Spenser ji tak navedl na vás, vy volové. To tě nenapadlo?“

„Ne, to mě nenapadlo. Jak říkám, od začátku zná tvoji identitu. Kdyby dělala pro ně, seš mrtvej.“

„Jestli tady slečna Connelly-Shepardová chce dál mlátit prázdnou slámu a spekulovat o kravinách, tak by možná bylo lepší dnešní sezení ukončit,“ prohodila Bertramová otráveně.

„Má pravdu, Larry,“ přidal se Nathan.

Otočil jsem se k ní. „Kde jste byla zalezlá?“

„Je to důležité?“

„Pro mě ano. Jak to, že až doteď…“

„Viceprezident Thurman mi dočasně půjčil k užívání své letní sídlo, včetně části své ochranky. Dvacet kilometrů severně od Baltimore.“

„Panebože…“ jenom jsem odevzdaně zavrtěl hlavou. „A vy jste si jistá, že Thurman…“

„Naprosto jistá,“ přerušila mě.

„To se s ním asi znáte hodně dobře.“

„Víc, než si myslíte. Ale je to důvěrná informace. Jako všechno, co si v této místnosti řekneme.“

„Pak už chápu, jak jste se mohla dostat do Seawardova týmu. Špatně jsem vás odhadl.“

„Ano?“

„Nespala jste se Seawardem, děláte to s Thurmanem.“

„Snad nežárlíte?“

„Ježíšmarjá, Larry, co kdybychom konečně začali mluvit k problému?“

„Jen jsem chtěl mít jasno.“

„Takže teď ho konečně máte?“

„Jo. Vy jste vlastně taková Morranová, ale na té druhé straně.“

Zasmála se. „Neovládám Travise tak jako Morranová Pereze.“

„No nic, začínám se pomalu smiřovat s tím, že civilizace znova přechází do období matriarchátu. Poslouchám,“ zavrčel jsem a odfoukl si vlasy z čela.

„Ta nabídka platí i pro vás.“

„Jaká nabídka?“

„Stáhnete se pod viceprezidentovu ochranku na jeho letní sídlo.“

„Na to zapomeňte. Brena musí chodit do školy.“

Bertramová se rozpačitě podívala na Chrisse a pak na Nathana.

„Jo, já to beru,“ řekl Nathan.

„Nerozmyslíte si to?“ zeptala se mě.

„Ne, pokračujte.“

Jenom nevěřícně zavrtěla hlavou.

„Před hodinou mi přišly satelitní snímky toho překladiště v Norfolku,“ začal Nathan, „s označením haly, kde by měly být kamiony s našimi těly.“

„Odkud přišly?“ zeptal jsem se.

„Od Spensera.“

„Do prdele.“ Znovu jsem vstal a začal nervózně přecházet po místnosti. „Nelíbí se mi to.“

„Teď už nejde o to, co se ti líbí, a co ne. Zklidni se a sedni si.“

„Vy jste se snad všichni pomátli. Jak můžete věřit Spenserovi?“

„Přišel o dva prsty.“

„Jo, jenže kdyby ho přitlačili ti, pro které dělá, přijde o daleko víc než o pitomý dva prsty. Stáhnou z něj kůži zaživa a z jeho rodiny taky. A on to dobře ví. Takže jakýmkoliv informacím od něj prostě nevěřím. Je to léčka.“

„Posaďte se, Larry, sakra,“ vyštěkla Bertramová.

Neochotně jsem si sedl.

„Pro Spensera už dojednávám podmínky spolupráce,“ pokračovala.

„Cože?“

„Travis souhlasí s tím, že mu zajistí…“

„To jste dohodla u něj v posteli?“

„Panebože, Larry!“ okřikl mě Chriss. „Běž už do prdele. Je snad jedno, kde to dohodla, ne?“

„Ano, byl ve mně, když jsme to probírali,“ řekla ta mrcha pobaveně. „Chcete znát i další podrobnosti, Larry?“

„Takže jaký máte plán?“ zeptal jsem se otráveně.

„Pošlu tam Pentagon.“

Podíval jsem se na ni a snažil se z jejího obličeje vyčíst, jestli to myslí vážně, nebo mě jenom tak zkouší.

„Asi jsem dneska nějak míň chápavý,“ řekl jsem.

„Všimla jsem si. Ale to se blondýnkám stává.“

Myslel jsem, že ji zabiju. Zachránilo ji jenom to, že moje beretta visela v instalační šachtě na kolejích.

170.

Podíval jsem se na Chrisse.

„Panebože, jak ta ženská může říct takovou píčovinu, že do toho zapojí Pentagon?“

„Váš slovník, slečno Shepardová, mi k tak křehkému stvoření vůbec nesedí,“ oznámila Bertramová.

„A mně zas nesedíte vy… Zbláznila se?“ zeptal jsem se Chrisse.

„Myslí to vážně,“ oznámil. „Viceprezident Thurman tam má spolehlivé osobní kontakty.“

„Aha… takže další část postelové dohody?“

„Co vás furt žere, Connelly? Nebo byste radši celý plán probíral taky se mnou v posteli?“

Nereagoval jsem.

„Pentagon je čistý,“ pokračovala Bertramová. „Na něj zatím nedosáhli, i když jim nejspíš jde pochopitelně hlavně o něj. Ale zatím si jenom budují předmostí. Jsou velice trpěliví.“

„Jak si můžete být tak jistá? Je to holá sebevražda, jestli…“

„Nechte mě domluvit. Nebo jste v těch e-mailech, co jste hacknuli v NSA, našli nějaký náznak směřující na někoho z Pentagonu?“

„Tys jí řekl i o těch e-mailech?“ zavrčel jsem na Chrisse.

„Jsme na jedný lodi, ne?“

„Jo, a jmenuje se Titanic,“ dodal jsem.

„Nikdo z Pentagonu se v e-mailech neobjevil,“ potvrdil Chriss.

„Do prdele, ale to nic neznamená.“

„Ani na Seawardově disku nebyla žádná zmínka o Pentagonu. Na žádné jeho fotce není nikdo odtamtud.“

„Poslouchejte mě chvilku, pane Connelly,“ vzala si Bertramová zase slovo. „Je to jejich technologie. A NSA jim ještě neřekla, že ty kamiony nemá pod kontrolou. Dokonce jim ani neřekli, že je nasadili do ostré akce. Pentagon nic netuší. Seaward obešel vedení NSA a to pak, když na to přišlo, ani dodatečně Pentagon neinformovalo.“

„Jak to víte?“

„Z postele, blbečku.“

„A vy je o tom chcete informovat?“

„Jo, chci je o tom informovat.“

„To je naprostá blbost,“ řekl jsem a natáhl si nohy.

„Není to blbost, Larry,“ vložil se do rozhovoru Nathan. „Přestože teď konečně víme, kde jsou kontejnery s našimi těly, je nám to pořád na nic. Sami do toho přístavu nemůžeme, nemáme šanci. Potřebujeme podporu, pomoc. A tu by nám právě mohli poskytnout čistí lidi z Pentagonu. Mají svoje speciální oddíly, můžou tam poslat jednotku SEAL, nebo nějakou jinou. Po zuby ozbrojené komando. Bez nich to ale nedokážeme.“

„To je kravina, dokážeme. Jestli ty svině zatím vůbec netuší, že už víme, kde ty kamiony jsou, tak nebudou moc hlídaný. Jejich organizace si je tak dokonale jistá sama sebou, že když je překvapíme na absolutně nečekaném místě, myslím, že to ve třech v pohodě zvládneme. Zmocníme se kamionů, odjedeme s nimi do bezpečí a…“

„Ježíšmarjá, Larry… Kam do bezpečí? Jmenuj mi jediné místo v okolí Baltimore, kterýmu říkáš bezpečí.“

„No dobře, tak nikam neodjedeme. Provedeme transmisi do našich původních těl přímo tam, na místě. A potom zdrhneme. Ale jakékoliv zapojení dalších lidí v téhle fázi naprosto odmítám. To s tím Pentagonem je absolutní nesmysl. Ten je prolezlý byrokracií a propletencem služebních postupů a nařízení. To se jim zrovna můžeme naservírovat na zlatém podnosu. Infiltrace celého systému těmi čínskými sviněmi je tak rozsáhlá, že prostě nevěřím tomu, že v Pentagonu nikoho nemají. A zatím jsme naživu jenom proto, že o nás nikdo neví.“

Chriss vytáhl balíček marlborek a zapálil si.

„Mám otázku,“ zvedl ruku Nathan jako ve škole a zadíval se na mě.

„Povídej.“

„Tak jo, dejme tomu, že přistoupíme na tvůj sebevražedný plán. Vtrhneme tam my tři, prostě Kapitán Amerika, Batman a Wolverine, a postřílíme ochranku.“

„V tom případě jdu s váma jako Lara Croft,“ prohodila Bertramová s úšklebkem.

Protočil jsem panenky a řekl: „To těžko, ta má větší prsa.“

„No a pak,“ pokračoval rychle Nathan, aby zabránil další hádce, „se já a ty přesuneme zpátky do našich těl.“

„Správně,“ odsouhlasil jsem.

„A seš mi schopný říct, kdo to udělá?“

„Co kdo udělá?“

„Ten přesun, transmisi. Který vyškolený expert bude u přístrojů, aby zabezpečil přenos? Nebo si snad myslíš, že to zvládne Chriss?“

Ten jenom zavrtěl hlavou.

„Takže musíme ještě sehnat někoho, kdo to zvládne,“ řekl jsem trochu rozpačitě.

„Jasně že jo,“ ozvala se Bertramová. „A z NSA to rozhodně nikdo být nemůže, takže zbývá zase jenom Pentagon. Ten totiž určitě takového experta má. Je to jejich technologie.“

Znovu jsem se posadil. Měli pravdu. Přenos musí uskutečnit profesionální operátor, který to už někdy dělal. A nedejbože, aby se při transportu dat něco stalo. Nějaká chyba, a já bych pak byl třeba nadosmrti dement.

„Dobrá, souhlasím se zapojením Pentagonu. Ale jenom tak, že poskytne experta na přenos dat. Jste schopná někoho takového sehnat neúřední cestou? Bez vyplňování jakýchkoliv formulářů a schvalovacích komisí?“ zeptal jsem se Bertramové.

„Travis určitě někoho spolehlivého sehnat dokáže.“

„Musím se jít vyčurat,“ řekl jsem a vstal od stolu.

„Jak vám to jde?“ zeptala se s pobavením.

Myslel jsem, že po ní skočím.

„Tím ho moc nedrážděte,“ ozval se Chriss. „Právě tohle mu moc nejde.“

Pak se podíval na mě. „Tak ji na tu chvíli připoj, ne? Ať to udělá sama.“

„Zbláznili jste se?“ vyhrkla Bertramová.

Chriss se k ní otočil. „Proč?“

„Nemůže ji přece připojovat, když už ji jednou odpojil.“

„On to ale normálně dělá.“

„Cože?“ Zadívala se na mě s panikou v očích.

„Jasně že to dělám. Vlastně většinu času je až na krátké výjimky sama sebou.“

„Vy jste se zbláznil, Connelly?“

„Nezbláznil. Nebo po mně ještě chcete, abych za ni lepil model pro nějakého šíleného profesora? Nebo absolvoval zkoušky a zápočty?“

„No ale…“

„Co no ale?“

„Nedovedu si to představit… Musí z toho být zmatená… Nebo ne?“

„To si pište, že je zmatená.“

Zvedl jsem ruku a ukázal jí dlaň se čtyřmi zarudlými body.

„Co je to?“

„Vidlička. Když jsem jí napsal, jak ten systém funguje a že cítím stejnou bolest jako ona, tak si do ruky zabodla vidličku.“

Zírala na mě a evidentně to nemohla vstřebat. „Takže ona o vás ví?“

„Jistě. Někdy i komunikujeme. Píšu jí zprávy na mobil a ona mluví do stropu.“

„Tak ji teď sakra na chvilku připoj,“ řekl Chriss, „ať jde na ten záchod.“

„Nebudu to riskovat. Jsme teď trochu válce.“

„Cože?“ hlesla Bertramová znovu.

Nevšímal jsem si jí a dál mluvil s Chrissem. „Určitě by mi udělala nějaký naschvál. Možná by zkusila utéct, nebo by se zasekla a řekla, ať se třeba zblázním nebo překřížím nohy.“

„Ježíšmarjá,“ vzal si slovo Nathan, „tak už se běž vychcat a nezdržuj.“

Bertramová byla v šoku.

171.

Já s Nathanem a Chrissem jsme zase seděli v dodávce Renovace, Rekonstrukce a ujížděli po Broadway East do reflexně nasvícené, obludné krystalické struktury Baltimore. Chriss už měl zase na hlavě vlnitou paruku a image ženské nadupané testosteronem (navíc špatně oholené), Nathan černé brýle pod baseballovou čepicí a já náušnice a namalované rty i oči. Vypadali jsme jako rodinka na výletě, Addamsova rodinka.

„Neřekneme mu to, Chrissi?“ zadrmolil nesměle Nathan a já se na něj otočil dozadu.

„Co je?“

„Ptal jsem se Chrisse.“

„Ale mluvil jsi evidentně o mně.“

„To se ti jenom zdálo.“

„To není dobrej nápad,“ zavrčel Chriss za volantem.

„Tak v tom případě jděte oba do prdele… Myslel jsem, že jsi říkal, že jsme na jedný lodi.“

„Není to nic důležitýho, Larry, nevyšiluj.“

„Jestli si přestaneme věřit už i my tři, co tady sedíme, tak jde všechno do hajzlu.“

„Mám jenom strach, aby nešlo všechno do hajzlu, když ti to řekneme.“

Začal jsem mít zlé tušení.

„Takže co je to? V těch kamionech už ta naše těla nejsou?“ zeptal jsem se.

„Jsou.“

„Ale mrtvá?“

„Do prdele, nic takového, Larry. Nevíme, v jakém stavu jsou těla, ale předpokládám, že jsou v pořádku. Nefunkční by jim byla k ničemu.“

„Tak o co jde, sakra?“

„Jde o to,“ začal Chriss neochotně, „že ten Thurmanův tah se Spenserem vyšel.“

„Jaký tah?“

„Slíbil mu, že když bude spolupracovat, zařídí mu beztrestnost a zařazení do programu na ochranu svědků.“

„Aha… a vy jste měli strach, že mě to vytočí tak, že…“

„Ne, Larry, tenhle strach jsme neměli.“

„Tak už se kurva vymáčkni.“

„Jde o to, že Spenser opravdu začal spolupracovat.“

„No a?“

„No a mimo jiné taky řekl, že protistrana včera nabídla vrácení těl.“

„Cože?“ zasípal jsem.

„Jsou ochotní ta těla vrátit, když NSA zajistí zpětnou transmisi.“

Úplně mě to vzalo.

„To myslíš vážně?“

„Tvrdil to Spenser.“

„No a? Tak o čem se do prdele ještě dál bavíme? Jak to, že ty kamiony ještě nejsou v garážích NSA? Nebo jsou?“

„Nejsou. Protože NSA ten přenos nemůže zaručit.“

„Proč, sakra?“

„Protože vás nemá. To seš fakt tak málo chápavý? Museli byste být někde dvě stě metrů od transmisní stanice.“

Chriss odbočil do tunelu na Carey Street. Snažil jsem se analyzovat, co mi právě řekl, ale pořád mi to nějak nešlo do hlavy.

„Tak proč nejedeme do NSA?“

Chriss se otočil dozadu na Nathana a pak se zase věnoval řízení.

„Já ti říkal, že mu to nemáme říkat,“ zavrčel.

„Co blbnete? V čem je teda problém? Má to ještě další podmínky?“

„Nemá to žádné další podmínky. Jenže to nemůžeme Seawardovi udělat.“

„Teď už fakt nechápu vůbec nic.“

„Do prdele, Larry, tohle je jeho největší vítězství. Tohle je možná ta bomba, o kterou mu šlo, pochop to. Jsou absolutně v prdeli. Celá jejich činnost je dokonale paralyzovaná, jsou v hajzlu. Vědí, že mezi sebou mají nějakýho krtka, jenže na něho nemůžou přijít. Vědí hovno. A proto teď všechno zastavili. Nemůžou s tím vůbec nic dělat. Nevědí, kdo z nich to je. Normálně jsme je dokonale odstavili.“

„Chceš říct, že já je dokonale odstavil.“

„Jo… Ty ve spolupráci s Bertramovou. Chápu, že to nebyl původní záměr, ale je maximálně účinný.“

„To je kravina. Přece se můžou zeptat všech členů své sítě, jestli někdo z nich neměl v poslední době výpadky paměti.“

„To je jim k hovnu. Pokud by dotyčný svůj subjekt neodpojoval, nemusel by to ani poznat. Anebo by ho taky mohl nechat odpojený napořád a pak by odpověděl, že žádný výpadky neměl. Tvůj rozkrývací manévr nefunguje, Larry.“

„No dobře, ale o Nathanovi vědí. Teda vědí, v kom je.“

„V Owenu Wallstormovi, kterého už ale ze své sítě vyobcovali.“

„Tak ať vrátí aspoň jeho tělo.“

„Dobrej nápad,“ poznamenal Nathan. „Podmínka ale je, že buď obě, nebo žádné. Nejsou tak blbí.“

Chvíli jsme jeli mlčky, ale pak mi to nedalo: „Takže chcete říct, že jsem takové tajné eso v rukávu americké administrativy, která ho ale nemůže použít, protože pak by ztratilo svůj účinek. Jeho síla je v tom, že je schované v rukávu.“

„Správná dedukce,“ souhlasil Nathan. „Tys měl dělat šéfovou celosvětového feministického hnutí.“

„Proč, ty vole?“

„Jsi živoucí důkaz, že i v ženské hlavě může být inteligentní mozek.“

„Běžte oba do prdele. To mi fakt chcete říct, že už napořád budu…“

„Sakra, nevyšiluj, Larry. Nelze s tím počítat napořád. Určitě obmění celou síť. Všechny stáhnou a začnou znovu. Jenže získat kontakty, které mají teď, jim může trvat klidně pět až deset let.“

„Skvělá perspektiva,“ prohlásil jsem.

„Buď v klidu. Náš plán, který jsme dohodli v přístavu, platí. Prostě jim ta těla seberem.“

172.

„Vyložím tě v garážích v Erdman Shopping Center. Zbytek už nějak dojedeš, ne?“

„Jo. Hlavně už neorganizujte žádnou schůzku s Bertramovou. Nemůžu ji ani cítit a stejně jí pořád nevěřím.“

„Jestli má někdo klíč k řešení, je to ona, Larry.“

„Dneska už přede mnou její jméno nevyslovujte. Potřebuju na chvilku vypnout. Je toho na mě moc. Takže se odpojuju a připojuju Brenu.“

„Do prdele, Larry, neblbni.“

„Prosím?“ zeptala se Brena.

Chriss se na ni překvapeně podíval a pak dupl na brzdu, aby nevrazil do vola v mercedesu, který na ni dupl těsně před ním.

„Chodec, do prdele.“

„Kdo jste, proboha?“

„My se známe, ne? Já jsem Chriss a vedle je Nathan.“

„Aha… Jste si udělal přeliv a natáčky? Vypadáte jako ta vražedkyně z Purpurové smrti.“

„To je paruka,“ procedil Chriss mezi zuby.

„Ten vzadu je podobnej úchyl jako vy, předpokládám.“

Nathan se radši na Brenu vůbec nedíval.

„Jo, úplně stejnej,“ odpověděl Chriss.

„Kde to jsme?“

„Vezu vás zpátky na koleje. Vysadím vás v Erdman Shopping, jak si Larry přál.“

Brena vytáhla z kabelky zrcátko, aby se v něm prohlédla. Nejspíš aby zjistila, jestli zase není obohacená o nové šrámy. Chrissovi to došlo.

„Tentokrát šlo výhradně o společenskou konverzaci,“ prohodil.

„Ó, jak šlechetné. Ale stejně už mě to nebaví.“

„Myslíte, že nás jo?“

„Vaše pocity jsou mi ukradený, končím.“

„Nepovídejte.“

„Mám v úmyslu navštívit exorcistu.“

Chriss se na ni ohlédl.

„Už jste asi taky přetažená, ale ani se vám nedivím.“

„Tohle ale myslím vážně. Nemáte jointa?“

„Nemám. A exorcista vám v tomhle případě stejně nepomůže.“

„Já nemyslím klasického, s černýma svícema a stříbrným křížem na krku. Já myslím profesionála.“

„Jako že má na to živnosťák?“

„Ne… Jako že má na to titul. A místo svící a křížů má rentgeny, mamografy, tomografy, cétéčka a lokalizátor biowaru.“

Chriss neříkal nic.

„Myslíte, že by na nic nepřišel?“

Krátce se na ni podíval a pak zase sledoval ulici před sebou.

„Nejsem přes tohle zrovna expert, možná ano.“

„Aha, takže si nejste jistý. Takže nejspíš jo.“

Dávala jim docela zabrat.

„Hele, slečno… Máme za sebou děsně náročné jednání se spoustou nevyřešených problémů a opravdu už se mi nechce řešit ještě ty vaše.“

„Ne? Já myslela, že jsou spíš vaše.“

Chriss mlčel.

„Tak viděl by na tom cétéčku něco, nebo ne?“ nedala se odbýt.

„Nejspíš jo,“ zavrčel.

„No vida,“ řekla Brena s uspokojením.

„Ale pokud byste to ze sebe nechala vypreparovat, tak byste ho zabila.“

„Nepovídejte. A o čem asi mluvím? Chci to ze sebe dostat. Chci ho zabít.“

„Myslel jsem, že už jste se spřátelili.“

„Vy byste se spřátelil s někým, koho máte v hlavě? S někým, kdo vás dokáže kdykoliv odpojit a kdo vás dokáže ovládat? A hlavně pořádně nasrat?“

Zatímco probíhal tenhle dialog, bylo dobře, že jsem byl bez těla, jinak by mi asi tuhla krev v žilách.

„Vydržte ještě nějakou chvíli,“ řekl Chriss.

„To říkáte pořád.“

„Jsme už opravdu na cestě k úspěšnému řešení. Jak pro něj, tak pro vás.“

„Dva dny.“

„Prosím?“

„Dávám vám poslední dva dny. Potom se objednám v Hopkinsově nemocnici.“

„Pokud bude Larry rozumný a nebude blbnout, tak nám dva dny stačí.“

„OK. A teď mě zavezte do Pigtownu, co nejblíž k Dexter Street.“

„Nejdete na koleje?“

„Ne.“

„Ale Larry chtěl na koleje.“

„Ať se jde Larry bodnout. Chci do Pigtownu.“

Chriss mrkl na hodinky. „Ale už je jedenáct.“

„Chcete mi určovat program i vy?“

„Ne, samozřejmě že ne. Jak chcete,“ řekl a na první tunelové výhybce odbočil doprava.

Brena vytáhla mobil a navolila obrázek králíčka. Zvedl to hned.

„Ahoj, Liame.“

„Ježíši, ahoj, Breno. Co se stalo?“

„Nic se nestalo.“

„No, že voláš.“

„Volám nevhod?“

„Ale ne… voláš vhod. Ty vždycky voláš vhod, vždyť to víš. Co potřebuješ?“

„Nic. Volám jenom tak.“

„Jenom tak? To seš hodná… To mám vážně radost.“

„Nedal by sis ještě drink?“

„Prosím?“ byl slyšet Liamův překvapený hlas.

„Drink. Jsem nějaká přešlá a potřebovala bych si dát panáka. Ale ne sama… rozumíš. Prostě…“

„A vybrala sis mě.“

„Správně… Proč? Je to blbý?“

„Ale ne, naopak.“ Liamovi se evidentně nedostávalo slov. „Mám strašnou radost… A kde bysme jako…“

„Myslela jsem třeba u tebe.“

„U mě?“

„Jo. Nebo to nejde?“

„Ale jo, samozřejmě, že to jde… A ty seš teď kde?“

„Moment…“ vyhlédla z okna. „Jsou tu ukazatele na Payson Park. Takže za deset minut?“

„Jo… A nezvoň. Počkám na tebe u dveří.“

„Jasně.“

Schovala mobil do kabelky.

Chriss zastavil na semaforech. „Jestli vás můžu o něcopoprosit, nebo spíš Larry, tak žádný drogy ani moc chlastu. Teď už potřebujeme…“

„Nepotřebuju drogy ani moc chlastu. Potřebuju sex.“

Chriss se na ni podíval. „No… pokud by šlo jenom o tohle…“

„Larry,“ řekla Brena, „jsem si jistá, že jsi připojený a že mě slyšíš. Jak by se ti líbilo mít sex se svým kolegou?“

„Sakra, nemyslel jsem to vážně,“ zadrmolil Chriss.

„Nechce se ti ani odpovídat, co?“ zasmála se vzkazu adresovanému mně. „Ani se nedivím. Oba jste úchyláci. A oba mě už taky pořádně štvete. Už je mi všechno jedno, abys věděl. A víš co? Dneska večer, až budu s Liamem, tak se ani nemusíš odpojovat. Fakt je mi všechno jedno.“

Znovu vytáhla z kabelky zrcátko. Potom rtěnku a začala si malovat rty.

173.

Chriss ji vysadil přesně tam, kde chtěla. Na nultém levelu před výtahem 66, jedoucím přímo na Dexter Street.

„Přeji příjemný večer,“ řekl ještě, než za sebou stačila zabouchnout dveře dodávky.

„Taky tak.“

Liam čekal před vchodem, přesně jak slíbil, a fasáda domu se utápěla ve tmě. Nesvítilo ani jedno okno.

„Maminka už spí?“ zeptala se Brena a dala mu pusu na čelo.

Bylo horké, měl horečku.

„Jo, ta chodí spát v devět.“

Sáhla mu na čelo. „Není ti nic?“

„Ne, to je v pohodě,“ řekl rozpačitě.

Mně to bylo jasné a muselo to být jasné i Breně. Byl vážně hotovej z toho, že se k němu rozhodla přijet takhle v noci. A podle té teploty nejspíš očekával i něco víc než jenom drink. Neodpojil jsem se. Sama to chtěla.

Brena se zula hned v předsíni. Pochopila, že by nebylo nejvhodnější vzbudit Liamovu maminku, a proto bude lepší se po domě pohybovat neslyšnýma kočičíma tlapkama. Odhadla to správně, protože i Liam se zul a pokračoval po schodišti bosky. V pokoji byla tma a byl osvětlený jenom měkkým světlem pouličních lamp, které dopadalo oknem. Liam přešel ke stolu a rozsvítil malou lampičku. Vrhala jen nevelký žlutý kruh na stolní desku, aniž by se světlo v pokoji nějak podstatně zvýšilo.

„Měla jsi těžký den?“

„Strašně,“ řekla Brena a zřítila se na postel.

„Co si dáš?“

„Byl by třeba nějakej koňak?“

„Jo, měl bych tu Bache Gabrielsen XO.“

„Ten bude určitě dobrej.“

Liam vzal z police dvě malé skleničky a obě nalil do poloviny.

„Máš tu docela horko,“ řekla Brena a rozepnula si horní knoflíček halenky.

„Mám otevřít okno?“

„Ne, pojď si taky sednout,“ pobídla ho a uvolnila mu místo na posteli.

Sama se opřela zády o stěnu a vzala si od něj skleničku. Hodila ji do sebe na ex, ještě než stačil dosednout, a podala mu ji zpátky.

„Můžu poprosit ještě o jednu?“

„Jasně.“

Nalil jí další. Teprve pak se dostal k tomu, aby se posadil vedle ní. Nechal mezi nimi dvaceticentimetrovou mezeru.

„Víš, měla jsem fakt blbej den… A představa, že se vrátím do toho prázdnýho pokoje na kolejích… Prostě normální depka. Míváš někdy depku?“

„Někdy jo.“

„A co proti tomu děláš?“

„No… co můžu dělat? Počkám, až odezní.“

„Jo, to já někdy dělám taky. Někdy mi pomůže joint. Nemáš jointa?“

„Ne, dneska zrovna nemám. Kdybys ale řekla, že přijdeš, tak…“

„Nech to plavat. Jak říkám, někdy pomůže joint, a když není, tak prostě drink s někým, s kým je mi příjemně. Takže konkrétně dnes večer jsem tě použila jako terapeuta. Doufám, že ti to nevadí.“

„Ne, to mi určitě nevadí. Strašně rád ti budu dělat terapeuta. I když přesně nevím, co takový terapeut dělá. Ale když mi to naznačíš, tak se budu snažit.“

Brena upila půl skleničky.

„Předně léčí a zklidňuje už jen svou přítomností a blízkostí.“

„To splňuju?“

„Jo. Přítomnost je dobrá, blízkost je nanic.“

Liamovi chvilku trvalo, než mu to došlo. Přisedl si blíž. Tak, že se Breny dotýkal ramenem i stehnem.

„Je to lepší?“

„Jo… O dost. Seš dobrej a rychle se učíš.“

Opřela si hlavu o jeho rameno. Mlčeli. Cítila (a tedy i já), jak je Liam horký a jak se trochu třese. Byl nervózní.

„Důležité je,“ pokračovala Brena, „aby se uvolnil i terapeut.“

„Snažím se… Jsem uvolněnej.“

„Mám dojem, že nejseš.“

Otočil k ní hlavu. Rty měli pět centimetrů od sebe. Olízla mu špičku nosu. Pak do sebe hodila zbytek skleničky.

Chtěl vstát a nalít jí další, ale zadržela ho. „Není třeba.“

Dala mu pusu na rty. „Už jsi to někdy dělal?“

I v tom přítmí bylo vidět, jak má rudé uši. Jako by měly každou chvíli vzplanout.

„Líbal? Jasně že jo.“

„Ne… Já myslela tamto.“

„No… Asi jo.“

„Jak asi jo? Ty to nevíš jistě?“

„Vím… Mazlil jsem se a tak podobně.“

„Aha.“

Sáhla mu do rozkroku. Měl tam horko a taky vlhko.

„A chceš se se mnou milovat?“

Nikdy bych od Breny nečekal takovou přímost. Možná za to mohl ten koňak.

Možná už fakt byla přetažená.

Odpojil jsem se.

VII.

Konec skryté identity

174.

Dopoledne ve škole proběhlo docela v pohodě. Hned první hodina byla místo přednášky promítací. Jeden z profesorů se právě vrátil z Dubaje a musel jim za každou cenu ukázat futuristické struktury, které tam teď ti zaostalí Arabové staví.

„Většina návrhů je od evropských a amerických architektů, většina peněz pochází z místních ropných vrtů. Bůh neexistuje, protože kdyby byl spravedlivý, tak tohle nikdy nedopustí. Ale Alláh možná existuje. Dubaj je zářným příkladem.“

Kluk s fialovým čírem na hlavě zastavil Brenu o přestávce na chodbě a chtěl, aby ho odpoledne omluvila z francouzštiny, protože nějaká Claudie si prý konečně dala říct. Dvě holky (jedna s velkými brýlemi připomínala motýla) ji lákaly na večerní plážový volejbal na střechu Comwall Building. Řekla, že když jí to vyjde, zkusí se zastavit. U automatu na kafe se jí kluk v dlouhé volné pruhované košili a s dlouhými rovnými vlasy zeptal, jestli nechce chodit na judo.

„Jak jsi na to přišel?“

„Co já vím? Jenom mě to tak napadlo,“ řekl a ukázal na její obličej.

„Aha… Zatím jsem se ubránila i bez juda.“

„To ses jenom ubránila. Ale s judem by ses mohla i pomstít.“

„Díky, promyslím to a dám vědět.“

U oběda si k nim přisedla Belinda z páťáku s piercingem v pravém obočí. Brena měla k obědu těstoviny v rajčatové omáčce s meruňkovým kompotem a tyčinkou Mars (příšerná kombinace). Ella obdivovala Belindin piercing. Belinda říkala, že má ještě jeden na bradavkách a pak taky na intimních partiích. To Ellu zajímalo.

„A je to s tím vzrušující, když to děláš?“

„Peter tvrdí, že jo.“

„A pro tebe?“

„Pro mě bylo vzrušující, když mi to ten tatér implantoval.“

175.

Před školou oslovila Brenu brýlatá blondýna ve světlé volné košili a s rovnými vlasy staženými vzadu do malého drdolu.

„Pojďte se mnou někam stranou, potřebuji s váma mluvit.“

Brena se zastavila a přejela ji pohledem odshora až dolů. „My se známe?“

Blondýna se zarazila. „Včera večer v Holabird Industrial jsme se ještě znali.“

Poznal jsem ji, až když to řekla. Laura Bertramová. S odbarvenými a narovnanými vlasy a brýlemi. Kráva. Co tady proboha dělá? Myslel jsem, že ji zabiju. Ona mě snad bude pronásledovat, i kdybych se transmitoval do těla samotného Satana. Nemohl jsem Brenu okamžitě odpojit, dokud stojí.

„Já vás ale neznám.“

„To mě mrzí. Ale ten, kdo používá vaší identitu, mě zná dobře.“

„A vy jste zase kdo?“

„To je jedno. Potřebuji s ním mluvit a on se mnou taky.“

To teda byla hodně na omylu.

„To je možný, ale teď jsem to já, Shepardová, a vás neznám. Jste jeho milenka?“

To mě fakt pobavila.

„Zbláznila jste se?“ vyděsila se Bertramová a rozhlédla se kolem. Byla nervózní. Začínal mě ten dialog bavit.

„Takže sestra?“ zeptala se Brena.

„Ani to naštěstí ne. Nadřízená.“

„Aha, proto mě asi ještě neodpojil. Bohužel vám ale nemůžu nijak pomoct.“

Bertramová znejistěla. Teď netušila, na čem je a jak z toho. Tu technologii přesně neznala a nevěděla, jakým způsobem pracuje.

„A nemohla byste mu aspoň dát nějak vědět?“

„Vědět co?“

„Abyste vy byla zase on.“

Brena přimhouřila oči. „Cože? Vážená, já jsem ráda, že jsem na chvíli zase sama sebou, to za prvé. A za druhé bych mu stejně nemohla dát vědět. Neovládám to. Ovládá to jenom on.“

Bertramová nevěděla, co dělat. Kráva.

„Ale já bych s ním opravdu potřebovala nutně mluvit,“ řekla a znova se plaše rozhlédla kolem sebe.

„Pak si budete muset najít nějakou vhodnější příležitost. Třeba až já nebudu já, a budu on.“

„A kdy to bude?“

„To nevím. Nedal mi žádný rozvrh, i když sama bych ho velmi uvítala, to mi věřte.“

Bertramová se znovu rozhlédla. „Tak jo, pojďte se aspoň na chvilku posadit, ať tu nejsme tak na ráně.“

Konečně ji to napadlo. Posadily se na lavičku u prosklené stěny Big Mix a v tu chvíli jsem Brenu konečně mohl odpojit.

„Do prdele, Bertramová, co zase chcete?“

Zmateně se na mě podívala. Pak pochopila. „Jste to vy, Connelly?“

„A kdo jinej asi?“

„Před chvílí ale…“

„Před chvíli bylo před chvílí. Nemůžu ji odpojit jenom tak. Musí mít nějakou stabilizovanou polohu.“

„To jsem nevěděla.“

„Teď to víte. Takže co tu kurva děláte?“

„Už jsem vás včera upozorňovala, že v tomhle křehkém dívčím těle nemůžete používat takové vulgarismy.“

„Kvůli tomu mě teda otravujete u školy?“

„Ne. Dneska večer v devět na nultém levelu.“

„Co se tam má odehrát?“

„V kavárně Morelli na Deering Avenue bude přípravná schůzka s transmisním expertem. Je to ten, který vás i s panem Hernandezem dokáže přenést zpátky do vašich těl.“

„Kdo je to?“

„Nial Frasier.“

„V životě jsem o něm neslyšel.“

„On o vás taky ne. Nebyl u žádných našich testů. Je z Pentagonu.“

„Do prdele… Kolik lidí z Pentagonu o tom ví?“

„Travis, pochopitelně, potom Frasierův nadřízený a on sám.“

„Zbláznila jste se? Jaký nadřízený zase?“

„Chcete svoje tělo, nebo ne?“

„Chci. Ale já ani Nathan nemáme záruku, že tam nepřijdeme a neskončíme s kulkou v hlavě.“

„Musíte mi věřit.“

„Asi tak, jako jsem vám věřil na začátku táhle posrané akce?“

„To, co se stalo, jsem nemohla ovlivnit. A navíc vy díky tomu ještě žijete. Šťouráním se v tom, co bylo, nic nevyřešíme. Měli bychom řešit to, co je a co bude.“

„Hmm… na ženskou neuvěřitelně logická úvaha. Co jste jim navykládala?“

„Zatím nic. Jenom že NSA testovala další přenos, je v průšvihu a potřebuje pomoc. A aby se to moc nerozmazávalo, že bych to chtěla vyřešit nějak mimo oficiální cesty.“

„Takže si to zatím nespojili s tím masakrem v Armistead?“

„O tom nepadlo ani slovo.“

„A proč jste mě sakra musela vyhledat před školou? Stačilo zavolat Chrissovi, aby mi to vzkázal.“

„Chtěla jsem s vámi mluvit osobně.“

„Zamilovala jste se do mě?“

„To se asi nikdy nestane.“

„Tak to jsem si oddechl.“

„Chtěla jsem s vámi mluvit proto, že si myslím, že to Frasier asi odmítne.“

„Jak odmítne? Do prdele, před chvíli jste říkala, že je s ním dohodnutá schůzka.“

„To ano. Ale jak jsem vám taky před chvílí vysvětlila, ještě jsem mu neřekla, za jakých okolností by se měl přenos uskutečnit. Řekla jsem mu, že jde o nepovedené testování u nás v NSA. Ale až se dozví, že vlastně půjde o ostrou vojenskou operaci na nepřátelském území, mám dojem, že odmítne.“

„To je všechno, co jste mi chtěla říct?“

„Ne. Chtěla jsem vás přesvědčit, že jestli opravdu chcete do svého těla, budete muset souhlasit s ozbrojenou asistencí Pentagonu.“

„Nepřipadá v úvahu.“

„Pak ale bude na vás, abyste o tom přesvědčil Frasiera.“

„Do prdele, je snad z Pentagonu, ne? Tak sakra nemůže mít strach z ostré operace.“

„Je to vědec, není to voják.“

„Ale pentagonský vědec.“

„Aha… už vidím, jak mu budete vysvětlovat, že je pentagonský vědec, navlečete ho do neprůstřelné vesty, dáte mu do ruky samopal a hotovo. Už vidím jeho nadšení.“

„Zkusím ho přesvědčit.“

„Je mu pětašedesát.“

„Panebože, to tam neměli nikoho mladšího?“

„Nikoho, komu bychom mohli bezmezně věřit.“

„A jemu věříte?“

„Ano.“

„OK. Budu tam dneska v devět. A teď zmizte.“

„Vy jste nic nepochopil.“

„Zmizte už, sakra.“

176.

Nechal jsem ji odejít, pak jsem vstal a šel za ní. S odstupem, aby si mě nevšimla. Chtěl jsem mít jistotu, že ji nikdo nesleduje. Bertramová nebyla žádný terénní operativec. Byla u NSA přes technické zabezpečení, což je něco jako produkční u filmu. Vsadil bych se, že i kdyby její stíny chodily krok za ní, ani by si toho nevšimla.

Zahnula na Nanticoke Street a zastavila se před výlohou s botami. Pozoroval jsem lidi kolem ní. Hlavně ty, kteří se taky zastavili. Nic podezřelého jsem ale neviděl. Pokračovala a já šel patnáct kroků za ní. Přešla ulici a zamířila do Woodward Street. Ulice byla vysoká přes čtyři podlaží a v úrovni druhého patra byla protnutá několika prosklenými tubusy jako mosty. Tam se zastavila a vytáhla z kabelky mobil. Zastavil jsem se taky a čuměl do výlohy s porcelánovými hrníčky se zataveným displejem ukazujícím teplotu nápoje uvnitř. V jejím odrazu jsem se snažil pozorovat lidi kolem sebe. Nic podezřelého. Bertramová si přitiskla mobil k uchu a vydala se pomalou chůzí ulicí dál.

V polovině zase přešla na druhou stranu, kde byl eskalátor do metra. Rozhodl jsem se ji vyprovodit až k němu, ale do metra už jsem za ní lézt nemínil. Schovala mobil do kabelky a zrychlila. Byla dva metry od prvního schodu eskalátoru, když jsem se už chtěl vrátit. Na poslední chvíli jsem ale zahlédl, jak se najednou s vyděšeným výrazem v obličeji prudce otočila.

A pak se ozvaly dva výstřely.

Její tělo se bezvládně svezlo mezi ostatní lidi a ztratil jsem ji z očí. Krve by se ve mně nedořezal. Lidi kolem začali ječet. Otočil jsem se a rychlou chůzí se snažil zmizet co nejdál.

Kurva. Kráva jedna pitomá.

177.

Za blbost se platí. V tomhle případě tou nejkrutější daní.

Uklidnil jsem se až o tři bloky dál, z toho jeden jsem obešel dvakrát a pak ještě použil dva výtahy nahoru a dolů, abych se ujistil, že mě opravdu nikdo nesleduje. Bertramovou jsem nesnášel, přesto mi jí teď bylo líto. Ať byla jakákoli, tohle si nezasloužila. A bylo mi jí líto přesto, že jsem vůči ní na druhou stranu cítil obrovský vztek.

Jak dlouho ji sledovali? Viděli, jak sedí se mnou na lavičce u školy? Takže teď vědí i o mně? Do prdele, do prdele, do prdele. Vytáhl jsem z kapsy mobil a zavolal Chrissovi.

„Bertramku zrovna odstřelili,“ spustil jsem na něj bez pozdravu hned, jak to zvedl.

„Cože?“

„Ta kráva si mě odchytila před školou jenom proto, aby mi řekla, že je dneska večer schůzka s nějakým expertem z Pentagonu.“

„Panebože, proč to nevzkázala přese mě?“

„Protože je to píča, co ti k tomu mám říct víc… Pak šla na metro. Před eskalátorem ji někdo odstřelil.“

„Kde, sakra?“

„Na Woodward Street.“

„Je blbá, nebo co?“

„Teď už ne, teď už to má za sebou.“

„Do prdele. Vždyť jsem jí říkal, že jediné spojení na vás půjde přese mě.“

„A já ti zase od začátku říkal, že ta ženská je jeden velkej průser. Věděl jsem to od první chvíle, kdy jsem ji spatřil v tý hale Armistead.“

„To teď neřeš. Co ty? Tebe zaregistrovali?“

„To právě nevím. Jenže pochybuju, že na ni narazili až před tím metrem. Ale mohli mě považovat jenom za její kamarádku.“

„Jo, to možná jo… Ale stejně si tu kamarádku prověří.“

„A to mě sere nejvíc. Myslím, že jsem v hajzlu.“

„Klid, Larry, klid. Zatím není třeba panikařit.“

„Bertramová taky nepanikařila, a jak dopadla.“

„Bertramová je jinej případ, Larry. Ty nejseš blbej, stačí? Když budeš mít oči na stopkách…“

„…a pistoli pod polštářem.“

„Správně. Máš přece výcvik.“

„Jenže ty kurvy útočí ze zálohy.“

„Opravdu je mrtvá?“

„Co já vím? Dva výstřely a skácela se k zemi. Potom jsem zdrhl. Kolem byla spousta lidí, takže snad hned zavolali záchranku.“

„Do hajzlu, vždyť tvrdila, že má od Thurmana půjčenou ochranku.“

„Asi ne všude.“

„Viděl jsi toho střelce?“

„Ne, byla tam spousta lidí a potom hrozný zmatek. Navíc jsem chtěl co nejrychleji zmizet, než ta kurva odpráskne i mě. Všechno se to seběhlo strašně rychle.“

„Dobře. Takže zachovej klid a přijď večer na tu schůzku.“

„Takže se koná?“

„Samozřejmě. Akorát na ní bude o jednoho člověka míň.“

„Jo. A budeme doufat, že jenom o toho jednoho.“

Ukončil jsem hovor a našel první lavičku, na kterou jsem se posadil. Vytáhl jsem Brenin mobil a napsal na něj vzkaz:

Dneska večer v devět musím na možná poslední schůzku. Dík za pochopení.

Nechal jsem jí mobil v ruce a připojil ji.

178.

Sára stála na hlavě opřená zády o zeď. Na sobě měla jen růžové kalhotky a volné bílé tričko. Tak volné, že jí spadlo dolů až na krk, takže kromě krásných nohou a břicha vystavovala na odiv i kulatá ňadra. Byl to jeden z nejkrásnějších pohledů, jaký jsem doteď v jejich kuchyni viděl.

„Jak dlouho už v tý poloze je?“ zeptala se Brena a hodila kabelku na židli.

Cheyna, která do sebe u stolu cpala nudle, mrkla na mobil.

„Deset minuta, možno dvacet. Nevím.“

„Aha.“

Sára skrčila nohy a překlopila se do standardní polohy. Tričko zahalilo ňadra jako opona na konci představení. Kdybych mohl, vytleskal bych si přídavek. Aspoň třikrát. Obličej měla rudý.

„Nemáš překrvenej mozek?“ zeptala se Brena a sedla si ke stolu.

„V tom je právě ta finta.“

„V čem?“

„Že ho mám překrvenej. Víš, jaký je to krásný pocit, jak se teď odkrvuje?“

„Jenom aby se neodkrvil moc.“

„Neboj,“ řekla Sára a taky si sedla ke stolu.

„O víkendu jedu s Markem do New Yorku.“

„Nekecej… On tě pozval do New Yorku?“

„Jo. Nechceš jet s náma? Nechce se mi tam být samotná.“

„Neříkala jsi, že jedeš s Markem?“

„Na programu je courání po galeriích, to by tě mohlo zajímat, ne?“

„Možná, ale pořád nechápu souvislosti.“

„Souvislosti jsou ty, že je to od něj jenom záminka. Pak bude určitě chtít být pořád jenom na hotelu a celý to prošukat.“

„A to tě nebaví.“

„Ale jo, baví. Ale ne s Markem.“

„A co bych tam dělala já?“

„Ty bys byla záminka, abysme fakt šli do těch galerií, ne?“

„A kdybyste to přesto prošukali na hotelu…“

„Tak bych ti ho třeba i půjčovala, aby ses nenudila.“

„Myslím, že to není zase tak lákavá nabídka.“

„Tak vem taky někoho s sebou. Nebo ti mám někoho domluvit?“

„Není třeba.“

„Co ten, jak po tobě jede?“

„Teď nevím, kterýho myslíš. Dana? Roberta? Clementise, Petera?“

„Toho zajíčka.“

„Liama?“

„Nebo ten na to není?“

„Na co myslíš? Na galerie, nebo na to druhý?“

„Na to druhý.“

„Myslím, že je.“

„Nekecej… Jak to víš? Už jsi to s ním zkoušela?“

„Jo.“

„No a?“

„Nic. Co asi tak můžeš čekat od zajíčka.“

„Takže sis zahrála na učitelku? Kolik poloh už umí?“

„Ani jednu. Udělal se dřív, než jsme stačili nějakou zaujmout.“

179.

Brenu jsem odpojil v osm hodin večer. Musel jsem z koupelny vyhodit Cheynu, která by se tam cachtala možná až do rána. Ležela ve vaně, kde bylo asi jenom deset centimetrů narůžovělé vody, a na sobě měla nakrájené plátky jablka. Na hlavě, na krku, na ňadrech i na břiše. Dole byla nádherně přírodní. Jenže já zrovna na žádné artové performance neměl náladu ani čas, protože jsem se potřeboval dostat ke své berettě v instalační šachtě. Cheyna se mi snažila složitě vysvětlit, že jde o magický rituál jablečných semínek, a být to někdy jindy, asi bych si to opravdu nechal vysvětlovat, a to i docela dlouho. Jenže teď jsem potřeboval, aby vypadla a já se dostal ke své pistoli.

Už jsem nemínil riskovat vůbec nic. Rozhodl jsem se, že teď budu zbraň tahat všude s sebou. Breně sice trochu ztěžkne kabelka, ale snad si na to zvykne. Ostatně, teď už by to nemělo trvat dlouho. Den, maximálně dva.

Vypadl jsem v osm dvacet a na metro šel o dvě zastávky dál. Udělal jsem dva výtahy, pět eskalátorů a jednu obchodní galerii, abych se ujistil, že mě nikdo nesleduje. Vypadalo to, že ne, i když totéž jsem si myslel i v případě Bertramové těsně před tím, než ji odstřelili.

Neměl jsem z toho všeho dobrý pocit a doufal jsem, že už to brzo skončí. Byl jsem zvyklý na hodně, ale tohle už začalo přesahovat meze snesitelnosti. Potřeboval jsem svoje tělo. Nutně a co nejdřív. Nejenom kvůli sobě, ale taky kvůli Breně. Nedokázal jsem ani pomyslet na to, že by ji mohli taky odstřelit. Jenom tak, na ulici.

Můj vztah k ní se měnil. Zjistil jsem, že o ni mám opravdu strach, který jsem na začátku neměl. Na začátku to pro mě byl neznámý subjekt. To bylo samozřejmě špatně, protože celá technologie a itinerář Infica předpokládal, že před zahájením přesunu do vědomí subjektu dojde k jeho dokonalému poznání a analytickému rozpracování do nejmenších detailů. K čemuž v případě mého subjektu nedošlo. Takže jsem k ní měl první dny absolutně neutrální vztah, jako třeba ke košili a kalhotám, které jsem si ráno oblíkal do práce. Jenže kvůli fatální chybě jsem si oblékl halenku a sukni, a navíc jsem večer zjistil, že si to nemůžu svlíknout.

Druhá fáze nastala, když jsem Brenu přestal vnímat jako oděv, ale jako něco živého… Asi jako psa. Nemyslím to nijak pejorativně. Prostě živou bytost, která mi byla přidělena, i když jsem o ni vůbec nestál, ale o které jsem věděl, že ji nemůžu opustit nebo nechat jen tak napospas. Že se o ni prostě musím postarat. Navíc mi ta fenka byla čím dál sympatičtější, protože měla roztomilý čumáček. A nejspíš šlo o retrívra, ten je taky světlý.

No a teď jsem začal zjišťovat, že už je to zase jinak. Žádný retrívr. Teď už je něco jako ségra. Mladší ségra, kterou musím ochraňovat. A když jsem o tom přemýšlel ještě víc, s hrůzou jsem zjistil, že bych byl radši, kdyby to žádná ségra nebyla, protože se ségrou se některé věci nedělají. Třeba sex.

Normálně mě z toho polilo horko.

180.

Kavárna Morelli na nultém levelu (kdysi přirozený parter města) byla kavárnou jenom podle názvu. Jinak to byl docela strašlivý pajzl, čemuž odpovídali i hosté. Panoptikální zjevy z okraje společnosti. Takže když jsem vstoupil, byl jsem okamžitě středem pozornosti.

„Jste asi zabloudila, slečno, ne?“ otočil se ke mně zarostlý chlápek hned od prvního stolu, kterému z odulých rtů viselo vyhaslé cigáro.

„Stáhni krovky a drž hubu, vole,“ odpálkoval jsem ho a očima hledal Chrisse a Nathana.

„Ty vole, tady je snad dneska sraz lučních víl,“ uslyšel jsem od dalšího stolu.

Bertramová to s volbou místa setkání přehnala, ale chápal jsem, že Chrissovi ani Nathanovi se do vyšších levelů nechtělo. Dostanou sem vůbec toho pentagonského experta? Mých bezradných pohledů si všimla jedna z číšnic. Její velkoobjemová ňadra by odkojila šesterčata.

„Slečna zabloudila?“

„Nezabloudila, mám tu schůzku. Ale jak vidím, ještě tu nikdo z nich není.“

„Nějací divní lidi jsou vzadu v salonku. Podobní zbloudilci jako vy.“

„Aha, to možná budou oni.“

„Taky si myslím. Říkali, že ještě čekají na studentku práv.“

„Tak to jsem tu správně.“

Odvedla mě dozadu za pomačkaný květovaný závěs. Salonektvořila skoro prázdná místnost s jedním stolem a třemi židlemi a jednou plechovou registračkou. Nejspíš sloužila jako provozní kancelář, o čemž svědčil zaprášený počítač na stole a masivní monitor pokrytý pavučinami.

Už tam byli všichni. Chriss měl na sobě dlouhé mastné vlasy v odstínu nahnilé slámy a Nathan kudrnatou paruku, kterou asi udělali podle Jimiho Hendrixe. Mezi nimi seděl důchodce v bílé košili a modré vázance se stříbrným vzorem. Hodil se sem asi stejně jako já. Podal jsem si s ním ruku. Chriss mě Nialu Frasierovi představil jako Anetu Garlingovou z operačního centra NSA a Frasiera mně jako profesora z pentagonského vývoje. Profesor byl očividně mimo. Už to prostředí ho muselo dostat. Nevím, jak mu to vysvětlili, v každém případě věrohodně asi ne, protože byl evidentně nesvůj. Před každým stál půllitr piva ve špinavé sklenici.

„Tak abych to nějak uvedl,“ začal Chriss.

„Slečna Bertramová nepřijde?“ přerušil ho starostlivý Frasier.

„Ne, slečna Bertramová nepřijde. Něco jí do toho vlezlo.“

Chtěl jsem dodat, že dvě devítimilimetrové kulky, ale nechtěl jsem Chrissovi kazit projev.

„Pánové ani neuvolní slečně židli?“ zeptal se Frasier.

„Není to slečna,“ poznamenal Nathan suše.

„Prosím?“

„To je dobrý,“ řekl jsem jenom a opřel se lokty o registračku vedle Frasierovy židle.

„Nevím přesně, co všechno vám slečna Bertramová řekla,“ spustil Chriss směrem k zástupci Pentagonu, „ale jde nám o transmisi dvou našich pracovníků, kteří jsou teď mimo svá původní těla, zpět.“

„Ano, takto mi to nějak bylo řečeno. Při testování údajně došlo k nějaké chybě a vám se nedaří zpětná transmise.“

„Ano, k chybě opravdu došlo. Ale ne technické,“ prohodil jsem a snažil se na Frasiera usmát.

„Nerozumím vám.“

Přišel číšník v ušmudlané zástěře, s černými ulízanými vlasy na pěšinku a trsem piv v pravé ruce. V okamžiku stálo jedno i přede mnou.

„Problém je jednak s lokalizací těch těl,“ pokračoval Chriss, „a jednak s lokalizací technických kamionů, kde jsou uložena.“

Frasier zamrkal.

„Poslouchám vás. Ta auta nejsou v areálu NSA?“

„Ne.“

„Ne?“

„Dokonce nejsou ani pod správou NSA.“

Frasier vyvalil oči. „To je asi nějaký omyl, ne?“

„Omyl to skutečně je, ale reálný.“

„Zůstaly snad viset někde po cestě?“

„Jo, zůstaly viset. A jak jsem říkal… prostě… NSA je nyní nemá pod kontrolou.“

„Chcete říct, že nejsou pod dohledem NSA? Takže jsou zpátky v Pentagonu?“

„Ne, nejsou v Pentagonu.“

Frasier si prohrábl řídké zbytky šedivých vlasů. „To je ale proti všem předpisům a nařízením, víte to?“

„Ano, víme. Ale nic s tím nenaděláme. Ty kamiony i s těly se dostaly do rukou čínské rozvědky.“

Frasier nic neříkal, jenom mrtvě hleděl do svého půllitru. Pak se podíval na Chrisse, potom na Nathana a nakonec na mě. Jenom jsem pokrčil rameny.

„To ale přece není možné,“ řekl potom. „Víte, co by to znamenalo?“

„Víme, průser.“

„To není možné,“ opakoval.

„Je to možné. Byly ukradeny i s těly. Takže situace je taková, že se jich musíme nejdříve zase zmocnit a až k tomu dojde, potom to bude úkol pro vás. Provést zpětnou transmisi těl.“

„No dobrá… Už jste se jich zmocnili?“

„Ještě ne, ale víme, kde jsou.“

„Pánové a dámo,“ řekl unavený a šokovaný pentagonský profesor a narovnal si záda, „abych se přiznal, tak to moc nechápu.“

„Co na tom nechápete?“

„Nechápu, proč jsme se tu dnes sešli.“

„Abychom vám to vysvětlili. A jelikož – jak sám určitě uznáte – je to docela průser, nemůžeme to řešit oficiální cestou, protože oficiální místa by se z toho za těchto okolností asi zbláznila. Takže to řešíme neoficiálně, tedy s vaší pomocí.“

„Slečna Bertramová mi naznačila, že to nechce řešit po oficiální linii. No dobrá. Tak až se těch aut zmocníte a přivezete je zpátky do NSA, zavoláte mi a já provedu zpětnou transmisi.“

„Není to tak jednoduché, pane profesore.“

„Ne? A v čem je problém?“

„Jak jsem říkal, ty vozy nemáme.“

„To jsem pochopil. Musíte se jich nejdříve zmocnit. Takže až to ty speciální jednotky udělají…“

„Žádné speciální jednotky nebudou,“ oznámil Chriss rozhodně.

„A jak to tedy bude?“

„Bude to tak, že to musíme udělat my.“

„Kdo vy?“

„My, jak tady sedíme u stolu.“

„Vy tři?“ podivil se Frasier a znovu si všechny prohlédl.

„Ne, my čtyři.“

Zůstal na Chrisse zírat s otevřenou hubou. „Jak ‚my čtyři‘?“

„Jak říkám. My ta auta nedokážeme dopravit zpátky do NSA. Nebo možná ano, ale ještě předtím musíte vy provést tu transmisi, chápete?“

„Ne.“

„Vy vůbec netušíte, kde všude ty svině mají kontakty. Než by se nám s tím podařilo odjet do NSA, tak jsou schopni přivolat posily a ty vozy zničit. Proto chceme nejdříve udělat transmisi a teprve pak uskutečnit převoz.“

„Počkejte, pomalu. Pomalu, prosím… Ta auta s těly teď má někdo, kdo je v podstatě ukradl.“

„Správně.“

„A jsou někde schované a asi je střeží.“

„Také správně.“

„A vy se přesto chcete pokusit provést transmisi.“

„Velmi správně.“

„To jste se asi zbláznili, pánové a dámo.“

„Jinak to nejde, pane profesore.“

„Jenže ani tohle udělat nejde.“

„Jak to?“

„Já bych se do těch kamionů s těly musel dostat, abych mohl provést transmisi. Je tam veškerá aparatura a nejde to udělat na dálku.“

„Dostaneme vás tam.“

„To po mně přece nemůžete chtít.“

„Dostanete neprůstřelnou vestu a glocka.“

Starý pán jen zavrtěl hlavou. Znovu se na nás všechny podíval. „To přece nemůžete myslet vážně.“

„Myslíme to vážně.“

„Proč sakra nepovoláte speciální jednotku? Vždyť…“

„Nejde to, věřte mi. Celá NSA, FBI, policie a kdovíkdo ještě… Všichni jsou infiltrováni spolupracovníky čínské rozvědky. Jakmile bychom zkusili zorganizovat záchrannou akci, okamžitě se to dozvědí. To nemůžeme riskovat. Bertramová a viceprezident Thurman o vás tvrdí, že s nimi určitě nemáte nic společného. My už totiž nevěříme nikomu.“

„V tom případě bohužel trpíte paranoiou.“

„Jasně,“ vložil jsem se do hovoru já, protože to doteď nikam nevedlo. „Slečna Bertramová nejspíš paranoiou netrpěla. A před pár hodinami byla zastřelena. Přímo na ulici Woodward Street.“

„Teď si vymýšlíte,“ zamumlal Frasier.

„Nevymýšlím. Byl jsem třicet metrů od ní. To jenom na vysvětlenou, proč dnes večer slečna nepřišla… Nepřišla a už nikdy nikam nepřijde.“

Frasier se otřásl. Evidentně ho to vzalo. „A vy chcete…“

„Chceme přesně to, co řekl tady kolega. Potřebujeme vrátit dva lidi do jejich původních těl. Tady Nathan je jedním z nich, já jsem druhý.“

„Vy nejste…“

„Nejsem.“

„Ale… ale…“ Nedostávalo se mu slov.

„A hrozně to spěchá,“ dodal jsem.

„Předpokládáme, že bychom to spustili už zítra,“ řekl Chriss a dopil své pivo. Vytáhl marlbora a jedno si zapálil.

„To nezvládnu, pánové a dámo.“

„Nejsem dáma, jsem taky pán,“ poznamenal jsem, protože už mě Frasier začínal štvát.

Zalapal po dechu. Možná si myslel, že větší šok už ten večer zažít nemůže, a tohle ho znova dostalo. „Vy jste…“

„Jo, jsem chlap.“

„Ale to přece nejde. To je proti…“

„Já vím, že je to proti. Jenže já o tomhle nerozhodoval. Rozhodoval šéf operace pan Seaward za asistence slečny Bertramové.“

Frasier nevěřícně zavrtěl hlavou a pak se na mě zadíval. „Nemohu tomu uvěřit.“

„Bohužel je to tak. A věřte, že mě to vůbec netěší. Proto se chci z tohohle těla dostat co nejdřív. A doufám, že nám pomůžete.“

„Neměli byste přece jenom informovat bezpečnostní složky?“

„Jo. Pokud bychom chtěli dopadnout jako Bertramová, tak ano. Ale to nechceme.“

Frasier vytáhl bílý kapesník a otřel si zpocené čelo.

„Kde jsou ty kamiony?“ zeptal se potom.

„Na překladišti v Norfolku.“

181.

Zpátky na kolej jsem se dostal o půl jedné v noci. Z Frasiera jsem vůbec neměl dobrý pocit. Věřil jsem sice jeho odborné zdatnosti, která nepochybně dokonale funguje v bezpečných prostorách pentagonských laboratoří, ale nedovedl jsem si představit, jak bude fungovat ve chvíli, kdy bude kolem ležet pár mrtvol (to v lepším případě), anebo okolo něj bude zuřit křížová palba (v tom horším). Ale neměli jsme na vybranou.

Skeptický jsem byl i k tomu, že to hned zítra ráno neoznámí nadřízenému orgánu nebo podřízené milence. Chriss ho sice přesvědčoval, že kdyby něco podobného měl v úmyslu, jsme my tři (a možná i on) mrtví, ale do hlavy jsem mu neviděl. Nezbývalo než doufat, že to dopadne dobře.

V kuchyni byla ještě Cheyna s půllitrem zeleného čaje na stole a skripty před sebou. Tvrdila, že lisuje zápočet. Nejspíš chtěla říct, že se drtí na zápočet. Brenu jsem ještě nepřipojil, protože jsem předtím chtěl učinit bezpečnostní opatření, které spočívalo v uložení beretty pod polštář. Možná už fakt trpím paranoiou, ale poté, co jsem viděl naživo likvidaci Bertramové, ani nebylo divu. Teprve pak jsem se odpojil, abych dal Breně možnost odebrat se do koupelny, udělat večerní hygienu a uložit se ke spánku.

Byl jsem ale rozhodnutý ji za půl hodiny zkontrolovat, jestli opravdu leží v posteli a neblbne někde na šíleném mejdanu s kokainovým potěšením.

182.

Kontrolní připojení jsem udělal asi za půl hodiny, což jsem odhadl jako dostatečný čas, aby mohla být hotová. Seděla v noční košili u stolu, s nohama na něm (jizva po kulce byla ještě hodně zřetelná), v ruce jointa a diskutovala s Cheynou o rozdílech mezi japonskou a americkou anatomií.

„Já myslet vzhledem k tělu, víš?“ říkala zrovna Cheyna. „Jako poměrka… Já vím, že Japonec menší a že mít teda všechno menší. Výška menší, hlava menší, ruce i nohy a penisa taky. Ale ta poměrka je stejně menší.“

„Myslíš jako že vzhledem k hlavě by ho měl mít většího?“

„Vzhled ke všemu. Americká penisa vztyčená asi jako délka dlaňa i s prstama dohromada. Ale japonská většina jako jenom prsta. Bez dlaňa. Já byla hodně překvapení na první pohled.“

„To máš ale přece individuální,“ poznamenala Brena a potáhla z jointa. „Někteří ho prostě mají většího a někteří menšího.“

„To jasná věc. Ale já zkušenost pětkrát japonská penisa a třikrát americká. Ta první americká fakt šok, ta další už zvykla. U mě zpočátku trochu obava, když viděla americká. Japonka mít taky všechno trocha menší.“

„Hm… Ale pak to bylo dobrý, ne?“ poznamenala Brena.

„Jo, moc dobrá. Obava rozplynula se. Super…“ zasnila se Cheyna.

183.

Do postele jsme se dostali (já a Brena) asi ve tři čtvrtě na dvě. Byl jsem ještě poučen o oblíbených japonských polohách (všechny) i amerických (taky všechny) a poté, co se Brena konečně zvedla, Cheyna ještě dál lisovala zápočet.

Když Brena zhasla lampičku, zalehla do postele a konečně zavřela oči, chtěl jsem se už odpojit, když je znova otevřela. Posadila se na posteli a rukou zašátrala pod polštářem. Špatně jsem ji odhadl. Byla citlivější než princezna na hrášku. Znovu rozsvítila, sáhla pod polštář a vytáhla těžkou berettu. Chvilku ji zmateně držela v ruce a pak ji opatrně položila před sebe. Nehybně na ni zírala asi deset vteřin.

„To si snad děláš prdel, ne?“ řekla s očima upřenýma na zbraň.

Neměl jsem jinou možnost než ji odpojit. Vzal jsem z nočního stolku mobil a napsal zprávu:

Nezbláznil. Už to končí. Je to i pro tvoji bezpečnost. Situace se vyostřila. Zítra by měl být definitivní konec a pak už o mně neuslyšíš. Dobrou noc.

Znovu jsem ji připojil s mobilem v ruce. Hleděla střídavě na displej a na pistoli před sebou.

„A co to odškodné za psychickou újmu?“ zeptala se.

Byl jsem už vážně děsně utahaný a vůbec se mi s ní nechtělo komunikovat. Nicméně jsem ji ještě jednou odpojil a napsal:

To zařídím. NSA ti to pošle složenkou. Znám docela detailně všechny tvoje škrábance. Máme na to tabulky, neboj se.

Pak jsem ji znovu připojil.

„To jsem fakt ráda, že máš zmapovaný všechny moje škrábance. Hlavně ale nezapomeň, že škrábanec na křehkým dívčímtěle je o něčem úplně jiným než na mužským. Doufám, že k tomu máte i nějaký ženský estetický koeficienty.“

Byla dneska fakt nějak moc ukecaná. Vyloženě se jí nechtělo spát (na rozdíl ode mě). Ostatně nebylo divu, když byla celý večer odpojená, že je teď docela čerstvá.

„Jizva na chlapově obličeji,“ pokračovala, „může být klidně docela sexy. Jenže na tom mým teda rozhodně sexy není.“

(Vůbec netušila, o čem mluví. Mně naopak sexy připadala.)

„A hlavně nejde jenom o psychickou a estetickou újmu, ale i finanční. Doufám, že stejně jako škrábance máš zmapovaný taky všechny hadry, který jsi mi zničil. Většinou šlo o značkový věci.“

(Panebože, fakt je šíleně ukecaná.)

„Ta světlá halenka byla od…“

Odpojil jsem se. Tohle vypadalo na dlouho.

184.

Ráno po cestě do školy zůstala Brena trčet půl hodiny ve vagonu metra na vertikální výhybce. Asi kolaps hydrauliky. Situace k zbláznění. Situace, se kterou nejde dělat nic než čekat. Z vertikální výhybky nejde vagon nikam odtáhnout. Před ním i za ním jsou uříznuté koleje a pod ním i nad ním desetimetrová šachta. Trvalo to přesně dvaatřicet minut a dopravní podnik se hluboce omlouval za způsobené potíže.

Takže na Sharp Leadenhall dorazila s půlhodinovým zpožděním a eskalátor brala po třech schodech. Nahoře v hale čekal Liam s tenkou diplomatkou v podpaží a rozpačitým úsměvem na tváři.

„Ahoj.“

„Čau,“ vyhrkla na něj. „Mám zpoždění.“

„Jo… nebudu tě zdržovat. Jenom jsem se chtěl zeptat, jestli náhodou nemáš zase depku.“

„Teď zrovna jo, jak vidíš. Už jsem měla být na přednášce.“

„No já myslel… jako kdyby pak ještě přetrvávala i odpoledne nebo večer…“

Nechápavě se na něj podívala.

„Já ji mám totiž taky,“ pokračoval. „Tak jsem myslel… jako že bychom si ji mohli navzájem zase vyléčit.“

„Jo takhle,“ konečně pochopila Brena. „No jo, tak já ti dám vědět. Vůbec nevím, jak na tom odpoledne budu.“

„Já ji určitě budu mít i odpoledne,“ ujistil ji Liam.

„Je možný, že já taky,“ řekla Brena a už kráčela rychlým krokem středem haly k výtahům.

U toho vpravo stál chlápek, který něco hledal v mobilu. Byl divnej, i když nevím proč. Prostě mi sem neseděl. Měl tmavě zelené sako, ale jako by nebylo jeho, protože měl trochu krátké rukávy. Hodil po Breně okem a pak se zase soustředil na mobil v ruce. Vůbec se mi nelíbil. Možná už vážně trpím pokročilou paranoiou. Pistoli jsem naštěstí ráno vnutil Breně do kabelky.

185.

Přednáška byla nudná, protože byla o mechanické odolnosti staveb při zemětřesení. To mě moc nebavilo. Nicméně jsem zůstal připojený, protože jak se všechno chýlilo ke kýženému závěru (alespoň jsem doufal, že se to k němu chýlí), měl jsem čím dál větší strach, že něco na poslední chvíli kiksne. Ostatně nebylo by divu, protože celá tahle akce byla už od začátku zpackaná.

Brena řešila přijaté textovky, přičemž některé ani neotevřela a rovnou je mazala. Přestávku prokrafala s černovlasou Sabinou u automatu na kolu. Sabina jí vyprávěla, že teď chodí na nahou jógu, která je prý třikrát zdravější a účinnější než ta normální, což Breně asi moc nedocházelo, protože se ptala, v čem ta nahá jóga spočívá. Načež jí Sabina vysvětlila, že právě v tom, že jsou při ní všichni nazí. Brena se pak ještě naivně zeptala, jestli je to jako smíšená skupina, teda chlapi se ženskýma, na což jí Sabina řekla, že se asi zbláznila.

Druhá hodina mechaniky staveb už byla míň nudná, protože jim promítali výškové budovy zřícené po zemětřesení. To mě docela bavilo. Po přednášce vyšla na chodbu a první, co mě zarazilo, byl zase ten chlap, kterého jsem viděl, když jsme přijeli do školy. Ten, co u výtahu šmejdil prstem po mobilu a do školy se vůbec nehodil, stejně jako to krátké sako, které měl na sobě. Fakt se mi nelíbil.

Breně zazvonil mobil. Vytáhla ho z kabelky a posadila se na lavičku. Neváhal jsem ani chvíli. Odpojil jsem ji a připojil se na stupeň tři. Fakt jsem už nemínil nic riskovat.

„Ahoj,“ ozval se v mobilu dívčí hlas.

„Ahoj,“ řekl jsem. „Já ti zavolám za chvilku, jo?“ vyhrkl jsem a ukončil hovor.

Vstal jsem a přešel k výtahům. Stálo nás tam asi osm. Když se dveře konečně otevřely, divnej chlap pojal úmysl svézt se dolů stejným výtahem. Dole v hlavní hale byl docela šrumec. Poodešel jsem asi pět kroků od výtahu, vytáhl Brenin mobil a dělal, jako že volám, přičemž jsem ale sledoval, co bude dělat ten chlápek v saku s krátkými rukávy. Vyrazil ke kávovému automatu, kde se zastavil a taky vytáhl mobil. Přitom jsem si všiml, jak se snaží po mně sem tam hodit pohledem.

Odkráčel jsem k záchodům a vešel na dámy. Už jsem nepochyboval o tom, že ten chlap je ve škole jenom kvůli mně a že to není žádný student ani pedagog a ani nikdo z personálu. Zajímám ho jenom já. To nebylo dobré. Stoupl jsem si před umyvadlo a dělal, že v kabelce hledám rtěnku. Ve skutečnosti jsem se v ní ale snažil uspořádat ten šílený zmatek, co tam Brena měla, abych měl pistoli nahoře. Pro jistotu jsem ji taky odjistil. Fakt normální paranoia.

186.

Stoupal jsem eskalátorem zpátky do hlavní školní haly. Chlap stál pět schodů za mnou. Netušil jsem, jaký má plán, ale rozhodně takhle nemohl pokračovat do nekonečna. Byl jsem rozhodnutý, že si na něj počkám v hale a sám ho oslovím. Bude tam hodně lidí a pochybuju, že by se pokusil o nějakou akci.

Ale předběhl mě. Když jsem slezl z posledního schodu a poodešel stranou, namířil si to rovnou ke mně.

„Dobrý den, slečno Shepardová,“ oslovil mě. „Jsem Nick Coltrane z NSA a potřeboval bych s vámi mluvit.“

Žádného Coltrana jsem neznal. A vůbec jsem nechápal, odkud ví on, že jsem Shepardová. Že by mě nakonec dostaly ty kamery z nemocnice?

„Ano? A máte nějaký průkaz?“

Sáhl do náprsní kapsy svého zeleného krátkorukávového saka a opravdu vytáhl průkazku NSA. Mohla být falešná a taky nemusela. Mohl tam být úplně nový, což ale bylo stejně jedno. NSA nebylo na mé straně. Jenom jsem přikývl.

„No dobře. Co potřebujete?“

„Potřebuji, abyste šla se mnou.“

„Kvůli čemu?“

„To vám samozřejmě vysvětlím.“

„Tak vysvětlujte.“

„Tady ne. Musíte se mnou.“

„Tak to nepůjde. Mám na dnešní odpoledne úplně jiný program a vás už do něj nevmáčknu.“

„Budete ho muset zrušit. Jedná se o národní bezpečnost.“

„Tak to jste si mě asi s někým spletl.“

V hale bylo v tu chvíli asi dvacet lidí. Ať měl jakékoliv úmysly, jeho možnosti tady byly velice omezené.

„Pošlete mi nějakou obsílku a já se možná dostavím.“

„To nejde, potřebujeme vás hned teď.“

„Tak to máte smůlu.“

Znervózněl. „Jak jsem říkal a jak jste sama viděla, jsem z Národního bezpečnostního úřadu,“ trval na svém.

„To jsem viděla. Akorát vy jste nepochopil, že celá NSA je mi u prdele. Stačí to takhle?“

Zůstal na mě zírat. Asi se mi fakt podařilo ho rozhodit. Od studentky nic podobného nečekal.

„Můžeme kousek stranou?“ zeptal se pak.

„Proč ne? Tohle pro vás ještě udělat můžu,“ řekl jsem a poodešli jsme na druhou stranu vestibulu k velké prosklené stěně, za níž bylo atrium, vysoké přes čtyři podlaží.

„Tak podívejte, slečno,“ naklonil se až ke mně a skoro šeptal. „Nejde o to, že byste si mohla vybrat, jestli se mnou půjdete, nebo ne.“

„To si myslíte vy.“

„Nemyslím. Teď mě poslouchejte. Jestli to nepůjde po dobrém, tak to půjde po zlém. My nemáme čas se s někým dohadovat, když jde o národní bezpečnost.“

Odstoupil jsem od něj na tři kroky. „Takže když teď začnu utíkat, tak uděláte co?“

Rozhlédl se kolem.

„Mám pistoli,“ řekl pološeptem a předvedl trochu křečovitý úsměv, dokumentující jeho převahu.

„Takže bystě mě třeba odstřelil?“ Vyvalil jsem na něj velké Breniny oči.

„Kdybyste opravdu nereagovala na výzvu k zastavení, použil bych zbraň.“

Ještě chvilku jsem na něj zíral a pak jsem řekl: „Tak jo. Vyzkoušíme si to.“

Otočil jsem se a rozběhl se.

„Stůj, kurva!“ zaslechl jsem za sebou.

Otočil jsem se v běhu a ten šílenec měl fakt v rukou pistoli. A vážně vystřelil. Jenže až potom, co mě instinkty vrhly k zemi. Ještě než jsem dopadl na tvrdý mramor, měl jsem v rukou pistoli i já.

Při mém prvním výstřelu si vůbec neuvědomil, k čemu vlastně došlo. Vlastně si to neuvědomil už vůbec nikdy. Zmáčkl jsem spoušť čtyřikrát rychle za sebou a doslova ho vystřílel tou prosklenou stěnou ven do atria. Řinčení tříštícího se skla se mísilo s ozvěnou výstřelů a jekotem holek okolo. Jeho tělo ještě absolvovalo patnáctimetrový pád spolu s metrákem ostrých střepů, které nad ním určitě dole vytvořily avantgardní skleněnou mohylu.

K hysterickému jekotu se přidalo zběsilé klapání podpatků na dlažbě. Na nic jsem nečekal a vrhl se k eskalátorům. Pistoli jsem v chvatu schoval do kabelky a přeskakoval schody po třech. Výtah dole se mi zavřel těsně před nosem, a tak jsem musel přeběhnout k dalším eskalátorům. Rozezvučel se alarm. Všechno bylo nanic. Bylo mi jasné, že jsem Brenu definitivně odepsal.

VIII.

Brena

187.

Seděl jsem se na Latrobe Board, což byla dřevěná plošina vysunutá z kavárny Montebello, tři metry nad vodou, a měla budit dojem paluby lodi Kryštofa Kolumba. Moře nahrazovala padesátimetrová nádrž z křemičitanového kompozitu, ve které se pro zvýšení autenticity sem tam mihla hřbetní ploutev hladového žraloka, a oblohu nahrazovala projekce nočního nebe na strop třetího levelu. Ze souhvězdí Velkého psa byla spuštěna obrovská kostka se čtyřmi plazmovými obrazovkami jako na stadionech, kde zrovna běželo zpravodajství FlashNews (tohle Kolumbus k dispozici neměl).

V ruce jsem svíral sklenici s amfetaminovou kolou a oči upíral na obrazovku. Fascinovaně jsem zíral na Brenu, ležící na podlaze hlavního vestibulu fakulty architektury s pistolí v ruce a perforující chlápka v zeleném kvádru s krátkými rukávy a taky s pistolí v ruce. Byly to fakt super záběry, protože tam měli tři bezpečnostní kamery. Sekvence jako vystřižené z hollywoodského akčňáku (kdyby si obarvila vlasy, hotová Lara Croft), přičemž choreograf přestřelek byl určitě profík. Kdyby to nebylo skutečné a nezahnalo mě to do bezvýchodné situace, v jaké jsem se právě nacházel, tak bych se sám sobě v té akci líbil. Líp to ani udělat nešlo. A aby nedošlo k mýlce, dole na liště bylo uvedeno, že šíleným střelcem je Brena Shepardová, posluchačka čtvrtého ročníku fakulty architektury.

Fascinovala mě nejenom samotná scéna, ale i skutečnost, že identifikaci střelce mají média dřív než policie. Ostatně, stačilo ty záběry ukázat kterémukoli studentovi a zeptat se. Na spodní pohyblivé liště ještě běžely informace, že studentka je dosud na útěku a že je ozbrojená. A taky aby jí lidi nekladli odpor a ani se ji nepokoušeli zadržet. Policie po ní usilovně pátrá. Vytáhljsem z kabelky sponky a nasponkoval si vlasy do drdolu na temeni. Pak jsem vzal mobil a vypreparoval z něj simku i baterku. Potom jsem vstal a odešel bez placení, protože to jinak nešlo. Okamžitě by mě měli. Ostatně vypadalo to, že mě budou mít tak jako tak.

188.

Nějakým zázrakem se mi podařilo dostat až do nultého levelu – s hlavou skloněnou k zemi a reklamní kšiltovkou Marlboro naraženou hluboko do čela, kterou jsem ukradl ze stojanu před obchodem. Samozřejmě výtahy a eskalátory pro mě bez mobilu byly nepoužitelné (zrušením Brenina mobilu jsem neměl čip na hromadnou dopravu), takže jsem musel po požárních schodištích a často byl docela problém je vůbec najít.

Náměstí se jmenovalo Loyola a nevšiml jsem si, že by tam někde byla nějaká kamera. Taky tu nebylo co sledovat, protože ani nebylo co ukrást nebo zničit. Připomínalo archivní záběry z východního bloku z minulého století. Lidi skoro žádní, převládala šedá a krámky, které ještě fungovaly, měly hodně omezený sortiment a otrávený personál. A ten nezajímalo vůbec nic, natož nějaká teroristka ze třetího levelu.

Posadil jsem se na obrubník, vytáhl z kabelky Chrissův mobil a zavolal mu. Chvilku trvalo, než to zvedl.

„Ahoj,“ ozval se. „Pracuju na přípravách. Zatím jde všechno podle plánu.“

„Nic nejde podle plánu,“ zavrčel jsem.

„Jak to? Nějaký problém?“

„Nesleduješ zprávy?“

„Ne. Jsem na minus prvním. Nemám na nějaký zprávy čas ani signál. Sháním…“

„Tak si vyjeď trochu výš a mrkni na ně.“

„Co se děje?“

„Jsem hledaný policií a FBI po celým městě.“

„A to je nějaká novinka? Jsi hledaný už dvacet dní, ne?“

„Jenže teď jsem hledaný jako Brena Shepardová.“

„Cože?“

V telefonu bylo chvilku ticho.

„Jak to?“

„Zpravodajské relace přenáší záběry bezpečnostních kamer z fakulty architektury, kde Brena Shepardová prostřílela chlapa.“

„Co? To jako fakt?“

„Jo, to jako fakt. Nedalo se nic dělat. Byl divnej. Vytáhl průkazku NSA a chtěl, abych s ním šel. Když jsem odmítl, vytáhl pistoli. A vystřelil jako první. Pak už jsem střílel jenom já.“

„Přímo ve škole?“

„Jo, v hlavním vestibulu. Teď už je to asi nejsledovanější klip na YouTube s nejvíc lajkama… A víš, co je na tom úplně nejlepší? Že měl pistoli s tlumičem a že na žádném záběru, který jsou pochopitelně bez zvuku, není vidět, že vystřelil první. Z jeho hlavně žádný plamen nevyšlehl.“

„Zatímco z tvojí beretty…“

„Jako z kalašnikova. Jsem v prdeli.“

„Do hajzlu… Takže o tobě asi vědí.“

„Správná dedukce. Nahoru už nemůžu.“

„Kde seš?“

„Na nulce. Jmenuje se to tady Loyola. Takové malé náměstí. Bez kamer a skoro bez lidí.“

„Vím, kde to je. Co navrhuješ?“

„Urychlit akci.“

„Dělá se na tom.“

„Myslím urychlit tak, abysme ji mohli podniknout dnes v noci.“

„Ty ses zbláznil. Na dnešní noc to nejde logisticky připravit.“

„Tak to prostě uděláme bez přípravy. A hlavně si nedovedu představit, co pak bude s Brenou.“

„Teď je snad důležitý získání tvýho těla a transmise, ne?“

„Jo… A potom co? Brena dostane doživotí? Zastřelila agenta.“

„To zařídím, o to se nestarej.“

„Jak to zařídíš?“

„Tobě už snad záleží víc na ní než na sobě?“

„Nevím.“

„Prostě to teď neřeš. Všechno směřuje k tomu, že ty čínský kurvy končí. Mluvil jsem přes zprostředkovatele s viceprezidentem. Ze střelby na Bertramovou je úplně hotovej.“

„Přežila to?“

„Jo, přežila. Je v nemocnici a podařilo se ji stabilizovat. Thurman už taky podniká nějaké kroky. Prezidenta ale ještě neinformoval, protože si není jistý.“

„Čím si není jistý?“

„Vlastně si nikdo není jistý, jak je to rozsáhlé.“

„Ty myslíš, že by i prezident…“

„Nevím. Ale co třeba vím, je to, že v Sirius Energy, která vlastní druhou největší solární elektrárnu ve Státech, jak ji měl Seaward na fotkách, má čtyřicetiprocentní podíl Jessica Morranová – přes zprostředkovatele.“

„Nekecej.“

„Senátor Neil Corbett je podílníkem čínské firmy Tonghou Corp., která dodává technologii pro vrtné plošiny v Mexickém zálivu, a jestli tě zajímá náš šéf, velectěný Daniel Baone, taky to není zrovna chudák. Má akcie Xiaxinu, čínské továrny v Kongu na zpracování hliníku.“

„Do prdele.“

„Část americké administrativy je prostě koupená – a nikdo neví, jak velká.“

„Sakra… Ale z toho se nevymotáme.“

„Vymotáme. Jak jsem říkal, Thurman už podniká nějaké kroky.“

„S kým? S NSA?“

„To určitě ne. Spíš přes operativce z ministerstva financí a analytiky daňového úřadu.“

„Tomu moc šancí nedávám.“

„Nech to na nich.“

„No dobře. A jaký je teda plán?“

„Plán je, že za tři dny odjedeme do Norfolku…“

„Nemůžu být někde zalezlej tři dny.“

„Můžeš. Já s Nathanem takhle žijeme už dvacet.“

„Jenže vy nechodíte do školy.“

„Ty už teď taky ne. Seš přece hledanej.“

Do prdele, měl pravdu.

„No jo… Ale stejně, chci to udělat dneska.“

„Nevím, jestli stihnu všechno, co potřebujeme. A taky jestli se mi podaří zajistit Frasiera.“

„Musíš to zkusit. Navíc já se tady dole vůbec nevyznám.“

„Přijedu pro tebe.“

„A přivez mi nějakou hotovost. Nemám nic a potřeboval bych si v sekáči koupit nějaký hadry, který odpovídají spodním levelům.“

„Jo, dej mi dvě hodiny.“

„OK… Nějak to tu snad přežiju.“

189.

Přijel za hodinu dvacet. Za tu dobu jsem se stačil seznámit se dvěma teenagerkama, které byly hotové z mých luxusních hadrů, jedním docela sympatickým výrostkem na skateboardu, který byl hotový z mojí spáleniny na tváři, a dvěma důchodci, kteří ze mě byli hotoví tak nějak celkově.

Chriss si to přihasil s batůžkem na zádech a dvěma psy u nohou. Odhadoval jsem, že jeden z jejich prapředků mohl být boxer a ten druhý nejspíš liška.

„Pořídil sis doprovod?“

„Spíš si oni pořídili mě,“ zabručel a pohladil toho, který byl blíž. „Přidali se ke mně v minus prvním u výměníkovky, a pak už se ode mě nehnuli. Asi čekají, že mám v tom ruksaku deset kilo klobás.“

„Jak se jmenují?“

„Jednomu říkám Brena a druhýmu Nathan.“

„Kterej je fenka?“

„Nevím, nekontroloval jsem to,“ řekl a sundal ze zad batůžek. „Přinesl jsem ti nějaký prachy. V tomhle se dole fakt nemůžeš pohybovat.“

Vzal jsem si od něj desetidolarovku a zamířil ke krámku, který už jsem měl vyhlídnutý a jehož zpola oprýskaná reklamní cedule oznamovala, že disponuje šatstvem všeho druhu, od kožichů až po spodní prádlo. Prodavačka byla indiánka narozená někdy před třiceti lety a od té doby si nejspíš nestříhala vlasy, protože jí antracitově černý cop sahal až pod zadek. Nevěřícně na mě zírala a tutově si myslela, že jsem nějaký démon ze záhrobí. Zhmotnělý duch, který se zjevil na nesprávném místě. Vysvětlil jsem jí, že potřebuju něco sportovnějšího, než mám na sobě. Nakonec jsem skončil u riflových šortek, dlouhého trika a ještě delší košile, kterou jsem si oblíkl přes to triko. A když jsem ji nechal rozepnutou a ještě si vyhrnul rukávy, vypadal jsem vážně skvěle. Zvlášť s těma odranýma a zjizvenýma nohama jsem vypadal autentičtěji než leckterý obyvatel tohohle města od nultého po minus druhý level. Dokonce i Chriss byl překvapený, jak skvěle vypadám. Platit jsem nemusel nic. Udělali jsme to výměnou. Nechal jsem jí svoje hadry a ona byla navýsost spokojená.

Přešli jsme náměstíčko na druhou stranu (čtyřnohý Nathan i Brena se nás pořád drželi) k výtahům s cedulkou Pouze pro personál. Chriss strčil kartu do čtečky a odněkud z hlubin se ozval příšerný skřípot.

„Takže co bude teď?“ zeptal jsem se.

„Nathan je na cestě za Frasierem. Podařilo se mi ho ukecat. Ale jenom díky tomu, že to Bertramové slíbil a že to chce mít co nejdřív za sebou, protože je z toho děsně nervózní.“

„To se nedivím.“

„Takže sjedeme do minus prvního a dostaneme se na parking Violetville, kde nás naloží Nathan a vyrazíme směr Norfolk.“

Dveře výtahu se otevřely a my nastoupili. Psi šli s námi. Chriss stiskl minus trojku minus prvního. Dveře se zavřely,kabina sebou škubla a současně se skřípáním se rozechvěla jako při zemětřesení. Nic příjemného.

„Máš u sebe pistoli?“ zeptal jsem se.

„Jo, dvě. Proč?“

„Potřebuju, abys ještě někde dole naučil Brenu střílet. Nebo aspoň vystřelit.“

„Co blbneš?“

„Neblbnu. Jenom si představuju ty nejhorší scénáře, až se odpojím a dostanu se do svého těla. Ona tam pak bude sama sebou. Musí mít něco na sebeobranu, kdyby nedejbože něco kikslo.“

„A jak si to představuješ?“

„Představuju si to tak, že zajdeme na nějaký opuštěný místo, tam Brenu připojím a ty ji necháš aspoň třikrát vystřelit.“

„Ty vole… to nevím, jestli se povede. Říkal jsi, že je poslední dobou nějaká nervózní. Co když nás oba odstřelí?“

„Neodstřelí.“

„A co když nebude chtít?“

„Musíš ji přesvědčit.“

„Já to s takhle mladýma holkama moc neumím. A s ní už vůbec ne.“

„S ní to asi neumí nikdo, z toho si nic nedělej. Musíš jí prostě vysvětlit, že je to kvůli ní, pro její vlastní bezpečnost. Nesmíš ji samozřejmě zbytečně děsit tím, co všechno se může stát. Akorát jí řekneš, že je to jenom pro jistotu.“

Výtah sebou zase škubl a dveře se otevřely. Vyšli jsme do široké a dobře osvětlené chodby, pod jejímž stropem se táhla spousta trubek.

„Takže zajdeme do technickýho tunelu mezi dvěma větvemi metra,“ prohodil Chriss. „Tam by to možná šlo vyzkoušet. Ale odvázaný z toho teda rozhodně nejsem.“

„A ty myslíš, že já jo? A co teprve ona…“

190.

Vyvalila na něj oči a zmateně se rozhlédla kolem. Pak svůj zrak znovu zaměřila na Chrisse a sjela po něm dolů na oba psy u jeho nohou. Potom znovu vyjela nahoru na Chrisse a pak dolů na sebe.

„Co to mám do prdele na sobě?“

Kdybych teď byl ve svém těle, musel bych se usmát. Naprostá ženská klasika. Mohla by se ocitnout třeba v pekle před samotným Satanem, nohy by jí olizovaly plameny a na ramena sahaly kostlivcovy ruce, ale její první starostí by bylo, co má na sobě.

„Převlíkla ses.“

„Co to meleš? Já bych se do tohohle rozhodně nepřevlíkla.“

„Larry se převlíkl. Jsme v minusových levelech a tady bys v těch značkových hadrech působila strašně nepřirozeně.“

„Aha… A kde teda jsem?“

Konečně ji taky začala zajímat aktuální situace.

„A co tu dělám a proč mě sakra vůbec připojil? Nebo se mu udělalo blbě? Usnul?“

„Ne.“ Chriss z toho byl evidentně rozpačitý. „Jsme před poslední fází celé akce na Larryho záchranu.“

Znovu se rozhlédla kolem. Prostředí bylo opravdu panoptikální. Široký tunel se dvěma kolejnicemi měl hrubé neupravené stěny, podpírané montážními stavebními výztuhami z přetavené strusky, překříženými desítkami kabelů a trubek. Pod vrcholem klenby svítily průmyslové výbojky s drátěnými kryty. Znovu se podívala na sebe. Na své odrbané šortky, pomačkanou dlouhou košili a vytahané triko. Očividně ji to fascinovalo daleko víc než tohle bezútěšné prostředí.

„To jste se oba posrali, nebo co?“

Chriss jenom pokrčil rameny.

„Nechci tady být. Nelíbí se mi tu. Chci pryč. Nechci nikoho zachraňovat. Vyžerte si svý průsery sami. Ať mě odpojí,“ řekla a posadila se na zem.

Oba psi byli hned u ní. Nijak ji nevyděsili, naopak. Začala je drbat za ušima a pod krkem. Vrtěli ocasy jak diví.

Chriss si sundal batoh a vytáhl z něj velkého falcona a menší bubínkový revolver. Brena na něj vytřeštila oči.

„Larry chtěl, aby sis zkusila vystřelit. Kterou chceš?“

Neříkala nic, jenom drbala oba psy na krku. Pak zavrtěla hlavou.

„Běžte oba do prdele,“ řekla pak. „To nepatřilo vám, miláčkové,“ oznámila hafanům, kteří se k ní lísali jako k paničce, která se po týdnu vrátila z dovolené.

Zjevně si ji oblíbili. Přitom ke mně byli daleko rezervovanější, což jsem nechápal. Jako by ty bestie vycítily, že v tom těle je najednou někdo jiný, než byl ještě před chvílí na náměstí v Loyole.

„On to myslel tak,“ spustil Chriss, „kdyby k něčemu došlo… Jako třeba v té škole.“

„V jaké škole?“

Panebože, to je ale vůl. Brena samozřejmě neví nic o tom, co udělala ve škole. Neví, že odstřelila agenta a že ji teď hledají všichni policajti ve městě. Asi si to uvědomil, protože řekl: „Ale nic.“

„Jak nic? Co se tam stalo?“

„Nic se nestalo. Larry to zvládl a naštěstí tě včas vymanévroval z nebezpečí.“

„Mně ve škole hrozilo nebezpečí?“

„Hele, nemáme moc času na velký vybavování. Prostě jsme před finále a Larry má o tebe strach, a tak…“

„Jo tak on má o mě strach? Nepovídej. To jako fakt?“

„Fakt,“ řekl nešťastně Chriss. „Tak mě poprosil, abych ti dal pistoli. Ale aby sis ji ještě předtím vyzkoušela, jestli ji vůbec udržíš v ruce a budeš z ní schopná vystřelit.“

„Zapomeň… Nemíním po nikom střílet,“ zavrčela Brena a zase zabořila ruce do psí srsti.

„Je to jenom pro sebeobranu, rozumíš. Kdybysme třeba tady dole narazili na vzteklýho psa.“

„Tak mě ochrání tihle dva miláčkové,“ prohlásila.

Chriss začínal být opravdu nešťastný. Jenže v tomhle jsem mu pomoct nemohl.

„Podívej, až se provede Larryho transmise ven z tvého těla…“

„Už aby to bylo.“

„…budeš už jenom ty sama. Sama sebou.“

„Panebože, ani nevíš, jak se na to těším.“

„No právě. Jenže vypreparování Larryho z tvý hlavy proběhne na nepřátelským území. A kdyby se tam náhodou objevil nějaký hlídač…“

„Jo tak ty myslíš, že ho jako zastřelím?“

„Stačí postřelit.“

„Dyť to říkám, oba jste se posrali.“

„Panebože, tak si ji aspoň pojď vzít a zkusit s ní zamířit. Možná bude stačit, když ho jenom postrašíš. Larry mi říkal, že když to nezkusíš, tak do žádnýho přenosu nejde.“

„No tak mu řekneš, že jsem si to zkusila, ne?“

„Jo, to mu opravdu říct můžu. Jenže on je teď určitě připojený a celý tenhle náš pitomý dialog poslouchá.“

„Aha… To je dobře, aspoň mu můžu říct, že už ho mám plný zuby a že už ho nechci nikdy vidět.“

„Mám dojem, že jsi ho ještě nikdy neviděla.“

„Doufám, že ho ani neuvidím.“

Chriss začal propadat beznaději. Vážně neměl moc zkušeností se ženskýma. Dlouhé dialogy je vyloženě baví, a když je někdo k něčemu přemlouvá, je to pro ně rajská hudba. Vychutnávají si to jako thajskou olejovou masáž.

„Takže to sám vidíš, Larry,“ řekl potom Chriss a bezmocně rozhodil rukama.

Brena vstala.

„Oba jste fakt nemožní,“ prohlásila. „Tak mi ji dej. Tu menší.“

Chriss jí podal revolver. Vzala ho do pravé ruky a natáhla ji před sebe.

„Stačí?“

Chriss zavrtěl hlavou. „Takhle nikoho nepostrašíš. Je strašně očividné, že to držíš jenom jako atrapu. Máš pokrčenou ruku a to je špatně. Můžu?“ zeptal se a přešel těsně za ni.

Vzal její ruku za loket a natáhl ji.

„Musíš tu zbraň držet pevně, aby bylo vidět, že ji svíráš. Abys měla bílý klouby, že to myslíš vážně a že se ti netřese ruka.“

„Netřese se mi,“ odsekla.

„Teď ne, když ti ji držím. A chyť si ji radši oběma rukama.“

Udělala to. Chriss přesunul svoji ruku až k její dlani.

„Tady se to odjistí,“ řekl a povolil pojistku.

„Nebudu to odjišťovat,“ ujistila ho.

Chriss prostrčil svůj ukazováček přes ten její, který měla na spoušti, a stiskl.

Ohlušující rána rezonovala mezi stěnami tunelu a Brena vyjekla.

„Do prdele, řekla jsem, že nebudu střílet!“ zaječela na něj a odstrčila ho od sebe.

Oba psi se na Chrisse rozštěkali. Bránili svoji paničku, která teď pro ně byla bohyní. „No tak promiň… Vždyť se zase tak moc nestalo, ne?“

„Stalo, blbe.“

„Larry chtěl, aby sis zkusila vystřelit.“

„Larry je debil a nechci ho vidět.“

„Jo, to už jsi říkala.“

191.

Psi se nás drželi jako klíšťata. Přestože Brena byla odpojená a její tělo jsem zase ovládal já, nedali si říct, i když jejich původní vřelost poněkud opadla. Nicméně pořád jsem je měl u nohy. Sestupovali jsme dolů po schodištích, z nichž některá byla betonová a jiná tvořila jen jednoduchá kovová konstrukce. Chriss to měl asi dobře zmapované, protože ani na chvíli nezaváhal, přestože mně ta cesta připadala strašně složitá. Kdyby mě tu nechal, tak už se zpátky do civilizace asi nedostanu. Šlo totiž hlavně o technické koridory a údržbářské chodby, přístupné jenom s univerzální kartou technické obsluhy. Tu Chriss naštěstí měl.

Psů se nám podařilo zbavit u jedněch kovových dveří, kde jsme je dál prostě nepustili, i když to bylo docela složité. Mám dokonce dojem, že měli slzy v očích. Ještě že Brena nebyla připojená, ta by je určitě měla taky.

Skončili jsme u podzemní přečerpávací stanice splaškové kanalizace, která svojí rozlohou připomínala chemickou továrnu. Vedle šaten personálu byla nízká garáž, kde stály tři dodávky s emblémem Baltimorských kanalizací a vodovodů a u jedné z nich postával Nathan s profesorem Frasierem. Oba dva měli na sobě modré údržbářské mundúry.

„To vám teda trvalo,“ přivítal nás poněkud otráveně Nathan.

„Larry měl problémy. Nebo spíš ta jeho holka,“ řekl Chriss.

Nathan ke mně vzhlédl. „Jaký problémy?“

Jenom jsem mávl rukou.

„Larry trval na tom, že se musí naučit střílet,“ doplnil Chriss, posadil se na zem k dodávce, opřel se zády o přední pneumatiku a zapálil si.

„Larry snad umí střílet, ne?“

„Jo, ale on chtěl, aby to uměla i Brena. Jako opravdová Brena, až ji odpojíme.“

„Vy snad počítáte s tím, že by nám pak ještě měla pomáhat?“

„Ale ne,“ řekl jsem. „Jenom pro jistotu. Prostě chci, aby měla k dispozici pistoli, kdyby něco. Mám strach z toho, až já budu odpojený a ona zůstane připojená.“

„Vy ji tam chcete tahat? Myslel jsem, že ji necháme někde venku, v zaparkované dodávce v bezpečí. Přece může zůstat dvě stě metrů daleko, ne?“ odpověděl Nathan.

Soucitně jsem se na něj podíval. „To asi těžko. Já přece sakra musím jít s váma, ne? Byli byste jenom dva, což je málo.“

„Do prdele, to je fakt. To jsem nedomyslel,“ přiznal Nathan a napil se minerálky z plastové láhve.

Frasier tam jenom stál s rukama v kapsách montérek a nic neříkal. Evidentně byl z toho všeho rozhozený a já jsem začínal mít strach, jestli to vůbec zvládne.

„Jak jste na tom vy, profesore?“ zeptal jsme se ho a samotnému mi to přišlo komické, oslovovat chlapa v montérkách „profesore“.

„Nic moc. Zdá se mi to celé naprosto šílené.“

„To se vám nezdá, ono to opravdu je šílené. Ale nemáme na vybranou.“

„Máte. Kdybyste do toho zapojili ozbrojené složky…“

„Myslel jsem, že už jsme vám to vysvětlili. Nejde to.“

„Nechte toho,“ přerušil nás Chriss. „Pojďte do šatny, mám tu satelitní snímky a musíme se dohodnout, jak to uděláme. Odkud půjdeme, kde necháme stát dodávku a podobně. A pak taky konečné místo srazu, kdyby nedejbože došlo k tomu, že bychom se museli rozdělit.“

„To nepřipadá v úvahu,“ poznamenal Frasier nakvašeně.

„U vás budu celou dobu já,“ uklidnil ho Chriss. „Přesto i vám dám pistoli. Střílel jste někdy, ne?“

Přikývl.

„Jestli si ale myslíte, že budu obsluhovat složitou přenosovou aparaturu a u toho ještě střílet, tak jste se asi zbláznili.“

„To nepředpokládám. Chápu, že to nejde. Proto s vámi budu non-stop já. Jenom kdyby se na vás někdo vrhl, abyste se měl čím bránit.“

Frasier jen zavrtěl hlavou. „To je úplný nesmysl. Pokud po mně opravdu budete chtít přenos, tak prostě musíte zlikvidovat všechny, kdo by se vám v tom pokusili zabránit, a teprve až bude naprostý klid, tak si k tomu sednu.“

„Jo,“ přikývl Chriss. „Teď jste přesně popsal můj plán. Jde jenom o to, jestli vyjde. Jestli to opravdu bude tak jednoduché.“

„To si piš, že nebude,“ poznamenal jsem.

192.

Seděli jsme v šatně, kde byla část stěn obestavěná plechovými šatními skříněmi a tam, kde zbylo místo, byly nalepené plakáty ženských, které kromě obřích prsou na sobě nic neměly. Uprostřed stál velký stůl a kolem něj deset židlí. Na stole ležely satelitní snímky staré dvacet hodin.

„Jedná se o tuhle halu označenou písmeny GF,“ instruoval nás Chriss a propiskou ukazoval na snímek. „Je to v přístavu, v části označené jako Naval Base. Auto necháme tady, na Admiral Taussig Boulevard, a zbytek dojdeme pěšky.“

„Víme, kolik je v té hale lidí? Myslím kolik lidí hlídá ten kamion.“

„Nevíme. Ale mám statistiku pohybu kolem haly za posledních osmačtyřicet hodin. Vypadá to na šest lidí. Teda pokud tam dalších dvacet nepřespává a nevystrkuje čumák. To bychom měli zvládnout.“

„Pro jistotu bych to vynásobil koeficientem dvě pro nevystrčené čumáky,“ zavrčel jsem.

„I to bychom měli zvládnout.“

„Vědí čumáci o tom, že hlídají ukradená auta?“ zeptal jsem se.

„Proč?“

„Jestli můžeme střílet. Co když je to jenom bezpečnostní agentura, která vůbec neví, o co jde? Najali si je s tím, že jde o jejich vozy. Není na nich emblém Pentagonu ani NSA, vždyť jsou pomalované kuřaty.“

Chriss sáhl do kapsy, vytáhl plastovou průkazku a poslal mi ji po stole.

„Tady máš průkaz NSA. Když je vyzveme, aby složili zbraně, že jsme z NSA, tak by to měli udělat. Jestli to neudělají, pak je to jasné a střílíme.“

Frasier opět bezmocně zavrtěl hlavou. „Pánové a dámo, tohle nemůže vyjít, to je hotové šílenství.“

„To už jste říkal, profesore,“ usadil ho Chriss, který už byl taky trochu nervózní. „Tohle už nebudem řešit. Vy se soustřeďte jenom na svůj úkol, což bude transmise Larryho tady z té půvabné slečny a Nathana tady z toho gaunera. A je na nás, abychom vám k tomu udělali prostor a zajistili přístup k technologii.“

„Co máme k dispozici za zbraně?“ zeptal jsem se.

„Izraelské Uzi, glocky a granáty.“

„Ježíšmarjá…“ povzdechl si Frasier.

„Vám dám glocka, profesore.“

„Já budu spíš potřebovat přístupové kódy a kódovací matrici k těm dvěma tělům.“

Vyděšeně jsem se na něj podíval. „Cože?“

„No jistě.“

„Ty snad máte, ne?“

„A kde bych je asi vzal? Byla to neoficiální akce, takže v Pentagonu nejsou ani duplikáty.“

„Ty ale nemáme,“ vyhrkl jsem a polilo mě horko.

„Máme,“ oznámil Chriss a zachránil mě tak před blížícím se infarktem.

„Ty je máš?“ otočil jsem se na něj.

„Jasně. Jinak bychom tu byli zbyteční.“

„Měl jsi je od začátku?“

„Ne. Zastavil jsem se pro ně u Bertramové v nemocnici. Měla je na čipu v kosmetickém zrcátku,“ řekl a vytáhl z kapsy dva tenké čtverečky, kteří se podobaly simce do mobilního telefonu.

Oddechl jsem si.

„Ty jsi mluvil s Bertramovou?“

„Jo.“

„Jak se na tu akci tvářila?“

„Myslím, že dobře a že nám chtěla popřát hodně štěstí. A snažila se i usmát, což ale její zdravotní stav zatím nedovoluje. Aspoň myslím, jinak by se určitě usmála, kdyby mohla.“

„O tom pochybuju.“

Frasier se natáhl pro čipy a strčil si je do náprsní kapsy montérek.

„Hlavně to proboha neztraťte, profesore,“ řekl jsem mu.

„Kdyby mě oddělali, víte, kde jsou.“

„Nemůžou vás oddělat, protože pak jsou nám k ničemu, sakra,“ vyhrkl jsem rozčileně.

„To byl jenom takový bonmot,“ usmál se na mě.

Už se asi na situaci aklimatizoval, když dokázal projevit takový hořký nadhled.

„Všichni si oblečeme neprůstřelné vesty,“ pokračoval ve výkladu Chriss. „A já s Larrym si ještě vezmeme montérky kanalizací.“

Pak se otočil ke mně.

„A ty si předtím ještě zajdeš na záchod. Nemíním pak při ostré akci řešit problémy s ženským močovým měchýřem.“

193.

Do Norfolku to bylo přes tři sta kilometrů. Vyjeli jsme po deváté hodině večerní, abychom tam byli někdy po půlnoci. V kapsách jsme kromě průkazek NSA měli každý průkazku havarijní čety Baltimorských kanalizací, což se mi zdálo trochu nedomyšlené, protože kdyby na ni došlo, nevím, jak bychom vysvětlovali, že jedeme až z Baltimore řešit ucpaný kanál do Norfolku.

Hodina H1 byla stanovena na druhou ráno a hodina H2 (odjezd po úspěšné akci, já už jako Larry Connelly) na třetí. Samotný přenos by neměl trvat víc než deset nebo dvanáct minut, jak nás ujistil Frasier, což mě trochu překvapilo, protože jsem se nemohl smířit s tím, že celá moje osobnost jde stáhnout za stejnou dobu jako pět dvouhodinových filmů. Myslel jsem, že jsem složitější a komplikovanější. Konečnou ránu mi zasadil potom, co jsem se zeptal, o kolik kratší je přenos ženské, na což mi odpověděl, že o čtyři minuty delší. No to mě poser.

194.

Na Chrissově plánu se mi nelíbilo, že chtěl nechat auto půl kilometru od haly. Fakt je to blbost. Nejjednodušší by totiž bylo, kdybychom narolovali k hale s touhle kanalizační dodávkou a legendou, že máme na místě hlášenou havárii kanalizace.

„Nechce se mi tahat auto až k hale,“ zavrčel Chriss. „Nevíme, jak to bude probíhat. Mohli by ho zničit a pak jsme v hajzlu. Stačilo by prostřelit pneumatiku. Proto ho chci mít v někde v bezpečí, dál od haly.“

„To je sice super, ale nedovedu si představit, že tam přijdeme pěšky v těchhle mundúrech.“

„Použijeme přesně to, jak jsi říkal. Hledáme havárii kanalizace a auto máme u vedlejší haly. Nemůžeme tu poruchu najít.“

„Stejně se mi to nelíbí. Co když pak Brena netrefí k autu? Přece vůbec nebude vědět, kde jsme ho odstavili. Vlastně ani nebude vědět, že je někde v Norfolku.“

„Trefí… Budeš snad celou dobu s ní, ne? Nebo se na ni hned, jak budeš ve svým těle, vykašleš?“

„Buď si jistý, že nevykašlu.“

„No vidíš.“

195.

Noční přístav vypadal zlověstně a připomínal hollywoodskou sérii s Terminátorem, ale s převráceným happy endem. Tedy šťastným koncem pro stroje. Lidé žádní, přesto v něm bylo neuvěřitelně živo. Strojově živo. Proti noční obloze nasvětlené měsícem byl zřetelný pomalý pohyb kostrbatých siluet uvazovacích drapáků, bylo slyšet temné vrnění strojních intruzivních systémů ovládajících nakládací komory, sténání bubnových navijáků a hučení tlakových čerpadel napojených na dvouplášťové nádrže. Neohrabaná ramena jeřábů si s dokonalou přesností podávala přepravní kontejnery, pro které se natahovaly hydraulické plošiny s citlivými senzory místo očí a předávaly je otevřeným tlamám kolejových náprav, vybavených inteligentními systémy, schopnými přečíst laserový kód a nasměrovat vagón na jedno z desítek kamionových parkovišť. Obecenstvo toho neskutečného odlidštěného divadla tvořily stovky vysokorychlostních kamer, které to všechno lačně hltaly a porovnávaly s předepsaným scénářem.

Admiral Taussig Boulevard byl šestiproudý dálniční přivaděč, hlavní tepna vedoucí do srdce přístavu, kterou místo červených krvinek proudily osminápravové kamiony. A mezi nimi jedna malá bílá krvinka, dodávka Baltimorských kanalizací.

„Jsme na místě,“ oznámil Chriss a zajel na kraj vozovky.

„To je sice hezký, ale snad to tady nenecháš stát,“ poznamenal Nathan.

„Nechám. Takhle jsem si to zaškrtl na tom satelitním snímku. Ideální poloha, čtyři sta šedesát metrů k naší hale.“

„To je sice super, ale myslím, že během půlhodiny to policajti odtáhnou, ty vole.“

„Neodtáhnou. Deset metrů odsud je kanál. Otevřeme ho a natáhneme kolem výstražnou pásku až k našemu autu. Prostě havárie.“

„A kde jako budou ti kanálníci, co by ji měli opravit?“ nedal se odbýt Nathan.

„Dali si pauzu, odešli na kafe.“

„Ve tři v noci?“

„Sakra, to je fakt hodně riskantní,“ přidal jsem se do debaty i já.

„Není… Dýl než hodinu to tady stát nebude, to je v pohodě,“ řekl Chriss a vystoupil z auta.

„No tak jo, budeme mu věřit,“ okomentoval to Nathan a taky vystoupil.

Frasier celou cestu nepromluvil ani slovo a i teď jenom nehybně dál seděl a mrtvě zíral před sebe.

„Profesore, vystupujeme,“ šťouchl jsem do něj.

196.

Odstavili jsme dodávku a Chriss s Nathanem natáhli bezpečnostní pásku s nápisem Baltimorské kanalizace, což tři sta kiláků od Baltimore byl fakt docela odvaz. Baltimore se najednou stalo městem s nejdelší kanalizací na světě. Já si musel vyhrnout rukávy montérkového mundúru, protože mi byl děsně velký a cítil jsem se v něm totálně neohrabaně. Navíc jsem si pod něj ještě narval neprůstřelnou vestu, která mi taky byla velká, a ke všemu to nebyl ženský model s tvarováním na prsa, takže utrpení. Vypadal jsem jako nemotorná krabice.

Chriss všem rozdal malé batůžky, opět s logem Baltimorských kanalizací. Nevím, co v nich nosí opravdoví kanalizátoři, ale my v nich měli samopaly se zásobníky a v pravé kapse ještě glocka. Já s Nathanem jsme si vzali dva, abychom mohli jednoho nechat těm, jejichž těla opustíme. Teda snad. Protože jestli se to dneska v noci nepovede, tak už fakt možná skočím ze školní haly do atria (pokud mě Brena v tomhle rozhodnutí nepředejde).

„Až se dostaneme dovnitř,“ řekl Chriss, když si zapínal montérky, „skočíme nejdřív do kabin těch kamionů, a jestli v nich bude startovací karta, tak s nimi pochopitelně odjedeme.“

„To seš teda docela naivní,“ okomentoval jsem to. „Ty bys tam ty karty nechal, kdybys je ukradl?“

„Já ne. Ale já nejsem čínská rozvědka. To je jiná mentalita.“

„To by nebyla jiná mentalita, to by byla obyčejná blbost,“ zavrtěl jsem hlavou.

A pak mě napadla ještě další věc. „Hele, já jsem si do toho speciálního lůžka v kamionu lehl nahej, jenom přikrytej prostěradlem.“

„No a co?“

„Takže až se proberu, tak budu zase nahej.“

„To zní logicky.“

„Takže doufám, že mi tam někde nechali hadry. Protože jestli ne, nedovedu si představit, že tam budu běhat a střílet ze samopalu nahatý.“

„Hmm… Když tak houknu na Brenu, aby se nedívala.“

„Blbečku. Náhradní hadry jsi náhodu nevzal, co?“

„Ne, na takové detaily jsem opravdu neměl čas. Vždyť jsem ti říkal, že na logistiku je tři dny málo. A ty jsi to po mně najednou chtěl do dvanácti hodin. To fakt nejde, Larry.“

„OK. Takže jsi nám nevzal ani neprůstřelné vesty.“

„Máš ji na sobě.“

„Já myslím pro Larryho a Nathana, kteří leží v kamionu.“

Zavrtěl hlavou.

„To je teda ale na hovno,“ ozval se Nathan.

„Já vím, že je to na hovno,“ řekl ukřivděně Chriss. „Jenže na to jste mě měli upozornit, že budeme potřebovat věci i pro ty, co tam leží. Já měl fakt plnou hlavu úplně jiných starostí, než jsou hadry. Starostí, jak se dostat tam, jak se dostat ven, sehnat zbraně a munici… Ale pořád se ještě můžeme vrátit a udělat to třeba za dva dny, s doplněnou výbavou.“

„Zamítá se,“ zavrčel jsem a hodil si batoh s Uzi na záda.

Frasier se do hovoru raději nemíchal, a jak nás tak poslouchal, asi mu to na odhodlání nepřidávalo, spíš naopak. Z Pentagonu byl určitě zvyklý, že bylo všechno dopředu dokonale naplánováno a logisticky i technicky zajištěno. Tady to zatím vypadalo na naprosto anarchistickou akci totálních matlalů.

„Všechno bude v pohodě, profesore,“ řekl jsem, když jsem viděl jeho utrápený obličej.

„Kdybych byl věřící, tak se teď modlím,“ poznamenal a strčil si ruce do kapes.

„Tak jdeme,“ rozhodl Chriss a vykročil spoře osvětlenou ulicí na druhou stranu.

197.

„Nechci ti do toho mluvit, ale určitě tam mají kamery,“ řekl jsem, když jsme prošli malou brankou oplocení přístavu, jejíž zámek Chriss vyřízl příručním laserem.

„Proto máme mundúry, abychom mohli k tý hale dojít i pod kamerami.“

Prošli jsme kolem dvou řad přepravních kontejnerů narovnaných do dvou pater a Chriss zahnul k přízemní zděné budově. Celou tuhle část přístavu osvětlovaly silné reflektory na vysokých stožárech, takže to vypadalo skoro jako ve dne. Možná by se hodily i sluneční brýle. Chriss se zastavil u stěny baráku a počkal, až budeme všichni.

„Za tímhle rohem, asi sto metrů, je ta hala. Třicet metrů trochu napravo je kanalizační šachta.“

„Nelezu nikam kanalizační šachtou,“ ozval jsem se.

„To po tobě nikdo nechce, vole. Nech mě domluvit… Namíříme si to k šachtě, jsme údržba kanálů. Tam se zastavíme a budeme jako že něco zkoumat.“

„A to jako že co?“ zeptal se Nathan.

„To je jedno. Prostě se tam zastavíme, ty si třeba klekneš k poklopu a já nad ním budu šmejdit s mobilem, jako že mám nějaký detektor nebo něco. Protože je jasné, že si nás na kamerách všimnou. Pak tam budeme ještě chvilku stát, nechápavě kroutit hlavou a rozhlížet se. Já mrknu do papírů a pak už půjdeme přímo k té hale.“

„Jo, to je dobrý plán,“ řekl jsem jenom proto, abych něco řekl, přičemž mi to připadalo totálně naivní. „A u té haly bude následovat co?“

„Pak najdeme dveře a zabušíme, a až někdo vyleze, tak řekneme, že ta porucha je asi uvnitř.“

„Taky super,“ poznamenal jsem. „A potom?“

„Potom už budeme improvizovat podle nastalé situace. Když uvidíme kamiony, zbavíme se všech, kdo tam budou, a vrhneme se k nim.“

„A když je neuvidíme?“

„Tak budeme prolézat celou halu, dokud je nenajdeme. Ale Spenser se dušoval, že tam jsou.“

„Tak jdeme, ať to nezdržujeme,“ řekl Nathan. „Už jsem z toho docela nervózní.“

198.

Odlepili jsme se od budovy a vyšli na volné prostranství. A hned přišla první změna plánu. Před halou postával chlap, nepochybně člen ochranky. Byl sám, ale ozbrojený.

„Ty vole, vidíš ho taky?“ houkl jsem na Chrisse.

„Musel bych být slepý, kdyby ne. Nic se neděje, pokračujeme v plánu.“

„V jakým plánu, vole? Tohle v něm vůbec nebylo.“

„V plánu zkontrolovat kanalizační šachtu. A už nemel.“

Udělali jsme to přesně, jak Chriss řekl. Došli jsme k ocelovému poklopu kanálu, nad kterým Chriss manipuloval mobilem a Nathan k němu v pokleku čichal. Kdyby to viděl skutečný zaměstnanec kanalizací, musel by se válet smíchy.

Všiml jsem si, jak na nás chlap od haly zírá. Nespustil z nás oči.

„Takže co bude teď?“ zeptal jsem se.

„Pokračujeme. Jdeme k hale,“ oznámil Chriss a ještě se chvilku se rozhlížel s papírem v ruce, jako by kontroloval umístění dalšího kanálu.

Pak jsme si to namířili přímo k tomu chlapovi v černém s pistolí visící v pouzdře na opasku.

„Dobrý večer,“ pozdravil ho Chriss, když jsme byli na pět kroků od něj. Znovu se podíval do svých papírů a pak na vysokou plechovou halu.

„Dobrej,“ zadrmolil nedůvěřivě hlídač. Mohlo mu být nanejvýš pětadvacet.

„Máme tu hlášenou poruchu na kanalizaci a vypadá to, že je někde v týhle hale.“

„Blbost, tam žádný kanály nejsou.“

„To si jenom myslíte. Podle našich záznamů jsou.“

„Nevím o žádné poruše.“

„Hlásil nám to správce přístavu. Někde se to ucpalo a je to asi právě pod tou halou. Mohli bychom dovnitř?“

„To teda nemohli.“

„Jenže my jsme tu od toho, abychom tu poruchu odstranili.“

„Je to soukromá hala.“

„A víte, že přístavní kanalizace spadá pod správce přístavu, a ne pod majitele haly?“

„To je mi jedno. Přijďte ráno a předem si to dohodněte s mými nadřízenými.“

„Ono ani tak nejde o poruchu,“ vložil jsem se do toho já, „ale spíš o havárii. A až jim tam v tý administračce naproti začnou ráno téct sračky do kanceláří, tak vám asi hodně poděkují.“

„Seru na sračky. Budete muset přijít ráno se správcem přístavu a to už tady stejně nebudu já, ale někdo jinej.“

„No tak jo,“ povzdechl si Chriss.

Začal jsem z toho všeho mít hodně špatný pocit. Z Chrissova geniálního plánu se podařilo zrealizovat jen přemýšlení nad kanalizačním poklopem. Byl jsem připravený vytáhnout glocka, ale Chriss mě předešel. Sáhl do kapsy a vytáhl průkazku NSA. Dal ji neoblomnému strážci haly před obličej.

„Jedná se o zvláštní tajnou operaci Národního bezpečnostního úřadu, ty pitomče. Máme hlášku, že uvnitř je pašované zboží. Heroin. Tak nedělej hrdinu, otevři nám vrata a pusť nás dovnitř.“

Zíral na nás a měl problém to vstřebat. Pak sáhl po vysílačce, kterou měl uchycenou na rameni. Další čas už mu Chriss nedal. Složil ho levým hákem přímo na bradu. Chlap to nečekal a šel okamžitě k zemi. Chriss mu přitiskl na hruď těžkou pracovní botu a glockem namířil na jeho hlavu.

„Asi jsi to nepochopil, debile. Když říkám tajná operace, tak je tajná a nevytrubuje se nikam vysílačkou.“

Mladík něco zasípal, ale nebylo mu rozumět.

„Kolik jich je uvnitř?“

Byl z překvapivého a překotného vývoje událostí v totálním v šoku. Lapal po dechu a ani nebyl schopný odpovědět. Ale možná to bylo tím, že byla Chrissova bota moc těžká a omezovala přívod vzduchu do jeho plic. Chriss to už asi taky pochopil a nohu z něj sundal.

„Kolik je jich uvnitř, kurva?“

„Šest,“ vylezlo konečně z ležícího strážného.

„Takže s tebou sedm.“

„Osm,“ zachrčel.

„Ty vole, vrať se na základku. Jakých osm, kurva, když uvnitř je šest a ty jsi jeden.“

„Ještě Thua Chang.“

„Číňan?“

Přikývl.

„Jak jsou ozbrojení?“

„Čtyři od nás jako já, pistole. Dva od speciálů, s přilbami a vestami, se samopaly.“

„A ten Mao Ce Tung má co?“

„Nevím… Možná pistoli a možná nic.“

„Jsou tam kamiony?“

„Čtyři.“

Do prdele. Měly tam být dva. Jestli si to Spenser nepopletl s nějakými jinými. Sakra.

„Jsou na některých namalovaná kuřata?“ zeptal jsem se já.

„Jo, na dvou.“

Oddechl jsem si. Chriss se podíval nahoru nad vrata, kde byla umístěná kamera.

„Je teď někdo u těch kamer?“

„Nevím, není tam stálá služba. Kontrolují se průběžně, jak jde někdo náhodou kolem.“

„Jak se otvírají ta vrata? Máš nějaký smluvený signál?“

Zavrtěl hlavou.

„Takže jak se dostaneš dovnitř, až ti skončí služba? Nebo když chceš na záchod?“

„Mám v kapse dálkový ovladač.“

„Nathane, prošacuj ho,“ pobídl ho Chriss. Nepřestával při tom sekuriťákovi mířit na hlavu.

Nathan si k němu klekl, vytáhl mobil, sundal mu vysílačku a pak našel i dálkový ovladač.

199.

Vrata se poslušně srolovala do kastlíku nad nimi a my vešli dovnitř. Hala byla obří, vešlo by se do ní možná pět tenisových kurtů. Na jedné straně byly narovnané přepravní kontejnery s čínskými znaky, vedle stály dva vysokozdvižné vozíky. Vzadu byla prosklená kancelář, napravo prázdné palety a za nimi čtyři kamiony. Když jsem zahlédl svá kuřata, měl jsem chuť se k nim okamžitě rozběhnout.

Zpoza kontejnerů vyšel sekuriťák. A hned za ním další. Sehraná dvojka. Svalnatý černoch s téměř holou lebkou a pohublý běloch v kšiltovce.

„To se mi snad jenom zdá. Co tu do prdele chcete?“ vyštěkl ten vpředu.

Chriss před sebe natáhl obě ruce. V jedné měl průkazku NSA a ve druhé glocka.

„Zvláštní operace NSA. Položte zbraně na zem a lehněte si vedle sebe obličejem k zemi.“

Závažnost situace jim ale vůbec nedocházela, protože tam jenom stáli a čuměli. Až ten vzadu řekl: „Co to kurva mele?“

Pistoli vytáhl i Nathan a já nakonec taky, protože to opravdu vypadalo, že mají poněkud unavené neurony.

„Položte ty zbraně na zem. Hned. Nemáme čas se dohadovat,“ řekl Chriss a jim to asi konečně došlo.

Začali si odepínat přezky na pouzdře s pistolí.

Pak se ozvala střelba.

Šlo to odněkud shora. Nathan zařval, zbraň mu vypadla z ruky a chytil se za zápěstí. Já s Chrissem jsme vystřelili oba zároveň na ty, kdo stáli před námi. Vrhl jsem se na šokovaného Frasiera a strhl ho za kontejnery. Chriss uskočil za ty vedlejší a Nathan se vrhl dopředu za vysokozdvižný vozík. Střelba neustávala a z podlahy kolem něj lítaly ostré betonové střepiny. Ale nedostali ho. Posadil se na zem, opřel se o zadní kolo paleťáku a dal mi znamení, že střelec je někde nahoře. Z pravé ruky mu tekla krev. Levačkou si vytáhl z kapsy druhého glocka.

Ti, co jsme je postřelili já s Chrissem, se pořád váleli na zemi a jeden z nich sípal a nadával. Oba to dostali někam do nohou, takže jsme je znehybnili. Pořád měli pistole, naštěstí o ně ale nejevili zájem. Měli zájem odplazit se někam do bezpečí. Jeden už byl u kontejnerů. Na betonu za ním zůstávala krvavá šmouha.

„Odhoď tu pistoli!“ zařval na něj Chriss, „nebo se k těm bednám nedoplazíš.“

Otočil se. Pak bez řečí a se zkřiveným obličejem sáhl po pistoli, vytáhl ji z pouzdra a opravdu ji zahodil.

„Pro tebe to platí taky,“ houkl na toho druhého, který už se přestal plazit a teď ležel na místě.

Pravděpodobně byl znehybněný daleko víc, možná i omdlel. Ale určitě nebyl mrtvý.

„Tam na tý lávce,“ ukázal Chriss hlavní glocku pod strop, kde vedla z jedné strany na druhou technická lávka.

„Jo, všiml jsem si.“

Karty byly rozdány.

200.

Klečel jsem na kolenou schovaný za kontejnery. Vedle mě seděl na zemi Frasier a naprosto zřetelně jsem cítil, jak se třese.

„Bude to v pohodě, profesore. Půlku už jich máme mimo provoz.“

„Třetinu,“ hlesl Frasier.

Nebyl na tom zase tak špatně, počty mu pořád šly.

Viděl jsem, jak Chriss za kontejnerem před námi vytahuje z batohu samopal. Udělal jsem to taky. Hezká zbraň. Nebyl to originál Uzi, ale belgická licence se sklopnou ramenní opěrkou. Zásobník na čtyřicet nábojů, kadence šest set ran za minutu, ráže Luger devět milimetrů. Odjistil jsem pojistku.

Chriss se otočil ke mně a polohlasem sdělil: „Pokropím tu lávku a vy se všichni zkuste přesunout ke kamionům.“

Přikývl jsem, že rozumím, a Nathan dal znamení, že půjde vedlejší uličkou. Dloubl jsem do Frasiera, ať se postaví a připraví se na přesun. Myslel jsem, že ho k tomu budu muset přemlouvat, ale bez řečí vstal. Možná už byl smířený s osudem. Rozloučil se s tímhle světem a každá další vteřina od této chvíle už pro něj bude jenom bonus.

Chriss zahájil palbu na lávku. Byl to příšerný rachot, protože zvuk rezonoval jak mezi stěnami a střechou haly, tak mezi plechovými kontejnery, a vypadalo to, jako by střílela celá četa. Museli jsme přeběhnout asi desetimetrový nechráněný prostor k dalším kontejnerům vpravo. Stihli jsme to tak akorát, protože vteřinu předtím, než jsme mezi ně zapadli, začaly jejich stěny perforovat projektily. Z Frasiera lilo, jako kdyby právě vylezl ze sauny. Ostatně ze mě taky.

Postupovali jsme uličkou a skoro jsem odstřelil Chrisse, který se objevil v mezeře pět metrů od nás.

„Musíme víc vlevo, tohle vede někam do prdele,“ řekl a přešel k nám.

Podíval se nahoru na kontejner.

„Hele, vylez tam. My se tady s profesorem pokusíme dostat k autům. Budeme potřebovat krytí. Jednoho jsem z tý lávky sundal, ale pořád jsou tu někde ještě asi tři.“

„A Mao Ce Tung,“ doplnil jsem.

„Toho nepočítám. Tak dělej, lez.“

Ozvala se střelba. Nathan už asi taky střílel, což muselo být s jednou rukou dost těžké. Začal jsem šplhat po profilované stěně nahoru. Chriss popadl Frasiera za rameno a postupovali dál uličkou. Byl jsem už skoro nahoře, když kolem mě začaly zvonit odražené kulky a lítat jiskry. Do prdele… Okamžitě jsem skočil zpátky dolů.

„Ještě mají někoho nahoře, nedostanu se tam.“

„Tak na to ser a pojď s náma.“

201.

Seděli jsme za dřevěnými bednami narovnanými do dvoumetrové výšky a kamiony s nástavbou pomalovanou kuřaty stály asi deset metrů od nás.

„Jdu na to,“ řekl Chriss poté, co se už dobré dvě minuty neozvala žádná střelba.

„Co chceš dělat?“

„Přeběhnu ke kamionu, kryj mě. Zkusím skočit do kabiny a zkontrolovat, jestli by s tím šlo odjet.“

„To je kravina, jenom ztráta času. Navíc nevíme, kde je Nathan. Co když ho dostali?“

„Hele, zkusit přeběhnout ke kamionu je v téhle situaci stejné riziko, jako kdybysme se chtěli vrátit. Takže to vyjde nastejno. Kryj mě,“ řekl a vyběhl.

Ani jsem si nestačil nachystat samopal. Ale přeběhl tam bez potíží a vyšplhal se do kabiny. Chvilku se nic nedělo, pak se otevřely dveře a Chriss seskočil zpátky na zem. A přesně v tom okamžiku se ozvala střelba. Jenže střelec už asi dlouho nebyl na střelnici, protože všechno šlo dva nebo tři metry od cíle, což bylo vidět na nástavbě kamionu, kde projektily drtily nakreslená kuřata. Chriss šel okamžitě k zemi a zalezl pod auto. Střelec byl asi někde nahoře, protože Chriss se pak nerušeně odplazil pod nápravou k zadní části vozu.

Z prostoru mezi kabinou a návěsem druhého kamionu se najednou vysunula hlaveň samopalu a následoval rachot dlouhé dávky. Nemířila však na nás ani na Chrisse, ale nahoru pod střechu. Střílel Nathan. Nechápal jsem, jak se k tomu kamionu dostal. Střelba utichla a zaslechl jsem dutý náraz, připomínající dopad stokilového pytle naplněného masem na beton. Nathan byl asi úspěšný a střelce z lávky se mu podařilo sundat.

Chriss mezitím otevřel zadní dveře jednoho z kamionů a skočil dovnitř. Za chvíli jsem viděl jeho hlavu za otevřeným křídlem dveří. Naznačoval, že je to můj kamion. Takže moje tělo v něm opravdu pořád leží a já jsem pár metrů od něj. Myšlenka, že by ještě teď mohlo něco kiksnout a já se do něj nedostal, mě skoro paralyzovala. Musí se to povést.

Chriss seskočil na zem a přeběhl ke druhému vozu. Otevřel zadní dveře a skočil dovnitř. Současně s ním se dozadu pod autem proplazil i Nathan. Měl to složité, protože jednu ruku měl opravdu nefunkční. Skočil za Chrissem dovnitř.

Otočil jsem se na Frasiera. „Takže profesore, konečně začíná vaše část úkolu. Přeběhněte za nimi dovnitř, Nathan je připravený.“

„Nezvládnu to,“ zasípal Frasier a snažil si rozepnout límeček u krku.

„Zvládnete… Musíte. Sakra, když už jsme takhle blízko, tak to teď přece nevzdáme.“

„Je tu moc mrtvých.“

„Což je lepší, než kdyby byli živí. Možná už je tu jenom jeden. Pojďte, jdu s vámi.“

Nechtělo se mu. Nešetrně jsem ho chytil za rameno a postavil. Zpoza otevřených zadních křídel dveří kamionu vykoukl Chriss s připravenou zbraní. Rozhlédl se kolem a pak na nás mávl, abychom vyrazili.

Byli jsme asi v půlce, když se halou rozlehla další střelba. A bylo to těsně kolem nás. Cítil jsem horký vzduch rozvibrovaný letícími projektily. Chriss začal taky někam střílet. Už jsme byli u kamionu. Nathan podal ruku profesorovi a doslova ho vhodil dovnitř. Já tam skočil za ním.

„Do hajzlu, kolik jich tu ještě je?“

„Nevím. Ale vypadá to, že ten debil, co jsme ho chytili venku, kecal. Musí jich tu být víc než šest.“

„Nekecejte a dělejte!“ okřikl nás Nathan.

Stál u lůžka, kde ležel. Tedy kde leželo jeho tělo. Otřesený profesor se kolem nás protáhl až dozadu k ovládacímu pultu se spoustou displejů a počítačovou klávesnicí. Jenom jsem doufal, že to celé nefunguje ještě pod Windows. To bychom tu možná byli do rána.

Nathan se posadil na zem a řekl: „Teď se odpojím. Toho, co tu po mně zůstane, budete muset nějak uvést do situace.“

202.

Zíral jako vrána. Owen Wallstorm, sedící na zemi a zády opřený o stěnu, nevěděl vůbec, kde je a co se s ním děje. Nechápal nic a ani nemohl. Ocitl se v nástavbě kamionu zahlceného futuristickými přístroji a před ním stál chlap v údržbářském mundúru se samopalem v ruce a vedle něj rozcuchaná blondýna ve stejném mundúru, s rozmazanými očními stíny a samopalem na hrudi. A před ním na speciálním lůžku ležel chlap přikrytý po krk bílou plachtou, napojený na spoustu hadiček a drátů. Musel to být opravdový šok. A když jsem si uvědomil, že stejný asi za chvíli čeká Brenu, přeběhl mi po zádech mráz.

„Buď zticha a nehejbej se,“ řekl mu Chriss.

Frasierovy prsty běhaly po klávesnici. Pak vytáhl z kapsy kódovací čip a zasunul ho do jedné ze dvacítky štěrbin v konektorovém panelu. Ozvalo se slabé hučení. Naběhla klimatizace. Na monitoru před Frasierem naskakovaly grafy a tabulky. Trvalo to asi pět nekonečných minut a pak profesor konečně oznámil, že byl zahájen přenos. Oddechl jsem si. Zatím všechno běželo tak, jak mělo, což mi připadalo neuvěřitelné. Pořád jsem čekal, kde něco kiksne, a to, že šlo všechno zatím relativně hladce, mě zneklidňovalo. V téhle od počátku zpackané operaci to byla naprostá anomálie.

Wallstorm pomalu zvedl svoji pravou zakrvácenou ruku a nechápavě na ni zíral. Vypadalo to na čistý průstřel dlaně.

„Ocitl ses uprostřed tajné operace baltimorské NSA. Tu pistoli, co máš v ruce, si zatím nech, protože ji možná budeš potřebovat. Venku jsou lidi, kteří nás chtějí zabít.“

Ještě chvilku na Chrisse mlčky zíral a pak se zeptal: „Jací lidi? Z NSA?“

„Objasníme ti to později. Teď jde jenom o to, abychom se odsud nějak dostali. Takže pokud chceš vyváznout živej, budeš s námi muset spolupracovat.“

„Kdo jste?“

„V tuhle chvíli je to úplně jedno.“

Wallstorm znovu zvedl zkrvavenou ruku před obličej. Pořád nemohl uvěřit, že se probral do reality a že to, co se děje kolem, není jenom hrůzný sen.

„Tady už nic nevymyslíme,“ otočil se Frasier od ovládacího pultu. „Myslím, že bychom se měli přesunout ke druhé aparatuře a zahájit přenos tady slečny…“

„Dobrej nápad,“ vyhrkl jsem.

Vážně už jsem se nemohl dočkat, až budu mít zase svoje tělo. Svoje oči a uši, svoje hmatové polštářky na prstech a taky svůj penis. Po něm se mi snad stýskalo nejvíc, protože močení byl zatím asi nejhrůznější zážitek, který jsem v tomhle těle zažil. Ale byl nejhorší možná jenom proto, že jsem nestačil zažít menstruaci, protože ta by ho zřejmě předčila.

Chriss otevřel zadní dveře kamionu a v tu chvíli se ozvala střelba a kolem nás začaly lítat kousky plechu a odražené kulky. Okamžitě je zase zabouchl.

„Do prdele, mají nás. Už jim asi došlo, o co nám jde, a jsou někde přímo před vratama.“

„Jsou ty stěny neprůstřelné?“ zeptal se Frasier rozechvělým hlasem.

„Jo, o ty se nebojte. Mají pancéřování,“ oznámil Chriss a rozhlédl se kolem. Pak očima zabloudil nahoru. Ve stropě byl zajištěný poklop.

„Tak jo, vylezu nahoru. Budeme předpokládat, že jsou někde dole. Nevšimnou si toho.“

„Seš si jistej?“

„Nejsem. Ale jinou možnost stejně nemáme.“

Přitáhl si židli od počítače, vylezl na ni a odjistil západky střešního poklopu. Potom ho opatrně nadzvedl. Žádná střelba se neozvala. Otevřel ho úplně. Vypadlo to nadějně, všude byl klid.

„Lezu nahoru,“ oznámil a vytáhl se na úroveň střechy.

Rozhlédl se kolem a pak vylezl celý a my ho ztratili z očí. Vylezl jsem na přistavenou židli a vykoukl ven. Chriss už byl metr od okraje zadní hrany nástavby. Zaťukal jsem na střechu. Ohlédl se. Dal jsem mu znamení, ať ještě počká, že jdu za ním. Trvalo mi to trochu déle. Navíc už jsem měl docela otlačená ňadra od té pitomé neprůstřelné vesty, která na nic podobného nebyla tvarovaná. A odřená kolena mě takypálila.

Když jsem byl na jeho úrovni, domluvili jsme se, že vyhlédneme oba najednou. Dvojnásobná palebná síla se určitě bude hodit. Pomalu jsme se přesunuli až na samou hranu střechy návěsu. Nachystali jsme si samopaly a vystrčili hlavy.

Byli tři. Všichni asi patnáct metrů od kamionů, přitisknutí ke kontejnerům a sledující zadní dveře. Zahlédli nás ve stejnou chvíli jako my je a střelbu jsme spustili všichni současně. My jsme ale měli před sebou větší terče než oni, protože z nás koukala opravdu jenom hlava. Byl to příšerný randál. Dva měli taky samopaly, třetí měl pistoli. V tomhle plechovém prostoru to mělo rezonanci, jako by se celá hala najednou řítila dolů. Jednoho jsem prokazatelně dostal, protože zůstal ležet na zemi. Zbylí dva zalezli.

„Hlídej to tady, já jdu říct profesorovi, aby se přesunul do tvého kamionu. Teď by to mělo být bezpečné, když ho budeme krýt shora.“

„Jo,“ odsouhlasil jsem jeho plán a s bradou přitisknutou k chladnému kovu střechy sledoval mezery mezi věžemi kontejnerů.

Za chvíli byl zpátky.

„Moc se mu do toho nechce. Navíc trval na tom, že Wallstorm musí jít s ním, že sám to nezvládne, což jsem zatrhl.“

„Proč?“

„Ty vole… Nathanův přenos pořád ještě probíhá. A kdyby v jeho průběhu Wallstorma odstřelili, tak se všechno zruší a okamžitě zařvou oba.“

„Do prdele… to mě nenapadlo. Takže kdyby během mého přenosu sejmuli Brenu, bude to stejné.“

„Jasně. Ale nesejmou, buď v klidu. Brenu necháš v tomhle kamionu. Takže běž a zalez tam.“

„Co blbneš?“ podíval jsem se na něj. „Nemůžu ji nechat tady, sakra. Musím ke svému tělu a dát si do ruky samopal a…“

„Na to zapomeň. Ten ti dám já.“

„Ani náhodou. Nechci nechat Brenu pohromadě s Wallstormem. Vlastně by tam byli sami.“

„No a?“

„Nevěřím mu, je přece od nich. Je z druhé strany.“

„On ví hovno, kde teď je. Nemá ponětí o nějakých stranách, ty vole.“

„Může ji odstřelit.“

„Proč by kurva střílel na holku, kterou nezná?“

„Ne, do mýho kamionu jdu já, teda Brena. Prostě chci mít jistotu.“

„Než budeme ráno sedět v nějakým baru, tak žádnou jistotu stejně mít nebudeš, vole.“

„Dobře, ale aspoň minimalizuju rizika.“

Chriss jenom zavrtěl hlavou.

„Takže do vedlejšího auta jdu já a Frasier a ty zůstaneš s Wallstormem a Nathanem,“ řekl jsem.

„Když myslíš, že to tak bude lepší…“

„To si piš, že bude.“

203.

Přesun proběhl bez problémů. Tedy zatím přesun mě a Frasiera z kamionu do kamionu. Chriss nás kryl ze střechy, ale nebylo po kom střílet. Možná už to vzdali. Zavřel jsem zadní dveře nástavby a Frasier se okamžitě vrhl k ovládacímu pultu. Taky už to chtěl mít za sebou.

Mrkl jsem na sebe. Tedy na skutečného sebe, ležícího na technickém lůžku a připojeného k hadičkám. Měl jsem ve tváři docela spokojený výraz. A jak jsem tak na sebe zíral, zavalila mě zvláštní vlna emocí. Nejsem žádný měkkýš, ale tohle mě fakt dostalo. Jak to popisují různí esoterici a další zoufalci, že se po smrti vaše duše odpoutá z těla, vznáší se pod stropem a hledí dolů na biologickou schránku, ze které se právě dostala… Do prdele, co by za to dali autoři teorií o životě po životě. Ti by z takového zážitku museli být totálně hotoví.

„Měl byste se odpojit a připojit tu holku,“ slyšel jsem Frasiera.

Další vlna nepoznaných emocí. Měl jsem se navždycky rozloučit s Brenou. Tedy s jejím tělem. I to mi bylo najednou líto. Přestože jsem se na ten okamžik strašně těšil a všechno mé snažení směřovalo jenom k němu, najednou jsem z toho byl rozpačitý. Vůbec jsem nechápal, co se to se mnou děje. Panebože, mně se snad ještě bude stýskat po těch ňadrech, nalakovaných nehtech a přeslazeném cappuccinu. Po Cheyně i po Sáře, po Leyle a Liamovi. Do prdele… Možná i po tom čurání.

Podobný pocit jsem zažil naposledy jako dvanáctiletý, když jsme se loučili na konci dětského skautského tábora.

„Tak dělejte, sakra. Systém už naskočil,“ přerušil Frasier tok mých myšlenek.

Potřásl jsem hlavou, aby se mi vrátilo zpátky normální mužské racionální uvažování, nezatížené ženskými emocemi. Hledal jsem očima, kam uložili moje hadry. Samozřejmě tady nebyly. Naplnil se přesně ten katastrofický scénář, který jsem čekal. Svlékl jsem se tedy aspoň z toho údržbářského mundúru a hodil ho ležícímu Larrymu Connellymu na břicho. Breně jsem nechal neprůstřelnou vestu a všechno ostatní. Já v něm holt budu muset být nějaký čas naostro. Pak jsem si na hruď (hruď Larryho Connellyho na lůžku) položil samopal. Breně jsem nechal v ruce glocka. Nakonec jsem se posadil na podlahu.

„Tak, pane profesore, já se odpojuju a připojuju vám tady slečnu. Když tak se jí to snažte nějak vysvětlit. Hlavně ji neděste. Řekněte, že jde všechno podle plánu. A radši s ní ani moc nediskutujte, je děsně voražená a hubatá.“

„Do prdele, tak už se odpojte,“ zavrčel na mě Frasier nervózně.

Udělal jsem to.

204.

Probral jsem se. Otevřel jsem oči a nad sebou měl strop nástavby kamionu. V rukou složených na břiše jsem cítil chladný kov samopalu. Pohnul jsem hlavou, potom rukama a nakonec nohama. Všechno fungovalo. Vztyčil jsem se na lůžku, i když s drobnými potížemi. Dveře nástavby byly otevřené dokořán. Uslyšel jsem střelbu. Proboha, takže ještě není konec?

Rozhlédl jsem se kolem. Šíleně mě bolelo za krkem, ale to nebyl ten nejhorší vjem. Brenu ani Frasiera jsem neviděl. Polilo mě horko. Teď už opravdové, byl jsem ve svém těle. Část vnitřních stěn byla posetá jakoby vyrážkou, což byly značky po střelách zvenku. Strhal jsem ze sebe hadičky, vzal samopal a seskočil z lůžka. Byl to ten nejhorší nápad, jaký jsem mohl dostat. Nohy ani tělo mě neposlouchaly tak, jak jsem si myslel. Po dlouhé době, kdy má biologická schránka jenom nehybně ležela, nebyla na tak rychlé pohyby a pitomé nápady připravená. Zřítil jsem se na zem pod pult s aparaturou a dostal pořádnou ránu do hlavy od konstrukce železného stolu. Samopal odletěl dva metry ode mě, ale pořád naštěstí zůstal uvnitř kamionu. Další střelba ze samopalů i z pistolí. Do prdele. Kolik jich tu ještě je? Nebo přijely posily?

Doplazil jsem se pro samopal. Nahý. Snažil jsem se aspoň rozpohybovat prsty na rukou. Na zemi byla čerstvá krev. Kde je sakra Brena a Frasier? A čí je to krev? Prsty jsem měl pořád ztuhlé. A taky mi začínaly hrůzou vstávat vlasy na hlavě. Co je s Brenou?

Podařilo se mi přeplazit se zbraní před sebou až na samý okraj nástavby k otevřeným dveřím. Vyhlédl jsem ven a zježily se mi i chlupy na krku, na zádech, rukách a nohách. Příšernější scénu vymyslet nešlo.

Deset metrů od kamionu stál černý těžkooděnec s přilbou na hlavě a maskou na ksichtě v mundúru speciální zásahové jednotky. V jedné ruce držel samopal a střílel kamsi napravo, druhou svíral pod krkem Brenu, kterou měl před sebou jako štít. Vypadala příšerně. Měla zakrvácený obličej a taky celou pravou ruku od lokte dolů. Táhl ji dozadu ke kontejnerovým věžím. Mě si ještě nevšiml. Musel bych ho zasáhnout do obličeje, abych ho zneškodnil, což jsem si netroufl. Tohle tělo, i když bylo moje, jsem rozhodně ještě neovládal tak, abych to zvládl. Pořád střílel jako zběsilý a z jeho zbraně lítaly prázdné nábojnice za jeho hlavu.

Namířil jsem na samopal, který měl v natažené ruce dostdaleko od těla. To bych zvládnout mohl. Stiskl jsem spoušť. Byla to půlvteřinová dávka, přesto hlaveň mého Uzi stačilo opustit minimálně pět projektilů. Část z nich zasáhla zbraň a část jeho ruku. Samopal odletěl asi deset metrů za něj a s ním možná i několik prstů. Zařval a pustil Brenu. Ta se bezvládně sesula k zemi, čímž se z chlapa stal dokonalý terč. V dalším okamžiku na jeho tělo najednou dopadly desítky projektilů, protože jsem nestřílel jenom já, ale i další samopal odněkud zprava.

Zpoza vysokozdvižného vozíku vyběhl Nathan a vrhl se k ležící Breně. Ten už byl na rozdíl ode mě rozpohybovaný. Měl na sobě nějaké tepláky a údržbářskou vestu.

„Kde je Frasier?“ zařval jsem na něj.

„Chriss ho odtáhl někam dozadu. Našel tam prý pojízdný auto.“

Zvedl bezvládnou Brenu, přehodil si ji přes rameno a přenesl ji ke mně ke kamionu. Opatrně ji položil dovnitř.

„Co je s ní?“ zeptal jsem se a sklonil se nad ni.

„Nevím.“

Zkoušel jsem s ní zatřást. Nereagovala. Obličej měla od krve, ale žádnou větší ránu jsem na něm neviděl. Zato celý pravý rukáv košile byl nacucaný krví.

„Hlídej ji,“ houkl na mě Nathan a zmizel někam pod kamion.

Snažil jsem se ji probrat plesknutím do obličeje, ale žádné reakce jsem se nedočkal. Přepadl mě pocit paniky. Sklonil jsem se až před její ústa, abych zjistil, jestli dýchá. Dýchala. Vstal jsem (nohy mě pořád neposlouchaly tak, jak by měly) a hrábl po údržbářském mundúru, který jsem si nachystal na lůžko. V rychlosti jsem ho na sebe hodil.

Ozvala se další střelba a současně s ní hvízdání pneumatik po hladkém betonu. Vyhlédl jsem zpoza dveří kamionu.Hlavní uličkou mezi kontejnery se padesátkou řítila bílá dodávka s prostřílenými okny. Shýbl jsem se pro samopal a zase vyhlédl ven. Přes rozbité čelní sklo jsem poznal Chrisse za volantem. Dojel až ke kamionu a dupl na brzdy. Dostal smyk a zadní částí vozu se otřel o zadní otevřené dveře kamionu. Ještě že jsem stačil Brenu vtáhnout až dovnitř, jinak by jí sejmul nohy. Zpod kamionu se vynořil Nathan a otevřel zadní dveře dodávky.

„Přenes ji sem!“ křikl na mě.

Hodil jsem si samopal na záda a vzal Brenu pod koleny a rameny. Vstal jsem a už jsem věděl, že to nezvládnu. Bylo ale pozdě. Pořád jsem byl příliš slabý. Přepadl jsem dozadu i s ní a zůstal ležet zavalený jejím tělem.

„Do prdele,“ uslyšel jsem Nathana a už byl v kamionu.

Vzal ji za nohy, nešetrně ji ze mě stáhl a přitáhl až ke dveřím. Pak seskočil dolů. Dodávka byla od kamionu pouhé tři metry. Vzal Brenu a přenesl ji dovnitř.

„Máš problém?“ houkl na mě.

Ani jsem nebyl schopný říct, že ne. Znova jsem se pokusil vstát. Bez Breny to šlo. Opatrně jsem seskočil dolů a dobelhal se k dodávce. Podařilo se mi vlézt zadními dveřmi dovnitř. Nathan za námi zabouchl a skočil dopředu vedle Chrisse. Auto se okamžitě dalo do pohybu.

„Kde je Wallstorm?“ křikl jsem dopředu.

„Ten tam někde zůstal. Má prostřílený nohy. Ostatně, není to náš člověk.“

Leželi jsme tam na podlaze tři. Já, Frasier a Brena. Slyšel jsem hvízdání pneumatik a taky další střelbu. Kulky perforovaly boční stěny dodávky nad našimi hlavami, protože ta žádné pancéřování neměla. Chriss hodil prudkou zatáčku a mě zavalilo Frasierovo tělo. Byl taky raněný, ale při vědomí. Sípal a z úst mu tekla krev. Opatrně jsem ho odvalil, jenže hned potom následovala zatáčka opačným směrem a já se převalil přes něj až na Brenu. Snažil jsem se přesunout do přední části vozu a chytit se držáků na boční stěně. Vpředu bylo okno do kabiny, které teď bylo ale vysypané. Podařilo se mi vztyčit se na všechny čtyři. Chriss zrovna vyjížděl z haly a už se řítil po přístavním molu.

Střelba za námi neutichala a já si zase raději lehl na podlahu. Další zatáčka mnou smýkla na pravý bok a Frasier chytil ránu do hlavy mojí nohou. Nemohla mu ublížit, byl jsem bosý.

205.

Podařilo se nám opustit přístav. Strčil jsem hlavu do otvoru po okně a zařval na Chrisse, že musíme okamžitě do nemocnice. Jenom přikývl.

„Kousek odsud je Sentara Heart Hospital,“ pokračoval jsem.

„Na tu zapomeň,“ houkl Chriss a prudce odbočil doleva, takže jsem zase přepadl na pravou stranu. Když jsem se znovu vyškrábal k otvoru za jeho zády, snažil jsem se mu sdělit, že Brena je v bezvědomí a Frasier na tom taky není nejlíp.

„Vem to rovnou do nemocnice.“

„Jo, kurva. Jedu do nemocnice. Ale ne do Sentara Heart.“

„Ta je nejblíž, vole!“ zařval jsem.

„Jo, to je možný. Jenže vezeme hledanou teroristku. Pátrá po ní policie.“

„No a co, do prdele? Tady jde o život.“

„Chceš ji zachránit? Chceš. Takže jedeme do Naval Medical Center. Je to jenom osm kiláků.“

„Vole, ale Sentara jen jeden,“ zařval jsem na něj a držel se zuby nehty, aby to se mnou zase nesmýklo na Frasiera, nebo na Brenu.

„Řekl jsem ti, že seru na Sentaru. Naval Medical mají pod sebou vojáci. Tam jí Thurman zajistí ochranu, než se to vyřeší. Projedeme akorát tunelem na druhou stranu zálivu a jsme tam.“

„Co když to nepřežije?“

„Dýchá?“

„Co já vím, kurva?“

„Tak to zjisti,“ houkl Chriss a vzal to prudce doprava na červenou.

Skoro sejmul dvě osobní auta. Někde v dálce jsem zaslechl policejní houkačky. Přesunul jsem se k Breně a zase se nad ni sklonil, abych zjistil, jestli dýchá. Další prudká zatáčka mě ale hodila přes ni na druhou stranu, takže jsem skončil obličejem na její zakrvácené ruce. Do prdele… Ještě že není při smyslech, jinak by musela řvát bolestí.

Auto se naklonilo, jak jsme sjížděli do tunelu. Frasier na druhé straně začal znovu sípat a kašlat krev.

„Pět minut a jsme tam,“ slyšel jsem Chrisse zepředu.

„Jestli to ta holka nepřežije, tak mě pak rovnou odstřel,“ zařval jsem na něj.

206.

U Naval Medical Center se Chrissovi nepodařilo zastavit před závorou, takže jsme jim ji pořádně ohnuli. Okamžitě kolem nás bylo šest mužů se samopaly. Odebrali nám všechny zbraně a taky Frasiera a Brenu. Ale nezatkli nás. Nejspíš byli informovaní. Následoval převoz k příjmu, kde si nás vzala na starost padesátiletá zrzavá doktorka, která měla k ruce dvě sestry, což byly holky těsně po škole, protože všechno, co po nich chtěla, jim musela vysvětlovat. Někdy i dvakrát.

Nejhůř na tom byl Nathan, který měl prostřelenou ruku. Chriss měl jenom pár škrábanců, stejně jako já. Jinak jsme byli v pohodě. Chtěl jsem vědět, jak je na tom Brena s Frasierem, ale na to mi doktorka neodpověděla, protože prý neví. Chtěl jsem po ní, aby teda aspoň zavolala někomu, kdo to ví, ale ani s tím jsem neuspěl. Potom jsem vznesl dotaz, jestli by mi nemohla sehnat aspoň nějaké civilní hadry, protože jsem na sobě měl jenom údržbářské kalhoty a jinak vůbec nic. Tvrdila, že civilním oblečením jejich nemocnice nedisponuje, ale nechá mi prý přinést alespoň kafe.

Vyzvídala, kdo jsem a co se nám stalo. Na to jsem jí řekl, že jí nic neřeknu, dokud nebudu vědět, jak je na tom slečna Shepardová. Jenže ona trvala na svém. Že o žádné Shepardové nic neví a že má na starost jenom nás.

Chrissovi zazvonil mobil. Vytáhl ho z kapsy a podíval se na displej.

„Viceprezident Thurman,“ oznámil a přiložil si ho k uchu.

„Jo, jsme v Naval Medical… Jo… A vědí o nás?… Jasně,“ sundal telefon z ucha a podíval se na mě a Nathana.

„Thurman říká, že odsud musíme okamžitě vypadnout.“

„A jak, do prdele, když ani nevíme, kde je Brena a Frasier?“

„On myslí jenom nás tři. Dole v garáži je připravená sanitka. Máme do ní nasednout a zmizet.“

„Hovno,“ řekl jsem. „Nehnu se odsud, dokud nebudu vědět, co je s Brenou.“

Chriss si přiložil telefon opět k uchu. „Máme problém, pane viceprezidente. Kolega se odsud nehne, dokud nezjistí, jak je na tom slečna Shepardová.“

„Ať jde do prdele,“ uslyšel jsem zcela zřetelně Thurmanův rozčilený hlas.

„Nehnu se odsud,“ zopakoval jsem nahlas, aby to slyšel i on. „Ona nasadila svůj život za můj. Jsem jejím dlužníkem,“ pokračoval jsem.

Chriss po mně hodil pohledem. „Ty vole, ona nic nenasazovala. Tys nasadil její život za svůj.“

„Tím spíš, kurva,“ zavrčel jsem.

„Dejte mi toho cvoka,“ uslyšel jsem zase Thurmana v telefonu.

Chriss mi podal mobil.

„Pane viceprezidente…“ spustil jsem.

„Držte hubu a udělejte, co vám říkám. Zmizte odtamtud. Shepardová ani Frasier už v nemocnici nejsou.“

„Cože? A kde jsou?“

Ale telefon už byl hluchý. Vrátil jsem ho Chrissovi.

„Tvrdí, že ani jeden z nich už tu není.“

„No vidíš, vole.“

„Nevěřím mu. Kecá jenom proto, aby nás odsud dostal.“

„Ať už kecá, nebo nekecá, je to úplně jedno. Tady už stejně nic nezmůžeš. Takže my s Nathanem jedeme. A jestli chceš, tak si tu klidně zůstaň.“

Fakt to byla situace k posrání. Byl jsem z toho všeho totálně rozložený.

„OK. Tak jedeme,“ řekl jsem nakonec.

207.

Na chodbě se nás ujal voják, který nás dovedl do podzemních garáží. Tam nám ukázal sanitku, kterou pro nás Thurman zajistil. Na sedadlech byly dokonce připravené hadry. Doktorské. Aspoň něco. Nasoukal jsem se do světle fialových kalhot a košile, na jejíž náprsní kapse bylo napsáno doktor Nielsen. Dokonce byla v kapse i průkazka. Chriss s Nathanem se taky převlíkli a Chriss skočil za volant.

Nastartoval a na palubní desce se rozsvítila navigace s přednastavenou trasou. Thurman myslel na všechno. Vyjeli jsme z garáží a opustili areál nemocnice zadní bránou. Najeli jsme na Conntos Avenue a proti nám se vyřítila dvě policejní auta se zapnutými majáky a houkačkou. Chriss taky zapnul maják a houkačku.

„Tak to bylo o chlup,“ zavrčel Nathan, když se kolem nás prořítila.

„Taky si myslím,“ přikývl Chriss a otočil se dozadu na mě.

„Pro koho asi tak myslíš, že jedou?“

„Ty vole, tak to hned otoč. Protože jestli tam Brena je, tak…“

„Hovno. Slyšel jsi Thurmana. Není tam.“

Přál jsem si, aby to byla pravda, ale stejně jsem tomu nevěřil.

208.

„Thurman byl v obraze. Měl to pod palcem a skoro celou síť měl rozkrytou už před měsícem. Připravoval obrovský zásah v několika institucích najednou. Jenže Seaward mu do toho vlítl se svojí naprosto anarchistickou akcí,“ řekla Bertramová a napila se vody.

Na dvojitý průstřel plic vypadala docela v pohodě. A konečně mě vůbec nedráždila a necítil jsem k ní žádnou zášť nebo cokoli podobného. Vypadala totiž naprosto bezmocně. Dokonale žensky. Měla na sobě pyžamo (s emblémem Hopkinsovy nemocnice Baltimore), tedy oděv, ve kterém jsem byl ochotný vyslechnout si každou ženskou, ať už blábolila cokoli.

Seděli jsme s Chrissem u její postele. Na nočním stolku stála velká kytice orchidejí. Nejspíš od Travise, jak mu říkala.

„Tak proč sakra Thurman Seawarda nezarazil?“ zeptal se Chriss.

Podívala se na něj jako na žáka, který zrovna plácl úplnou kravinu.

„Kdyby to zarazil, byl by okamžitě první na Seawardověseznamu. Všichni, kdo by mu tu akci chtěli překazit, byli okamžitě spojení s čínskou rozvědkou. Travis ho sice mohl nechat zatknout, ale nevěděl, kdo všechno je informován o jeho akci. A ten zbytek, jako například vy a třeba tady pan Connelly, by mohl napáchat ještě víc škod než užitku.“

„Na páchání škod byli v jeho týmu úplně jiní lidi,“ neodpustil jsem si.

„Proto to nechal běžet,“ přešla moji kousavou poznámku bez komentáře a pokračovala: „A nakonec spoléhal i na to, že se při té akci seženou ještě hmatatelnější důkazy, než měl v ruce on. Takže ho nechal být.“

„Ale nastrčil mu tam vás,“ konstatoval Chriss.

„Chtěl mít aspoň trochu přehled, co se děje. No a když se to všechno nakonec tak zamotalo…“

„Vy jste to zamotala,“ poznamenal jsem.

„Na to můžeme mít každý svůj názor, pane Connelly.“

„Jistě. Respektuju i ten váš, prostě se to zamotalo.“

„Tak už tu zatýkací akci nemohl spustit, protože zmizely kamiony s vašimi těly. A kdyby se mu nepodařilo pozatýkat všechny, mohli by ta těla zničit. Takže měl úplně svázané ruce. Až do včerejška. Nakonec to spustil až tři hodiny poté, co získal jistotu, že jste vy a pan Hernandez opět ve svých tělech.“

„Takže Číňani jsou opravdu v prdeli?“

„Zatčených je dvaašedesát, včetně velkých ryb jako Neil Corbett, šéf NSA Patrick Perez i ta jeho Jessica Morranová, Daniel Baone, Richard Spenser a další. Takže i když je v tuhle chvíli NSA téměř bez vedení, a tím pádem paralyzovaná, je aspoň jisté, že je čistá.“

„Měli jsme slíbený i nějaký prachy.“

Bertramová se na mě pobaveně podívala. „Jistě, pokud ovšem celá akce nebude vyhodnocena tak, že se použije koeficient nula.“

Myslel jsem, že po ní skočím. Ale řekla to schválně, mrcha. Chyběl jsem jí. Chyběl jí někdo, koho mohla přivádět k šílenství.

„Stačilo málo a byla jste koeficientem nula vynásobena vy,“ poznamenal jsem nakvašeně.

„To je pravda. V mém případě se už ale viceprezident Thurman nechal slyšet, že moje role v celé akci byla zásadní a bude násobena koeficientem pět.“

„To jste mu to určitě dělala na koníčka, když jste z něj vymáčkla takový koeficient,“ zavrčel jsem.

„Omyl, pane Connelly. Nic jsem z něj nemačkala. Navrhl to sám. A dělal mi to zezadu.“

209.

Do Filadelfie jsem jel vlakem, protože autem to trvá přes dvě hodiny, zatímco vlakem padesát minut. Vyhodilo mě to na Amtrak Station, odkud to bylo do Penn Presbyterian Medical Center nějakých šest set metrů, takže jsem se rozhodl dojít to pěšky po hlavním obchodním bulváru.

Nikam jsem nespěchal. Byl poslední den školního roku a ulice byla plná svátečně oblečených dětí, svírajících v jedné ruce kytici a ve druhé průhlednou folii na vysvědčení. Celé město jako by mělo zvláštní sváteční náladu. Sledoval jsem rozesmáté copaté holčičky s mašlemi skoro většími než jejich hlavy a kyticemi většími než jejich tělo, jak si vykračují pyšně jako načepýřené labutě, zatímco kluci se snažili dát najevo, že jsou nad věcí, s kyticí ležérně podél nohy, jako by se za ni styděli. Největší problém s tím měli teenageři s baseballovu čepicí na hlavě a otráveným obličejem, protože kytka pro ně byla naprostou potupou a degradovala je do role zženštilých transvestitů, což se snažili kompenzovat aspoň cigárem v koutku úst. Připadalo mi to všechno tak úžasné, že jsem se na chvíli posadil na lavičku a jenom čuměl. Fakt mě to bavilo. Hlavně ty rozkošné holčičky, protože byly opravdu jako princezny.

A pak mě napadlo, jestli bych náhodou taky neměl mít kytku. Do hajzlu, jasně že měl. Rozhlédl jsem se kolem. Přede mnou zrovna přecházeli tři kluci, nejspíš z osmičky, ze kterých otrávenost přímo čišela.

„Kolik chceš za tu kytku?“ houkl jsem na toho, co byl nejblíž.

Zastavili se a zírali na mě jako na nějakého úchyla.

„Myslím to vážně. Potřebuju kytku. A ty vypadáš, že když budeš bez ní, tvoje psychika tím vůbec neutrpí.“

„Nechcete moji?“ zareagoval ten vedle něj.

„Třeba, je mi jedno, co to je, když to nebudou kopřivy.“

„Dám vám svoji,“ přidal se třetí.

Vybral jsem si tu největší, v postříbřeném papíře se sluníčky, a dal jim deset dolarů.

210.

Nemocnice obložená cihlovou keramikou vypadala spíš jako pevnost než jako léčebné zařízení. Možná proto sem Thurman nechal Brenu převézt. Měla ležet na bloku C ve zvláštním pokoji a měli ji hlídat dva policajti, protože měla na krku obvinění z vraždy. To je prostě klasická baltimorská policie. Přestože na těch záznamech bylo jasně vidět, že ten debil vytáhl pistoli jako první, podle záznamu střílela jenom ona (teda vlastně já). Samozřejmě se našla i kulka z jeho pistole, jenže pořadí střelby na ní vyryto nebylo. Kromě těch dvou policistů ji ale hlídal ještě člověk od nás. To proto, kdyby ty policajty napadlo ji rovnou odstřelit, aby ušetřili státu Maryland soudní výdaje.

Ve vstupní hale jsem se na chvíli posadil, protože bylo teprve za deset devět a v devět měl přijít Ron Duran z naší filadelfské pobočky. Neznal jsem ho. Požádal jsem je akorát, aby mi prostě poslali někoho mladšího jako doprovod. Napsali, že posílají poručíka Durana.

Přišel přesně v devět. Bylo mu kolem pětadvaceti, měl šedý oblek, kávovou košili a na ní modrou vázanku. Já ho poznal okamžitě (vytáhl jsem si před hodinou z registru jeho fotku), zatímco on s tím měl problém. Určitě mu taky ukázali moji fotku, ale nejspíš ho zmátla kytice na mém klíně, protože si nejdřív pořádně prohlédl všechny lidi, kteří v hale byli, a když uznal, že fotce Connellyho se nejvíc podobám já, vypravil se ke mně. Vstal jsem a podal mu ruku.

„Larry Connelly, baltimorská NSA,“ představil jsem se, aby se mě nemusel vyptávat on, jestli jsem to opravdu já.

Ostatně na té fotce jsem určitě neměl na obličeji ty šrámy jako teď (jak jsem pokusil seskočit v kamionu z lůžka a skončil na zemi pod stojany s přístroji).

„Ron Duran, těší mě,“ odpověděl nesměle.

„Takže vám řeknu, o co mi jde. Půjdeme teď navštívit jednu pacientku. Dám vám tuhle kytku,“ podal jsem mu ji. „Přijdeme tam, já ji pozdravím a pak na vás kývnu a vy mi podáte kytku. Budete mě oslovovat ‚pane náměstku‘.“

Překvapeně zamrkal.

„Nejsem žádný náměstek, pochopitelně. Pro tuhle chvíli se ale jmenuji Jack Townhead, náměstek baltimorské NSA. Jde o zpravodajskou hru. Konspirace, rozumíte.“

„Náměstek baltimorské NSA se ale jmenuje jinak.“

„To ona neví.“

Nesměle přikývl.

„Takže mi podáte kytici a řeknete: ‚Prosím, pane náměstku.‘ Já si ji vezmu, prohodím s ní pár slov a pak vám řeknu, abyste nás nechal o samotě. Je to jasné?“

Zase přikývl. Tak složitou zpravodajskou hru asi ještě nikdy nehrál.

„Tím vaše celá dnešní role končí.“

„To jako úplně?“

„Ano. Úplně. Potom můžete opustit nemocnici a vrátit se na vaše ústředí. Nějaké doplňující dotazy?“ zeptal jsem se.

„Vy jste náměstek Jack Townhead, já vám podám kytici, a až řeknete, tak se zdekuju.“

„Výborně. Já věděl, že ve Filadelfii mají chytré kluky.“

211.

„Dobrý den, slečno Shepardová. Jsem Jack Townhead z NSA,“ zahlásil jsem hned ve dveřích nemocničního pokoje, ve kterém byla jediná postel a na ní Brena.

Nejsem teda žádná citlivka, ale fakt jsem měl co dělat, aby mi nezvlhly oči (což si zkušený agent NSA pochopitelně nemůže dovolit, to je normálně na vyhazov, řekla by Bertramová).

Duran s kyticí vklouzl do pokoje za mnou a zavřel dveře. Přešel jsem k posteli. Byla rozkošná. Byla tak rozkošná, že jsem skoro vypadl z role. Natáhl jsem ruku dozadu, což bylo znamení pro Durana.

„Vaše kytice, pane náměstku,“ řekl a podal mi ji.

Vzal jsem ji a předal Breně. „Přijměte to jako takové malé zadostiučinění od Národní bezpečnostní agentury.“

„To si asi děláte prdel,“ řekla a byla ještě rozkošnější než před chvílí.

Ten pořezaný obličej jí vážně sekl. Jsem totiž zatížený na hezké holky ozvláštněné pár drobnými šrámy. I když pravda, ty Breniny zrovna moc drobné nebyly. Dělaly z ní ovšem nádhernou bondgirl, která se právě vrátila z Ruska, kde se jí podařilo vyrvat Bonda z krvavých spárů KGB.

„Ví ctihodná NSA, že jsem obviněná z vraždy?“

Přisunul jsem si židli k její posteli. „Jen klid, dělá se na tom.“

„Na čem?“

„Převezeme vás vedle do Západní Virginie. Tam nemají trest smrti.“

Vyvalila na mě oči a čekal jsem, kdy po mně tu kytici hodí.

„To byl pochopitelně vtip,“ dodal jsem rychle.

„Tak s podobnýma vtipama běžte do hajzlu. Už mám za sebou dva výslechy. Prý jsem zastřelila někoho u nás ve škole.“

Přikývl jsem. „To je pravda.“

„Řekla jsem jim, že je to blbost, a oni mi ukázali záběry bezpečnostních kamer.“

„Taky jsem je viděl.“

„Snažila jsem se jim vysvětlit, že jsem to nebyla já. Že to byl někdo ve mně. Někdo od vás.“

„Od nás?“

„Z NSA. Nějakej Larry. Taky se mě ptali, kde jsem vzala pistoli. Řekla jsem, že mi přišla FedExem.“

„Co oni na to?“

„Chtěli mě převézt na psychinu. Absolvovala jsem už dvě psychologická vyšetření. A víte, jakej je závěr?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Že prý jsem normální a jenom to hraju. Takže předpokládám, že vy jste tu proto, abyste jim vysvětlil, že nic nehraju. Že jsem fakt měla někoho v hlavě.“

Podíval jsem se na Durana.

„Necháte nás chvilku o samotě, poručíku?“

„Jistě, pane náměstku. Počkám na vás v autě.“

„Jasně, dík.“

Duran se otočil k Breně, mírně se uklonil, řekl na shledanou a vykráčel z pokoje. Přisunul jsem si židli ještě blíž.

„Mrzí mě, co všechno jste si musela prožít, a…“

„Na to vám z vysoka kašlu. Mám na krku obvinění z vraždy.“

„Bude staženo,“ řekl jsem.

„Skutečně? Ručíte mi za to?“

„Jistě. Vzali jsme vás do stavu.“

„Prosím?“

„Všechno je jenom o papírech, slečno. Nebo dneska spíš o datech v počítačích. A podle nich jste naše agentka. Zastřelila jste agenta cizí výzvědné služby. Všechno je OK. Veškerá obvinění budou stažena. Plnila jste služební úkol a navíc jste jednala v sebeobraně. Vaše škola už byla v tomto smyslu informována, stejně jako státní žalobce. Celá věc už jenom čeká, až to státní byrokracie všechno schroustá a vstřebá… Není to příliš čisté, to uznávám, proto jsem taky odsud vyhodil toho poskoka. Ale v téhle situaci je to nejjednodušší řešení. Tedy pokud s tím budete souhlasit.“

„Já jsem teď agentka NSA?“

„Ano. A dobře utajená… Tedy do té doby, než jste vystřílela toho blbce přes prosklenou stěnu do atria.“

„Já nikoho nevystřílela,“ namítla rozčíleně.

„Jistě, chápu. A doufám, že si rozumíme. Celá operace byla přísně tajná, takže budu velmi rád, pokud se o zkušenostech a dramatických situacích, které jste při ní musela prožít, nebudete nikde zmiňovat. Samozřejmě se vám to všechno budeme snažit kompenzovat.“

„Jo? Neříkejte. A jak?“

Posadila se na posteli a kytici položila na noční stolek.

„Napsal jsem vás do našeho registru už od loňského roku, takže dostanete roční plat.“

„Roční plat agenta NSA?“

„Ano.“

„Kolik bere takovej agent?“

„O tom se budu ještě dohadovat s ředitelem. Samozřejmě vám napíšu ten nejlepší posudek.“

„Skoro jsem přišla o život.“

„Ano… Uznávám, to je pravda. Ale předpokládám, že jste velmi rozumná mladá žena a budete souhlasit s mimosoudním vyrovnáním. Soud totiž pochopitelně vůbec nepřichází v úvahu. To by šel možná bručet i samotný prezident Spojených států.“

„Vy jste šéf?“

„Ne, jenom náměstek. Ale možná časem… Člověk nikdy neví,“ řekl jsem ležérně a nemohl se na ni vynadívat. „V každém případě mám u agentury dost velké slovo, abych dokázal zařídit splnění vašich požadavků, pokud nebudou přemrštěné.“

„Takže mi věříte?“

„Co teď máte na mysli?“

„Že byl v mé hlavě někdo od vás.“

„Jistě, věřím vám. Je to přísně tajná technologie, o které svět zatím neví, a my uděláme všechno pro to, aby se o ní ani nedozvěděl. Proto jsme ochotni se s vámi dohodnout na poměrně vysoké kompenzaci.“

„A ten, co byl v mojí hlavě…“

„Je pryč. Ve svém těle. Jste čistá.“

„Jste si tím jistý?“

„Stoprocentně. Už vás nikdy neodpojí. Budete ale muset ještě absolvovat menší proceduru v Hopkinsově nemocnici v Baltimore.“

„Jakou proceduru zase?“

„Operaci. Musíme vám z hlavy vyjmout technologii, která umožňovala transmisi vědomí našeho agenta do vašeho mozku.“

„Pořád ji tam mám?“ vyděsila se.

„Technologii ano. Agenta už ne.“

„Přežil to?“

„Myslíte soužití s vámi, nebo přestřelku?“

Obrátila oči ke stropu. Byla fakt k sežrání.

„Ano… Podařilo se mu utéct – i s vámi a ještě dalšími dvěma agenty.“

Sáhla po kytici a přivoněla si k ní. Pak se zarazila a vytáhla z ní malou složenou kartičku. Ztuhl jsem. Do prdele… Na to mě ten blbej teenager zapomněl upozornit. Přečetla si ji a pousmála se.

„Takže ta krásná kytice je od vašeho nadřízeného?“ zeptala se a podívala se na mě.

„Proč?“

Podala mi kartičku. Stálo na ní: Malá pozornost za všechny ty strasti a utrpení, které jste určitě s tím naším sígrem měla.

Cítil jsem slabé brnění v zátylku.

„Naše technické oddělení to asi nějak popletlo,“ řekl jsem rychle. „Tohle měla být nejspíš kytice pro učitelku syna našeho pana ředitele. Dneska se rozdává vysvědčení… Naše technické oddělení má pořád některé věci popletené. Budu to tam muset trochu pročistit.“

„To určitě udělejte,“ řekla a zastrčila kartičku zpátky do kytice.

„Chci ho vidět,“ dodala pak.

„Koho?“

„Toho, co byl v mý hlavě.“

„To je samozřejmě nemožné. Je to tajný agent.“

„Vždyť já teď taky.“

Pálilo jí to, kočičce.

„No jo, ale vy jste agent jenom papírově.“

„No a co? Chci ho vidět. Určitě bychom si měli co říct.“

„Ano? Nebo byste mu možná probodla ruku vidličkou.“

Zadívala se na mě. „Jak to víte?“

„Máme jeho velice podrobnou zprávu o průběhu celé akce.“

„To tam psal i takové blbiny?“

„Je pečlivý.“

„Takže si stěžoval?“

„No… to zrovna ne. Ale nárokuje si požadavek na vyplacení bolestného při plnění služebních povinností. A vidlička je tam výslovně uvedena.“

„Aha… Tak to si budu muset taky napsat nějaký takový požadavky… Když jsem se probrala v tom hangáru s pistolí v ruce…, bylo to příšerné.“

„Dovedu si to představit.“

„Nedovedete. Víte houby. Vy jste tam nebyl… Nebo ano?“

„Ne, samozřejmě že jsem tam nebyl. Ale jak říkám, mám k dispozici podrobnou zprávu agenta Larryho.“

„A ty škrábance na čele a na bradě…“ ukázala na můj obličej.

„Nepovedené cvičné střelby na polygonu v Quanticu.“

„Tak ho ode mě aspoň pozdravujte.“

„Myslíte Larryho?“

„Ano.“

„Jistě, vyřídím. On vás taky moc pozdravuje.“

„Neříkejte.“

Vstal jsem a podal jí ruku. Měla ji příjemně horkou.

„Mějte se krásně, slečno Shepardová. Přeji vám brzké uzdravení. A ještě jednou děkuji za pochopení.“

„Bude mi ještě chvilku trvat, než to všechno pochopím.“

„Kdybyste cokoliv potřebovala…“

„Jasně, zavolám do NSA a budu chtít toho sympatického náměstka baltimorské pobočky.“

„Přesně tak,“ řekl jsem.

Věnoval jsem jí ještě jeden pohled a pak se vydal ke dveřím.

Měl jsem už ruku na klice, když se za mnou ozvalo: „Byls připojenej, když jsem to dělala s Liamem?“

Krve by se ve mně nedořezal. Byla chytrá, mrcha. Ale to jsem vlastně věděl už dávno. Otočil jsem se.

„Přísahám, že nebyl.“ Dal jsem si ruce do kapes a opřel se o futro s pohledem upřeným na ni.

„Copak? Už ses dlouho nedíval do zrcadla?“

Musel jsem se usmát. „Kdybys potřebovala terapeuta na depku…“

Prohrábla si vlasy. „Budu o tom přemýšlet. Teď si ale ještě budu nějaký čas lízat rány.“

„S tím bych možná mohl taky pomoct.“

Poděkování Lúmenn za souhlas

s použitím části jejího fejetonu 10 (neobvyklých) věcí,

které fakt nemám ráda (Brenin Facebook, kapitola 76).

OBSAH

Petr Heteša

I. Transmise

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

II. Identifikace cíle

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

III. Sběr trosek

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

82.

83.

84.

85.

86.

87.

88.

89.

90.

91.

IV. Škrábance, šrámy a odřeniny

92.

93.

94.

95.

96.

97.

98.

99.

100.

101.

102.

103.

104.

105.

106.

107.

108.

109.

110.

111.

112.

113.

114.

115.

116.

117.

118.

119.

120.

121.

122.

123.

V. Otáčení herní desky

124.

125.

126.

127.

128.

129.

130.

131.

132.

133.

134.

135.

136.

137.

138.

139.

140.

141.

142.

143.

144.

145.

146.

147.

148.

149.

VI. Pokus o návratový modul

150.

151.

152.

153.

154.

155.

156.

157.

158.

159.

160.

161.

162.

163.

164.

165.

166.

167.

168.

169.

170.

171.

172.

173.

VII. Konec skryté identity

174.

175.

176.

177.

178.

179.

180.

181.

182.

183.

184.

185.

186.

VIII. Brena

187.

188.

189.

190.

191.

192.

193.

194.

195.

196.

197.

198.

199.

200.

201.

202.

203.

204.

205.

206.

207.

208.

209.

210.

211.

Petr Heteša

INFICO

Jazyková redakce Renata Heitelová.

Odpovědná redakce Robert Pilch.

Obálka Lukáš Tuma.

Vydání první.

Vydalo nakladatelství Robert Pilch – BROKILON,

Nuselská 1418/51, 140 00 Praha 4

roku 2016 jako svou 419. a 420. publikaci.

http://www.brokilon.cz

brokilon@brokilon.cz

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

ISBN 978-80-7456-318-8 (ePub)

ISBN 978-80-7456-319-5 (mobi)

Table of Contents

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

82.

83.

84.

85.

86.

87.

88.

89.

90.

91.

92.

93.

94.

95.

96.

97.

98.

99.

100.

101.

102.

103.

104.

105.

106.

107.

108.

109.

110.

111.

112.

113.

114.

115.

116.

117.

118.

119.

120.

121.

122.

123.

124.

125.

126.

127.

128.

129.

130.

131.

132.

133.

134.

135.

136.

137.

138.

139.

140.

141.

142.

143.

144.

145.

146.

147.

148.

149.

150.

151.

152.

153.

154.

155.

156.

157.

158.

159.

160.

161.

162.

163.

164.

165.

166.

167.

168.

169.

170.

171.

172.

173.

174.

175.

176.

177.

178.

179.

180.

181.

182.

183.

184.

185.

186.

187.

188.

189.

190.

191.

192.

193.

194.

195.

196.

197.

198.

199.

200.

201.

202.

203.

204.

205.

206.

207.

208.

209.

210.

211.