===DB6mzaMCGKz6RuvdNMoDqLbEnXcXlOxUicsV0qEWBMI=

Sophie Hayes

TRAFFICKED

Copyright © Sophie Hayes 2012

First published by HarperCollins Publishers 2012

All rights reserved

Translation © 2014 by Ivana Nuhlíčková

ISBN 978-80-249-2504-2

===DB6mzaMCGKz6RuvdNMoDqLbEnXcXlOxUicsV0qEWBMI=

Tato knížka je věnována Jenně a všem ostatním ženám, mužům i dětem, kteří se stali oběťmi obchodu s lidmi, a všem, kdo mě podporovali – a stále podporují –

na mé cestě.

===DB6mzaMCGKz6RuvdNMoDqLbEnXcXlOxUicsV0qEWBMI=

PODĚKOVÁNÍ

Prvních pár let po návratu domů jsem měla pocit, jako bych žila v očistci. V době, kdy jsem měla být mladá a šťastná, mě jeden muž připravil o několik let života.

Vím, že ty ztracené roky už nikdy nezískám zpátky, ale mohu se pokusit alespoň o to, aby se staly základem pro nový život – pro mě, ale doufám, že i pro jiné. Každý člověk si zaslouží svobodu a má nárok na základní lidská práva, a ačkoli on mi svobodu ukradl, udělám všechno, co je v mých silách, abych si ji znovu vydobyla a dokázala na té situaci něco změnit. 1

Nejtěžší na psaní tohoto příběhu byla skutečnost, že pro mě to není fikce. Byl to můj život – a něčím se mi připomíná každým dnem. V hlavě se mi promítají jednotlivé obrazy, jako bych si stále dokola přehrávala děsivý film. Ale neoslabuje mě to, naopak to násobí sílu, kterou mi pomáhají obnovit také ostatní lidé. Neustále si opakuji, že jsem silná, že nedopustím, aby mě zničil. A to mi poskytuje potřebnou inspiraci a motivaci pomáhat podobným zločinům předcházet, aby se podobné hrůzy nemohly dít ostatním.

Ti úžasní lidé, kteří mě od návratu do Británie chrání

a pomáhají mi hledat směr, mi zachránili život. Právě oni umožnili vznik této knihy a ráda bych jim z celého srdce poděkovala.

Ničí mě pomyšlení, čím si musela projít moje maminka.

Já to všechno prožívala, ale ona si to může jen představovat a nejsem si jistá, co z toho je horší. Rodina je celý můj svět; podporují mě a jejich chování se nezměnilo ani po všech těch událostech. Maminka a nevlastní otec jsou moji strážní andělé především proto, že mě zachránili před osudem, na který nechci ani pomyslet.

Měla jsem velké štěstí, že jsem přišla do kontaktu s organizací STOP OBCHODU S LIDMI. Především Bex mi hodila záchranný kruh ve chvíli, kdy jsem si myslela, že se utopím. Stala se mojí přítelkyní a inspirací a nikdy jí nedokážu dostatečně poděkovat za to, co pro mě udělala.

Mnohé dlužím i ostatním členům týmu této organizace, především Ruth a Simoně, kteří jako by už patřili přímo do rodiny. Děkuji přátelům, již mi pomohli dívat se na věci jinak, ukázali mi, že na světě jsou i úžasní lidé, a dali mi naději, že jednoho dne bych mohla potkat člověka, který mě bude milovat proto, jaká jsem. Přátelé mi pomohli otevřít oči a za to – a za řadu dalších věcí –

jim ze srdce děkuji.

Jsem také vděčná Robinovi. Pomohl nejenom mně, ale i spoustě dalších lidí. Dále děkuji všem, kteří po jeho boku bojují proti obchodu s lidmi a snaží se něco změnit.

Chci také poděkovat všem, kteří umožnili vznik této knihy – nakladatelství HarperCollins, Jane, která mi pomáhala se psaním, a svému agentovi.

Dík patří všem, kdo mi pomáhali a podporovali mě.

Vám děkuji za to, že si můj příběh přečtete.

1) Založila jsem nadaci Sophie Hayesové (www.sophiehayesfoundation.org) , abych

získala

prostředky

na

pomoc

nevládním

neziskovým

organizacím, jež se snaží zamezit obchodu s lidmi a podpořit ty, kdo tu hrůzu přežili.

Pokud byste také rádi vyprávěli svůj příběh nebo jenom hledáte kontakt na někoho, kdo vám snad dokáže porozumět a kdo pochopí, jak se cítíte, ozvěte se prosím prostřednictvím našich anglických webových stránek.

Moc ráda na ně přidám příběhy dalších, aby i ostatní viděli, že ať je tunel jakkoli dlouhý a temný, na jeho konci může být světlo.

===DB6mzaMCGKz6RuvdNMoDqLbEnXcXlOxUicsV0qEWBMI=

PRVNÍ KAPITOLA

Na osmnácté narozeniny mého bratra připravila matka nádhernou oslavu, kterou naplánovala do posledního detailu, aby se nic nemohlo zvrtnout. S celou rodinou a přáteli jsme se sešli na obědě v hotelu, a když jsme dojedli, otec se chopil mikrofonu a oznámil, že ho matka požádala, aby o svém nejstarším synovi řekl pár slov.

V souvislosti s mým bratrem se dalo hovořit o mnoha pozitivních věcech, mohla se vyprávět i spousta zábavných a dojemných příběhů, které s ním souvisely.

Celá místnost ztichla. Všichni se s úsměvem otočili, ale radostné očekávání se změnilo ve zděšení, když otec prohlásil, že vlastně nemá moc co říct a lituje prý, že je otcem takového „zbytečného zmetka“.

Na chvíli zavládlo hrobové ticho a pak se ozvalo nesouhlasné mručení. Vzápětí vyskočil dědeček, vytrhl otci mikrofon a se slzami v očích začal vyprávět o tom, co všechno jeho vnuk Jason dokázal a jak jej všichni v rodině mají rádi.

Když jsem se na bratra konečně odvážila podívat, seděl úplně bez hnutí a s výrazem téměř fyzické bolesti zíral nad hlavami ostatních někam do dálky. Rychle jsem odvrátila pohled. Dělalo se mi zle a přemýšlela jsem, jak může

člověk provést tak hroznou věc komukoli, natož vlastnímu dítěti, které se provinilo jen tím, že se osmnáct let snaží získat otcovu lásku a náklonnost.

V tu chvíli jsem nejspíš pochopila, že manželství mých rodičů skončilo, ačkoli se ještě nějakou dobu zmítalo v agonii, než se definitivně rozvedli.

Matku v jejím rozhodnutí opustit otce podpořila i další příhoda,

ke

které

došlo

jednou

večer

krátce

po Jasonových narozeninách. Vrátila jsem se domů a neuvědomila si, že Jason a jeho přítelkyně Harriet hlídají u sousedů děti, takže jsem zamkla a šla spát. O půl hodiny později mě probralo cinknutí zvonku u dveří.

Zazvonil opravdu jen jednou, ale téměř okamžitě se ozvalo dunění kroků na schodech a potom jsem slyšela Harriet, jak vyděšeně volala matčino jméno. „On ho zabije. Pomoc! Prosím! Pomozte někdo!“

Tou dobou už byla matka nahoře na schodech a já vyskočila z postele a spěchala dolů. Když jsem za ní přiběhla do haly, spatřila jsem u dveří Jasona, kterému tekla krev z nosu.

Harriet vzlykala, otec rozhazoval rukama a křičel. V tu chvíli udělal Jason krok kupředu, odstrčil ho a zařval: „Jsi hroznej hajzl! Nenávidím tě! Co kdybys vypadl a nechal nás na pokoji?“ Potom vyběhl po schodech nahoru a zamkl se ve svém pokoji. Otec se jen ušklíbl, pokrčil rameny a šel zase spát.

Hluk naštěstí neprobudil mladší sestru ani bratry.

S Harriet a maminkou jsme se sebraly a zamířily do kuchyně. Chvilku jsme jen mlčky seděly kolem stolu.

Byly jsme v šoku a nechápaly, co se stalo, až mlčení nakonec prolomila maminka: „Co se vlastně sakra stalo?“

Ukázalo se, že otce jediné cinknutí zvonku u dveří popudilo natolik, že otevřel a beze slova vlastnímu synovi vrazil jednu pěstí.

Mamka jen s povzdechem rezignovaně zvedla ruce.

Potom řekla: „Takhle už to dál nejde. Nemůžu tu jen tak stát a dívat se, jak mi mlátí děti. To opravdu snášet nehodlám.“

Cítila jsem se hrozně. Bylo mi Jasona líto, ale hlavně jsem věděla, že je to všechno moje vina. Bratr neměl klíč od předních dveří a já zamkla, aniž bych se podívala, jestli je doma. Dodnes nerada myslím na to, co jsem svou lehkomyslností způsobila.

To byla pro matku druhá ze tří „posledních kapek“. Tou úplně poslední se stalo odhalení otcových avantýr s jinými ženami. Když na něj kvůli tomu uhodila, dlouho na sebe křičeli a hádali se. Přišla jsem tehdy do obýváku, zrovna když otec říkal: „Je ti hrozně podobná, skoro tvoje dvojnice, ale o hodně mladší.“ Potom vyrazil z pokoje a maminka se rozplakala.

Ukázalo se, že mamčina „dvojnice“ nebyla jedinou ženou, se kterou otec něco měl. Byly jich desítky. Zapojil se do skupiny lidí, kteří pořádali něco na způsob swingers party. Nešlo však o výměnu stálých partnerů. Tihle lidé

chtěli zažít sex s neznámými ženami placenými za to, že vyhoví těm nejzvrhlejším choutkám cizích chlápků.

Chlápků jako můj otec.

Matka po odchodu od otce zjistila, že dům je zatížený hypotékou. Nebylo to kvůli penězům – otec měl slušný příjem a žádné finanční potíže –, ale proto, že peníze převáděl na účty v zahraničních bankách. Matka tím pádem po rozvodu nedostala téměř nic, ale bylo jí to jedno. Chtěla jen odejít od otce a vytvořit pro sebe a děti nový domov, kde by na ni nikdo nekřičel a neustále jí neopakoval, jak je hloupá a k ničemu.

Když se rodiče rozešli, bylo mi sedmnáct a od té doby jsem s otcem téměř nepromluvila.

Otec si mě poprvé pochoval, když jsem byla na světě teprve pár hodin. Ale jen co jsem se rozkřičela, rychle mě zase podal zpátky matce a ztratil o mě zájem. Tahle lhostejnost se brzy stala vzájemnou, a když jsem přišla do puberty, prostě jsem se smířila s tím, že vlastního otce nemám moc ráda. Naštěstí jsem ale velice milovala svou maminku – vždycky se o mě starala a zároveň byla a dodnes je mojí nejlepší kamarádkou. Můžu s ní mluvit téměř o všem.

Nevzpomínám si, že bych k otci vůbec někdy cítila skutečnou náklonnost. Když jsem byla malá, fyzicky mi sice neubližoval, ale byl to neurvalec, který na manželku a děti jenom řval a všem nadával. Často na nás křičel, že

jsme k ničemu. Jak jsem rostla, postupem času jsem si tak nějak zvykla na to, že kdykoli se rozzlobil – což bylo skoro pořád – rozbušilo se mi srdce. Nikdy jsem mu nemohla odpustit, že nás schválně děsí a dělá ty svoje nechutné sprosté vtipy, které mě často doháněly až k slzám.

Narodila jsem se jako jedno z pěti dětí, přičemž všechny jsme byly neplánované. Otec nikoho z nás nechtěl, ale maminka nás všechny bezmezně milovala. V dětství mě sice otec slovně i citově trápil, jeho neurvalostí však nejhůř trpěl bratr Jason.

Jason byl stydlivý, ale jinak veselý a živý kluk. Ve své plachosti se prostě bál, že něco udělá špatně nebo na sebe strhne pozornost. Už při pouhé představě, že přijde pozdě do školy, se mu obavami a nervozitou roztřásly ruce. Otec o tom vždycky mluvil jako o „holčičím vyvádění“ a mohli jste na to vzít jed, že se kvůli tomu začne vztekat. Jason ani trochu nenaplňoval představu o synovi, po jakém by náš hlučný, neurvalý a přehnaně sebevědomý otec toužil –

jestli vůbec kdy o nějakého syna stál.

Člověku krvácelo srdce, když viděl, jak se Jason ze všech sil snaží tátovi zavděčit. Já jsem se poměrně brzy smířila s tím, že v tátových očích nikdo z nás nikdy neudělá nic dobře, ale chudák bratr se nevzdával naděje, že si jednoho dne přece jen získá jeho náklonnost. Toužil po ní víc než po čemkoli jiném na světě, ale zdálo se, že čím víc se snaží, tím víc ho otec zastrašuje a shazuje.

Proto byl bratr pořád nervóznější a psychicky labilnější.

Jason patřil k dětem, které si do školy všechno připravovaly už večer; knížky měl pečlivě srovnané, čisté oblečení rozložené na židli ve svém pokoji, aby mu ráno stačilo umýt se, obléknout a vyrazit. Zato pro mě bylo ráno nejdůležitější nakrucovat se před zrcadlem a důkladně kontrolovat, že školní uniforma je bez poskvrnky a účes mám taky dokonalý, což ovšem znamenalo, že mi ranní přípravy trvaly déle než jemu. Zatímco já ještě pobíhala po domě a hledala aktovku a knížky, Jason už stál připravený u dveří a bledý nervozitou sledoval, jak na hodinách v hale odtikávají minuty. Nakonec na něho otec – který nás většinou vozil do školy, protože to měl při cestě do práce – zpravidla zařval, že vypadá jako

„ubožák“ ,a vzápětí vynadal i mně, že jsem hloupá slepice.

Kdykoli si vzpomenu na dobu, kdy jsme občas kvůli mému zdržování přišli do školy pozdě, přepadne mě smutek a pocit viny, ačkoli jsem to nedělala schválně.

Chodili jsme do dobré školy, a protože jsem zřejmě přijala otcův názor, že jsem nemožná, strašně jsem se bála, že nedokážu vyhovět požadavkům, které tam na nás kladli. A tak se pro mě postupem času stalo téměř posedlostí alespoň dobře vypadat. Věděla jsem však, jakou hrůzu pro Jasona představuje vejít sám do třídy ve chvíli, kdy všichni ostatní už sedí v lavicích. Je mi jasné, že to byla moje vina, když právě tohle musel s pocitem ponížení a zatajeným dechem pravidelně

absolvovat.

Když bylo Jasonovi deset a mně devět let, jednoho rána jsem zase dlouho hledala aktovku. Po chvilce jsem ji konečně našla, vyběhla z domu a naskočila vedle bratra na zadní sedadlo.

Táta se ušklíbl a s předstíranou lítostí prohodil: „Ach bože, Jasone, dneska přijdeš pozdě. Všichni na tebe budou zírat. Budeš zase poslední. Ale, možná by si tě nevšimli, kdyby ses plížil po břiše jako had.“ Potom pohodil hlavou a spokojeně se při té představě rozesmál. Jasonovo utrpení mu dělalo dobře.

Bratr se rozplakal a žadonil: „Prosím, prosím, tati, zkus nás tam dovézt včas.“

Od otce očividně rozrušeného dítěte by člověk očekával soucit a pochopení. Jenže Jasonův pláč a prosby v otcově mozku zafungovaly jako spouštěč úplně jiných emocí.

Rázem se přestal smát, a když jsem se podívala do zpětného zrcátka, všimla jsem si, jak se mu ústa stáhla do výrazu hlubokého opovržení: „Tak ty tam chceš být včas, jo?!“ zařval. „Kvůli tomu tady brečíš jako holka?

Tak dobře, Jasone, můžeme tam být včas!“ Potom šlápl na plyn, až jsme se zabořili do sedadla, jak auto prudce vyrazilo kupředu.

Hrůzou se mi dělalo špatně. Ze všech sil jsem se držela bezpečnostního pásu, až mi na rukou zbělaly klouby a nehty se bolestivě zadíraly do dlaní. Následujících pár minut jsme se hnali ulicemi, které jsem vnímala jen jako

rozmazané čmouhy. Jason se s křečovitě zkříženýma rukama kýval dopředu dozadu a plakal.

Vzpomínám si, jak jsem před námi zahlédla nějaké barevné čmouhy a na zlomek vteřiny zachytila polekané výrazy dvou mužů, kteří stáli na okraji ulice a něco si povídali. Opírali se o svá kola, ale jakmile zpozorovali, jak se k nim řítíme v neovladatelném autě, oba zahodili bicykly na zem.

Bylo jasné, že nemají dost času, aby nám uhnuli z cesty.

Otec zaklel a my s Jasonem vykřikli. Nakonec jsme je nějakým zázrakem o pár centimetrů minuli, otci se podařilo získat nad autem znovu kontrolu a pokračovali jsme dál, teď již o něco pomaleji. Přitom otec přes rameno křičel: „ Vidíte! Vidíte, co jste způsobili, vy smradi mizerný? Málem jsem kvůli vám zabil dva lidi!“

Jason dostal hysterický záchvat a já se rozbrečela, protože jsem měla hrozný strach a bojovala s pocitem viny. Kdybychom ty dva muže srazili – a v jednu chvíli mi připadalo, že je to nevyhnutelné – byla by to moje vina, protože to kvůli mně jsme přece vyjeli pozdě. Otec má pravdu. Jsem úplně k ničemu.

Když jsme dorazili ke škole, Jason z auta málem vypadl. Potom se rozběhl otevřenou kovovou branou, ramena schoulená a aktovku přitisknutou k hrudi, jako by se tak chtěl chránit proti nějakému útoku. Ale já odmítala jít za ním. Ještě pořád jsem se třásla šokem a potřebovala uklidnit. To ovšem dokázala jen maminka. Plakala jsem

a křičela tak dlouho, dokud mě otec neodvezl zpátky domů. Seděla jsem ve svém pokoji a snažila se nevnímat hlasy rodičů, kteří na sebe křičeli a hádali se. Pokud otec svoje hrubiánství směřoval proti matce, obvykle se příliš nebránila, ale jakmile šlo o nás děti, vždycky v sobě našla sílu se ozvat.

Příhoda s šílenou ranní jízdou do školy byla jen jednou z mnoha situací, k jakým během mého dětství docházelo téměř denně, a já si uvědomovala, že nás otec nemá rád.

Jednou někdo prohodil, že náš otec není schopen milovat nikoho, a myslím, že to bylo výstižné. Podle babičky si vyloženě liboval, když mohl moji matku rozčílit nebo zklamat, vyžíval se v tom už od začátku jejich vztahu.

Nikdo nechápal, proč se tak hezká, oblíbená a veselá dívka rozhodla provdat za někoho tak nepříjemného a nevychovaného. Vzala si ho, i když jí už cestou do kostela bylo jasné, že dělá obrovskou chybu. Jednou se mi svěřila, že otce sice milovala, ale že by se v tu chvíli klidně otočila, vrátila domů a zůstala svobodná, kdyby se necítila provinile kvůli tomu, kolik rodiče za přípravu svatby utratili peněz a kolik snahy vynaložili, aby to byl den, na jaký se nezapomíná.

Několik měsíců po svatbě, když byla máma těhotná s Jasonem, zabušil otec jednou ráno u mých prarodičů a nic nechápající babičce pěkně od plic oznámil, že její dcera je naprosto k ničemu a že ji tedy vrací do něžné péče rodičů, protože už s ní nechce mít vůbec nic

společného. Nicméně po nějakém čase ji vzal zpátky –

nejspíš když mu došlo, jak nepohodlné je starat se sám o sebe i o dům. Tenhle výstup však během následujících let zopakoval ještě mnohokrát. Netrvalo dlouho a matka uvěřila, že je skutečně „k ničemu“, všechny jen „děsně štve“ a je „úplně blbá“.

Ačkoli otec často křičel, klel a neustále nás všechny shazoval a z něčeho osočoval, k fyzickému násilí se uchýlil jen výjimečně. Když jsem přišla do puberty, občas jsem mu odsekla. Myslím, že ho moje troufalost –

dokázala jsem se mu postavit, alespoň slovně – trochu zarazila. Ale Jason – který i přes neustálý stres zůstával až překvapivým optimistou – se stále snažil navázat s otcem normální vztah a získat si jeho uznání. Avšak marně, působilo mu to jenom další a další zklamání.

Když mi bylo sedm, narodila se Emily a o dva roky později se rodina rozrostla o dvojčata – chlapce Marka a Jamieho. Všichni tři přišli na svět „omylem“ stejně jako Jason a já.

Táta sice neměl šťastné a klidné dětství ani dobré vzdělání, ale pokud se jednalo o podnikání a vydělávání peněz, byl velice šikovný, takže jsme žili v hezkém velkém domě v příjemné části města. Kromě toho si ale nedokážu vzpomenout na nic dalšího, co by pro nás udělal.

Často jsem uvažovala, proč s ním moje matka vlastně zůstává.

Nakonec přece jen podala žádost o rozvod. Důvodem

byla snaha ochránit své děti a uniknout před neustálým ponižováním. Jenomže pro tátu byly nejdůležitější peníze, takže nedokázal pochopit, co po něm vlastně chce, a posílal výhrůžné esemesky, ve kterých mámě vyhrožoval, že jí zláme nohy, jestliže se opováží chtít po něm nějaké výživné. Na mě se také zlobil, bylo to tak vždycky, i když důvody jsem nedokázala pochopit.

Poslední slova, která mi řekl, pro něho byla charakteristická: „Pro mě seš mrtvá. Klidně si můžeš shnít v pekle. Kdybys začala hořet, ani bych se na tebe nevychcal.“

Jason se i po rozvodu rodičů dál snažil získat tátovo uznání. Jeho pocit křivdy a vztek na tátu však rostly, až se to pomalu začínalo vymykat kontrole. Donedávna jsem byla přesvědčená, že otec na můj život neměl žádný zvláštní vliv. Jelikož jsem ho vlastně neměla moc ráda, dokázala jsem se smířit se skutečností, že mě nemiluje ani mu na mně nezáleží. Teprve dnes si všechno plně uvědomuju. Můj vlastní otec mě nemiloval, a proto jsem měla pocit, že mě nemůže mít rád vůbec nikdo. Navíc jsem ani neměla jasno v tom, co vlastně znamená někoho milovat. Bála jsem se komukoli – především mužům –

věřit a trápila mě obava, že jsem stejně jako otec neschopná vytvořit si vyrovnaný a stabilní vztah.

Představovala jsem si život jako seriál Domeček v prérii, kde bylo všechno dokonalé, a lidé na sebe byli hodní.

Nakonec jsem došla k závěru, že pokud nemůžu mít právě

tohle, tak nechci vůbec nic.

Je asi docela s podivem, že jsem v následujících letech vůbec prožila nějaké dlouhodobé vztahy. Ale měla jsem je – jeden s mužem, kterého jsem milovala, a jeden s někým, o kom jsem byla přesvědčená, že ho miluju, ale ve skutečnosti to byl jen dobrý kamarád. A potom se objevil Kas, který se časem stal mým nejlepším přítelem, ale tím to neskončilo – nejspíš proto, že byl ve všech ohledech pravým opakem mého otce. Zatímco táta byl hlučný, vulgární, sebestředný, agresivní a zlý, Kas byl pozorný, charismatický a neuvěřitelně zdvořilý. Ale i s ním – poprvé jsme se setkali, když mi bylo osmnáct –

mi trvalo hrozně dlouho, než jsem sama sobě dovolila mu důvěřovat. Jakmile jsme se ale spřátelili, stal se i velice důležitou součástí mého života a já měla pocit, že je člověk, na kterého se budu moct vždycky spolehnout.

===DB6mzaMCGKz6RuvdNMoDqLbEnXcXlOxUicsV0qEWBMI=

DRUHÁ KAPITOLA

Ani pár let po rozvodu našich se Jason nedokázal zbavit svého vzteku. Naopak, zdálo se, že se do něho propadá stále hlouběji. Pořád zoufale toužil, aby si ho otec všiml, a stavěl se proti matce, zvlášť když se seznámila se Stevem – mužem, jenž jí pomohl najít ztracenou sebeúctu a který se postupně stal naším nevlastním otcem. Mužem, jehož bych si přála mít za skutečného tátu. Jason se odstěhoval do příšerného bytu kilometry daleko od místa, kde jsme vyrůstali, protože se rozhodl „stát konečně na vlastních nohách“. Nedovolil mamce, aby mu s čímkoliv pomáhala. Naštěstí nakonec přijal pomoc alespoň od babičky a začal se pomalu zklidňovat.

Když jsem v osmnácti skončila školu, nabídli mi skvělou práci v Leedsu. Táta vždycky chtěl, abych šla na vysokou, ale já se rozhodla zůstat nablízku mamince, mladší sestře a bratrům. A tak jsem tu práci přijala a přestěhovala se do bytu ve městě. Vůbec jsem si neuvědomila, jak osaměle se člověk může cítit někde, kde skoro nikoho nezná, nebo jak obtížné pro mě bude odstěhovat se z domova, z bezpečí a ochranné ulity dětství. Kromě známých z práce jsem v Leedsu nikoho

neznala, takže jsem si občas připadala úplně ztracená. Ale tak to zůstalo jen do doby, než se v práci objevila Serena.

Se Serenou jsme byly nejlepší kamarádky už ve škole; všichni říkali, že se jedna druhé podobáme jako vejce vejci, jako bychom si prý z oka vypadly. Byla jsem moc ráda, že ji mám znovu nablízku, a brzy se z nás stala nerozlučná dvojice. Chodily jsme spolu nakupovat nebo si zašly na kávu do naší oblíbené kavárny, kde jsme listovaly módními časopisy. Moje maminka se vždycky hezky oblékala; už jako malá jsem se hrozně ráda dívala, když se chystala vyrazit někam ven. Toužila jsem vypadat jako ona, takže jsem většinu peněz utrácela za oblečení a perfektní účes a líčení se staly skoro mojí posedlostí.

Druhým důvodem byla skutečnost, že jsem si kvůli otcově neustálé kritice připadala nemožná – myslela jsem si, že nejsem dost hezká, chytrá, že prostě v ničem nevynikám.

A tak jsem si vzala do hlavy, že budu za všech okolností alespoň bezvadně upravená. Na tom mi záleželo.

Každý víkend jsme se Serenou vyrážely do barů a klubů – brzy z toho byl pevný zvyk a od víkendové pařby nás mohla odradit snad jenom nemoc nebo živelná katastrofa. Jenomže já neměla zájem seznamovat se s kluky a chodit s nimi – mužům jsem nevěřila a byla jsem přesvědčená, že všichni se něčím podobají mému otci. Ale hrozně ráda jsem se hezky oblékala, milovala jsem tanec, hudbu a zrovna tak pocit, že jsem stejná jako všichni ostatní mladí lidé, kteří vyrazili za zábavou. Život jsem si

užívala. Ale všechno hezké jednou skončí, a tak když Serena odjela na několik měsíců pracovat do Ameriky, přestala jsem o víkendech chodit ven.

Nějakou dobu jsem se necítila dobře, bylo mi čím dál hůř a nakonec jsem se musela v nemocnici podrobit nějakým vyšetřením, aby se zjistilo, co mi působí ty úporné bolesti břicha. V práci jsem se krátce předtím spřátelila s Johnem a po Serenině odjezdu jsme se sblížili ještě víc. Přišel mě navštívit do nemocnice. „Až se zjistí, co ti je, uleví se ti. Pak si uděláme prázdniny a někam spolu vyrazíme,“ nabídl mi. „Budu se o tebe starat. Jen mi dej šanci dohlédnout na to, aby ti bylo fajn a byla jsi šťastná.“

Nabízel mi přesně to, o co jsem vždycky stála a čeho se mi dostávalo jen od maminky: společnost člověka, který se o mě bude starat a komu na mně bude záležet. John byl o tři roky starší než já a opravdu se zdálo, že o mě chce pečovat. Nejspíš právě to jsem tehdy potřebovala. Rozvod rodičů byl nepříjemný, o to hezčí teď bylo mít někoho jako John, někoho, na koho se můžu spolehnout. Nebyl hádavá povaha, nic mi od něho nehrozilo a pod jeho ochrannými křídly jsem se opravdu cítila v bezpečí. Dovolila jsem mu prolomit tu neprostupnou zeď, kterou jsem si kolem sebe vybudovala, a zanedlouho jsme se sestěhovali.

Myslím, že jsem od začátku věděla, že ho vlastně nemiluju, ačkoli jsem se o tom sama sebe snažila přesvědčit, protože jsem si to opravdu přála. Ve

skutečnosti byl ale jen velice dobrým přítelem, někým, s kým mi bylo příjemně. Nějakou dobu se zdálo, že je všechno v pořádku. Postupně ho ale začala zajímat jen práce, fotbalové zápasy v televizi a setkání s kamarády, takže jsem večer co večer jen vysedávala doma a čekala na něho. Zoufale jsem chtěla být šťastná, ale jak se zdá, čím víc člověk po něčem touží, tím je pravděpodobnější, že se mu dostane pravého opaku. Nebylo mi ještě ani dvacet, ale začínalo mi připadat, že mi život uniká mezi prsty. Když už se zdálo, že to snad ani nemůže být horší, vrátila se Serena a všechno se opět obrátilo k lepšímu.

Jednou večer, když jsme si zase vyšly do našeho oblíbeného klubu, se ke mně Serena naklonila a hlasitě, aby překřičela dunící muziku, řekla: „Kouká se po tobě.“

Nenápadně kývla směrem ke skupince tmavovlasých kluků, kteří postávali vedle tanečního parketu a se smíchem si něco povídali.

„Kdo? Kdo se po mně dívá?“ křikla jsem na ni. Ale bylo mi jasné, koho má na mysli. Všimla jsem si ho hned, jak jsme začaly tančit.

Když jsme do klubu přišly příště, ten kluk tam byl se svými kamarády zase. Zatímco jsme se Serenou tančily, snažil se upoutat moji pozornost. Kdykoli jsem se podívala jeho směrem (ačkoli jsem se snažila to nedělat), usmál se na mě. Ale já se tvářila, že ho nevidím. Byl tam i při naší další návštěvě, při té následující zase a potom jednou večer, když hudba přestala na chvíli hrát a Serena

se otočila, aby si promluvila s nějakým známým, jsem se rozhlédla a zjistila, že stojí vedle mě.

„Můžeme si někdy promluvit?“ zeptal se. Jeho hlas –

stejně jako černé mandlové oči s dlouhými řasami –

prozrazoval, že není Angličan. Ale to mi bylo jasné už předtím. Zavrtěla jsem hlavou a řekla: „Ne. Ne, je mi líto.

Nechci s vámi mluvit. Nechci mluvit s nikým.“ Potom znovu spustila hudba. Vstala jsem, odešla na parket a dala se do tance.

Když jsem se za chvilku podívala k okraji parketu, kde s kamarády vždycky postával, byl tam a díval se na mě.

Tentokrát měl ale ve tváři ublížený výraz a já se najednou cítila provinile. Potom jsem si ale vzpomněla na otce a uvědomila si, kolik neštěstí mé matce způsobilo, že se do něho zamilovala. Odvrátila jsem se, aniž bych svému

„nápadníkovi“ věnovala jediný úsměv.

Pár dní nato jsem zůstala v obchodě, kde jsem pracovala, chvíli sama. Po chvilce jsem zaslechla známé skřípání dveří. Ten zvuk při otevírání vydávaly vždycky, takže jsem vzhlédla a zjistila, že přede mnou stojí on.

Cítila jsem, jak se mi krev hrne do tváří, a rychle se od něho odvrátila v naději, že si nevšiml toho záblesku poznání, který mi musel proběhnout očima. Pak jsem zamumlala: „Zavolám někoho, aby vás obsloužil,“

a zmizela dozadu jako vyděšený králíček. Požádala jsem jednoho z kolegů, který měl právě přestávku: „Musím zajít do kanceláře. Mohl bys obsloužit toho zákazníka, který

právě přišel?“

Musela jsem vypadat jako naprostý idiot a „ten zákazník“ se určitě necítil dobře. Ale pohled na něho mě opravdu zaskočil a instinkt mi okamžitě velel zmizet.

Věděla jsem, že do obchodu nepřišel náhodou; nepochybovala jsem, že tam přišel za mnou. V dalších dnech se ještě několikrát vrátil, a i když musím přiznat, že mi jeho zájem a vytrvalost lichotily, zachovala jsem se stejně jako poprvé.

A potom jednoho večera, když jsme se Serenou zase byly v klubu, přestala hudba na chvilku hrát, on se otočil od svých kamarádů, došel odhodlaně až ke mně a představil se: „Jsem Kastriot. Kamarádi mi říkají Kas.

Nechtěla bys se mnou zajít na skleničku?“

Chvíli jsem se mu dívala přímo do tváře. Napadlo mě, jak vlídné má oči a jak sebejistě se chová, když uvážíme, že jsem jeho předešlé pokusy o seznámení docela rázně odmítla.

„Ne, díky. Já nepiju,“ odpověděla jsem s pohledem upřeným někam nad jeho levé rameno a tiše se modlila, aby rozhovor co nejdřív ukončilo dunění hudby. Zdálo se však, že Bůh a DJ v tu chvíli nestáli na mé straně.

„Dobře,“ řekl. „V tom případě půjdeme na kávu.“

„Nepiju ani kávu,“ oznámila jsem.

„Tak čaj,“ nedal se odbýt. „Půjdeme spolu na čaj. Je přece známé, že v Anglii mají čaj rádi úplně všichni.“

Podívala jsem se na něj a všimla si, že jeho úsměv je

trochu napjatý a z jeho očí se ztratilo něco z obvyklé sebedůvěry. Znovu jsem si připadala nevychovaná, ale nemohla jsem si pomoct a zase jsem chladně a bez náznaku přátelství namítla: „ Já ne.“

„Tak tedy pomerančový džus?“ Vypadal zmateně a já rozpaky zrudla.

Mluvil dobře anglicky, ale s nějakým akcentem, který zněl jako přízvuk člověka od Středozemního moře –

možná Řeka nebo někoho z východní Evropy. Navíc byl velice pohledný. Odhadovala jsem, že je asi tak v mém věku, nebo možná o trochu starší, a i přes předstíranou sebejistotu se kolem něho vznášela taková tichá důstojnost, která ostře kontrastovala s neomaleností nebo hraným nezájmem, jimiž by reagovala většina ostatních kluků, s nimiž jsem se do té doby setkala. Zdálo se, že ho moje odmítnutí zmátlo a nemá problém dát najevo, jak se ho to dotklo.

„Nechci s tebou pít vůbec nic,“ oznámila jsem rozhodně a podívala se na něho jako na vraha. „ Nechci si s tebou nikam vyrazit, protože mám přítele.“ V tu chvíli se Bůh i DJ smilovali a místnost znovu zaplnilo burácení hudby, což nám oběma ušetřilo další rozpaky. Pohodila jsem hlavou, abych dala najevo nezájem, a odvrátila se od něho. V hloubi duše mi ale bylo jasné, že se chovám jako snob, a nenáviděla jsem se za to. Ale musela jsem se přece nějak ochránit.

Během několika následujících týdnů jsem si zvykla, že

kdykoli se Serenou zajdeme do klubu, potkám tam i jeho.

Tenhle klub jsme měly nejradši z několika důvodů – mimo jiné proto, že jsme znaly spoustu lidí, kteří tam chodili pravidelně, a vždycky jsme si to skvěle užily. Ani mě nenapadlo přestat tam kvůli tomu klukovi chodit, nevzbuzoval ve mně strach ani kdovíjak nepříjemné pocity. Myslím, že mě to k němu naopak přitahovalo. Jeho pozornost mi vlastně lichotila, líbilo se mi, jak ze mě nikdy nespouští oči, a popravdě mě i docela těšilo, že ho takhle přitahuju. Možná jsem taky byla zvědavá, jak dlouho mu jeho zájem vydrží, než to vzdá.

Tou dobou jsme stále ještě žili s Johnem, ačkoli se z nás postupně stali spíš spolubydlící než pár. Oba jsme vedli svůj vlastní život. To, co jsem předtím chápala jako péči a zájem, mi začalo připadat jako peskování malého dítěte. Jinak mi ale vlastně vyhovovalo, že je se mnou alespoň občas někdo doma a nemusím si připadat úplně osamělá. Jednou večer, když jsem opravdu byla doma sama, mi zazvonil mobil. Na displeji se objevilo neznámé číslo. Jakmile jsem ale zaslechla hlas volajícího, hned jsem věděla, že je to Kastriot, můj neodbytný obdivovatel.

„Jak jsi sehnal moje číslo?“ zeptala jsem se.

„Nejdřív se přece musíš zeptat, kdo volá,“ odpověděl předstíraně vážným tónem.

„Ale já vím, kdo jsi,“ namítla jsem. „Jsi ten kluk, co mě pořád pozoruje v klubu. Už jsem ti řekla, že s tebou nechci mluvit. Nemám zájem. Už mi nevolej.“

Típla jsem mu to a okamžitě se mě zmocnila nejistota.

Věděla jsem, že nemáme žádné společné známé, tak jak se mu sakra podařilo sehnat moje telefonní číslo? Připadalo mi to divné, ale zase ne tolik, abych se tím dál zabývala.

Potom mi zavolal ještě několikrát a já mu pokaždé řekla totéž – že s ním nechci mluvit, ať mě nechána pokoji. Pak jednou, když jsme se Serenou tančily v klubu a on zase postával na svém obvyklém místě vedle parketu, jsem se na něho podívala a on se začal uklánět. Bylo to divné, ale nedokázala jsem se ubránit a usmála se. Než jsem si stačila uvědomit svoji chybu, stál přímo přede mnou a ptal se: „Proč se se mnou nechceš bavit? Já s tebou mluvit musím. Prosím, nenechávej mě takhle se trápit. Dovol mi tě odvést a oženit se s tebou.“

Se smíchem jsem odpověděla: „Vždyť mě ani neznáš!“

Ale i přes absurditu jeho slov a přes skutečnost, že jsem opravdu neměla v úmyslu na jeho zájem reagovat, mi to vlastně udělalo radost. Zanedlouho jsem také byla překvapená, jak mě zklamalo, když jsme se Serenou jednou večer přišly do klubu, a on tam nebyl; řekla jsem si, že mi to za to moje protivné chování patří, vždyť se chudák snažil si se mnou jen promluvit.

Pak už se víckrát neobjevil. Krátce nato se Serena zamilovala a už jsme spolu nechodily ven tak často, jak jsme mívaly ve zvyku předtím. Přesto jsem se ale při každé další návštěvě klubu rozhlížela, jestli ho někde neuvidím. Když tam nebyl, z nepochopitelného důvodu

jsem najednou měla pocit promarněné šance, protože jsem si byla jistá, že už ho nikdy neuvidím.

Tou dobou jsme už spolu s Johnem bydleli skoro tři roky. Většinu toho času jsme si ale žili každý po svém a jenom se bránili přiznat si na rovinu, že náš vztah končí.

Byli jsme ještě pořád spolu, když mi jednou zničehonic přišla esemeska z neznámého čísla.

„Hádej, kdo to je?“ stálo v ní. Okamžitě jsem věděla, o koho se jedná.

„Kastriot,“ odepsala jsem.

Nevím, jak jsem si mohla být tak jistá. Neviděla jsem ho skoro dva roky a nebyl jediný důvod, proč bych na něho měla myslet. Ale z nějaké příčiny jsem to prostě věděla.

Během několika vteřin v mobilu zapípala další esemeska: „Jak to můžeš vědět? Já si tě všímal, ale ty mě nikdy.“

Popsala jsem koženou bundu, kterou nosíval, i to, jak mu vlna hustých tmavých vlasů padala přes levé oko a jak postával s kamarády vedle tanečního parketu.

„Takže sis mě přece jenom všimla!“ odpověděl. „Proč jsi na mně vždycky byla tak zlá? Proč jsi se mnou nikdy ani nepromluvila? Zlomila jsi mi srdce, ale já si celou tu dobu nechal tvoje číslo uložené.“

„Chovala jsem se tehdy příšerně,“ přiznala jsem.

„Nenáviděla jsem všechny chlapy a nechtěla s žádným mluvit. Nešlo jenom o tebe. Omlouvám se.“

Za celou tu dobu mě neopustil pocit viny za to, jak ošklivě jsem se k němu chovala. Ačkoli bylo jasné, že se mu líbím, nikdy na mě netlačil, neobtěžoval mě a nebyl nijak nepříjemný, i když jsem k němu byla chladná a nepřátelská. Nedala jsem mu ani šanci promluvit si.

„Tak nepřístupnou holku jako ty jsem v životě nepotkal,“ řekl mi později Kas. „Připadalo mi, jako bys byla

v

nějaké

bublině

s

obrovským

nápisem:

NEPŘIBLIŽUJTE SE KE MNĚ. Všichni se s tebou chtěli seznámit, ale nikdo si netroufal se k tobě přiblížit. Neumíš si představit, kolik odvahy mě stálo, abych za tebou jenom přišel a promluvil na tebe.“

„Stydím se za to,“ odpověděla jsem mu. „Nechtěla jsem na tebe být nepříjemná. Snažila jsem se jenom chránit sama sebe.“

„Zamiloval jsem se do tebe na první pohled,“ řekl mi.

Se smíchem jsem odpověděla: „Jak to, prosím tě?

Nemůžeš přece milovat někoho, s kým jsi ani nemluvil.“

„A ty zase nemůžeš tušit nic o mých pocitech,“ odvětil.

„Každá holka, kterou vidím, má tvoji tvář. Nedokážu tě vyhnat z hlavy. Pamatuju si o tobě úplně všechno –

písničku, kterou hráli, když jsem tě poprvé uviděl, hudbu, na kterou jsi tančila, vybavuju si všechny šaty, které jsi měla na sobě, způsob, jakým ses na mě usmála…“

Ještě nikdy jsem se nesetkala s mužem, který by takhle otevřeně mluvil o svých pocitech, a ani na chvilku mě nenapadlo, že by Kas mohl ty řeči o lásce myslet vážně.

Každopádně jsem pořád ještě žila s Johnem. Ale postupně – probíhalo to několik následujících let, když se vrátil domů do Albánie, a později, když se přestěhoval do Itálie – jsme se s Kasem stali velice dobrými přáteli.

Nejdříve jsme si jenom psali, potom jsme si začali i telefonovat, až se z toho vyvinul téměř každodenní kontakt a on se stal jediným člověkem, s nímž jsem mohla mluvit o čemkoli a mohla s ním probírat všechno, co se zrovna odehrávalo v mém životě. Když mě něco naštvalo, měla jsem pocit, že to chápe, že vždycky dokáže říct to pravé; když jsem byla unavená nebo otrávená, dokázal mě rozesmát. A jak moje důvěra v něj rostla, začínala jsem si myslet, že jsem se možná mýlila a že všichni muži nejsou stejní jako můj otec.

Ještě předtím, než jsem si začala telefonovat s Kasem, ve mně sílil pocit, že mě vztah s Johnem už jenom dusí a omezuje.

Ironií osudu bylo, že právě jeho zvyk o všem rozhodovat a plánovat, co budeme ten který den dělat –

právě to, co ve mně kdysi vzbuzovalo onen pocit bezpečí – mě nakonec přiměl si přiznat, že od něho chci odejít. Postupně se ukazovalo, že si už skoro nemáme co říct. Čím víc jsem se vzdalovala Johnovi, tím víc jsem se sbližovala s Kasem. Vyprávěla jsem mu o našich stále častějších hádkách i o mém podezření, že mě John podvádí. Kas vždycky se zájmem naslouchal a pak mi jednou řekl: „Myslím si, že pro tebe není ten pravý.

Možná bys s ním už neměla být.“ Nakonec jsem s Kasovou pomocí našla odvahu odejít a Johnovi oznámit: „Promiň.

Nemiluju tě a už s tebou dál nemůžu žít.“

S Johnem jsme spolu prožili tři roky, a třebaže se náš vztah postupem času pokazil, rozchod byl i tak těžký. Byla jsem vděčná, že je Kas vždycky na druhém konci telefonu, připravený mi pomoct. Připadal mi zároveň jako starší bratr a nejlepší přítel a přišlo mi, že rozumí všem mým pochybnostem, i té mojí nedůvěřivosti. Díky němu jsem měla pocit, že jsem udělala správnou věc, když jsem od Johna odešla. Kdykoli jsem o tom pochybovala, Kas mi připomněl, jak krásný život mě teď, když jsem „volná“, čeká.

Realita však vypadala trochu jinak. Bylo mi jedenadvacet, nikdy jsem nežila sama, neměla jsem příliš vlastních přátel a děsila mě představa, že bych měla konečně zkusit žít na vlastní pěst. Poté co se Serena seznámila se svým klukem, jsme spolu večer už téměř nikam nechodily. Byla jsem tedy ráda, když mi kamarádka z práce Natasha navrhla, abychom si večer vyrazily do jednoho nově otevřeného baru. Potom jsme spolu začaly chodit ven pravidelně a budoucnost najednou nevypadala tak nevlídně a osaměle – život jako by najednou nabízel nepřeberné možnosti.

Krátce poté, jen pár měsíců po rozchodu s Johnem, jsem se zamilovala.

Když mě někdo přitahuje, probíhá to obvykle velice

rychle: podívám se na něho a prásk! – jsem v tom až po uši. A přesně to se stalo, když jsme s Natashou sešly po schodech do jednoho klubu a kluk, který tam pracoval za barem, na mě upřel svoje velké hnědé oči. Zatímco Natasha objednávala pití, stála jsem vedle ní otočená zády k baru a snažila se zklidnit dech. Doufala jsem, že hudba utlumí tlukot mého srdce, který se mi dunivě rozléhal v hlavě. Když se Natasha otočila a podala mi sklenku, vyhrkla jsem: „To je ten nejkrásnější kluk, jakého jsem kdy viděla. Musím zjistit, kdo to je.“

Bylo ještě brzy, takže se klub dosud nezaplnil a Natasha si skepticky prohlížela lidi na tanečním parketu. Z legrace se tvářila, že vůbec nechápe. Zvedla obočí a ukázala na kluka, který kolem sebe rozhazoval rukama jako zběsilý větrný mlýn. „Kdo? Tenhle?“.

„ Ne,“ sykla jsem. „Tenhle ne. Ten kluk za barem. Ten, který tě obsluhoval. Ne. Neohlížej se!“

Ale bylo už příliš pozdě. Jen co se obrátila, aby si ho prohlédla, podíval se na ni a usmál se. Natasha mu úsměv oplatila a potom se dál rozhlížela po místnosti, protože předstírala – samozřejmě nepřesvědčivě –, že se dívá na všechny. Když se obrátila zpátky ke mně, prohodila:

„Vážně vypadá dobře.“ Chvíli se smála, ale vzápětí dodala: „Aha, chápu! Ty to myslíš vážně.“

Původně jsme plánovaly dát si jen jednu dvě skleničky a potom se přesunout do jiného klubu, kde jsme měly sraz s přáteli. Jenomže když se nejkrásnější kluk na světě

naklonil přes bar a oslovil nás, hlavou mi běželo jediné: Nechci se nikam přesouvat. Proč se to muselo stát právě dneska večer? Když jsem ucítila na rameni Natashin dotek a otočila se k ní, poklepávala na hodinky a významně pokyvovala směrem ke schodům. Bylo mi smutno.

„Dobře… no… tak my jdeme. Takže… no…

na shledanou,“ řekla jsem barmanovi a při pomyšlení, jak divně a hloupě to znělo, zrudla jako rajče.

„Jak to myslíš, že už odcházíte?“ zeptal se. „Kam byste takhle brzy chodily.“

„No, máme sraz s nějakými lidmi a…“

Potom už jsem s Natashou stoupala nahoru po schodech do chladné noci s pocitem, že se snad každou chvíli rozbrečím. Co když je to muž mých snů, pomyslela jsem si. A já se k němu právě otočila zády, odešla a pustila ho k vodě? Co když ho už nikdy neuvidím? Zdálo se mi, jako by se o mě pokoušel záchvat paniky, ale ten Natasha zažehnala logickou připomínkou, že ten kluk v klubu pracuje, takže ho tam nejspíš můžu zastihnout každý den.

Když jsme se tam příští čtvrtek zastavily znovu, všiml si nás, jakmile jsme sešly po schodech dolů. Když jsme došly až k baru, měl už připravené nápoje. Podal nám skleničky a prohodil: „Tak vy jste se vrátily!“ Na chvíli se mi zahleděl přímo do očí a potom se s úsměvem podíval i na Natashu. Ale ta jen zamávala a se smíchem prohodila:

„No, se mnou si nedělejte starosti. Já tu jen tak postojím a vychutnám si svůj koktejl!“

Jakmile na mě promluvil, srdce se mi rozbušilo a já nebyla schopná normálně uvažovat. Jako by mi někdo vymazal všechny myšlenky. Pokoušela jsem se přijít na něco, co bych mohla říct, ale napadlo mě jediné:

„Ahoj.“ Naštěstí jsem to řekla právě ve chvíli, kdy na něho někdo zavolal a on s omluvným pokrčením ramen poodešel. Vrátila jsem se k Natashe a vydechla: „Ach, můj bože! Nedokážu s ním ani mluvit. Co mám dělat?

Nevím, co mám říct.“

„To bude dobrý,“ ujistila mě a s úsměvem vzala moji horkou vlhkou dlaň do ruky. „Prostě se zhluboka nadechni a usměj se.“

K mému překvapení to opravdu bylo takhle jednoduché.

Když obsloužil hosta, vrátil se zpátky a začali jsme si přes bar povídat, jako bychom se znali celý život. Jeho angličtina byla sice dobrá, ale mluvil s přízvukem, a když jsem se ho zeptala, odkud pochází, vybídl mě, ať hádám.

„Z Albánie,“ vyhrkla jsem okamžitě a jemu téměř vypadla sklenička z ruky.

„Jak to víš?“ zeptal se. „To ještě nikdo neuhádl.“

Od té chvíle z nás byl pár. První rande jsme měli o dva dny později, ale já měla pocit, jako bychom k sobě patřili odjakživa – já, přehnaně opatrná ledová královna, která s muži mluvila jen výjimečně, a když už k tomu došlo, stejně jsem jim nevěřila, a Erion, ten nejhodnější, nejvlídnější a nejkrásnější muž, jakého jsem kdy potkala.

Zní to sice otřepaně, ale opravdu mi připadal jako

poslední dílek skládačky, který jsem hledala. Prázdné místo na nějakou dobu zaplnil John, nikdy do něj však nezapadl tak dokonale jako Erion.

Zdálo se, že Erion to cítí stejně. Během naší první společné noci mi řekl: „Lidí, kteří přicházejí do klubu, si obvykle moc nevšímám, ale od chvíle, kdy jsi vešla ty, jsem v duchu pořád viděl jen tvoje oči, jak se na mě dívají. Říkal jsem si: Co když už se nikdy nevrátí? Co když už ji nikdy neuvidím? Nemohl jsem snést pomyšlení, že jsem možná promeškal příležitost seznámit se s člověkem, se kterým bych mohl strávit zbytek života.“

„Vnímala jsem to úplně stejně!“ odpověděla jsem mu.

„Měla jsem pocit, že prostě mu s í m vědět, kdo jsi.

A pokud to nezjistím, už navždycky mi bude v životě něco chybět.“

Erion je dodnes jediným mužem, kterého jsem ve svém životě skutečně milovala, a jsem přesvědčená, že on je jediný, kdo miloval mě. Jestli v životě něčeho lituji, tak jedině toho, že jsem se nesnažila si ho udržet. Zuby nehty a za každou cenu, prostě udržet.

===DB6mzaMCGKz6RuvdNMoDqLbEnXcXlOxUicsV0qEWBMI=

TŘETÍ KAPITOLA

Po první schůzce s Erionem jsem se nemohla dočkat, až o něm budu vyprávět Kastriotovi.

„Někoho jsem potkala,“ vyhrkla jsem, když mi telefonoval. „Nemohla jsem se dočkat, až ti o tom řeknu.

Nikdy bys neuvěřil, odkud pochází. Zkus hádat.“

Kas jenom chladně odsekl: „Nevím. Odkud je?“ Na to, abych si všimla změny v jeho chování, jsem však byla až příliš zaslepená štěstím.

„Je z Albánie!“ vyhrkla jsem.

„No a co?“ Vypadalo to, že se Kas téměř zlobí. „Proč si myslíš, že bych se měl radovat, že jsi někoho potkala a že pochází z Albánie?“

Ještě nikdy se mnou nemluvil tak stroze a já na chvíli zůstala jako opařená. Potom mě zaplavilo zklamání z jeho nezájmu a chladu.

„Myslela jsem, že budeš mít radost,“ prohodila jsem.

„Myslela jsem, že budeš mít stejně jako já radost, že pochází ze stejné země jako ty. Kolik lidí v Anglii zná alespoň někoho z Albánie, natož aby odtamtud měli nejlepšího kamaráda a ještě přítele. Kastriote? Jsi tam?

Nechápu, proč nemáš radost. Vždycky jsi mi přece říkal, že s tebou můžu mluvit úplně o všem, a myslela jsem si, že

budeš mít radost, že jsem šťastná.“

Pak mi došlo, že možná žárlí. Když mi v té první esemesce napsal, že mě miluje, byla jsem si jistá, že jenom žertuje nebo že mě chce pobavit. Nebo snad udělat trochu drama? Nikdy jsem to prostě nebrala vážně. Teď jsem ale cítila, jak zahanbeně rudnu při pomyšlení, že v jeho slovech zřejmě byl kousek pravdy.

O chvilku později mi to potvrdil: „ Chci tě vidět šťastnou, ale ne s jiným mužem. Nechci, abys mi takhle vmetla do tváře, že s tebou chodí někdo jiný, že spí vedle tebe v posteli.“

Z nějakého důvodu jsem nedokázala pochopit, co mi Kas říká, možná proto, že jsem tomu nechtěla věřit. Nikdy jsem o něm v takových souvislostech neuvažovala – byl to můj nejlepší kamarád a nechtěla jsem si připustit, že by mu na mně mohlo záležet i z nějakého jiného důvodu, protože to by znamenalo přijít o jeho přátelství. Byla jsem jako dítě, soustředila jsem se jen na sebe a svůj malý svět a to mi zabránilo vidět, že se ho moje novinka mohla nějak dotknout. Jelikož mě podráždilo, že nereaguje podle mých představ, několik dalších dnů jsem se mu neozvala. Když mi zase zavolal a mluvil vesele jako obvykle, snažil se mě ve všem podporovat, a o Erionovi se dokonce zmínil jako první, hrozně se mi ulevilo. Usoudila jsem, že o tom přemýšlel a uvědomil si, že náš vztah je platonický a jsme jen dobří přátelé.

Myslím, že když jsem si v dětství a dospívání

představovala muže, do kterého se jednou zamiluju, ani ve snu mě nenapadlo, že by to mohl být někdo tak úžasný jako Erion. Byl opravdu skvělý. Když teď na tu dobu vzpomínám, nemůžu uvěřit, že jsem nepoznala, jaký poklad v něm mám. Občas jsem na něho bývala protivná, místo abych se ze všech sil snažila, aby se mnou byl šťastný.

Vím, že to bude znít jako hloupá výmluva, když řeknu, že za mé chování k Erionovi může můj otec, ale v některých ohledech to skutečně platí. Každé dítě chce a má právo očekávat milující rodiče, jenže já jsem jako malá byla přesvědčená, že nemůžu udělat nic, čím bych otce přiměla k tomu, aby mě miloval. Po nějaké době jsem to vzdala. Rozhodla jsem se smířit s faktem, že mu na mně nezáleží, a přestala jsem o jeho pozornost a uznání bojovat. Ve skutečnosti jsem se však s jeho zradou nesmířila, a pokud mám být upřímná, nepodařilo se mi to dodnes. Nešlo jen o to, že si mě nevšímal, on mě hluboce ranil, a když nás potom opustil, svými slovy i činy dal naprosto jasně najevo, že mu na nikom z nás nikdy nezáleželo.

Právě proto jsem – i když jsem si to tehdy vlastně neuvědomovala – Eriona neustále zkoušela, jestli mě má opravdu rád; právě proto jsem naše pouto napínala téměř až k prasknutí. Chudák Erion si musel lámat hlavu, co to se mnou je a proč ho od sebe neustále odstrkuju, zatímco mu bylo jasné – stejně jako mně –, že spolu prožíváme něco

výjimečného. Chovala jsem se jako rozmazlené děcko, pořád jsem měla nějaké námitky a několikrát Erionovi oznámila, že je mezi námi konec, ačkoli jsem to nikdy nevydržela déle než den. On se potom vrátil a já ho s pláčem ujišťovala, že je mi to líto a jak moc ho miluju.

Měla jsem si ale uvědomit, že člověk nemůže po citech toho druhého neustále šlapat a přitom si myslet, že je to nijak neovlivní, i když se mu třeba nepodaří rozdrtit je na prach.

Během jednoho z našich jednodenních rozchodů jsem zrovna nastoupila do nového zaměstnání. Když se mě kolegové ptali, jestli mám přítele, odpověděla jsem jako Jidáš: „Ne.“ Když jsme se s Erionem následujícího dne zase usmířili, připadalo mi hloupé přiznat, že jsem lhala a přítele mám. Stejně na to už v hovoru nepřišla řeč.

Kdykoli mi potom Erion volal do práce, nebrala jsem to a posílala mu zprávu, že zrovna nemůžu mluvit a ozvu se později. Určitě věděl, že lžu, a muselo se ho to opravdu dotknout. Určitě přemýšlel, proč to dělám. Ale nedokázala jsem si pomoct, bylo ve mně něco zvrhlého a sebezničujícího, co mi znemožňovalo přijmout skutečnost, že náš život s Erionem je šťastný a on mě miluje. Dnes už ale vím, jak hnusně jsem se k němu chovala, a cítím se provinile, protože ve skutečnosti jsme spolu většinou byli šťastní.

Ačkoli jsme každý měli vlastní byt, Erion většinu nocí trávil u mě – měl klíče a přišel, když mu brzy ráno

skončila směna v klubu. S vědomím, že leží vedle mě, se mi spalo lépe. Staral se o mě stejně, jak se o to na začátku našeho vztahu snažil John, ale bez onoho „otcovského peskování“, které jsem z duše nesnášela. Stydím se, že jsem to tehdy nedokázala ocenit. Jednou ráno jsem třeba měla jít k zubaři. Mamka mě vyzvedla před devátou, aby mě tam odvezla. Předtím mě k lékaři vozil Erion, ale tentokrát jsem tam musela být brzy a on tou dobou normálně po práci spal. Mamka se tedy nabídla, že mě odveze.

Zubař měl ordinaci ve čtvrti, v níž jsem se nevyznala.

Sice jsem si myslela, že si cestu pamatuju od minulé návštěvy, ale když jsme tam dojely, vůbec jsem nepoznávala, kde jsme. Byla to nebezpečná čtvrť, a když jsme stejnou ulicí projížděly už potřetí, lidé postávající na zastávce si nás zvědavě prohlíželi. Cítila jsem, jak je máma nervózní.

„Jak jsi mohla zapomenout cestu?“ divila se a přitom natáhla ruku a zmáčkla centrální zamykání dveří. „Tohle je příšerná čtvrť. Nemůžeme se tady takhle motat pořád dokola. Už takhle přitahujeme pozornost. Proboha, Sophie, zamysli se! Kudy máme jet?“

„Já nevím, mami,“ přiznala jsem. „Omlouvám se, ale nemám nejmenší tušení, kde zrovna jsme. Zavolám Erionovi.“

Zvedl telefon po druhém zazvonění a na jeho hlase bylo znát, že je rozespalý.

„Ztratily jsme se,“ špitla jsem s pláčem na krajíčku.

„Jezdíme nahoru a dolů pořád stejnými ulicemi a já toho zubaře nemůžu najít.“

„To je v pořádku, Sophie,“ ujistil mě a okamžitě se probral. „Jenom mi pověz, kde jste.“

„ Netuším, kde jsme!“ rozkřikla jsem se. „Vůbec nic tu nepoznávám.“

„No tak mi řekni, co vidíš,“ pokračoval klidně. „Popiš mi ulici, kterou zrovna projíždíte.“

Vylíčila jsem mu, že je tam velká čtvercová viktoriánská budova z červených cihel se zamřížovanými okny a kousek trávníku posetého smetím vedle malého vyasfaltovaného hřiště, na kterém jsou nějaké rezavé houpačky. Erion vítězoslavně vydechl a řekl: „Už vím!

Zůstaňte na místě, za deset minut jsem u vás.“ O deset minut později jsme opravdu spatřily, jak se k nám ulicí blíží jeho auto.

„Už je to dobrý,“ ujistil mě, naklonil se staženým okénkem, aby mě políbil na tvář, a potom se usmál na mamku. „Povedu vás, pojeďte za mnou.“

„Děkujeme

ti,“

prohodila

mamka,

natáhla

se

a poplácala ho po ruce. „Jsme ti moc vděčné.“

Ale jakmile Erion odešel zpátky ke svému autu, otočila jsem se k matce a vybuchla: „Jak to proboha vypadá? Jak sem mohl přijet takhle vymóděný!“ Měl na sobě kalhoty do práce a vestu, ale bez košile, vlasy mu trčely na všechny strany. Myslím, že mi vadilo, že moje matka

neuvidí, jak je dokonalý. To svoje tehdejší hrozné chování teď můžu omlouvat, jak chci, ale líp mi stejně nebude.

Máma na mě jen nechápavě zírala. Naštvala jsem ji a hned mi to dala najevo: „Měla by ses za sebe stydět. Ten kluk dře celou noc až do rána, a když mu zavoláš, bez váhání vyskočí z postele, jen aby ti pomohl. A ty se zmůžeš akorát tak na kritizování toho, jak vypadá. Jak můžeš být tak zlá?!“

Erion jel před námi až k ordinaci mého zubaře. Pro něho byla pomoc člověku, kterého miluje a na němž mu záleží, samozřejmostí – čistě věc instinktu, vůbec o tom nemusel přemýšlet. Pro mě to ale bylo děsivé a znervózňující, protože jsem neustále přemítala, kdy mu dojde, že takových projevů lásky nejsem hodna.

Stále jsem si pravidelně telefonovala s Kasem, a kdykoli jsme se s Erionem pohádali, Kas stál na mé straně a radil mi. Opravdu jsem měla pocit, že se mu mohu svěřit naprosto se vším.

Občas se mi z nepochopitelných důvodů stávalo, že jsem se ráno probudila, podívala na Eriona, který spal vedle mě, a pomyslela si: Chci být sama. Když se potom probudil a začal mluvit o tom, co bychom ten den mohli společně podniknout, řekla jsem mu, že s ním nechci trávit celý den. Jeho nádherné tmavé oči přetékaly zklamáním a bylo vidět, že moje chování nechápe. „Proč? Proč mi tohle děláš?“ ptal se. Nikdy jsem mu nedokázala odpovědět.

Jednoho dne jsem se po návratu z práce šla převléknout do ložnice, kde jsem na polštáři našla ležet list papíru.

Toho rána jsem se k Erionovi taky nechovala zrovna hezky, takže jsem papír zvedala roztřesenýma rukama.

Za chvilku se mi už po tvářích kutálely slzy.

„Mé milované krásce,“ začínal jeho vzkaz. „Kdykoli se ti podívám do očí, vidím, že mě nemiluješ tak, jako já miluju tebe. Už to dál nedokážu snášet.“

Pevně jsem zatnula prsty, jako bych ten papír chtěla v dlani rozdrtit. Potom jsem se posadila na okraj postele a plakala dál. Když jsem po pár minutách dlaň pomalu otevřela a snažila se ten zmačkaný kousek papíru uhladit, bylo mi jasné, že teď konečně znám odpověď na otázku, kterou jsem si tolikrát mimoděk kladla: Jak daleko od sebe mohu odstrkovat muže, kterého miluju, než ho od sebe odeženu úplně?

Natáhla jsem se na noční stolek pro kapesník a vysmrkala se. Potom jsem si hřbetem ruky otřela oči, znovu se zadívala na papírek a dočetla posledních pár slov. „Nemohu s tebou být, když vím, že mě nemiluješ tak jako já tebe. Snažil jsem se o to, ale je to příliš bolestivé a vím, že dál už to nedokážu.“

S pláčem jsem vyťukala Erionovo číslo, a jakmile jsem uslyšela jeho hlas, vyhrkla jsem: „Prosím, Erione, je mi to moc líto, omlouvám se. Prosím, nedělej to. Samozřejmě že tě miluju. Neodcházej. Prosím.“

Právě to potřeboval slyšet a za chvilku už mě znovu

držel v náručí. Jenže ani po tomhle krátkém nahlédnutí do budoucnosti bez něho jsem ho stále nedokázala přestat zkoušet a občas se vyptávala: „Opravdu mě miluješ?

Mívám pocit, jako by sis mě už nevšímal, a někdy mi připadá, že mě nevnímáš stejně jako dřív.“ Odpovídal mi:

„Samozřejmě že tě miluju. Říkám ti to každý den. Kolikrát ti to musím zopakovat, než mi uvěříš?“ Sice měl trpělivost a nikdy se mnou nemluvil naštvaně nebo vztekle, ale postupně se v jeho hlase ozývala stále patrnější frustrace.

Mamka se s Erionem poprvé setkala až během té nechvalné ranní cesty k zubaři, ale jak ho poznávala důkladněji, oblíbila si ho. Když jsem jí jednou volala, svěřila jsem se, že si naším vztahem nejsem jistá, a zeptala se: „Co mám dělat? Nevím, jestli ho miluju.

Nevím, co vlastně chci.“ Odpověděla mi: „Nemůžeš toho chudáka kluka pořád odhánět a zase přitahovat zpátky.

Jestli si nejseš jistá, musíš mu to říct. Není přece fér, aby s tebou žil, pokud ho doopravdy nemiluješ.“

Strašně jsem si přála umět „žít přítomností“, ale když jsme spolu chodili už téměř dva roky, řekla jsem mu:

„Chci být sama. Nevím, jestli je správné, abychom my dva zůstávali spolu, takže myslím, že bychom se měli přestat vídat.“ Tentokrát jsem to pouto mezi námi natáhla už opravdu k prasknutí. Smutek v jeho očích mi drtil srdce, když ze sebe s povzdechem vysoukal: „Dobře, Sophie.

Takhle to už stejně dál nejde.“

Tentokrát však na rozdíl od předchozích rozchodů

„nanečisto“ bylo něco skutečně jinak. Když druhý den zavolal a řekl: „Kde jsi? Potřebuju s tebou mluvit,“ srdce se mi nerozbušilo jako obvykle.

„Nechci se s tebou vidět,“ odpověděla jsem. „Jsem s přáteli a chci si večer někam vyjít a užít si to. Je mi líto, Erione.“

Později večer jsem v klubu tancovala s kamarádkou Natashou. Poskakovala přede mnou s rukama nad hlavou, když vtom jsem si všimla, jak se mi nervózně dívá přes rameno. „ Co je? Co tam vidíš?“ zeptala jsem se. Než jsem se však stačila otočit, něčí dlaně mi zakryly oči a Erion řekl: „Překvapení!“

Sjel mi dlaněmi na ramena a otočil mě k sobě, abych se na něho dívala. Chvilku jsem si přála, abych mu dokázala oplatit úsměv, obejmout ho kolem krku a říct mu, že jsem udělala chybu a že ho moc ráda vidím. Jenomže místo toho jsem o krok ustoupila a zavrčela: „Co tady děláš? Říkala jsem ti, že tě nechci vidět. Jenom nám to oběma ztěžuješ.“

Chvíli se na mě jen díval očima plnýma bolesti a zmatku. Potom se prudce otočil a odešel.

Několik následujících dnů se neozval a já si zatím říkala, že mi stejně nechybí a že takhle je to nejlepší. Pak mi o pár týdnů později zavolala Lucy, přítelkyně Erionova nejlepšího kamaráda Besmira. Dřív jsme často trávili čas společně ve čtyřech, ale od rozchodu s Erionem jsem je neviděla. Jakmile jsem v telefonu zaslechla její hlas, bylo mi jasné, že se něco stalo.

„Je v cele předběžného zadržení na letišti,“ oznámila mi. „Bude deportovaný. Chce s tebou mluvit.“

Měla jsem pocit, jako by mi něco sevřelo žaludek, a musela jsem několikrát polknout, abych potlačila nevolnost. Věděla jsem, že Erion přijel do Anglie před deseti lety, když mu bylo čtrnáct, nelegálně, ale nedávno podal žádost o povolení k pobytu. Ačkoli měl v Albánii rodinu, nechtěl se tam vrátit – Anglie se stala jeho domovem a vedl tady spokojený život.

„Nechápu to,“ řekla jsem Lucy. „To přece nemůže být pravda. Nedává to smysl. Byla jsem s ním u advokátky a ta mu řekla, že všechno probíhá standardně a že jakmile bude potřebné papírování vyřízené, dostane povolení k pobytu a všechno bude legální.“

Najednou jsem před sebou viděla svou budoucnost připomínající temný pustý tunel a nedokázala si představit, že bych měla strávit zbytek života bez Eriona.

Sice jsem se k němu nechovala hezky, ale v hloubi duše jsem nejspíš vždycky doufala, že na mě pořád čeká a je připravený pomoci, kdybych ho znovu potřebovala.

A najednou se zdálo, že bych ho mohla ztratit už jednou provždy.

„Má povolený jediný telefonát,“ řekla mi Lucy. „A chce mluvit s tebou. Prosím tě, teď ho nesmíš zradit, Sophie.

On tě opravdu miluje, víš.“

S pláčem jsem vytočila číslo, které mi nadiktovala, a když Erion uslyšel můj hlas, také se rozplakal.

Když jsme se pár týdnů předtím rozešli, přestěhoval se k jedné albánské rodině, které žádost o povolení k pobytu v Anglii zamítli. Už jenom čekali, kdy je odešlou zpátky do Albánie. Neuvědomovali si však, že se imigrační úředníci mohou jednoho dne objevit přímo u jejich dveří, a už vůbec nečekali, že k tomu dojde tak brzy. Erion byl zrovna pryč, ale když mu jeden kamarád zavolal, co se stalo, trval na tom, že se s rodinou musí rozloučit.

Jiný kamarád, který byl zrovna s ním, prý na Eriona naléhal, aby radši nikam nechodil. Erion ale namítl:

„Nemůže se nic stát. Nic mi nehrozí – jsem tu legálně a musím se s nimi rozloučit, byli na mě hodní jako moje vlastní rodina. Musím se s nimi ještě vidět.“ Spěchal na místo, a když se jej potom imigrační úředníci zeptali na jméno a adresu, neměl důvod něco tajit. Jenomže jakmile si jej prověřili, oznámili mu, že povolení k pobytu nedostal a bude deportovaný také. Měl se vrátit do Albánie, do země, kde nebyl už deset let a odkud odjel ještě jako malý kluk.

„Nemusíš o mě mít strach,“ řekl mi tenkrát do telefonu.

„Nic mi nehrozí. Mám tam rodinu…“ Zakryl sluchátko rukou, abych neslyšela, jak vzlyká. S pláčem jsem mu řekla, jak moc ho miluju a že si nikdy neodpustím bolest, kterou jsem mu způsobila.

„To bude dobré,“ zopakoval. „Taky tě miluju, Sophie.

A nebuď smutná – neudělala jsi nic špatného.“

Jenomže já věděla, že jsem ho zradila. Stejně jako jsem

zradila bratra, když kvůli mně přišel pozdě do školy –

byla jsem zdrcená, když následujícího dne sbalili celý Erionův život do jednoho kufru a deportovali ho.

Když mi znovu zavolala Lucy, uslyšela jsem od ní:

„Mluvili jsme o tom s Besmirem, a jestli chceš Erionovi vážně pomoct, provdej se za něho.“

Nejdřív jsem ten návrh nebrala vážně, ale čím déle jsem o tom přemýšlela, tím silněji jsem si uvědomovala, že Lucy s Besmirem zřejmě mají pravdu: kdybych se za Eriona provdala, mohl by se vrátit a dál žít v Anglii.

Jenomže šlo o rozhodnutí, které by navždycky ovlivnilo můj život, a já tehdy nevěděla, jestli ho skutečně miluju tak, jak bych chtěla milovat muže, za něhož se provdám a který se stane otcem mých dětí. Když si matka brala otce, milovala ho – ačkoli mi nikdy nebylo jasné proč –, ale ukázalo se, že to byla chyba, která jí způsobila obrovské mnohaleté trápení. I to se nejspíš přidalo k mým zmatkům ohledně citů k Erionovi a možná právě proto jsem si nebyla jistá, jestli jsou moje city opravdovou láskou.

Nakonec jsem se dovolala jednomu z Erionových kamarádů a vysvětlila mu, co mi navrhuje Lucy. Pozval mě na kávu, a když jsme se později sešli ve městě a seděli proti sobě v kavárně v kožených křeslech, Adnan si povzdechl: „Erionovi by to samozřejmě pomohlo a nepochybně by to i vyřešilo jeho problém, ale nenuť se do toho, pokud o to opravdu nestojíš.“

Jenže já se cítila pod tlakem, a to hned z několika důvodů, na čemž se nic nezměnilo ani po rozhovoru s Erionem, který mě do telefonu přesvědčoval: „Nedělej to, Sophie. Nechci, abys to udělala. Pro tebe to není správné a já nechci, aby sis myslela, že jsem s tebou jenom kvůli tomuhle.“

Se smíchem jsem odpověděla: „Ale já vím, že by to nebyl jediný důvod. Neblázni.“

„Ale já opravdu nechci, abys to udělala,“ trval na svém.

„Protože když toho potom budeš litovat, budeš mě nenávidět. Vymyslím nějaké jiné řešení.“

Oba jsme ale věděli, že jiné řešení neexistuje, že ten sňatek představuje jedinou možnost.

Následujících pár dnů jako bych se neustále zmítala mezi dvěma možnostmi. Na jedné straně byli Erionovi přátelé, přičemž většina z nich mě prosila, abych mu pomohla, a on se mohl vrátit zpátky do Anglie. Hučeli do mě: „Musíš to pro něho udělat. Nikoho jiného nemá.“

Na druhé straně stála moje matka, která sice Eriona měla ráda, ale myšlenka, že bych odjela do Albánie a provdala se za něho, se jí vůbec nelíbila.

„Jak myslíš, že mi asi je?“ ptala se. „Jak by se mohla cítit matka, když vidí dceru odjíždět do cizí země, o které vůbec nic neví? Prosím, Sophie, nechci, abys tohle udělala. Nechci, abys tam jezdila.“

Měla jsem pocit, jako by se mi točila hlava, a ačkoli jsem se snažila zvažovat všechna pro a proti, abych se

mohla zodpovědně rozhodnout, pořád se mi vracelo jediné: Panebože, co mám dělat?

Když se rozpadlo manželství mých rodičů a neštěstí se šířilo celou rodinou jako vlnky na rybníku, slíbila jsem si, že se nikdy nerozvedu. Chtěla jsem ten slib dodržet – kvůli sobě, ale i kvůli ostatním, kteří by se v tom trápení mohli ocitnout se mnou. Jenomže jsem nedokázala najít žádný další způsob, jak Erionovi pomoct. Jednu chvíli jsem si myslela: Musím to udělat. Musím odletět do Albánie, provdat se za Eriona a dát mu šanci na nový život tady, protože tu opravdu chce být. Vzápětí se mi v hlavě ozval varovný hlas, který říkal: Ale co když to nebude fungovat, rozvedete se a ty se potom seznámíš s někým, komu budeš muset vysvětlit, žes už byla vdaná za chlápka, který potřeboval britské občanství? Jak bych to mohla vysvětlit někomu jinému, když to mně samotné, ačkoli jsem znala všechny podrobnosti téhle situace, znělo strašně?

Během rozhodování, jak se zachovat, jsem si neustále telefonovala s Kasem. Ze všech sil se snažil mé rozhodnutí ovlivnit.

„Něco takového nemůžeš udělat,“ opakoval mi dokola.

„Nemáš vůbec představu, do čeho by ses zapletla. Uvažuj rozumně, Sophie. Vždyť toho muže nemiluješ dost na to, abys mu přinesla tak velkou oběť.“

Logice jeho námitek jsem sice rozuměla, jenomže jsem dál byla přesvědčená, že Erionovi pomoct musím – když

už ne proto, že ho miluju natolik, abych s ním chtěla strávit zbytek života, tak alespoň z loajality a kvůli tomu, co jsme spolu téměř dva roky prožívali. Věděla jsem, že je to hodný a slušný člověk a že ho nemůžu jen tak zradit a obrátit se k němu zády, zrovna když mě potřebuje.

Zažádala jsem o kopii rodného listu, zamluvila si letenku do Albánie a pokusila se zahnat všechny pochybnosti, které mě stále ovládaly. Často jsem přemýšlela, co by se stalo, kdyby si osud nevybral právě tuhle chvíli a nezměnil tak navždycky směr mého života.

===DB6mzaMCGKz6RuvdNMoDqLbEnXcXlOxUicsV0qEWBMI=

ČTVRTÁ KAPITOLA

Když jsem Erionovi oznámila své rozhodnutí, v jeho hlase nešlo přeslechnout dojetí. Obávám se, že se mi nepodařilo úplně zakrýt vlastní pochyby a obavy z toho, co se chystám podniknout, ale už jsem aspoň neměla pocit, jako bych se zmítala mezi všemi, kteří mi radili a sdělovali svůj názor. Několik dnů mi bylo zle od žaludku a postupně se to zhoršovalo, ale byla jsem si jistá, že to souvisí se stresem posledních dnů. Již brzy se všechno vyřeší a pak už to určitě přejde, utěšovala jsem se.

Jenomže čtyři dny před plánovaným odletem do Albánie mě odvezli do nemocnice.

Ráno jsem se probudila s hroznými bolestmi, a když jsem se pokusila vysoukat z postele, měla jsem pocit, jako by se mi do břicha zabodávaly tisíce nožů. Nedokázala jsem se vzpamatovat, a když jsem se dovlekla do koupelny, zavolala jsem matce. Ta mi řekla: „Zůstaň v posteli, dokud nepřijedu, za chvilku jsem tam.“

Po příjezdu jí stačil jediný pohled, aby zavelela:

„Jedeme do nemocnice.“ Snažila jsem se něco namítnout, ale zvedla ruku a rázně mě zarazila. „O tom nebudeme debatovat, Sophie. Prostě dělej, co ti říkám.“

Vyšetřoval mě nějaký mladý doktor s bledou našedlou

pletí a vážným výrazem. Mé obavy nedokázal rozptýlit ani v nejmenším. Když mě prohmatal, proklepal a položil mi pár otázek, zachmuřeně oznámil: „Potřebujeme si vás tady nechat přes noc.“ Potom se mi pokusil dodat odvahu, nepřesvědčivě se usmál a dodal: „Jen abychom udělali pár vyšetření a zjistili, v čem je problém.“

„No tak dobře,“ souhlasila jsem a podívala se na matku, která povzbudivě přikyvovala. „Přes noc by to šlo, ale déle se zdržet nemůžu. Za pár dnů odjíždím.“

Lékař pokrčil rameny – nebylo mi jasné, jestli tím chtěl naznačit souhlas, nebo neochotu k nějakým předčasným slibům.

Následujícího

dne

mě

znovu

vyšetřili,

absolvovala

jsem

dokonce

vyšetření

magnetickou

rezonancí, kde se mi dělalo zle a pokoušela se o mě klaustrofobie. „Pravděpodobně máte nějaké drobné zauzlení

ve

střevech,“

vysvětloval

mi

starší

a sympatičtější lékař. „Váš stav vlastně není nijak vážný, ale kdybychom problém nevyřešili, mohl by pro vás znamenat velké riziko. Proto je nutné vás co nejdřív operovat.“

„Jak dlouho budu muset zůstat v nemocnici?“ zeptala jsem se a otírala si hřbetem dlaně slzy, které mi stékaly po tvářích.

„Asi tak týden,“ odpověděl. Podíval se na matku, která dlaněmi pevně svírala kovový rám postele, a s úsměvem dodal: „Nechám vás o samotě, abyste si mohly promluvit.

Pokud ale mám být upřímný, myslím si, že jinou možnost

stejně nemáte.“ Otočil se, odrhnul závěs, který jsem měla kolem postele, a zmizel. Chvilku jsme s mamkou naslouchaly jeho vzdalujícím se krokům, ona se potom posadila na židli vedle mě a vzala mě za ruku, protože jsem se rozplakala.

Tak dlouho jsem se trápila, jestli odjet do Albánie a provdat se za Eriona, a teď, když jsem se konečně rozhodla, se zdálo, jako by se nějaká neviditelná síla snažila zvrátit budoucnost, kterou jsem si vybrala. Mamka mi stiskla ruku, potom otevřela kabelku, podala mi kapesník a vstala, aby se mohla naklonit nad postel a obejmout mě.

„Ach, mami,“ zašeptala jsem s hlavou položenou na jejím rameni. „Co budu dělat? Nemůžu přece Eriona zradit. Čeká na mě.“

Chvíli tam jen stála a mlčky mě objímala. Potom se posadila, znovu mě vzala za ruku a řekla: „To je osud, Sophie. To je tvůj anděl strážný, který ti nakukuje přes rameno. Stalo se to z nějakého důvodu a jsem si jistá, že je to znamení, abys nikam nejezdila. Celou dobu se mi to vůbec nelíbilo a teď už jsem si jistá, že udělat to by byl velký omyl. Pokud máte být s Erionem spolu, určitě se nějaký způsob najde. Ale ty prostě nemáš jezdit do Albánie a vdávat se za něho. O tom už nepochybuju.“

„Když já nevím,“ povzdechla jsem si. „Možná máš pravdu.“ Najednou mě úplně zmohla únava a nebyla jsem schopná už nad ničím přemýšlet. Přesvědčit sama sebe ke

sňatku s Erionem, aby se mohl vrátit do Anglie, mě stálo tolik duševních sil, že pro mě teď bylo těžké obrátit všechno vzhůru nohama a začít si najednou myslet, že jsem se předtím rozhodla špatně. Ale bylo mi jasné, že operaci musím podstoupit – a i kdybych snad pořád váhala, mamka by stejně jinou možnost nepřipustila. Takže následujícího dne, kdy už jsem si podle původního plánu měla balit věci a připravovat se na cestu do Albánie, mě odvezli na operační sál.

Když jsem po operaci ležela v nemocnici, často mě napadalo: Teď bych nastupovala do letadla; teď bych byla s Erionem; dnes ráno bych se připravovala na svatbu. Jenomže nic z toho jsem nemohla ovlivnit, což pro mě představovalo jistou útěchu. Ještě dnes si občas přeju, abych to letadlo stihla a za Eriona se provdala, ačkoli se obávám, že jsem si tehdy tak úplně neuvědomovala, k čemu se vlastně chystám. Události mě prostě vtáhly a já si vůbec nedokázala představit, co všechno je ve hře. Možná jsem si chtěla dokázat, že nejsem jako můj otec, že mi na ostatních lidech záleží a jsem připravená pro milovaného člověka riskovat všechno.

Po propuštění z nemocnice jsem nějaký čas zůstala u babičky a dědy, kde jsem se mohla v klidu zotavovat a mamka mě tam mohla každý den navštěvovat. Erion mi pravidelně volal. Měl hrozný strach, když jsem mu řekla, že musím na operaci. Při každém telefonátu mi líčil, jak si

připadá zbytečný a jak ho trápí, že nemůže být se mnou a starat se o mě, když ho potřebuju.

Mamka se naopak snažila nedávat najevo, jak se jí ulevilo. Měla sice pochopení pro můj zmatek a zklamání, ale zároveň byla odhodlaná udržet mě v bezpečí, jak dlouho to jen půjde. Proto jsme tři týdny po mém návratu z nemocnice v sestavě mamka, její přítel Steve, babička, děda, Emily, Mark, Jamie a já nasedli do letadla a vyrazili na dvoutýdenní dovolenou na Maltu.

Jen Jason s námi letět nemohl, protože musel pracovat.

Kdykoli jindy bych byla nadšená, že mohu trávit čas se svou rodinou, ale teď jsem se pořád nedokázala uvolnit.

Byla jsem smutná, protože jsem to celé vnímala jako zradu na Erionovi, zápasila jsem s pocitem viny, jelikož se mi zdálo, jako by mně život udělil nějakou milost. Erion mi dál telefonoval, vyptával se, jak se cítím, a opakoval, jak moc se mu po mně stýská. Jenomže já se kvůli těm telefonátům cítila ještě hůř, protože jsem věděla, že se ke mně chová stejně hezky jako vždycky, zatímco mě trápily obavy, že ta správná chvíle už minula a mezi námi je po všem. Mluvil o budoucnosti, o naší společné budoucnosti, a když jsem jeho slova poslouchala, bála jsem se, že mi snad zlomí srdce.

Postupně jsem se jeho telefonátů začala bát. Když mamka viděla, jak jsem nešťastná, a pochopila, jak se musím prát se svými pocity, řekla mi: „Musíš to ukončit, Sophie. Nemůžeš ho takhle trápit, protahovat to

a vzbuzovat v něm naději, zatímco sama v hloubi srdce dobře víš, že vy dva spolu nebudete. Musíš mu to říct.“

Věděla jsem, že má pravdu, jenomže na takový krok jsem prostě neměla odvahu. Místo toho jsem se zachovala jako zbabělec a přestala mu telefon zvedat. Jeho vzkazy v hlasové schránce byly skutečně srdceryvné. Pokud na světě existuje nějaká spravedlnost, která trestá zbabělce, v mém případě byly trestem už ty vzkazy. Poslouchala jsem je, po tvářích mi stékaly slzy a bolest v Erionově hlase, když mě prosil, abych mu zavolala nebo jenom napsala, aby mohl pochopit, co se vlastně stalo a proč jsem se rozhodla, že už ho nemiluju, by neslyšel snad jen hluchý.

„Je mi jedno, žes nepřijela,“ říkal. „Je mi dokonce jedno, jestli už nepřijedeš nikdy. Ale nedokážu snést, že se mnou nemluvíš. Nebudu se tě snažit přemlouvat, aby sis to rozmyslela. Dobře víš, že nic takového neudělám. Ale miluju tě a prostě chci jen slyšet tvůj hlas.“

Mnohokrát jsem neměla daleko k tomu, abych ten telefon zvedla a řekla mu, že je mi to moc líto a že si jdu zamluvit letenku na nejbližší let do Albánie. Všechno by bylo lepší než poslouchat jeho neštěstí a zmatek. Jenže od takového kroku, který jsem vnímala jako nezvratný závazek, mě pokaždé něco odradilo.

Nespočítám, kolikrát jsem mamince vzlykala na rameni.

„Nemůžu to udělat. Nemůžu ho takhle ranit.“ Ona mi na to odpovídala: „Ale ty ho přece raníš tak jako tak. Jak byste

vy dva mohli žít spolu? Chápeš, co by to znamenalo? Jak by sis mohla být jistá, že vám to bude fungovat? Dávala bys mu jen falešnou naději, což je daleko horší než žádná naděje.“ Znovu jsem věděla, že má pravdu, takže jsem kontakty s Erionem bez jakéhokoli vysvětlení přerušila.

Vím, že budu muset do konce svých dnů žít s pocitem viny a pochybnostmi, jestli jsem udělala dobře.

Jediným světýlkem na konci tunelu byly rozhovory s mým nejlepším přítelem. Kas mi pravidelně volal od chvíle, kdy jsem mu řekla o té operaci i o tom, že do Albánie nepojedu a za Eriona se neprovdám. Soucítil se mnou a okamžitě mě ujistil, že jsem se rozhodla správně. O pár měsíců později jednou zavolal a navrhl:

„Vím, jak jsi si blízká se svou matkou, ale říkám si, že by sis na chvíli potřebovala odpočinout od všeho a od všech, dokonce i od své rodiny. Prospělo by ti na pár dnů vypadnout a na všechno zapomenout. Příští týden jedu do Španělska, nechceš tam přijet za mnou? Užili bychom si víkend a všechny starosti a stres hodili za hlavu.“

Věděla jsem, že moje maminka a celý zbytek rodiny i přátelé, kteří mě mají rádi, pro mě chtějí jen to nejlepší, ale najednou jsem si uvědomila, jak moc se potřebuju vymanit ze svého normálního života, i kdyby to mělo být pouze na pár hodin.

„Přijedu,“ ujistila jsem Kase a dojalo mě nadšení v jeho hlase, když říkal: „To je skvělé, Sophie. Zajisti si letenku a já tě vyzvednu na letišti.“

Dva dny, které jsem strávila ve Španělsku, naprosto předčily moje očekávání. Bylo to jako plout v malé loďce na rozbouřeném moři a potom se najednou ocitnout v bezpečných, klidných vodách přístavu. Kas o všem rozhodoval a o všechno se postaral, takže jsem nemusela přemýšlet vůbec o ničem. Ačkoli byl jen o pár let starší, ve srovnání s ním jsem se cítila jako děcko. Byl přirozeně okouzlující, sebejistý, o všem měl přehled – v každé situaci přesně věděl, co chce, a zdálo se mi, že pokud se pro něco rozhodne, nic mu v tom nedokáže zabránit.

Ve Španělsku jsme si to nádherně užili: procházeli jsme se po pláži, házeli kamínky do vody, potom jsme se chvilku někde posadili a povídali si. Když jsme později na promenádě poslouchali jazzovou kapelu, Kas mě najednou zvedl do náruče a začal se mnou tančit uprostřed ulice, zatímco se všichni kolem nás smáli, tleskali a do očí se jim při jejich vlastních romantických vzpomínkách hrnuly slzy. Potom jsme večer seděli na pláži, dotýkali se rameny, dívali se na hvězdy a mluvili spolu tak, jako bychom se znali odjakživa.

Kas mi vyprávěl o svých studiích, o jazycích, kterými hovoří, líčil mi své sny a plány do budoucna a já si přitom v duchu říkala, jak nádherné to musí být, cítit se ve své kůži tak dobře jako on. Uvažovala jsem, jaké by asi bylo strávit zbytek života s takovým člověkem – s mužem, který je pravým opakem mého otce, který ví, o co v životě stojí, a tím životem by vedl i mě. Nemohla jsem se ubránit ani

úvahám o tom, jestli maminka neměla pravdu, když říkala, že to byl osud, co mi zabránilo odjet do Albánie a provdat se za Eriona. Nepochybovala jsem o tom, že Eriona miluju, ale mužem, se kterým mám žít, je možná spíš Kas.

Kas básnil, jak by bylo krásné, kdybychom spolu mohli cestovat a poznávat svět. Nevyprávěl o každodenním životě, kde zbývá místo jenom pro chození do práce a řešení všedních banalit, ale o tom, jak skutečně žít. Líčil nádhernou budoucnost a postupně mě do toho snu vtahoval. Málem jsem uvěřila, že bychom spolu opravdu dokázali všechno.

Každou minutu z každé společně strávené hodiny se ke mně choval mile, vlídně a ohleduplně. Věděla jsem o jeho skutečných citech, proto mě dojímalo, že si nevynucoval víc než přátelství, nedopustil, aby něco narušilo moji spokojenost. Já jeho milostné city neopětovala, když jsme se však po společném víkendu loučili na letišti, neubránila jsem se představám, jaké by to asi bylo, nechat se od něho zachránit a vysvobodit ze všeho zmatku a neštěstí, které zaplavily můj život.

Měl samozřejmě pravdu, když tvrdil, že mi udělá dobře hodit všední starosti na pár dní za hlavu. Domů jsem se sice nevracela s vyloženě růžovými vyhlídkami, budoucnost se mi však už alespoň nejevila tak tíživá a pustá jako doposud.

Dospěla jsem k závěru, že nadešel čas opustit bezpečí života s rodinou a vrátit se zpátky do práce v Leedsu.

Spolubydlící se odstěhovala, protože dostala místo v Londýně. Nečekala jsem, že bez ní bude byt tak prázdný a opuštěný. Jakmile jsem se zase ocitla sama, optimismus a sebevědomí získané během víkendu s Kasem se vytratily jako pára nad hrncem. Za chvíli jsem se už cítila stejně zmatená a rozhozená. Večer jsem se vracela z práce a hlavou mi vířily miliony otázek: Jak se to přihodilo, že jsem tady skončila takhle opuštěná a utrápená? Budu ještě někdy v životě šťastná? Co když každou svou šanci ke štěstí promarním? Co když prostě nedokážu být spokojená. Jak lidé poznají, že je někdo skutečně miluje?

Jak člověk ví, že to, co k někomu cítí, je skutečně láska?

Na tyto otázky jsem si nedokázala odpovědět a začínal se mě zmocňovat pocit, že se mi život úplně vymyká z rukou.

Když mi Kas o několik týdnů později zavolal a navrhl, abych se na chvíli znovu vymanila z bludného kruhu všedních dnů, ve kterém jsem pomalu ztrácela zdravý rozum, neváhala jsem ani vteřinku.

„Žiju teď v Itálii,“ řekl mi, „a vážně se mi po tobě stýská. Prosím, přijeď zase za mnou. Je tu spousta nádherných míst, na která bych tě chtěl zavést. Přijeď třeba jen na pár dnů, na dovolenou, abych ti mohl ukázat, jak tady žiju.“

Nejlákavější mi na jeho nabídce zřejmě připadala představa někoho, kdo se o všechno postará a bude rozhodovat za mě. Ztratila jsem důvěru ve své schopnosti a měla pocit, jako bych všechno dělala špatně, zatímco

Kas si v každé situaci věděl rady. Byla jsem sice dlouho nemocná, ale zbývalo mi ještě pár dnů dovolené, tak jsem si vzala týden volna a plná očekávání odletěla do Itálie.

Kas na mě čekal na letišti, přesně jak slíbil. Když mě objal a stiskl, až jsem téměř nemohla dýchat, napadlo mě, jestli jsem neudělala chybu, když jsem mu před čtyřmi lety, kdy se na mě usmíval v klubu u tanečního parketu, nedala šanci. Bylo mi čtyřiadvacet a spoustu času jsem promarnila tím, že jsem od sebe lidi odháněla, protože jsem nedokázala – nebo nechtěla – nikomu věřit. Ale Erion mě miloval a nezradil. Možná je na čase zvážit možnost, že všichni muži nejsou jako můj otec, a věřit Kasovi.

Tohle rozhodnutí mi mělo navždy změnit život.

===DB6mzaMCGKz6RuvdNMoDqLbEnXcXlOxUicsV0qEWBMI=

PÁTÁ KAPITOLA

Přímo z letiště jsme odjeli k nádhernému jezeru, kde jsme se posadili na zahrádku před kavárnou a vyhřívali se v paprscích pozdního léta. Kas se choval stejně jako ve Španělsku – působil uvolněně a pusa se mu znovu nezastavila – a já se v jeho společnosti okamžitě cítila dobře.

Večer jsme se k jezeru vrátili, to už byl vzduch chladný a slunce se sklánělo. Seděli jsme v restauraci, povídali si a smáli se. Usmíval se na mě i číšník, říkal mi La bella signorina. Všechno se zdálo dokonalé.

Po jídle jsme se přesunuli do kavárny, kde měl Kas domluvenou schůzku se dvěma přáteli. Chovali se ke mně tak mile, až jsem si musela říkat, co jim o nás vlastně napovídal. V kavárně jsme si dali zmrzlinu, pili jsme brandy, a když jsme s Kasem odcházeli, oba muži vstali a políbili mě na obě tváře jako nějací staromódní strýčkové. Rozloučili se: „ Arrivederci Soffee.“

Tu noc jsme se v Kasově bytě ve starobylém domě ze žlutých cihel pár kilometrů od centra poprvé milovali.

Potom mě držel v náručí a já se cítila v bezpečí. Nebyla jsem si jistá, jestli do něho nezačínám být zamilovaná; určitě jsem se necítila stejně jako s Erionem, kdy jsem

sice měla pocit, jako by se někde hluboko v mém nitru rozsvítilo světýlko, ale možná jsem se mýlila a nebyla to láska. Pravá láska, to je nejspíš ten přetrvávající pocit bezpečí u Kase.

Po zbytek víkendu jsme se procházeli po městě, na zahrádkách před kavárnami popíjeli kávu nebo víno a jedli v rušných restauracích naplněných smíchem hostů, kteří, jak se zdálo, mluvili všichni najednou. V sobotu večer jsme zašli do jednoho elegantního nočního klubu v centru. Visely tam nádherné křišťálové lustry a zurčely mramorové fontánky. To místo se od všech klubů, které jsem dosud navštívila, lišilo jako noc a den. Domov se všemi starostmi a obavami mi připadal milion kilometrů vzdálený.

Neděli jsme strávili u jezera, a když jsme se večer vrátili do Kasova bytu, cítila jsem skoro hmatatelnou radost a spokojenost. Když Kas vytahoval klíč a odemykal dveře, objímal mě kolem ramen. Ještě než jsme vešli a já zamířila přes chodbu do koupelny, natáhla jsem se a políbila ho na tvář.

Když jsem se o pár minut později vrátila, Kas byl v kuchyni. Opíral se zády o rám dveří, ale když jsem vešla, otočil se a já v jeho tváři spatřila výraz, který jsem nedokázala rozluštit. Nezdálo se, že by se zlobil, ale v očích měl najednou takový chlad, až se mi rozbušilo srdce a zachvěla jsem se.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala jsem se. „Kasi? Děje

se něco?“ Ale místo úsměvu a uklidňujících slov, v něž jsem doufala, jenom kývl k malému dřevěnému stolku pod oknem a hlasem, který mi naháněl hrůzu, pronesl:

„Musíme si promluvit.“

Vytáhla jsem si židli a posadila se. Očekávala jsem, že si sedne vedle mě, ale zůstal stát a zády se opíral o linku.

„Existuje důvod, proč jsi tady,“ začal. S úsměvem jsem k němu vzhlédla, ale když nijak nereagoval, cítila jsem, jak se mi svírá žaludek.

„Existuje důvod,“ zopakoval, „a já ti to teď vysvětlím.

Nejdřív se ale musím zeptat: Miluješ mě?“

„Myslím, že ano,“ přitakala jsem a snažila se nevnímat tu hroznou předtuchu doléhající na mě jako černý stín.

„Nevím, jak lidi poznají, že někoho milují, ale jsi tu jenom pro mě už tak dlouho, že…“

Netrpělivě zvedl ruku a přerušil mě. „No, když někoho miluješ, musíš pro něho umět taky něco obětovat. Všichni musíme přinášet oběti svým milovaným, a proto jsem tě sem pozval. Protože pro mě můžeš něco udělat. Můžeš mi přinést oběť, abys dokázala, že mě skutečně miluješ.“

Po celou dobu nezvýšil hlas, ale vycítila jsem, že je podrážděný. Když se na mě podíval, měl ve tváři skoro až znechucený výraz. Mluvil pomalu, jako by něco vysvětloval hloupému děcku. Sice jsem přikývla, jako že rozumím, co říká, ale ve skutečnosti jsem vůbec netušila, o co mu jde.

Když znovu promluvil, jeho hlas zněl podrážděně –

takhle jsem ho ještě nikdy mluvit neslyšela. Ani se na mě nepodíval, když říkal: „Máš pravdu, vždycky jsem tu pro tebe byl a ty mi to teď musíš oplatit a udělat zase něco pro mě.“

„Dobře,“ souhlasila jsem. „Víš, že udělám cokoli, co bude v mých silách, abych ti pomohla. Ale prosím, Kasi, nedívej se na mě tak vážně. Znervózňuje mě to.“ Potom jsem se zasmála, protože jsem byla přesvědčená, že se není čeho obávat. Vždyť tohle je Kas, ten přece nikdy nekřičí, poslední čtyři roky je mým nejlepším přítelem a já vím, že mu mohu věřit stejně jako Erionovi.

„Mám dluhy, které je potřeba splatit,“ řekl. „Proto jsi tady. Splatíš ten dluh za mě.“

Díval se na mě chladně, s tvrdým výrazem cizího člověka. Pořád jsem si ale říkala, že se není čeho bát.

Koneckonců proč by se na mě měl Kas zlobit?

„Samozřejmě že ti pomůžu, pokud to bude v mých silách,“ ujistila jsem ho. „Snad si ale nemyslíš, že jsem bohatá. Utratím skoro všechno, co vydělám, takže nemám ani žádné úspory. Nevím, jak bych…“

Znovu mě přerušil a já téměř hmatatelně cítila jeho podráždění, když vyhrkl: „Právě kvůli tomu jsi tady.

Přijelas, abys mi pomohla splatit ten dluh. Proto jsem tě pozval do Itálie. Je to oběť, jakou by svému milovanému každý s radostí přinesl.“

Dělalo se mi špatně. Nechápala jsem, co Kas vlastně říká ani proč je najednou tak chladný a odtažitý. Srdce mi

bušilo a po tvářích mi stékaly slzy. Chtělo se mi říct:

„Takhle se k sobě my dva přece nechováme. Proč se mnou takhle mluvíš?“ Jenomže Kas se na mě díval pohledem, ve kterém nebylo ani památky po nějaké náklonnosti, takže jsem ta slova raději polkla.

„Mám problémy,“ řekl. „Dlužím sto tisíc eur – vlastně dlužím Mariovi, jednomu z těch chlapů, s nimiž jsme se po večeři setkali v baru a kteří ti připadali tak okouzlující.

Musím ten dluh splatit.“

„Ach, Kasi, to je mi moc líto!“ vyhrkla jsem. Můj soucit se upřímně řečeno mísil s úlevou, že se nakonec přece jenom nezlobí na mě. Když se poprvé zmínil o dluhu, myslela jsem si, že o něm hovoří jen obrazně, protože na mě nikdy nepůsobil dojmem člověka, který by se mohl dostat do finančních potíží. O své práci nikdy nemluvil podrobně – zmínil jen, že nějak souvisí s dovozem a vývozem –, ale zdálo se, že si žije celkem dobře, a já předpokládala, pokud jsem o tom vůbec přemýšlela, že má jistě i slušný příjem. Ale znala jsem ho natolik dobře, aby mi bylo jasné, jak je pro něho těžké žádat někoho o pomoc. Proto jsem si dala záležet, aby moje odpověď nezněla překvapeně a nebyla v ní ani známka lítosti. „A co se stalo?“

Nevím, jakou reakci jsem čekala – snad jsem si myslela, že mi vysvětlí, že někdo z jeho rodiny onemocněl, vyžadovalo to nákladnou léčbu a on potřeboval víc peněz, než kolik zrovna měl. Proto mě opravdu zaskočilo, když

řekl: „Jednalo se o drogy, něco se zvrtlo.“

Nejdřív jsem si myslela, že žertuje, že se nepříjemnou situaci snaží odlehčit nějakým plácnutím do větru.

Jenomže on s naprosto vážným výrazem pokračoval:

„Pokud ty peníze nesplatím, mojí rodině to způsobí vážné problémy. Proto potřebuju, aby ses pro mě z lásky obětovala.“ V tu chvíli mi srdce začalo bušit jako o závod a dlaně jsem měla úplně zpocené.

Pár vteřin jsem na něho jen nechápavě zírala, v hlavě úplné prázdno. Vůbec nic jsem nechápala. Po chvíli jsem pokrčila rameny a špitla: „Nevím, co tím chceš říct. Jak ti můžu pomoct? Víš, že ti pomůžu ráda, ale vydělat takové peníze by mi trvalo snad celý život.“

„Nečekám, že ty peníze vyděláš v té tvojí trapné práci v Anglii.“ Mluvil chladně a pohrdavě. „Vyděláš je tady.

Najdu ti místo, kde budeš pracovat – na ulici.“

Znovu mě zaplavila úleva a se smíchem jsem prohodila: „Neblázni! Co bych asi tak mohla dělat na ulici?“ Potom jsem rychle dodala: „Neboj se, Kasi.

Pomůžu ti. Něco vymyslíme, slibuju.“

„ My nic vymýšlet nemusíme,“ utrhl se na mě a tentokrát se už vztek a pohrdání v jeho hlase nedaly přeslechnout.

Nahánělo mi to strach. „Já už to vymyslel a kvůli tomu jsi tady.“

Vykročil směrem ke mně a já se instinktivně přikrčila.

„Co máš za problém?“ křikl a naklonil se ke mně tak, že jsme se téměř dotýkali tvářemi. „Proč se na mě tak díváš?

Jak si můžeš dovolit dávat mi takhle najevo neúctu?“

Zdálo se, jako by se celou dobu snažil ovládat, ale teď vybuchl. Tvář se mu zkroutila do neznámé grimasy, když křičel: „Jak se opovažuješ mi takhle odmlouvat?! Copak nevíš, že když někoho miluješ, musíš pro něho taky něco obětovat? Nebo jsi tak sobecká, že to pro mě nedokážeš udělat?“

Připadala jsem si jako herec, který přišel na scénu zahrát svoji roli a najednou si uvědomil, že se naučil něco úplně jiného, něco, co patří do jiné hry. Všechno, co se kolem mě odehrávalo, mi rázem vůbec nedávalo smysl.

A potom mi najednou – vnímala jsem to téměř jako fyzický úder – došlo, že když mluví o práci na ulici, má tím na mysli prostituci.

Nejdřív se mi udělalo zle od žaludku a nevolnost vzápětí vystřídalo zahanbení nad tím, že jsem to určitě špatně

pochopila. O ničem takovém neuvažuje, namlouvala jsem si. Snaž se zachovat klid. Takové věci se přece ve skutečném životě nestávají. Ale Kas to myslel smrtelně vážně. Opírala jsem se lokty o kuchyňský stůl, držela si hlavu v dlaních, po tvářích mi stékaly slzy a hrozně jsem se bála. Poslední člověk, z něhož jsem měla opravdu hrůzu, byl můj otec. Když jsem se teď podívala na Kase, všechny ty dávné pocity děsu, bezmoci a zranitelnosti, které jsem už nikdy nechtěla zažít, byly zpátky.

Kas přede mnou přecházel tam a zpátky, chvilku křičel,

chvilku mluvil tichým hlasem, ten však zněl ještě hrozivěji a naháněl mi víc strachu než jeho vztek. Potom se ke mně znovu naklonil a křikl: „Co si o sobě myslíš, ženská?

Namlouváš si snad, že tě po všech těch letech čekání jen tak pustím? No tak to se pleteš. Nepustím tě. Chápeš to?

Nikdy tě nepustím! Teď jsi moje. Tvůj život mi patří, naše pouto už nikdy nepřetrhneš.“

V tu chvíli mě napadlo, že je snad skutečně šílený.

Nikdo soudný by přece neříkal takové věci. Lidi jako Kas nejsou pasáky ani drogovými dealery a holky jako já zase nepracují na ulici. Jeho slova mi připadala úplně absurdní, nechápala jsem, jak by někdo mohl člověka k takovým věcem přinutit? Ale ať už byl Kas šílený, nebo ne, skutečností zůstávalo, že se hrozně zlobil – zjevně na mě, i když jsem vůbec nechápala proč. Byla jsem k smrti vystrašená.

Dál jsem si opakovala, že ráno bude zase všechno v pořádku. Že prostě musíme zvládnout tuhle šílenou noc a Kas se do rána ze svého vzteku vyspí. A jestli ne, tak mu prostě řeknu: „Nebudu to dělat. Myslela jsem, že mě znáš.

Kdybys mě opravdu znal, věděl bys, že něco takového bych nikdy nedělala. Je mi líto, že dlužíš ty peníze, ale takhle ti pomoct nemůžu.“ Potom bych se nějak vymluvila, abych návštěvu zkrátila, a odjela domů – ke své „trapné“

práci, kterou mám ráda, ke své milované rodině a k normálnímu životu.

Zkřížila

jsem

ruce

a

snažila

se

zastavit

nekontrolovatelný třes. Kas si vytáhl druhou židli a posadil se ke stolu proti mně. Díky bohu, pomyslela jsem si. Konečně se začíná uklidňovat. Teď mi řekne, co se děje a že se omlouvá. Ať udělám cokoli, nesmím ho znovu naštvat. Musíš přemýšlet, Sophie. Mysli, než něco řekneš.

Tichým hlasem mi začal vyprávět, co se stalo, jako by mluvil o nějaké obyčejné všední události. Ale já drogy nikdy nebrala (a pokud vím, ani nikdo z mého okolí), takže mi to znělo jako popis scény z nějakého filmu.

„Pašoval jsem kokain do Holandska,“ začal. „Když jsem si uvědomil, že mě sleduje policie, vyhodil jsem zásilku z auta. Dealer teď po mně chce peníze, o které tak přišel.“ Pokrčil rameny. „Tak to prostě chodí. Kokain je pryč a Mario chce prachy. Proto tě chtěl včera vidět, aby se ujistil, že jsi schopná mi ty peníze vydělat.“

„ Cože? Proboha!“ Zírala jsem na něho, chvilku jsem měla strach, že budu zvracet, a potom jsem si přitiskla čelo na chladnou desku stolu a snažila si nějak srovnat myšlenky, které se mi v závratném víru točily hlavou.

„Takže, jak vidíš, nemám jinou možnost.“ Kas se opřel, s rukama za hlavou se protáhl a zívl. „Nemám jinou možnost, jak ty prachy vydělat. Mohl bych použít jiné holky, ale těm nemůžu věřit stejně jako tobě. Vím, že ty ke mně budeš loajální a nepokusíš se o žádný podraz.“

„Něco už společně vymyslíme,“ řekla jsem, zvedla hlavu ze stolu a hřbetem dlaně si utřela slzy. „Jsem si

jistá, že když se nad tím zamyslíme společně, mohli bychom…“

„Vím, že mě nezradíš,“ zopakoval a přitom se díval jakoby skrze mě někam ven z okna. „Protože kdyby se to stalo, kdybys na to jen pomyslela, zjistím to. V takovém případě bys musela počítat s následky.“

Myslela jsem si, že ve skutečném životě lidé takové věci neříkají, ale čím víc jsem se pokoušela namluvit si, že je to nějaký předem připravený drsný vtip, tím víc mi něco v hloubi srdce říkalo, že Kas myslí každé slovo vážně. Pomalu mi docházelo, že jsem udělala fatální chybu, když jsem porušila své zlaté pravidlo a začala mu důvěřovat. Byla jsem strašně vyčerpaná a zmatená a zatoužila jsem být zase doma, kde by mě maminka objala a ujistila mě slovy: „To bude dobrý, zlato.“ Jenomže místo toho jsem se stále nacházela v cizí zemi s mužem, který se tvářil, že mě miluje, ale zároveň mě žádal o něco, co by nikoho příčetného nemohlo ani napadnout.

Začala jsem žadonit. „Prosím. Prosím. Nenuť mě k tomu! Musí existovat nějaký jiný způsob, jak ten dluh splatit. Nemůžu udělat, co mi navrhuješ. Prosím, Kasi.“

Prosila jsem ho dál, ale on najednou bez varování natáhl ruku, chytil mě za vlasy, přinutil zvednout hlavu a podívat se mu přímo do očí. Přitom zařval: „To není žádnej návrh, ženská. Copak jsi úplně blbá? Vůbec to nechápeš?

Vyrostla jsi ve světě plným hezkejch věcí, nikdy jsi nemusela čelit realitě života, jakou zná spousta lidí.“ Při

slově „hezkých“ se ušklíbl a zakroutil mi vlasy, takže jsem okamžitě ucítila pronikavou bolest. „Vždycky sis žila ve světě, kde tě trápilo akorát tak to, že tě papínek nemá rád.“ Napodobil hlas rozmazleného děcka, ale vzápětí už jeho hlas zněl stejně chladně jako předtím. „Myslíš si, žes kvůli tomu měla těžkej život? Nemáš vůbec tušení, co je těžkej život. Nevíš nic o věcech, jaký některý lidi musej dělat den co den, protože prostě nemaj jinou možnost.“

„ Nemyslím, že to tak je,“ vzlykala jsem a na chvíli se ve mně vzňala i jiskřička hněvu.

Po celou tu dobu, co jsem Kase znala – nebo si spíš myslela, že ho znám –, jsem z jeho strany nezažila ani náznak násilnických sklonů. Byla to především ta náhlá a rázná změna jeho chování vůči mně, co mi nahánělo strach. Všechny ty nové informace, které se na mě valily, jsem nedokázala zpracovat, nic mi nedávalo smysl. Pořád jsem si ale myslela, že kdybychom si mohli promluvit jako dva racionálně uvažující lidé, nějaké rozumné řešení Kasových problémů by se našlo.

Ovládl mě takový zmatek, že jsem si už nebyla jistá vůbec ničím, snad jenom tím, že Kas nemyslí vážně, že by mě opravdu chtěl nutit do věcí, o nichž mluví. Proto si myslím, že bych se o útěk nepokusila ani v případě, že bych se toho člověka, kterým se Kas najednou stal, tolik nebála. Hlavou mi běželo, že si musím najít nějaký pevný bod, nějakou kotvu, co mě udrží v reálném životě, který

jsem znala a jemuž jsem rozuměla.

Nikdy předtím jsem Kase neslyšela klít nebo mluvit hrubě, takže jeho další slova pouze prohloubila můj šok.

Hlasem plným opovržení se zeptal: „Myslíš, že jsi jediná ženská, která pro mě někdy pracovala na ulici?“ Potom jako by se jeho nálada změnila, natáhl ruku a téměř něžně se dotkl mojí skloněné hlavy, než dodal: „Ale ty jsi jiná.

Ty ostatní holky byly děvky. Víš, co je to skutečná děvka?“ Znovu mě chytil za vlasy a zvedl mi hlavu tak, že jsem se na něho musela dívat. „Tak víš to!?“ křičel.

Zavřela jsem oči a pokusila se zavrtět hlavou.

„Děvka je ženská, která k chlapovi nemá úctu, jenom předstírá a podvádí ho, když s ním jde. To je opravdová děvka!“ Jeho hlas zněl skoro vítězoslavně, když s úsměvem dodal: „Ale ženská, která se prodává, aby vydělala peníze, je prostě jenom chytrá. Ta tvoje frnda bude zlatej důl.“

Znovu jsem se rozplakala, zvedla nohy na židli a přitiskla si kolena k hrudi ve snaze přestat se třást. Kas se úplně přestal ovládat a vybuchl. „Jestli se na mě ještě jednou takhle podíváš,“ křičel, „jestli mi dáš ještě jednou najevo takovou neúctu, tak si nepřej vidět, co se stane! Jak si můžeš něco takovýho dovolit? Jak si můžeš dovolit se ke mně takhle chovat?“ Zatnula jsem nehty do stehen a opakovala si: Přestaň, Sophie, musíš přestat brečet.

Neukazuj mu, že máš strach. Pohled na tvoje slzy v něm jen vyvolává vztek. Jako by mi četl myšlenky, sehnul se

ke mně a sykl: „Nech toho! Přestaň brečet! Jak si můžeš něco takovýho dovolit? Podívej se na sebe! Vypadáš příšerně. Mazej do koupelny a dej se trochu do pucu.

Koukej se dát do pořádku, ženská. Proboha! Ale bleskem!

Padej do koupelny a koukni se, jak příšerně vypadáš.“

V pláči jsem vstala, obešla stůl a vypotácela se z kuchyně. Kas za mnou vztekle řval: „Nezavírej dveře.

Nech je otevřený.“ Teď už by mě ani nenapadlo ho neposlechnout. V koupelně jsem se podívala do zrcadla na bledou uplakanou tvář a rozcuchané vlasy. Měla jsem pocit, jako bych se dívala na úplně cizího člověka. Bylo mi jasné, že se právě stalo něco opravdu zásadního, ale pořád mi to nedávalo smysl, takové situace prostě nepatřily do mého světa. Potom se mě zmocnila panika, když mi došlo, že jestli se v koupelně zdržím příliš dlouho, bude Kas opět zuřit.

Prohrábla jsem si kartáčem vlasy, opláchla obličej a vrátila se do kuchyně, kde se Kas opíral o dřez. Jeho hlas zněl téměř něžně, když se mě zeptal: „Máš ráda svoje mladší bratry, že jo?“

„Ano, mám je ráda,“ vyhrkla jsem a přitom se mi ulevilo, že konečně budeme mluvit o něčem normálním.

Modlila jsem se, aby ho poznání, jak moc se mi po rodině stýská, přimělo k rozhodnutí nechat mě odjet domů.

„Kolik je dvojčatům? Třináct? Čtrnáct?“

„Třináct,“ odpověděla jsem a snažila se, aby můj hlas zněl dostatečně uctivě.

„Hm.“ Usmál se na mě, což na okamžik zažehlo malou jiskřičku naděje, která však okamžitě uhasla, když pokračoval: „Takže bys asi byla smutná, kdyby se jim něco stalo, nemám pravdu?“

Znělo to sice jako otázka, ale mně bylo naprosto jasné, že jde o pouhé sdělení – přesněji řečeno o hrozbu.

„Samozřejmě vím, kde tvoje rodina bydlí,“ pokračoval Kas, lehce se otočil, vzal do ruky porcovací nůž a pomalu s ním otáčel v ruce. „Takže pokud se ke mně budeš zase chovat neuctivě, zařídím, aby ty tvoje milovaný mladší brášky unesli z domova. Nebude to nic obtížnýho, bude to takhle snadný.“ Přistoupil blíž a prsty mi luskl před obličejem. „Nemáš tušení, čeho já jsem schopnej. Jestli se někdy pokusíš zdrhnout nebo udělat něco, kvůli čemu bych měl z ostudy kabát, prostě jen lusknutím prstů nechám tvý bratry unýst.“

Znovu luskl a ten zvuk zněl jako výstřel z pistole.

Místnost se najednou roztočila a já klesla na kolena na podlahu. V duchu jsem tiše sténala: Ne! Panebože, ne!

Tohle se nesmí stát. Tohle přece nemůže být pravda. Co si jenom počnu?

Kas mě chytil za ruku, prudce trhl a začal mě postrkovat k otevřeným dveřím. Dělalo se mi z něj zle, když vyštěkl:

„Táhni mi z očí! Mazej! Padej spát, zítra ti ukážu, kde budeš pracovat.“

Tu noc jsem proležela na posteli v Kasově ložnici, ale usnout se mi nepodařilo ani na okamžik. Hlavou mi vířily

myšlenky, a kdykoli mě začala přemáhat únava, znovu jsem nakonec vytřeštila oči a dál se snažila přijít na nějakou výmluvu, kterou bych Kase přesvědčila, že se musím vrátit domů. Pokoušela jsem si namluvit, že druhý den ráno bude všechno v pořádku. Až se Kas probudí, bude to zase on. Vysvětlím mu, že to nechci dělat, a on to určitě pochopí. Všechno dobře dopadne.

Ráno jsem mu oznámila: „Musím jet domů. Nemůžu přece jenom tak opustit rodinu a práci. A nemůžu dělat to, co po mně chceš. Nechci to, ale i kdybych na to přistoupila, stejně nemůžu, protože jsem po té operaci a mám problémy…“

On ale jen pokrčil rameny a při zmínce o rodině si pohrdavě odfrkl. Vzápětí vybouchl a vztekle křičel: „Nech těch nesmyslů, ženská! Jsi hypochondr! Jsi po operaci, no a co? Všechno je v pořádku, nic ti není. Jsi zdravá. Musíš přestat myslet jen na sebe a tu tvojí údajnou nemoc a chvilku myslet taky na lidi, co jsou na tom daleko hůř než ty.“

Hned to první ráno nového života, který pro mě Kas naplánoval, jsem dokázala myslet pouze na to, jak mu vysvětlit, proč nemůžu zůstat v Itálii a „pracovat“, abych splatila jeho dluh. Použila jsem všechny výmluvy, které mi v noci připadaly alespoň trochu rozumné, ale nebyl ochotný mě ani vyslechnout. Čtyři roky na mě byl hodný.

I když jsem mu po telefonu líčila, že jsem se seznámila s Erionem, a on se zlobil a říkal, že o mém příteli nechce

nic slyšet, nemluvil naštvaně. A taky mi řekl, že mě miluje.

Stále jsem nemohla uvěřit, že není ochotný své rozhodnutí změnit, ani když si uvědomuje, jak moc jsem vyděšená.

Pořád jsem tak nějak doufala, že se mi omluví a řekne, že ty hrozné věci samozřejmě dělat nemusím. V té době jsem však ještě nechápala, že Kasova představa o tom, co je normální a přijatelné, se diametrálně liší od toho, co si pod těmito slovy představuje většina ostatních lidí.

„Prosím, nenuť mě k tomu,“ žádala jsem ho. „Chci ti pomoct, ale tohle opravdu nedokážu.“ Znovu se na mě rozkřikl, ať se neodvažuju k němu chovat neuctivě. Dal mi facku a já odlétla do rohu kuchyně, kde jsem se schoulila na podlaze. „Budeš dělat, co ti řeknu,“ trval na svém.

„Jestli se pokusíš bez mýho dovolení někoho kontaktovat, tvoje rodina to odskáče. To bys chtěla? Jsi tak sobecká, že bys dopustila, aby se tvým mladším bratříčkům něco stalo jenom proto, že musíš dělat něco, do čeho se ti nechce?“

Mlčky jsem zavrtěla hlavou.

„Myslíš, že by tě vůbec někdo poslouchal?“ Přitom vykročil směrem ke mně a já se co nejvíc odtáhla, chránila jsem si hlavu rukama a tiskla se ke zdi. „Myslíš, že někomu záleží na tom, co se s tebou děje? Teď je z tebe obyčejná pouliční šlapka.“

Při těch krutých slovech jsem sebou trhla a on se mě se smíchem zeptal: „Víš, co mají Italové nejradši?“

Nepřipadalo mi, že by ta otázka vyžadovala odpověď, ale on se najednou sklonil a zařval: „Tak víš to!?“

„Ne, nevím,“ zašeptala jsem.

„Milujou tři věci,“ prohodil se zlověstným úsměvem.

„Frndy, pizzu a špagety. Pořád si myslíš, že snad někoho dojmeš?“

===DB6mzaMCGKz6RuvdNMoDqLbEnXcXlOxUicsV0qEWBMI=

ŠESTÁ KAPITOLA

Kasův byt se nacházel na sídlišti na kopci na kraji města. Při sjíždění klikatou ulicí dolů na hlavní silnici mě neustále kritizoval a ponižoval, zatímco já se dívala z okna. Po několika stech metrech jízdy do města odbočil na prašnou cestu vedoucí za benzínovou pumpu. Kývl směrem k malému lesíku vedle odlehlého domu a řekl:

„Tak tady budeš pracovat.“

Podívala jsem se tím směrem a očekávala, že uvidím…

něco, nevím přesně co. Jenomže tam nebylo nic, jenom tmavé houští, které i za jasného slunečného rána vypadalo pochmurně, a zaprášená neosvětlená pěšina.

„Sem budeš chodit s kunčaftama,“ vysvětloval mi Kas.

„Musí to bejt t ohl e místo, nikam jinam nesmíš. Je to jediný místo, odkud na tebe z toho domu není vidět.“

Po tvářích mi stékaly slzy, čelo jsem tiskla na sklo okénka. Pomyslela jsem si: Proč mi tohle říká? Proč se dál tváří, že se to vážně bude dít? Tohle přece nemůže být pravda. Když se ale vrátil zpátky na hlavní silnici a řekl: „Tady budeš na zákazníky čekat,“ začala jsem si připouštět, že minimálně v jeho mysli to pravda skutečně je.

Sjížděli jsme klikatou ulicí z kopce, a když jsme míjeli

kousek vyschlého trávníku, prohodil: „Tohle je další místo, kde můžeš čekat.“ Nebyl tam chodník ani žádné pouliční osvětlení a já si nedokázala představit, jaké to bude, postávat tady večer a v noci. Motala se mi hlava a přitom jsem si snažila zapamatovat dlouhý seznam pokynů, které mi dával. Pak řekl: „Když někdo zastaví, zeptá se ‚kolik‘.“ Potom mě naučil čísla a italské fráze, které budu potřebovat, a zkoušel mě, jestli je dokážu zopakovat, dokud nebyl spokojený.

„Když mu řekneš cenu,“ pokračoval, „řekne ti buď, abys nastoupila, nebo odjede. Když nastoupíš, zeptáš se:

‚ Bocca, nebo fica?‘ To znamená: ‚Pusa, nebo frnda?‘“

Jen při těch slovech se mi hnusem zvedal žaludek a bylo mi jasné, že je nikdy nedokážu ani vyslovit – natož všechny ty odporné věci provádět s někým úplně cizím.

Cestou dolů od domu jsem se snažila zapamatovat si nějaké výrazné body, abych znala správný směr, kdyby se mi povedlo utéct. Postupně mi ale začínalo být jasné, že to se nikdy nestane. Předešlého večera mi Kas stále dokola opakoval, že kdybych se pokusila utéct, najde si mě. Už jsem poznala, že je schopný mě bít a tahat za vlasy tak, až mu chomáče zůstávaly v ruce. Neměla jsem důvod mu nevěřit, když se zmínil, že jednu pitomou a neposlušnou holku už bez mrknutí oka prodal někomu dalšímu, a ujistil mě, že jestli budu stejně vzpurná, nebude se mazat ani se mnou.

Ve svém skutečném životě bych prostě řekla: „Ne, tohle

dělat nebudu,“ a šla bych pryč. Jenomže teď se zdálo, jako by mě schopnost trvat na svém dočista opustila. Večer předtím mi Kas vyklepal kabelku, vzal mi mobilní telefon, pas a peněženku, v níž jsem měla všechny peníze i kreditní kartu, a zastrčil si je do kapsy. Jako by tím začal ovládat můj život a já zůstala úplně bezbranná, bez možnosti s tím cokoli udělat. Měla jsem pocit, jako bych padala prostorem bez nejmenší šance někde se zachytit, a jenom se děsila nevyhnutelného okamžiku, kdy dopadnu na zem.

Nemohla jsem uvěřit, jakou hrůzu mi nahání kluk, kterého

jsem

ještě

před

čtyřiadvaceti

hodinami

považovala za svého nejlepšího přítele. Byla jsem zmatená a dezorientovaná a v duchu jsem vnímala jedinou jistotu: tenhle člověk se nezastaví před ničím, jen aby ochránil sám sebe a získal, co chce. To znamená, že klidně splní svoje výhrůžky ublížit mým mladším bratrům, pokud se budu vzpouzet jeho rozkazům.

Pokračovali jsme po hlavní silnici a Kas mi dál vysvětloval, co a jak – i když chvilkami mohl klidně mluvit cizím jazykem, protože jsem stejně nic nechápala.

Najednou se mi rozbušilo srdce, když jsem si uvědomila, že se mě na něco ptá. „Posloucháš mě vůbec?“ křičel.

„Koukej na mě, ženská, když s tebou mluvím.“ Než jsem se k němu stačila otočit, natáhl se a udeřil mě tak silně, že jsem hlavou narazila do okénka a krkem mi projela ostrá bolest, která pokračovala do schoulených ramen.

V tom obrovském šoku jsem ze sebe nevydala ani

hlásku. Kas pokračoval, jako by se nechumelilo. „Musíš u sebe vždycky mít dva balíčky kapesníků, balíček dětských vlhčených ubrousků a spoustu kondomů,“ řekl.

„ Nikdy to nedělej bez kondomu, za žádnou cenu, a nikdy, rozumíš, nikdy nekejvni na anální sex.“ Vypadal znechuceně a ještě dodal: „To by bylo špatný.“

Špatný? Tohle je na tom všem opravdu jediná špatná věc? Připadalo mi, jako bych zůstala uvězněná v nějakém neskutečném zlém snu.

„Cena, kterou jim řekneš, je za patnáct minut –

maximálně,“ pokračoval. „Pokud to bude delší, cena je vyšší. Nikdy nepřistup na to, abys šla s někým do domu, aniž bys mi o tom nejdřív řekla. Když mi zavoláš nebo pošleš esemesku, musíš ten hovor nebo zprávu okamžitě vymazat. Rozumíš mi?“

„Ano,“ špitla jsem. „Ale bojím se, co když mi někdo ublíží? Prosím, Kasi, nedělej mi to. Musí přece existovat nějaký jiný způsob.“

„Kdo by ti mohl ublížit?“ vyštěkl a zvedl ruce z volantu.

Přikrčila jsem se a přitiskla k oknu, protože jsem očekávala další ránu. Tentokrát mě ale neudeřil, jenom poplácal po koleni a se smíchem prohodil: „Nejseš zase tak důležitá, abys někomu stála za nějaký ubližování.“

Potom se jeho nálada zase rychle změnila a chladným, výhrůžným tónem dodal: „Jestli se mi něco stane, jestli na mě přijdou kvůli tvý hlouposti nebo proto, žes neudělala přesně to, co jsem ti nařídil, potrestám tě. Když

mě podvedeš nebo se přede mnou budeš snažit schovávat peníze anebo jestli nějak nedodržíš pravidla, věř mi, že toho budeš hodně litovat. Rozumíš mi?“

Znovu jsem zavřela oči, přikývla a zašeptala: „Ano.“

„Budeš chodit jenom s Italama,“ pokračoval. „Žádný černoši, Maročani, Moldavani, Albánci, Rumuni…“ Výčet byl dlouhý a já začala podléhat panice, když jsem poslouchala popis a charakteristické rysy, podle kterých rozliším jednotlivé národnosti.

„Ale co jim řeknu?“ zeptala jsem se. „Jak jim vysvětlím, že s nimi nemůžu jít?“ Už jen pouhá myšlenka, že bych měla někoho odmítnout kvůli rase nebo národnosti, mi byla tak nepříjemná, že se mi studem dělalo špatně. Kas na to však zareagoval jenom naprosto nechápavou grimasou a prohodil: „Řekneš prostě ne.“

A co když budou to „ne“ ignorovat stejně jako ty?

pomyslela jsem si, ačkoli mi už bylo jasné, že takovou věc se Kasovi nikdy neodvážím říct nahlas.

Strach a pocit nevolnosti se mi usadily v žaludku, když mě učil, jak italsky odmítnout černochy, Albánce a další národnosti. Potom mi ještě oznámil: „Východoevropani a Maročani – zvlášť Maročani – tě unesou. Maročani jsou odporný sprostý lidi, ukradnou ti peníze a ještě tě znásilněj.“

Říkal jsi, že mi nikdo neublíží, chtěla jsem se ohradit.

Ale radši jsem mlčela a dívala se na silnici mizející pod koly našeho auta. Na chvilku mě napadlo, jestli bych

nemohla otevřít dveře a vyskočit. Potom jsem si ale vzpomněla na maminku a představila si, že by po zbytek života věřila tomu, co Kas napovídá policii. Nikdy by se nedozvěděla, co se mi skutečně přihodilo. Myslím, že jsem ještě pořád částečně nemohla uvěřit, že by se Kasova slova mohla stát skutečností.

Když jsme se odpoledne vrátili do Kasova bytu, podal mi můj mobil a nařídil, abych zavolala matce. Předtím mi vysvětlil, co mám říkat, a zároveň vylíčil, co se stane, jestli se opovážím říct něco jinak. Když jsem vytáčela číslo, stál vedle mě. Mamka zvedla telefon hned po prvním zazvonění. V jejím hlase jsem slyšela úlevu, když vyhrkla: „Jsem tak ráda, že voláš, Sophie. Bála jsem se, když jsi mi neodpověděla na tu esemesku, i když mě Steve uklidňoval, že máš určitě na práci daleko zajímavější věci než telefonovat s matkou. Má pravdu, já vím, ale stejně jsem si nemohla pomoct a měla trochu strach. Je všechno v pořádku?“

„Jo, všechno je v pořádku, mami,“ ujistila jsem ji a kousala se do rtu, abych se nerozplakala. Odvrátila jsem hlavu od telefonu a předstírala kašel, abych zamaskovala svůj rozechvělý hlas i hrůzu z toho, jak mi Kas pevně svírá ruku a prsty bolestivě zadírá do kůže. Zhluboka jsem se nadechla a snažila se o co nejveselejší tón: „Jasně, úžasně si to tady užívám…“ Zaváhala jsem a zavřela oči.

Až řeknu ta slova, která mi Kas nařídil, už nebude cesty zpátky. Odstřihnu se od své rodiny a také od možnosti, že

bych se od něho mohla dostat – ačkoli mi v hloubi duše bylo jasné, že jsem tuhle hranici už stejně překročila.

„No vlastně pro vás mám skvělé zprávy,“ vyhrkla jsem.

„To neuhádneš!“ Přejela jsem si dlaní po tváři, abych si otřela slzy, a chvilku měla pocit, že volání o pomoc dunící mojí hlavou nakonec opravdu vyjde i z mých úst. Jenom Bůh ví, co by mi Kas potom udělal. Jenže místo abych zakřičela: „Mami, pomoz mi! Jsem tady uvězněná a potřebuju tě,“ jsem potlačila slzy a řekla: „Rozhodla jsem se, že zůstanu s Kasem v Itálii. Později se chceme vydat na cesty. Takže… Takže se teď nějakou chvíli domů nevrátím.“

„Ty tam chceš zůstat?“ Mámu moje slova evidentně zaskočila, a když znovu promluvila, bylo mi jasné, že pláče. „Ale holčičko, co… co tvoje práce?“ Na chvíli se zarazila a potom rychle dodala: „Mám samozřejmě radost, těší mě, jestli jsi s Kasem šťastná. To jen…“

„Musím už běžet, mami,“ přerušila jsem ji. „Promiň.

Brzy ti zase zavolám.“ Hrozně mě bolelo, že jí takhle ubližuji. Hruď se mi svírala, a když se Kas natáhl a vzal mi telefon z ruky, rozplakala jsem se.

Až mnohem později jsem zjistila, že máma z našeho rozhovoru měla divný pocit, ale sama sebe nakonec přesvědčila, že se jí nejspíš jenom dotklo, že jsem takhle snadno a bez rozmýšlení dala rodině vale. Snažila se moje rozhodnutí přijmout, snažila se mít radost. Když ale mé sestře oznámila, že zůstávám v Itálii, Emily se rozplakala

a protestovala: „Ale já chci, aby se vrátila domů. Nechci, aby byla někde pryč!“ Mamka se rozplakala s ní. Věděla však, že Steve má pravdu, když říká: „Sophie je mladá.

Užívá si a dobře se baví. Vždyť jsi jí takový život přála.

Vím, jak jste si blízké, ale nech ji jít, lásko. Zůstane s tebou v kontaktu, a až to vzrušení trochu opadne, všechno se dozvíš. A i kdyby si toho chlapa vzala, Itálie přece není na opačném konci světa.“ Pro mě ale klidně na druhém konci zeměkoule být mohla. O existenci světa, v němž jsem se proti své vůli ocitla, jsem totiž neměla ani tušení.

Mamce jsem vždycky volala minimálně jednou denně a také nyní jsem prvních pár dnů tenhle zvyk dodržovala, protože Kas chtěl, aby všechno vypadalo jako obvykle a nikdo neměl ani stín podezření. Po nějaké době (zatímco se ke mně choval čím dál hůř) jsem ale zjistila, že je pro mě stále obtížnější mluvit s ní normálně. Postupně jsem volala méně a méně, občas uplynulo i několik dnů, než jsem odpověděla na její esemesku nebo vzkaz v hlasové schránce.

Muselo pro ni být opravdu těžké, když tak náhle skončil náš od nepaměti blízký vztah. Ale říkala si, že za pochybnosti, jestli jsem opravdu šťastná a zda je všechno skutečně v pořádku, může pouze nečekanost mého rozhodnutí. Přesvědčovala sama sebe, že by měla být šťastná, že jsem konečně roztáhla křídla a začala nový, samostatný život, i když tak daleko od domova.

V mobilu jsem nacházela i další zprávy od kamarádek,

také od sestry a bratrů, ale než jsem na ně odpověděla, Kas mi vždycky říkal: „Neříkej nic, co by mohlo vzbudit podezření. Chovej se normálně. Neposer to.“

A tak jsem se vždycky všechno snažila vyřídit co nejrychleji, tvářila se, že nemám čas, protože se právě chystám někam odejít, líčila jsem, jak skvěle se mám a jak dobře se bavím. Potom jsem telefon odevzdala do Kasovy natažené ruky a čekala na jeho příkazy, co mám dělat dál.

Po onom prvním hovoru s matkou jsem se znovu pokusila s Kasem dohodnout. „Nemohla bych se vrátit alespoň na několik týdnů domů?“ zeptala jsem se ho.

„Potřebuju vyřídit pár věcí a rozloučit se. Také bych měla dát výpověď v práci, mám tam měsíční lhůtu. Nemůžu prostě jen tak odejít.“

On se na mě ale jen ušklíbl a prohodil: „Vždycky jsi byla taková malá stydlivá myš. Proč se těch lidí tak bojíš?

Vždyť jsi jim úplně lhostejná. Nehnuli by ani prstem, aby ti pomohli. Žiješ v tom svým prťavým světě, kde běháš pořád dokola jako krysa a děláš věci, který po tobě chce někdo jinej. Chodíš do práce, protože si myslíš, že je to tak správně. Jsi příšerně konvenční. Ale pravda je taková, že každýmu je to úplně fuk. Vždyť je to jenom práce.“

Pro mě to ale nebyla jenom práce. Nechtěla jsem ty lidi zklamat, nechtěla jsem, aby si o mně mysleli něco špatného. Taková jsem prostě byla. Sestru a bratry jsem skutečně toužila vidět, i kdyby jen proto, aby věděli, že bych je sama od sebe nikdy jen tak neopustila.

Nezapomněla bych na ně. Náš otec nás opustil bez mrknutí oka a oni teď určitě mají pocit, že jsem se zachovala stejně.

To pondělí mi Kas kolem sedmé večer podal nějaké oblečení a nařídil mi, abych si to vzala na sebe.

Rozplakala jsem se, když mi dal facku a zařval: „Proboha, ženská, uprav si trochu vlasy. Podívej se, jak vypadáš!

Nikdo normální přece nebude platit za sex holce s takovýmhle vrabčím hnízdem na palici.“

Znovu jsem se rozbrečela, ale snažila jsem se plakat tiše. Oblékla jsem si věci, které mi dal: černou sukni z nějakého lesklého laciného materiálu a tak krátkou, že mi z ní málem koukal zadek, nevkusný top, samodržící punčochy a vysoké kozačky. Pak jsem se nalíčila přesně podle Kasova příkazu, a vykartáčovala si vlasy, až byly jemné a upravené, jak to měl rád. Pohlédla jsem do zrcadla v koupelně a zjistila, že se dívám na někoho úplně cizího.

Připadala jsem si hloupě, asi jako když si děti zkouší oblečení dospělých, ale když jsem vešla do obývacího pokoje, Kas mi položil ruku na rameno, pomalu mě otáčel a potom jsem od něho ten den poprvé uslyšela pár hezkých slov. „Moje malá myško. Sice jsi vyděšená, ale teď ti to moc sluší.“ Chvíli mi bylo skoro dobře, protože na mě nekřičel, nebil mě, neupíral na mě ten chladný, znechucený pohled plný krutosti jako tolikrát za posledních čtyřiadvacet hodin. Pochválil mě, což znamenalo, že se mi

konečně povedlo udělat něco správně – i když mně to správné nepřipadalo.

Když jsme sjížděli z kopce dolů na hlavní ulici, byla už tma a ochladilo se. Kas zastavil vedle pásu popraskaného betonu, který lemoval silnici před několika zpustlými budovami, a ze stínu se vynořila nějaká dívka. Usmála se na Kase, naklonila se do otevřeného okénka a políbila ho na obě tváře. Potom si mě zvědavě prohlédla a prohodila italsky něco, čemu se oba zasmáli.

„Cara ti ukáže, co máš dělat,“ řekl mi Kas, „ale bude se ti věnovat jen pár večerů. Tak dávej pozor, protože potom už se o sebe budeš muset postarat sama.“

Následovala jsem tu dívku k jejímu autu, které měla zaparkované vedle jedné z temných budov s rozbitými okny. Když jsme o pár minut později projížděly ulicí, přidala ke Kasovým pokynům ještě spoustu dalších.

„Někdy jsi tady,“ řekla lámanou angličtinou a ukázala na travnatou pěšinu pod holým stromem. „Když tě tam na tom druhém místě uvidí carabinieri, jdeš sem.“

Na chvíli se mi skoro zastavilo srdce a měla jsem pocit, že omdlím. „ Policie?“ ujistila jsem se. „Ale co se stane, když mě policisté uvidí?“

„To je normální,“ uklidnila mě, zvedla ruce z volantu a pokrčila rameny. „Řeknou ti: ‚ Vai! Jdi!‘ Nebo tě odvezou na pár hodin na stazione. Ale to není žádný problém.“

Po tvářích se mi znovu rozkutálely slzy, a když si jich

Cara všimla, jen pokrčila rameny. Představa, že by ji odvedli na policejní stanici, ji očividně nijak neděsila.

Později večer mi řekla, že původně pracovala v pekařství, ale dobrovolně se té práce vzdala a odešla na ulici, aby vydělala peníze na právníka pro svého přítele, kterého uvěznili za únosy dívek a jejich nucení k prostituci. Se smíchem prohodila: „Jsou tu lepší peníze než při prodávání chleba, a navíc je to větší zábava.“

Musela jsem se naučit její telefonní číslo – totéž vyžadoval i Kas – a Cara mi řekla: „Zavolej, kdybys měla nějaké problémy.“ Potom mě odvezla na místo, kde jsme měly čekat na zákazníky. Když zaparkovala na úzké prašné cestě, kam ze silnice nebylo vidět, vrátily jsme se zpátky.

Sebevědomě postávala u silnice vedle mě, zatímco já se snažila nějak zvládnout sílící nevolnost. Za poslední hodinu se hodně ochladilo, a ačkoli jsem přes ten podivný top měla svetřík, hrozně jsem se třásla. Zimou, ale i strachy. Najednou se Cara otočila a vykročila zpátky k autu. Nevšímala si, že na ni zoufale volám, a zmizela ve tmě.

Stála jsem sama pod jedinou lampou na kraji rušné hlavní silnice a snažila se překonat paniku, která mě postupně ovládala. Modlila jsem se, aby žádné auto nezastavilo, a téměř vykřikla úlevou, když jsem zahlédla Caru, jak se po pěšině vrací. Nesla bílou mikinu a vybídla mě, ať si ji vezmu na sebe. Potom mi položila ruce na ramena a otočila mě k sobě, aby mi mohla zapnout zip.

Přesně tak to dělávala maminka, když jsem byla malá. Oči se mi zalily slzami a právě v tu chvíli vedle nás zastavilo nějaké auto. Cara mě postrčila k němu.

„Já nemůžu. Prosím, Caro,“ šeptala jsem jí. Ale ona už se mezitím otočila.

Když jsem se skláněla, abych otevřeným okénkem nahlédla dovnitř, měla jsem pocit, jako bych se vznášela mimo své tělo, jako bych se na sebe dívala z výšky.

Hlavou mi letělo jenom: Jak tohle dopadne? Jak to zvládnu? Nedokážu to. Potom, když jsem na zádech ucítila Cařin ukazováček, se mě ten cizí muž zeptal: „ Quanto? “

Zhluboka jsem se nadechla a odpověděla: „ Trenta euros .“

On k mému zděšení jen pokrčil rameny a řekl: „Oukej.“

Stála jsem s dlaněmi na otevřeném okénku a polykala žaludeční šťávy, které se mi zvedaly do úst. Přitom jsem se modlila, abych nezačala zvracet. Místo nohou jako bych měla olověná závaží a v hlavě jsem slyšela hlas křičící: Ne! Potom Cara prohodila: „ Vai. Jeď.“ Obešla jsem auto, otevřela dveře na straně spolujezdce a posadila se vedle úplně neznámého muže.

Když jsem se přitiskla ke dveřím a svírala opěrku tak, až mě bolely prsty, ten chlap si musel myslet, že se snad spletl. Věnoval mi však jenom jeden tázavý pohled a italsky se zeptal: „Kam? Kam zajedeme?“

S bušícím srdcem jsem se snažila rozpomenout, co mi Cara říkala před pár minutami. „Jeďte rovně,“ vybídla jsem ho a doufala, že jsem to vyslovila správně. „Potom

doleva.“ Můj hlas zněl, jako by mluvil vyděšený, ustrašený robot, a muž nejspíš přemýšlel, proč by měl zaplatit třicet eur za sex s takovouhle bláznivou holkou.

Byl mladý – nejspíš ne o moc starší než já – a cestou se mě zeptal, jak se jmenuju a odkud pocházím. Kas mi vymyslel životní příběh, podivnou historku, kterou jsem měla vyprávět těm, kdo se zeptají. Tak jsem tomu muži řekla, že pocházím z Ruska, jmenuju se Jenna a pracuju jako prostitutka, protože potřebuju posílat peníze své rodině domů do Ruska. Hovořila jsem lámanou angličtinou s něčím, co mělo znít jako ruský přízvuk, ačkoli ani mně to tak nepřipadalo. Zatímco jsem ze sebe ta slova soukala, začala jsem si říkat, že když jsem toho muže dokázala přesvědčit, že jsem Jenna, možná bych tomu mohla uvěřit i sama – i kdyby jen proto, abych se dokázala odpoutat od téhle děsivé reality.

Když zastavil na místě, kam jsem ho navedla – tam, kde mi předtím ukázala Cara –, hlas v mé hlavě zoufale křičel: Nemůžu to udělat. Panebože, co si jen počnu? Pár hrozivých vteřin jsem seděla v naprostém tichu a potom začala hledat v kapse kondom. Nikdy předtím jsem ho nikomu nenasazovala a neměla jsem nejmenší představu, jak se to dělá. Nejhorší ze všeho ale bylo zeptat se:

„ Bocca, nebo fica?“ Jak jsem ze sebe ta slova šeptem vypravila, do úst se mi zase vracela nakyslá chuť.

„ Bocca,“ odpověděl ten muž a mně se na chvíli ulevilo – než mi došlo, že ta chvíle nastala a já budu

skutečně muset udělat, co se ode mě očekává. Na chvilku mě napadlo mu svěřit, že nejsem ta, za kterou mě má. Že nejsem Ruska a nemám chudou rodinu závislou na mých schopnostech vydělávat sexem. Že jsem slušné děvče z Anglie, co přijelo do Itálie navštívit člověka, jehož považovalo za přítele, ale který ji teď výhrůžkami nutí k prostituci. Potom jsem si ale vzpomněla na Kasova slova, že občas pošle někoho, aby mě zkontroloval, takže nikdy nebudu vědět, jestli muž, který vedle mě zastaví, je opravdu klient. Vybavil se mi jeho výraz, když říkal:

„A určitě bys nechtěla nýst odpovědnost za to, co by se potom stalo tvejm milovanejm bratrům.“

Takže místo abych se rozplakala a žadonila: „Prosím, prosím, pomozte mi. Unesli mě a tohle dělat nemohu,“

jsem vytáhla kondom z balíčku a namluvila tomu muži, že jsem tak nešikovná, protože to dělám poprvé. Potom jsem nějak zvládla i to, za co mi zaplatil třicet eur.

Když jsem se chvějícími se prsty potýkala se zipem jeho kalhot, dělalo se mi zle při pomyšlení na intimní a velice osobní akt, který se právě chystám provést naprosto cizímu člověku, jenž sedí vedle mě ve svém autě.

Zavřela jsem oči a přinutila se soustředit na temný prázdný prostor, který mě najednou obklopil.

Potom jsem mu podala pár kapesníků, a zatímco se upravoval a zapínal si kalhoty, odvrátila jsem se, aby neviděl mé slzy. Cítila jsem, jak strach a znechucení střídá pronikavý otupělý pocit studu. Teprve v tu chvíli jsem si

s hrůzou uvědomila, že mi vlastně ještě nezaplatil. Byla jsem tak vystresovaná, abych na nic nezapomněla, a tak vyděšená, co řekne Kas, kdybych něco spletla, že jsem úplně zapomněla na to nejdůležitější – nejdřív ze všeho si vzít peníze. Když jsem o ně muže požádala, naštěstí sáhl do kapsy, otevřel peněženku a podal mi nějaké bankovky.

Podle Kasových pokynů jsem si je zastrčila do vysokých bot. Potom jsem otupěle mlčky seděla v autě a vyrazili jsme zpátky k místu, kde na mě čekala Cara.

„Tak jak?“ zeptala se mě. „Dobrý?“

„Jo, dobrý,“ odpověděla jsem. Svým způsobem tomu tak i bylo, protože první zkušenost jsem měla za sebou a bylo mi jasné, že v budoucnu bude „dobrý“ znamenat něco úplně jiného než předtím.

Potom přijela další auta a jiní muži mi také dali peníze, které jsem zasunula do kozaček, když jsem je naváděla na své místo. Kdykoli jsem s úplně cizím člověkem udělala tu děsivě nechutnou věc, cítila jsem se o trochu víc jako Jenna, která to přece dělá, aby pomohla rodině, a trochu méně jako Sophie, která žila v centru Leedsu, měla dobrou práci, matku, nevlastního otce, sestru a bratry, kteří ji všichni milovali a ani za nic by neuvěřili, kdyby jim někdo řekl, co dělá.

Měla jsem za sebou už čtyři zákazníky, když vedle nás zastavil stříbrný mercedes. Chystala jsem se vykročit k otevřenému okénku, ale Cara mě chytla za ruku a řekla:

„Nemůžeme s ním jít. Řekni, že ne.“

„Jak to myslíš? Proč ne?“ zeptala jsem se a srdce se mi rozbušilo.

„Prostě řekni, že ne,“ sykla, a když jsem stále váhala, vykročila k autu sama a dotyčného rázně odmítla: „Ne!

Vai via! “

Cítila jsem, jak zahanbeně rudnu, protože s ním mluvila tak nezdvořile. Ironie téhle situace mi došla až daleko později, takže nyní jsem jenom zatajila dech a čekala, co ten muž udělá. Nakonec ale jen zaklel a odjel.

„Co se děje?“ zeptala jsem se Cary. „Proč jsi mu řekla, aby odjel?“

„Je špatný,“ odpověděla, pokrčila rameny a ušklíbla se.

„Je to špatný člověk. Zapamatuj si to auto a jeho obličej.

S ním nechoď – nikdy.“

Varování v jejím hlase ve mně vzbudilo obavu, že jestli se to zakázané auto znovu objeví, já už ho nepoznám.

Někteří z mužů, jež vedle nás zastavili, zase odjeli, když jsem jim řekla cenu, a potom se nevyhnutelně objevil ten první, který chtěl skutečný sex. Zaváhala jsem, ale když jsem se podívala na Caru, ta jenom podrážděně přikývla. Obešla jsem auto a nasedla.

Muž pokračoval podle mých instrukcí dál a mě napadlo jediné: Je to tady. Ach bože. Tohle je skutečné. Nejsem žádná Jenna, jsem Sophie a tohle se mi doopravdy děje.

Otočila jsem se z okénka a snažila se skrýt slzy, zatímco jsem se v duchu modlila, aby se něco stalo a já tím nemusela projít. Zároveň mi bylo ale jasné, že před ním

nemůžu dát najevo svůj strach, nesmí ani poznat, že to, co mám teď dělat, vlastně neumím. Hlas v hlavě mi stále opakoval: Musíš se vzpamatovat. Otřela jsem si tvář právě ve chvíli, kdy se zeptal, jak se jmenuju.

Když zastavil, nedařilo se mi posunout sedadlo dozadu, takže to musel udělat sám. Málem jsem podlehla panice, která ve mně narůstala jako přílivová vlna. Nějak se mi ale povedlo – do chvíle, než se mě pokusil dotknout –

odpoutat natolik, že jsem před tím, co jsem dělala, uzavřela mysl. Dokázala jsem předstírat – nebo alespoň skoro dokázala –, že na sobě necítím tíhu jeho těla, že nevnímám, jak mě tiskne k sedadlu a bolestivě mi koleny drtí stehna. Povedlo se mi otočit hlavu, takže se mi nedělalo špatně ze štiplavého pachu jeho dechu. Věděla jsem, že bych ale nesnesla, kdyby na mě sahal. Myšlenka, že by mi někdo položil ruce na tělo, mi byla odporná.

Viděla jsem, jak se vylekal poté, co jsem na něho téměř zakřičela: „Tohle se nesmí. To nesmíte dělat.“

Když jsem mu potom podala kapesníky, zůstala jsem chvíli ležet a napadlo mě: Tak tohle se teď ze mě stalo.

Tohle teď budu muset dělat. Není před tím úniku. Kam půjdu? Komu bych to mohla říct? Byla jsem skoro naštvaná, trochu jako uražené děcko, které přinutili dělat něco proti jeho vůli, jen bez toho dětského pocitu nespravedlnosti a trucovitosti. Místo toho jsem byla úplně otupělá – duševně i fyzicky – a téměř jsem nevnímala, co dělám, když jsem si natahovala kalhotky a upravovala

oblečení. Potom mě ten cizí člověk, s nímž jsem právě měla sex, odvezl na místo, kde jsem k němu před pár minutami nasedla. Nešťastně jsem se dívala z okénka jeho auta a všude kolem viděla jen tmu.

Od osmi večer do pěti ráno jsem se doslova pohybovala v kruzích: čekala jsem s Carou u silnice, někdo mě vyzvedl, odvezl na „mé“ místo, potom zpátky tam, kde to všechno začalo, a tak stále dokola. Jak míjely minuty a potom hodiny, mysl se mi stále víc uzavírala a otupělost téměř vymazala všechen strach a zhnusení.

Než mě Cara nad ránem vyložila pod kopcem a já se vydala nahoru do Kasova bytu, byla jsem už tak unavená, že jsem stěží dokázala uvažovat. Kas na mě čekal, a když spočítal peníze, které jsem mu podala, řekl: „Tři sta padesát eur je na první noc dobrý, ale po dnešku by už tak malá suma přijatelná nebyla. Od pondělí do středy budeš vydělávat minimálně šest až osm set; od čtvrtka do neděle tisícovku a víc. Teď jdi do postele, vypadáš příšerně.“

Odhodil peníze na stůl vedle pohovky a zesílil televizi.

Myslím, že za tu první noc jsem byla s deseti muži, což mi připadalo jako závratné číslo. Sice jsem byla znechucená tím, co dělám, ale přesto jsem doufala, že mne Kas pochválí za to, kolik jsem vydělala. Na jeho kritice ale vlastně vůbec nezáleželo, protože v tu chvíli jsem měla tak zatemněný mozek, že jsem nebyla schopná cítit vůbec nic.

V koupelně jsem si stáhla ty příšerné vysoké kozačky,

černou minisukni a ohavný top a postavila se pod sprchu.

Vnímala jsem, jak mi voda stéká po hlavě, a pozorovala, jak se mi stáčí kolem nohou, než zmizí do kanalizace pod městem. Když do koupelny vešel Kas a mlčky si mě prohlížel, ani jsem se nepohnula. Potom se však ve mně náhle vzedmuly emoce a já začala prosit: „Prosím.

Prosím, Kasi, nenuť mě už k tomu. Nemůžu to dělat.“ Byla jsem příšerně unavená a bylo mi jedno, jestli na mě bude křičet nebo mě zbije. Ale tak divoký vztek jsem nečekala.

Bez varování přiskočil, popadl mě pod krkem a začal mi bušit hlavou do kachlíků na zdi. Lapala jsem po dechu a polykala vodu, zatímco on na mě řval: „Co si o sobě myslíš? Nebudeš zpochybňovat nic, co ti poručím. Jak si můžeš něco takovýho vůbec dovolit? Copak jsi neposlouchala ani slovo z toho, co jsem ti říkal?

Nechápeš, že tady nejsi od toho, abys mi říkala, co můžeš a co ne? Budeš poslouchat na slovo. Takhle to prostě bude fungovat. Myslet máš od teďka zakázaný. Budeš skákat, jak já pískám.“

Rozkašlala jsem se, jako by se mi plíce plnily vodou, a když na chvíli uvolnil stisk, zoufale jsem zalapala po dechu. Ještě jsem kuckala, když mě znovu chytil pod krkem, bouchl mi hlavou o stěnu a křičel: „Zkus udělat nějakou blbost a uvidíš, co potom udělám já tobě. Jestli se pokusíš zdrhnout nebo někomu něco řekneš, zabiju tě.“

Když mě konečně odtáhl ze sprchy, měla jsem pocit, jako by mi plíce měly prasknout, a na čele jsem cítila

prudkou bolest. Jakmile jsem však popadla trochu dechu, abych mohla promluvit, zašeptala jsem: „Mám hrozný strach. Nechci být na ulici. Když už to musím dělat, nešlo by to v nějakém domě?“

„Copak jsi úplně blbá?“ zaječel a udeřil mě pěstí takovou silou, až jsem uklouzla. Upadla bych, kdyby mě nechytil za mokré vlasy a nezkroutil mi je. „Máš snad v hlavě nasráno? Myslíš si, že zrovna tobě by někdo chtěl ublížit? Proč by to dělal? Proč by se tím obtěžoval? Jde jim jen a jen o šukání.“

Po té první noci jsem pracovala sedm nocí v týdnu od osmi večer do pěti nebo šesti ráno. Pokaždé jsem mívala v průměru dvacet pět zákazníků – minimum bylo osmnáct – a jednou se mi podařilo zvládnout třicet čtyři.

Ocitla jsem se na pokraji zhroucení. Byla jsem tak unavená, že už mi vůbec na ničem nezáleželo a bylo mi jedno, jestli jsem živá, nebo mrtvá.

Když jsem se za svítání vracela zpátky, Kas se někdy vztekal, ale jindy se mnou skoro normálně mluvil o sobě a o svém životě. Tehdy mě ani nenapadlo pochybovat, jestli mi říká pravdu – všemu jsem bezvýhradně věřila, stejně jako jsem věřila i všem ostatním věcem, které říkal.

Ale s odstupem času si myslím, že neříkal pravdu vůbec nikdy.

Tvrdil, že v sedmnácti začal pašovat – nejdřív lidi z Albánie do Itálie, potom zbraně a nakonec drogy z Holandska, dokud si neuvědomil, že daleko méně

riskantní je prodávat drogy v Itálii. Tvrdil, že pracuje sám a že je největším drogovým dealerem v oblasti. „Vždycky pracuju sám. Ostatní jsou pitomci a dostanou tě leda do malérů, takže je lepší spoléhat jen sám na sebe. Takhle si můžu bejt jistej, že mi nic nehrozí.“ Pohladil mě po vlasech a dodal: „Ale o tobě, moje malá myško, vím, že ty mě nikdy nezradíš. Vím, že tobě můžu věřit. Ty mě do maléru nedostaneš, že ne?“ Když jsem zavrtěla hlavou a zašeptala: „Ne,“ cítila jsem podivné příjemné chvění při představě, že mě Kas navzdory všem těm hrozným věcem skutečně miluje.

Když mi někdy vyhrožoval a líčil, co mi provede, pokud se k němu nebudu chovat s náležitou úctou, říkala jsem si: Jenom se zlobí, protože jsem chybovala. Ale nikdy by to neudělal. Miluje mě. A kdykoli mě bil a křičel: „Co to s tebou je, ženská? Nechápu, s čím máš problém. Chci po tobě, abys dělala úplně normální věci.

Proč jsi tak pitomá?“ rozplakala jsem se a nenáviděla sama sebe, že pořád dělám chyby a všechno pokazím.

Byla jsem přesvědčená, že se na mě Kas zlobí právem, že jsem příliš hloupá na to, abych si zasloužila něčí lásku.

===DB6mzaMCGKz6RuvdNMoDqLbEnXcXlOxUicsV0qEWBMI=

SEDMÁ KAPITOLA

V Itálii jsem byla teprve pár týdnů, a Kasovi se už podařilo mě úplně změnit. Zdálo se, že ze Sophie už nezbylo nic – přinejmenším nic, co bych poznávala. Občas jsem stála v koupelně před zrcadlem, a vůbec se v něm neviděla.

Kasovi jsem se sice snažila maximálně vyhovět, ale i tak se zdálo, že přes veškerou snahu vždycky něco pokazím. I sebemenší a naprosto bezvýznamná chyba v něm vyvolávala záchvaty vzteku, téměř neustále jsem žila ve strachu. Většinou jsem se vlekla jako živá mrtvola s téměř kompletně vymazaným mozkem. Zjistila jsem totiž, že když nepřemýšlím ani necítím a nic neprožívám, nejsem si potom tolik vědoma hlubokého trápení, které mě jinak provázelo každou minutou ve dne i v noci.

Nikdy jsem nemluvila, pokud Kas nezačal první. Když mi položil nějakou jednoduchou otázku, na kterou jsem neuměla odpovědět – obvykle proto, že jsem se strachy nedokázala soustředit –, říkala jsem si, že má pravdu a já jsem skutečně každým dnem hloupější. Zanedlouho jsem už téměř nedokázala nezávisle myslet ani jednat, ale na tom vlastně nezáleželo. Stačilo, abych noc co noc pracovala na ulici, potom se přiměla sníst něco z toho, co

přede mě Kas hodil na stůl, a pak spala, dokud nenastal čas začít znovu. Tak to šlo stále dokola.

Při vzácných příležitostech, kdy jsem s Kasem někam šla, jsem musela nosit teplákovou soupravu a čepici naraženou do očí, aby mě nikdo nepoznal, a já se nemohla přímo dívat na ostatní lidi. Především jsem měla zakázáno dívat se na muže. Kas tvrdil, že jeden z těch dvou přátel, s nimiž jsem se setkala v kavárně během prvního víkendu v Itálii, mu potom řekl, že jsem se na něho dívala vyzývavě a provokativně. „Tak to nebylo. Přísahám, že ne,“ bránila jsem se. Ale Kas mě udeřil a dořval k pochybám, jestli nakonec přece jen neměl pravdu.

Po tom prvním víkendu jsem spala sama v Kasově pokoji. Občas mě probudil a přiměl, abych si šla lehnout k němu na pohovku do obýváku. Hladil mě a říkal, že jsem jeho „krásná malá myška“. Jen výjimečně se chtěl se mnou milovat. Když už na to došlo, neměla jsem z toho sice žádné potěšení a cítila se stejně jako se zákazníkem, ale znamenalo to, že jsem něco udělala správně a on to takhle ocenil. A pochvala od Kase se rychle stala mým nejdůležitějším a jediným cílem.

Mezi všemi výhrůžkami a varováními, která na mě Kas neustále křičel, se dvě věci opakovaly častěji než ostatní: „Tohle musíš dělat, když někoho miluješ, musíš přinášet oběti,“ a: „Uvidíš, co ti udělám, když nebudeš poslouchat.“ Kromě neustálých výtek a kritiky mě zahrnoval nekonečnými výčty pravidel – věcmi, které

jsem nesměla nebo naopak musela dělat určitým způsobem. Těch pravidel bylo tolik, že i kdyby mě nikdy nenapadlo některá z nich schválně porušit, pořád jsem žila v hrůze, že udělám nějakou chybu.

To bylo ještě dlouho před tím, než mě poprvé napadlo zauvažovat, jestli to všechno Kas nedělá proto, aby unikl před životními těžkostmi. Nevím vlastně vůbec nic o jeho rodině, dětství a výchově – navíc si myslím, že těch pár věcí, o nichž se zmínil, stejně nejsou pravda. Jsem si ale téměř jistá, že to všechno dělal z lásky k penězům a také proto, aby nemusel pracovat. Stačilo mu, že dokázal ostatní klamat, vyhrožovat jim a vydírat je, aby na něho vydělávali.

Do nedělního večera prvního týdne stráveného s Kasem v Itálii by mě nikdy nenapadlo zapochybovat o tom, že je to sympatický a soucitný kluk. Brzy jsem ale zjistila, že ve skutečnosti je to bezcitný sobecký mizera s mentalitou zločince, který se soustředí jenom na vlastní prospěch a není schopen druhého člověka chápat nebo s ním soucítit.

I když mě nutil pracovat na ulici a nikdo se zdravým rozumem by nevěřil, že mě miluje, občas mi to říkal. Sice jsem se upínala k naději, že by to mohla být pravda, ale už jsem asi věděla, že on nikoho milovat nedokáže. Že jsem pro něho pouhý prostředek, někdo, koho může využít a zneužít. Kus hadru, na němž mu ani trochu nezáleží.

Kdykoli jsem se odvážila si na něco postěžovat nebo Kase poprosit, abych nemusela dělat něco, co mě děsilo

ještě víc než to, k čemu mě už přinutil, vytáhl další ze svých oblíbených témat. „Mysli na lidi, co jsou na tom ještě hůř než ty.“ To byla vážně ironická poznámka ve světle skutečnosti, že jemu záleželo na jediném člověku, na sobě samotném. Kromě těch, kterými mohl manipulovat a využít je k vlastním cílům, jej ostatní lidi ani trochu nezajímali. Takže když na mě tu větu křičel, často se mi zdálo, že jenom opakuje něco, co mu říkala jeho matka, když byl malý.

Třetí noc, když už jsem pracovala sama bez Cary, musela jsem neustále bojovat s nutkáním schovat se za nízkou zídku za benzínovou pumpou a počkat tam, dokud nebude čas vrátit se domů. Jenže jsem věděla, že nikdo z těch mužů, kteří u mě zastaví, mi nemůže udělat nic horšího, než co by mi udělal Kas, kdybych se vrátila bez peněz. Za těch pár hodin, co mě vysadil u silnice, jsem obsloužila už několik zákazníků, když se vedle mě objevilo auto a z něho vyskočili dva policisté. Z nějakého důvodu – asi jsem se na chvilku zamyslela – jsem si auta nejdřív vůbec nevšimla. Jakmile jsem si uvědomila, že na obou stranách vozu je velkým písmem napsáno CARABINIERI, bylo už pozdě. Srdce se mi rozbušilo a ze všech sil jsem se snažila si vzpomenout, jaké instrukce mi Kas a Cara pro takovou situaci dali.

Jeden z policistů se ke mně rychle blížil, něco křičel a mával rukama, zatímco já tam jen stála a třásla se –

příliš vyděšená na to, abych se dokázala byť jenom

pohnout. Když už byl hodně blízko, natáhl ruku a vytrhl mi kabelku. Foukl mi cigaretový kouř do tváře a křičel: „ Vai via! Non scopa! “ („Jdi pryč! Žádný šukání!“) Nepřestával něco vykřikovat a přitom se začal probírat kabelkou.

Velkými dlaněmi vyhazoval balíčky kapesníků a kondomů do trávy u mých nohou. Dřepla jsem si, abych je posbírala, ale chytil mě za rameno a přiměl znovu vstát.

„ Vai! Žádné hezké ženské.“

Stála jsem tam jako solný sloup a jenom klopila oči, aby si snad nějaký pohyb či pohled nevysvětlil jako neposlušnost nebo drzost. Mlčela jsem, i když mi vrazil kabelku zpátky do ruky a postrkoval mě k autu. Jednou rukou mě přidržel, druhou otevřel zadní dveře. Potom se ke mně sklonil, křikl: „Andiamo!“ („Jdeme!“) a strčil mě na zadní sedadlo. Jak auto vyjíždělo zpátky na silnici, druhý policista něco italsky prohodil a oba se zasmáli.

Připadala jsem si bezbranná a měla jsem strach. Nikdo kromě těch dvou policistů nevěděl, kde jsem – a vlastně nikomu ani nezáleželo na tom, co se se mnou stane. V tu chvíli jsem si vzpomněla na Kasovu radu, co v takovém případě udělat.

Pomalu a co nejopatrněji jsem sáhla do kabelky, vytáhla mobil, držela ho na klíně a poslala Kasovi esemesku obsahující jediné slovo: „Polda“. Potom jsem číslo vymazala ze seznamu v telefonu, vytáhla SIM kartu, zasunula ji do kapsy a telefon upustila zpátky do kabelky.

Okamžitě se mi ulevilo. Kas už bude vědět, co dělat;

postará se, aby se mi nepřihodilo nic zlého. Ale co když se na mě zlobí, že jsem se nechala sebrat policií? Co když mě policisté prohledají a najdou SIM kartu s Kasovým telefonním číslem? Srdce se mi znovu rozbušilo jako o závod. Nadávala jsem si, že jsem byla tak pitomá a nevšimla si toho auta, když přijíždělo.

Cesta na policejní stanici trvala asi patnáct až dvacet minut; po celou dobu na mě ani jeden z policistů nepromluvil. Když mě odvedli do vyšetřovací místnosti, jeden z nich mi anglicky oznámil: „Bundu dolů. Boty taky.“ Musela jsem si skousnout ret, abych se nerozplakala ponížením a sebelítostí.

Interiér policejní stanice jsem do té doby viděla jen v televizi, sama jsem se v podobných potížích nikdy neocitla – bylo to něco, co jsem si nedokázala představit ani v tom nejhorším snu. Když jsem se sklonila, abych si rozepnula laciné bílé kozačky, hlavou se mi mihla maminčina tvář. Musela jsem přemáhat pláč. Cítila jsem, jak rudnu studem při pomyšlení, jak vyděšená a v jakém šoku by byla, kdyby mě teď viděla, jak stojím v cizí zemi na policejní stanici poté, co mě sebrali na ulici, kde pracuju jako prostitutka. Není divu, že se ke mně policisté chovali jako k lůze.

Snažila jsem se jim vyhovět a soustředila se jen na to, abych ukázala, že nejsem taková, za jakou mě mají, že nebudu dělat žádné potíže. Soustředila jsem se na to tak, až jsem úplně zapomněla na peníze schované v botách.

Když se rozlétly po podlaze, začala jsem je sbírat a cpát do kapes bundy jako vyděšený žebrák. Potom jsem si s hrůzou uvědomila, že teď mi už ani náhodou neuvěří, když budu popírat, co jsem tam na kraji silnice ve skutečnosti dělala.

Jeden z policistů se rozkřikl: „Jsi odporná. Pošleme tě zpátky do tvojí země a všichni se dozvědí, cos v Itálii dělala. Děláš své rodině jen ostudu.“ Potom ukázal na několik židlí a malý kovový stolek, což byl jediný nábytek v místnosti, a jakmile jsem se posadila, začal na mě chrlit otázky. „Jak se jmenuješ? Kdys přijela do Itálie? Kde bydlíš?“ Vylíčila jsem jim příběh, který mi vymyslel Kas, a uvedla adresu, kterou mě donutil se naučit.

„Takže když tě odvezeme na tuhle adresu, odemkneš si vlastním klíčem a půjdeš dovnitř?“ zeptal se druhý z policistů. Snažila jsem se vypadat sebejistě, uhladila si sukni a zašeptala: „Ano, samozřejmě.“

Na zlomek sekundy mě napadlo, že bych jim mohla říct pravdu. Potom jsem ale v duchu zaslechla Kasův hlas, jak říká: „Nikdy si nebudeš jistá, jestli jsou lidi opravdu tím, kým tvrdí, že jsou. Nikdy nebudeš vědět, jestli nepracujou pro mě. Víš, co s tebou udělám, jestli mě zradíš?“

Uvědomila jsem si, že si nemůžu dovolit věřit vůbec nikomu. Nemůžu je poprosit o pomoc.

Pár hodin mě drželi na policejní stanici a potom mi řekli, že můžu jít. Vyšla jsem ze dveří a zjistila, že jsem v úplně neznámém městě. Napadlo mě, že se pokusím

stopnout nějaké projíždějící auto. Možná bych se tak mohla dostat zpátky do Anglie, nebo alespoň dost daleko na to, abych mohla zavolat matce a Steveovi, aby mě přijeli vyzvednout. Chvíli jsem stála a představovala si, jaké by bylo vidět jejich auto, jak se ke mně blíží. Bylo mi ale jasné, že je to nesmysl. Nejen proto, že jsem ještě nikdy v životě nestopovala, ale i proto, že začínat se stopem v jednu hodinu ráno v krátké minisukni a vysokých kozačkách opravdu není dobrý nápad. V každém případě Kas měl můj pas a žádná auta kolem neprojížděla – ulice byly úplně opuštěné.

Vykročila jsem, abych se co nejrychleji dostala od policejní stanice, potom jsem se posadila na lavičku na autobusové zastávce a smířila se s myšlenkou, že na celém světě existuje jediný člověk, který mi teď může pomoct.

Kas zvedl telefon a rozkřikl se na mě: „Kde sakra vězíš?“

„Sebrala mě policie,“ řekla jsem celá uplakaná roztřeseným hlasem. „Vůbec netuším, kde jsem.“

„Přestaň brečet, ženská.“ Chvilku zněl jeho hlas zlověstně tiše, ale potom se znovu rozkřičel: „Jen počkej!

Počkej a uvidíš, co s tebou udělám. Jak můžeš bejt tak blbá a nedívat se, kam tě odvezli? A teď ode mě čekáš, že tě pojedu hledat, když všude šmejděj poldové. Jestli mě seberou, nebude to moje vina a věř mi, ženská, potom zažiješ něco takovýho, že teprve budeš mít důvod brečet.“

„Promiň,“ zašeptala jsem. „Strašně jsem se bála.

Nedokázala…“

„Co vidíš kolem sebe?“ utrhl se na mě. „Rozhlídni se.

Přemejšlej, ženská. Zkus zapojit mozek.“

Už jsem si zvykla na jeho pravidlo dvou vteřin – dával mi dvě vteřiny na odpověď, pak mě udeřil. Jenomže čím víc mě ponižoval a týral, tím méně jsem byla schopná se soustředit a přemýšlet o odpovědi nebo o jeho požadavku.

Tentokrát se mi naštěstí podařilo docela dobře popsat, kde jsem. Za půl hodiny už jsem seděla vedle Kase v jeho autě. Nejdřív na mě křičel albánsky, potom anglicky –

řval, že jsem „úplně nemožná coura“.

„Jak můžeš bejt tak příšerně blbá?“ ječel. „Chceš mě dostat do maléru s poldama? O to ti jde? To bys vážně chtěla?“

„Ne, samozřejmě že ne,“ kňourala jsem. „Omlouvám se.“

„Nechápu, proč se s tebou vůbec obtěžuju,“ řval.

„Podívej se na sebe! Jsi úplně k ničemu. Umíš si představit, kolik mě ta tvoje blbost dneska stála? A teď se pěkně vrátíš do práce.“

Snažila jsem se zalapání po dechu maskovat kašlem, ale Kas to dobře slyšel. Aniž by se otočil, zvedl jednu ruku z volantu, natáhl se a udeřil mě do hlavy.

Přitom prohodil: „Jsi jenom malá myš. Nedokážeš dělat ani takhle jednoduchou věc. Jsi fakt úplně zbytečná. Je mi jasný, že mě dostaneš do maléru. Měl bych se tě zbavit a pořídit si někoho jinýho.“

„Je mi to líto,“ zopakovala jsem. „Prostě jen pořádně neumím to, co mám dělat.“ Modlila jsem se, aby neslyšel hlas, který se mi ozýval v hlavě a křičel: Prosím, prosím, prosím, nech to místo mě dělat někoho jiného.

„Myslíš si, že je to něco těžkýho?“ řval Kas. „Stačí jenom roztáhnout nohy. Někdo tě ošuká a jdeš dál. To přece není žádná věda.“

Znovu se mi chtělo na něho zakřičet: Je to těžký!

Dokonce i postávat na ulici je těžký. Nakonec jsem ale jenom řekla „Mám strach. Prosím, nenuť mě se tam teď vracet.“

„ Strach? “ Kas se opovržlivě zasmál. „Ty máš strach z nějakýho blbýho policajta? Budeš vyděšená kvůli jednomu poldovi?“

„Byli dva,“ namítla jsem. „A řekli mi, abych se tam už nevracela.“

„Aha, chápu. Konečně je mi to jasný.“ Jeho hlas zněl ironicky. „Ty se nevrátíš zpátky, protože oni ti to řekli.“

„Ale co když se zase objeví?“ zeptala jsem se. „Co se stane, když mě znovu seberou?“

V jednom měl ale pravdu. Když mi řekli, abych se tam nevracela, byl to pro mě dobrý důvod držet se stranou.

Cítila jsem se úplně mimo: hnusilo se mi dělat něco proti své vůli a proti své přirozenosti – nemluvě o morálce –

a měla jsem opravdu strach. Rozbrečela jsem se a v tu chvíli se přestal ovládat úplně. Chytil mě za vlasy, tloukl mi hlavou o okénko a bušil jí do skla tak dlouho, až jsem

začala ztrácet vědomí a myslela si, že se mi hlava rozskočí. Potom mě najednou pustil, ale vzápětí mě chytil za krk a sevřel tak pevně, že jsem nemohla dýchat.

Pokoušela jsem se jeho ruku odtrhnout a pak – s pocitem, že mi snad vybuchnou plíce – mi svět zčernal.

Potom si vzpomínám až na to, jak se nade mnou Kas nakláněl a křičel: „Dejchej, ženská, dejchej! “ Zastavil na krajnici, držel mi oběma rukama hlavu a naléhavě říkal:

„Co jsem to udělal? Probuď se, myško. Prosím, prober se.

Pojedeme do nemocnice. Uděláme cokoli, co budeš chtít –

opravdu cokoli. Jenom mi neumírej. Prosím.“

Celé tělo jsem měla jako v ohni, ale když se mi vzduch konečně dostal do plic, podívala jsem se Kasovi do obličeje a pomyslela si: Jemu na mně záleží. Teď už bude všechno v pořádku. Hlava mi třeštila, ale když jsem se pokusila promluvit, odstrčil mě a zařval: „Už se nikdy neopovažuj mě takhle vyděsit! Nehraj si se mnou, ženská.“

Přikrčila jsem se u dveří a snažila se neplakat.

Nastartoval a řekl: „Dneska nejsi k ničemu. Ale do zejtřka se koukej dát do kupy. Tohle už s tebou nechci nikdy zažít.

Koukej se sebrat.“

Když jsem později ležela v posteli a tiše plakala, měla jsem pocit, jako by mi někdo uvnitř hlavy bubnoval a každý úder do bubnu vysílal do lebky vlnu bolesti. Jak hodiny míjely a já tam ležela zničená, ale neschopná usnout, napadlo mě, že ti dva policisté byli možná Kasovi kamarádi, kteří mě přišli otestovat, aby zjistil, jestli

využiju možnost utéct. Čím víc jsem o tom přemýšlela, tím pravděpodobnější mi to připadalo – ostatně i když mě později různí policisté sebrali ještě několikrát, vždycky mě odvezli na stanici vzdálenou jen pár minut, nikdy ne do jiného města, jako se to stalo poprvé.

Kas mi neustále opakoval: „Nemysli si, že policie je tady od toho, aby ti pomohla. Ani na chvilku se neodvažuj uvěřit, že jsou to tví přátelé. Ty žádný přátele nemáš a nikdo, s kým se setkáš – policajt, jiná holka nebo zákazník –, ti nikdy nepomůže.“ Bylo mi jasné, že to myslí vážně a že nikomu za žádných okolností nemůžu věřit.

Někdy mě Kas vyložil kousek od mého obvyklého místa. Když jsem k němu podél silnice kráčela, říkala jsem si: Seber se. Ber to den po dni a soustřeď se jen na to, abys zvládla dnešek. Když jsem potom stála a čekala na auta, jestli u mě nějaké zastaví, tiše jsem se modlila: Prosím, prosím, Bože, nedopusť, aby se mi něco stalo.

Dovol mi přežít tuhle noc. A když jsem noc přežila, byla jako každá jiná, kdy se mi nějakým způsobem povedlo vyhnout kulce.

Myslím, že jsem brzy zapomněla, že důvodem mé práce na ulici bylo splacení Kasova údajného dluhu. Snažila jsem se nemyslet na to, co by se mi mohlo stát následujícího dne nebo toho dalšího, protože kdybych udělala opak, viděla bych jen nekonečnou hrůzu táhnoucí se v temnotě přede mnou. Myslet na budoucnost mi ztěžovalo zvládnout den, který jsem právě prožívala.

Takže jsem netušila – nebo se neodvažovala o tom přemýšlet –, jestli vůbec někdy přijde chvíle, kdy sexem s jinými muži vydělám dost peněz na to, aby Kas vyrovnal své dluhy.

Když jsem kolem páté ráno končila a šla na místo, kde mě Kas vyzvedával, ulice byly téměř prázdné. Vždycky mi opakoval, jak je důležité se ujistit, že mě nikdo nesleduje, a jak je pro něho nebezpečné a riskantní, kdyby ho se mnou někdo viděl. Jaká ironie, když uvážíme, že jsem právě prožila noc osamělým postáváním ve tmě a čekáním na sex s naprosto cizími muži. Často mi také připomínal, že kdyby nás někdo viděl spolu, musím tvrdit, že ho neznám, že mi jenom nabídl odvoz. Po prvních několika týdnech mě přestal pravidelně vyzvedávat a dělal to jen výjimečně. Asi byl spokojený, že už jsem tak vystrašená, že se nepokusím utéct. Musela jsem stopovat nebo požádat posledního zákazníka, aby mě odvezl pod kopec, na kterém Kas bydlel.

Doma v Anglii by mě stopovat v životě nenapadlo ani za jasného denního světla, natož sama na opuštěné ulici časně nad ránem. Jenže zrovna tak jsem si ani v nejhorším snu nedokázala představit, že bych někdy mohla pracovat jako prostitutka. Na neustálé riziko jsem si zvykla až překvapivě rychle, zvlášť když se jednalo o volbu mezi stopem nebo několika kilometry chůze ve chvíli, kdy už jsem se sotva držela na nohou. Někdy jsem si říkala: Co na tom, když mě někdo přepadne? Kdybych byla mrtvá,

alespoň bych už tohle nemusela dělat.

Při postávání u silnice jsem často vzpomínala na matku a přemýšlela, co by asi řekla, kdyby mě takhle viděla.

Pořád jsem cítila naše silné pouto, jenomže můj svět se postupně scvrkával, až z něho zůstal jen Kasův byt a ulice, kde jsem pracovala. Všechno ostatní pro mě ztrácelo význam.

Přežívala jsem i díky tomu, že jsem se snažila oddělit mysl od těla a uvěřit, že už nejsem Sophie, ale nějaká ruská dívka, která tohle dělá, aby mohla podporovat svou rodinu. Myšlenka na cokoli jiného mě hned rozrušila a potom pro mě bylo těžší oddělit se od minulosti. Od toho, co dříve bývalo skutečné, ale nyní připomínalo už jenom nějaký podivný vzdálený sen. Teď už nezáleželo na tom, co chci nebo co cítím, neboť jediným cílem zůstalo vydělávat peníze pro Kase.

Prvních pár týdnů jsem nevydělávala podle jeho představ a děsila se chvíle, kdy budu stát před ním a on bude přepočítávat peníze. Každou noc se vztekal, že je to málo, ale já přece chodila s každým mužem, který zastavil a přistoupil na navrhovanou cenu. Nebylo mi jasné, jak bych mohla vydělávat ještě víc. Napadlo mě, že prostě nejsem dost hezká, aby se mnou muži chtěli mít sex.

Opravdu jsem si nepřipadala hezká, když jsem stála u silnice celá roztřesená a nervózní jako vyhublá a vyděšená malá holka. Věděla jsem taky, že v tom oblečení, které mi Kas vybral, vypadám hloupě. Jenomže

ať jsem říkala cokoli, nedokázala jsem změnit vůbec nic.

Stále trval na tom, že mu kradu peníze a podvádím ho s jinými muži. Nevím, jestli tomu sám věřil, nebo zda to byl jeho způsob, jak mě přimět, abych se víc snažila, když jsem se ohradila a v slzách namítla: „ Jak bych ti mohla krást peníze? Dávám ti všechno. A jak bych tě mohla podvádět? Proč bych to dělala? Ti muži mi platí za to, že s nimi mám sex. Nechtějí se mnou mít vztah.“

Každou noc, kterou jsem prostála u silnice a čekala na dalšího zákazníka, jsem v duchu byla zvláštně rozpolcená: modlila jsem se, aby žádné auto nezastavilo a já nemusela s nikým nic mít, ale zároveň jsem si přála, aby jich zastavilo co nejvíc a já vydělala dost peněz, aby byl Kas spokojený. Protože když bude spokojený, možná mě nebude bít a nebude na mě křičet: „Copak jsi tak pitomá? Nezvládneš ani takovou prkotinu.“

Další věcí, která Kase hrozně štvala, byly moje potíže s jídlem. Nikdy jsem nepatřila k velkým jedlíkům, ale myslím, že chuť k jídlu jsem částečně ztratila i kvůli hrozné únavě. Možná bylo moje nechutenství i formou sebepoškozování. Možná jsem se trestala za to, jak odporné a příšerné věci každou noc dělám. A možná to byl můj způsob, jak ovládnout alespoň jednu stránku svého života, který jinak úplně ovládal Kas. Tehdy jsem ale o neschopnosti jíst nepřemýšlela. Ani v mnoha situacích, kdy se mi Kas pokoušel nacpat jídlo do úst a křičel na mě.

Ani tehdy jsem nedokázala pozřít víc než pár soust, aniž

by se mi zvedal žaludek.

Jednou odpoledne jsem spala, zatímco byl pryč, a když se

vrátil,

přinesl

mi panini s parmskou šunkou

a lepkavou majonézou. „Koukej to sníst!“ zařval jako obvykle a mně se okamžitě začal bouřit žaludek. Zdálo se mi, jako bych měla v hrdle nějakou překážku. Když jsem si kousla a začala žvýkat, zvedal se mi žaludek a potýkala jsem se s nevolností. Věděla jsem, že mě Kas celou dobu pozoruje. Najednou zařval: „Sežer to! Jsi odporná.

Uvědomuješ si vůbec, kolik je na světě lidí, který nemaj co do huby? Miliony lidí doslova pojdou hlady a ty tady odmítáš dobrý jídlo, i když ti ho někdo strčí až pod nos.

Jsi fakt příšerná, ženská.“

„ Snažím se to sníst,“ namítla jsem a slzy mi stékaly po tvářích. Dvěma rychlými kroky přiskočil na druhou stranu místnosti, vytrhl mi jídlo z ruky a začal mi ho cpát do pusy. Přitom mi druhou rukou chytil vlasy, zakroutil je a táhl mi hlavu dozadu, až jsem měla pocit, že mi zlomí vaz. Zvedl se mi žaludek a začala jsem se dávit.

V tu chvíli mi dal facku, já odsunula židli a rozběhla se do koupelny. Nejradši bych tam zůstala ležet s hlavou na chladivých dlaždicích. Chtělo se mi spát. Ale věděla jsem, že Kas na mě čeká.

Když jsem se vrátila do kuchyně, měřil si mě znechuceným pohledem. Potom ukázal na kuchyňský stůl a přikázal: „Sněz to.“ Odešel z místnosti a za pár vteřin jsem z obýváku slyšela zapnutou televizi. Zůstala jsem

v kuchyni sama, usilovně žvýkala a snažila se spolknout co nejvíc jídla. Zbytek jsem natrhala na malé kousky a schovala si je v rukávech. Potom jsem se vrátila na toaletu, vyzvracela se a vyhodila i všechno, co se mi podařilo skrýt.

Nejíst byl možná můj způsob, jak získat kontrolu alespoň nad jednou stránkou svého života, ale pokud tomu skutečně tak bylo, probíhalo to podvědomě a já si to tehdy vůbec neuvědomovala. Samozřejmě jsem byla stále hubenější a podvýživa oslabila také mou imunitu, takže jsem hned chytila každou infekci. Kas se vždycky jenom podíval na mé opuchlé oči a červený nos, zatvářil se znechuceně a poslal mě jako obvykle do práce. V té době mě nutil jíst každý den banány a med – obojí jsem od malička nesnášela, zvedal se mi z toho žaludek. Zvracela jsem, jenomže ani to Kase neodradilo a dál do mě cpal sousto za soustem.

Jednoho dne jsem se zase nimrala v banánu, který mi právě dal, snažila se nevnímat nevolnost a myslet na něco jiného, když mi banán vytrhl z ruky a rozmazal mi ho po obličeji a ve vlasech. Přitom křičel: „Podívej se na sebe!

Jsi jako zvíře. Copak musím všechno dělat za tebe, ženská? Nezvládneš vůbec nic sama? Jsi tak pitomá, že bez pomoci nedokážeš ani sníst banán?“

Občas jsem uměla rozpoznat varovné signály, které naznačovaly přicházející výbuch vzteku, ale většinou se rozzuřil tak nečekaně a rychle, že mě to zastihlo

nepřipravenou. Kvůli jeho nevyzpytatelnosti jsem musela být stále ve střehu. Jako vyděšený pes jsem čekala, až se pán rozlítí a nakopne mě tak, že přeletím na druhou stranu místnosti.

Jednou mi Kas nařídil, abych mu k večeři připravila těstoviny s rajskou omáčkou. Takové věci jsem dělala hrozně nerada. Bála jsem se, že něco udělám špatně, a pořád všechno znovu a znovu kontrolovala jako ztrápený uzlíček nervů. Doma v Anglii jsem si o sobě myslela, že umím docela dobře vařit, ale tady jsem se na svoje kuchařské umění spolehnout nemohla. Kas mi prostě jednoho dne ukázal, jak jeho jídlo připravit „správně“, a přes jeho postup nejel vlak. Takže zatímco se nudle vařily – doufala jsem, že ve správném množství vody a při správné teplotě –, míchala jsem omáčku a v duchu si znovu opakovala všechny ingredience, abych měla jistotu, že jsem na nic nezapomněla.

Kas přišel do kuchyně právě ve chvíli, kdy jsem vodu z těstovin slévala do dřezu, a já okamžitě znejistěla.

Použila jsem správný hrnec? Držím ten cedník dobře?

Nebublá omáčka příliš prudce? Kdybych se otočila a zkontrolovala to na sporáku za sebou, možná by mi nějaké těstoviny vypadly z cedníku do dřezu, jenomže když se nepodívám, nezačne se omáčka připalovat? Necítím ji už?

Roztřesenýma rukama jsem opřela cedník s těstovinami o prázdný hrnec na sporáku a přitom zavadila o víko,

takže bouchlo o kuchyňskou linku. Rychle jsem se ohlédla a zašeptala: „Promiň.“ K mé úlevě ale jen pokrčil rameny a posadil se ke kuchyňskému stolu. Bude to v pořádku, pomyslela jsem si. Má dobrou náladu, jinak by už křičel kvůli tomu hluku. I tak jsem nesla těstoviny s čerstvou rajčatovou omáčkou velice pomalu a opatrně a položila je před Kase. Pořád jsem zadržovala dech a modlila se.

Prosím, prosím, ať není nic špatně.

S bušícím srdcem jsem se dívala, jak zvedá vidličku a nabírá si sousto. Když ke mně zvedl oči, nedokázala jsem jeho výraz rozluštit. Je spokojený? Chutná mu to?

Neosolila jsem to příliš? Nerozvařila jsem nudle?

Najednou ale místnost znovu naplnil jeho vztek. Když odstrčil stůl a vstal, vyjekla jsem jako vyděšené zvířátko.

„Ty krávo jedna blbá!“ zařval na mě. „Chceš mě snad zabít? Co to má bejt? Tuhle odpornou šlichtu bych nedal ani psovi! Kolikrát ti to mám opakovat? Děláš to schválně? Líbí se ti, když jsem naštvanej? Kterej blbec může nakydat na těstoviny tolik omáčky?“

„Promiň. Omlouvám se,“ naříkala jsem.

„Jo tak tobě je to líto?“ řval Kas. „ Líto ti to teprve bude!“ Přitom natáhl ruku, zvedl talíř ze stolu a hodil ho po mně.

Instinktivně jsem ustoupila o krok dozadu, a když talíř dopadl na zeď vedle mě, místností se rozlehl zvuk praskajícího porcelánu, čvachtání nudlí a husté rajčatové omáčky. Měla jsem to všude – ve vlasech i na oblečení.

Přikrčila jsem se a vyděšeně se tiskla ke zdi, vzlykala a snažila se chránit si rukama hlavu. Kas přeletěl kuchyň a chytil mě za vlasy. Zdálo se, že je úplně mimo. Divoce do mě kopal a bušil jako obrovské nezvladatelné dítě při záchvatu vzteku. Vytáhl mě po stěně nahoru, chytil pod krkem a sevřel tak silně, až jsem myslela, že mě uškrtí.

Místo toho mi začal bušit hlavou o zeď a křičel: „Jak můžeš bejt tak příšerně blbá?“

Měla jsem pocit, že mi praskne hlava, kolena se mi podlomila. Kas mě za krk zvedl z podlahy a pak znovu pustil, takže jsem se mu svezla k nohám. Nepřestával do mě kopat a křičel: „Koukej to uklidit, ty děvko pitomá!“

Chytil mě za hlavu a tlačil obličejem k podlaze. Začal mými vlasy utírat dlažbu, ale vzápětí mě znovu zvedl a zařval: „Podívej se na svoje vlasy. Copak nemáš ani trochu hrdosti, ženská?“ Pak mě nečekaně pustil a odešel z místnosti.

Bolelo mě celé tělo a ve spáncích mi bušila krev, ale dál jsem tam jenom stála, neschopná pohybu. Stála jsem tam i ve chvíli, kdy se Kas vrátil a v ruce držel elektrický holicí strojek. Snažila jsem se před ním utéct, ale sklouzla jsem po špinavé podlaze, on se natáhl a chytil mě za ruku.

„Už se na ty příšerný vlasy nemůžu dívat,“ řval. „Ostříhám ti je.

Jsi vážně nechutná. Jako nějaký zvíře.“ A přesně tak jsem se i cítila.

Místo toho, aby mi vlasy oholil, odstrčil mě od sebe

a hlasem plným pohrdání řekl: „Podívej se na sebe, třeseš se jako vyděšená myš. Táhni mi z očí. Ale nejdřív tady koukej ten bordel uklidit.“

Seškrabala jsem jídlo ze stěn a podlahy, všechno setřela a celou kuchyň umyla. Několikrát jsem zkontrolovala, jestli jsem něco nepřehlédla. Pak jsem odešla do koupelny, osprchovala se, vzala si čisté oblečení a šla na ulici vydělávat. Měla jsem na sebe vztek, že jsem tak hloupá a nevím, kolik omáčky se dává na těstoviny.

===DB6mzaMCGKz6RuvdNMoDqLbEnXcXlOxUicsV0qEWBMI=

OSMÁ KAPITOLA

Ačkoli jsem se Kase vždycky bála, uvědomovala jsem si, že nemožnost rozhodovat skoro o ničem, co se se mnou děje, vnímám téměř jako úlevu. Krátce po incidentu s těstovinami a omáčkou mě napadlo: Je úplně fuk, jestli mě zabije. Už mi na tom nezáleží. Škola mi vždycky šla, dostávala jsem jedničky, potom jsem dělala zodpovědnou práci, která vyžadovala nejen přemýšlení, ale i určitou míru inteligence, ale z praktického pohledu jsem byla skutečně hloupá. Ať jsem se snažila sebevíc, stejně jsem nedokázala dělat věci správně. Takže se nemůžu divit, že se na mě Kas zlobí, když nezvládnu ani ty nejjednodušší úkoly.

Jednou, to jsem na ulici pracovala teprve pár dní, jsem udělala něco, co Kase rozčílilo – takových situací bylo tolik, že si už nedokážu vzpomenout, o co přesně šlo tentokrát – a odvezl mě k řece. Zaparkoval na zaprášeném pruhu trávníku oddělujícím řeku od silnice a poručil mi, abych vystoupila. Pak mě popadl za ruku, dovlekl až těsně ke kalné vodě a řekl: „Jestli mě ještě jednou neposlechneš, tak skončíš tady. Zabiju tě a tvoje bezvládný a neužitečný tělo hodím do řeky.“ Věděla jsem, že to myslí vážně.

Prvních pár nocí jsem při vydělávání peněz jen ležela na zadních sedadlech aut zákazníků a tiše plakala.

Postupně jsem se ale naučila vypínat mysl tak, že v ní nastávalo úplné temno a prázdno a já nic necítila – fyzicky ani duševně. Po několika prvních týdnech jsem si při práci venku připadala méně zranitelná, než když jsem byla sama s Kasem v bytě a přitom netušila, kdy a proč zase vybuchne. Vím, že to zní divně, ale měla jsem pár stálých zákazníků, kteří si se mnou povídali a byli na mě milí a s nimiž jsem se cítila skoro v pohodě – ve srovnání s mnoha jinými, kteří mi naháněli strach, a ještě dalšími, kteří po mě chtěli divné věci a jež jsem nenáviděla.

Jednou v noci u mě zastavil nějaký starší muž. Jakmile jsem nastoupila k němu do auta, zmocnil se mě nepříjemný pocit. Netušila jsem proč, na tom člověku mi zkrátka něco nehrálo. Vlastně jsem si toho všimla, už když jsem s ním hovořila otevřeným okénkem auta; té noci jsem však ještě neměla dost vyděláno, takže jsem si nemohla vybírat, pokud jsem se chtěla vyhnout Kasově vzteku.

Ten muž na mě při sexu neustále sahal. Stejně jako všem ostatním jsem mu řekla, že se to nesmí. Většinou se po takovém napomenutí omluvili a přestali, ale tenhle jako by si toho nevšímal ani poté, co jsem ho chytila za ruku a odtáhla ji ze sebe. Potom se na mě utrhl: „Když na tebe nesmím sahat, jak to mám asi dělat? Dej mi zpátky moje peníze.“ Vrátila jsem mu je a oddechla si, když mě vyložil u silnice nedaleko benzínové pumpy. Jak jsem tam ale

stála a čekala, až zastaví další auto, přemýšlela jsem o tom, co se stalo, a uvědomila si, jak jsem hloupá. Dělám něco, co by za normálních okolností mělo být intimní a plné lásky, mám sex s naprosto cizími muži, takže je úplně jedno, jestli na mě sahají, nebo ne. Myslím, že to byla chvíle, kdy jsem se tím přestala trápit.

Měla

jsem

zákazníky

nejrůznějšího

věku,

od

dvacetiletých až po šedesátníky, občas dokonce i starší.

Někteří z nich vypadali velice dobře, což mě překvapovalo. Kdybych ve svém předchozím životě někdy uvažovala o tom, jací muži chodí s prostitutkami – což mě samozřejmě ani nenapadlo –, nejspíš bych došla k závěru, že jsou to všechno nějací hnusáci. Vážně bych si nepředstavovala, že někteří z nich jsou úplně normální chlápci, kteří mají přítelkyni nebo manželku a děti.

Zaskočilo mě zjištění, že to jsou většinou úplně normální a celkem příjemní lidé, kteří se omluví, pokud mi způsobí nějakou bolest, a kteří se mnou mluví o svém životě a rodině. Občas se někdo zeptal, kolik mi je, a když jsem odpověděla, prohodil: „No tak to jsi stejně stará jako moje dcera.“ To mi připadalo opravdu divné, ale ty muže to zřejmě nijak netrápilo. Byl to bizarní, neskutečný svět, a ačkoli pro mě dál zůstával úplně cizí, nemohla jsem říct, že by mě v něm něco vyloženě překvapovalo.

Ale ani stálým zákazníkům – mužům, s nimiž jsem se necítila v ohrožení – jsem se nikdy nesvěřila, protože jsem měla stále na paměti, že nesmím věřit vůbec nikomu.

Vzpomínám si, jak jsem jako dítě byla nervózní, když nám paní učitelka ve škole řekla, že Bůh vidí všechno, co děláme, a to i ve chvílích, kdy si myslíme, že jsme úplně sami. Jak jsem stála ve tmě u silnice, napadlo mě, že stejnou schopnost má možná i Kas.

Jednou v noci u mě zastavilo BMW a uvnitř seděli dva muži. U luxusních aut jsem byla vždycky opatrná, zvlášť v případě BMW a mercedesů, protože v nich jezdívali Albánci. Kas mi několikrát opakoval: „S Albáncema nechoď.“ Děsilo mě, když pokračoval: „Těm je úplně jedno, co ti udělají nebo co se s tebou bude dít potom.“

Ale tohle byla jedna z nocí, kdy jsem ještě neměla vyděláno dost peněz. Starosti mi dělalo spíš to, co se mnou za trest provede Kas, takže jsem na opatrnost nejspíš trochu zapomněla.

Oba muži mi zaplatili po padesáti eurech, a když jsem trvala na tom, že jeden z nich počká venku, zatímco budu s druhým, jen pokrčili rameny a ten, který seděl na straně spolujezdce, vystoupil.

Řidiče jsem navedla o něco dál za moje obvyklé místo hned za rohem, protože jsem se bála, že by nás jeho kumpán mohl pozorovat. Ale i tak mi připadalo, že něco není v pořádku, a když jsem si toho muže prohlédla důkladněji, sevřel se mi žaludek strachy, protože mi došlo, že je to Albánec.

Proč jsem si toho nevšimla hned? V duchu jsem slyšela Kasův hlas: „Znásilní tě nebo tě unese a potom zabije. Jak

můžeš bejt tak blbá?“ Navzdory strachu mi ale bylo jasné, že můžu jen stěží ovlivnit, co se bude dít dál. Pomyslela jsem si: No tak mě znásilní, a co má být? Co se tím jako změní? Vždyť s ním tak jako tak budu mít sex. To nejhorší, co by se mi mohlo stát, je únos – a v tom případě bych jen změnila prostředí, ale těžko by to mohlo být horší.

V tu chvíli se otočil, podíval se na mě a z výrazu jeho tváře jsem usoudila, že by to horší být mohlo.

Ta možnost se potvrdila, když zastavil a vysvětlil mi, že se mnou nechce mít sex. Chtěl pouze, abych se posadila s nohama od sebe a on se na mě mohl jen dívat. Bylo to hrozné. Cítila jsem se poníženě a vyhovět mu jsem zvládla jen s maximálním sebezapřením.

„Už je čas,“ oznámila jsem, jakmile to jen trochu šlo. „Musíme se vrátit.“

Očekávala jsem nějaké námitky nebo dohadování a cítila, jak se mi napíná každý sval v těle. Ale on jenom pokrčil rameny, nastartoval a přejel ulici, abychom se vrátili k místu, kde nechal svého kamaráda.

Z auta jsem vyskočila snad ještě dřív, než úplně zastavil a jeho příteli oznámila, že jsem si to rozmyslela a nepůjdu s ním. „Tady, vezměte si svoje peníze zpátky,“ řekla jsem mu a vylovila z boty padesát eur, které mi předtím dal.

Vtiskla jsem mu bankovky do ruky. Stál tak blízko, že jsem na tváři cítila jeho dech. Když jsem o krok ustoupila, došlo mi, že ten druhý mezitím vystoupil z auta a stojí

přímo za mnou.

A je to tady, pomyslela jsem si. Je po všem. Teď mi udělají něco strašného. Snažila jsem se soustředit na to, co mi Kas často opakoval: „Nedopusť, aby někdo poznal, že se bojíš. Jakmile někdo uvidí tvůj strach, jsi ztracená.“

Jenomže je hrozně těžké skrýt strach, když se celá třesete jako osika. Oproti drobnějšímu z těch dvou jsem vážila sotva polovinu a bylo mi jasné, že pokud mají v úmyslu nacpat mě do auta, nic s tím nenadělám.

Jenomže ani jeden z nich se mě nepokusil dotknout.

Akorát ten, se kterým jsem byla, řekl: „Chci taky svý peníze zpátky.“ Zaskočilo mě to tak, že jsem bez uvažování vyhrkla: „Ne! Službu jste dostal, nemůžu vám peníze vrátit. Jděte.“ Potom jsem použila italskou frázi, která mnoho mužů, kteří dělali problémy, přiměla změnit názor: „ Il mio ragazzo è Albanese. “ („Můj přítel je Albánec“) Tentokrát to ale nezabralo a oba na mě dál jenom zírali. Potom ten muž zopakoval: „Vrať mi peníze.“

Podala jsem mu padesát eur, které mi před chvílí zaplatil.

Připadalo mi to jako nepodstatná ztráta, pokud to mělo znamenat, že mě nechají na pokoji. Jenomže o tom jsem vůbec nebyla přesvědčená. Ne, tímhle to nemůže skončit.

Očekávala jsem, že mě minimálně oloupí o zbytek peněz, které jsem tu noc vydělala. Proto mě překvapilo, když mi jenom vytrhl z ruky bankovky, oba se vrátili k autu a odjeli. Ten, co seděl na straně spolujezdce, se mi několik

vteřin díval do očí s takovým výrazem, který jako by říkal: „Nemysli si, že mě vidíš naposledy. Já se vrátím, děvenko.“

Jakmile se auto vzdálilo z dohledu, nahromaděné napětí povolilo a já se rozplakala. Podlomila se mi kolena.

Klesla jsem na suchou pichlavou trávu a zavolala Kasovi, abych mu řekla, co se stalo.

„Jak můžeš bejt tak strašně blbá?“ křičel na mě. „Jak můžeš jít s Albáncema po tom všem, co jsem ti o nich řekl? Kolikrát ti to mám opakovat? I děcko by všechny ty jednoduchý věci pochopilo jako nic, ale ty nedokážeš zvládnout ani nejmenší prkotiny.“ Ještě chvíli na mě křičel a potom řekl: „Popiš mi, jak vypadali. Jakým autem přijeli?“

Hned od začátku mě vedl k tomu, že je naprosto zásadní zapamatovat si značku každého auta, které mě vyzvedne, a pamatovat si taky jeho espézetku – což se snadno řekne, ale hůř dělá. Tohle auto a jeho posádku jsem však popsat dokázala a za pár minut už jsem ze směru, kterým muži odjeli, viděla přijíždět Kase. Uvědomila jsem si, že v době telefonátu už musel být někde poblíž.

Pořád jsem stála u silnice, když jsem zaslechla zvuk připomínající střílení výfuku. Čekala jsem, že se každou chvíli objeví Kas, ale nepřijel, tak jsem se snažila vyhnat strach z hlavy a pokračovala po zbytek noci v práci.

Později mi Kas řekl, že to BMW našel zaparkované o kousek dál u silnice a ti muži se tam bavili

s nějakými dívkami. Vystřelil na ně pro varování – to byl zřejmě onen zvuk, který jsem zaslechla. Ukázal mi pistoli a dodal: „Teď snad pochopíš, že to není žádná hra.“

Jenomže

zjištění,

že

někdo

tak

nevyrovnaný

a nevypočitatelný jako Kas má pistoli, mě vystrašilo ještě víc. Jeho „řešení“ incidentu mě vyděsilo, protože jsem věděla, že se muži vrátí a pykat za to budu já.

V dalších dnech opravdu několikrát pomalu projeli kolem a prohlíželi si mě. Potom jsem si jednou kolem páté ráno, kdy už byly ulice úplně opuštěné a já se chystala jít domů, všimla, jak se ke mně blíží jejich auto.

S rozbušeným srdcem jsem ustoupila do stínu a potom se rozběhla za benzínovou pumpu, kde jsem se schovala za nízkou zídkou. Snažila jsem se ani nedýchat. Bylo mi jasné, že jestli muži vystoupí z auta, je po mně. Ale nějakým zázrakem s otevřenými okénky jenom projeli benzínovou stanicí. Rozhlíželi se, ale nezastavili a nakonec odjeli.

Dostala jsem pořádnou lekci a potom už jsem si na typické rysy národností, které mi Kas popsal, dávala pozor. Stejně by mě však zajímalo, jestli by se o mě ti dva dál zajímali, kdyby jim Kas nestřílel po autě.

Vždycky jsem měla strach jezdit se zákazníky jinam než na své obvyklé místo. Když mě někdo požádal, abych s ním jela k němu domů, seděla jsem vedle něho v autě a s obavami se dívala z okénka, protože jsem si chtěla zapamatovat výrazné body, které by Kasovi pomohly mě

najít, kdyby se něco zvrtlo. Když jsem souhlasila, že s někým půjdu domů, musela jsem Kasovi poslat esemesku, aby o tom věděl, a napsat poznávací značku auta. Ve skutečnosti by ale těžko něco udělal, kdyby mě někdo napadl. Takže i když jsem takhle mohla vydělat víc peněz, což znamenalo, že Kas bude spokojený – nebo spíš že snížím pravděpodobnost, že na mě bude mít vztek –, stejně jsem se cítila zranitelnější a bála se víc než obvykle.

Jednou v noci u mě zastavil nějaký muž a zaplatil mi sto padesát eur, abych s ním jela do jeho bytu. Když jsme skončili, řekla jsem mu, že čas vypršel, ale on mi dal dalších sto padesát eur a potom ještě padesát. Nakonec si stáhl z ruky hodinky a snažil se mě přesvědčit, abych si je vzala a ještě zůstala. Sice jsem si uvědomovala, že nechce být sám, a bylo mi ho líto, ale nechtěla jsem tam zůstat, protože jsem byla nervózní. Cítila jsem se jako voyeur, kterého někdo nutí sledovat temnou stránku jeho života, o níž nikdo jiný nemá ponětí – jenže já ji také nechtěla znát. Když mi nabízel ty hodinky, znervózněla jsem ještě víc, protože skutečnost, že mi dal tolik peněz, ještě vůbec nezaručovala, že mě s nimi nechá i odejít. Ale nakonec mě odvezl zpátky k benzínové pumpě a já se bůhvíproč po zbytek noci cítila ještě hůř než obvykle.

Jiný muž si mě odvezl na svoji loď na jezeře. Téměř všude visely fotografie jeho manželky a já si nedokázala vysvětlit, proč mě sem vzal. Nešlo mi do hlavy, že mu to

celé nepřipadá divné. Nikdy jsem si nezvykla, že většina mužů styk s prostitutkou nepovažuje za nic důležitého a nestydí se za to. Na návštěvě lodi bylo nejhorší, že jsem si vzpomněla, jak mě Kas odvezl k řece a řekl mi, že mě klidně zabije a hodí do vody. Uvědomovala jsem si, že pokud se tenhle člověk rozhodne hodit mě přes palubu, moje tělo už nikdo nenajde a nikdo nikdy nezjistí, kde a jak jsem skončila.

Někteří muži se mnou chtěli chodit, jiní zašli dokonce tak daleko, že se se mnou chtěli oženit, a jeden z mých pravidelných zákazníků mě prosil, abych si s ním vyšla na večeři, a nechápal, proč odmítám. Překvapovalo mě, jak jsou odříznutí od reality a jak snadno zapomínají, že náš vztah je ryze obchodní. Já to nedělala dobrovolně – ačkoli předpokládám, že neexistoval důvod, proč by právě tohle měli vědět.

Ještě podivnější ovšem bylo, že ve svém dřívějším životě bych se možná s některými zákazníky – s těmi v mém věku – opravdu přátelila. Zvlášť u některých mi nebylo jasné, proč za mnou vůbec chodí. Proč platí za sex, když by mohli mít každou, na kterou si ukážou. Mít tu možnost, některým z nich bych teď ráda vysvětlila, co se mi přihodilo a že nejsem Jenna. Především Marcovi.

Když se Marco objevil poprvé, měla jsem z něho strach, protože přijel hned první noc, kdy jsem na svém místě u benzínové pumy pracovala sama. Přijel v BMW, a ačkoli tvrdil, že je Ital, obávala jsem se, že by ve

skutečnosti mohl být Albánec. Ale choval se ke mně mile, a když časem dorazil znovu, byla jsem vlastně docela ráda, že to je on, a ne někdo horší.

Dlouho jsem se Kasovi snažila vysvětlit, že ruský přízvuk neumím pořádně napodobit, tudíž mi tu mou historku nikdo nevěří. Nakonec souhlasil, že Rusku dělat nemusím. „Můžeš říkat, že jsi z Jihoafrické republiky,“

řekl mi a pro mě to znamenalo obrovskou úlevu. Nejen proto, že jsem mohla mluvit normálně, jelikož mi bylo jasné, že většina lidí nedokáže žádný přízvuk v angličtině rozlišit. A ukázalo se, že je to správný krok, protože jakmile jsem se stala Jihoafričankou, nikdo už se nad mým příběhem nepozastavoval a na nic se nevyptával. Ačkoli když se jeden chlápek zeptal, co si myslím o apartheidu a změnách, které v zemi nastaly za vlády Nelsona Mandely, zmocnila se mě panika.

Pro Marca jsem tu první noc byla Ruska, ale když se objevil znovu, už jsem tvrdila, že jsem z Jižní Afriky.

Seděli jsme v jeho autě a povídali si, když se na mě tázavě podíval a zeptal se: „Nemělas minulý týden jiný přízvuk?

Ty nejsi Ruska, viď?“

„Ne, jsem z Jižní Afriky,“ namítla jsem bezstarostně.

Potom jsem se odvrátila a tvářila se, že si upravuju botu, když jsem zamumlala. „Odjakživa z Jižní Afriky.“

„Aha, dobře,“ prohodil, když jsem se na něho znovu podívala. Pokrčil rameny a usmál se, takže jsem se musela zasmát taky.

Někdy se Marco během týdne zastavil jen tak, aby se na mě podíval. Vždycky jsem se cítila lépe, když jsem zahlédla jeho auto a slyšela ho zavolat: „ Tutto bene? “

(„Všechno v pořádku?“) Když kolem projížděl příště, zamával a zavolal: „ Ciao, bella, “ přála jsem si, abych mu dokázala říct pravdu.

Měla jsem i další pravidelné zákazníky, kteří dělali to samé – prostě jen občas projeli kolem, aby se ujistili, jestli jsem v pořádku. Musela jsem si připomínat, že to nejsou moji přátelé, ale jen muži, kteří mi platí za sex. Ale Marco byl jiný. Vím, že to zní hloupě, ale choval se velmi slušně. Nikdy se mě nepokusil dotknout a choval se ke mně spíš jako k dívce, kterou má rád, ne jako k někomu úplně cizímu, kdo na společenském žebříčku stojí o pěkných pár příček níž.

Často jsme jen tak seděli v jeho autě a povídali si.

Vyprávěl mi o své práci a o tom, co dělal od té doby, kdy jsme se viděli naposledy. Přemlouval mě, abych mu taky prozradila něco o sobě. „Nejsi jako ostatní holky,“

říkával. „Nejsi chladná, mluvíš se mnou velice přátelsky.

Vypadáš taky jinak – più elegante (elegantněji).“ Zasmála jsem se a přitom se snažila polknout knedlík, který mi svíral hrdlo, protože jsem s ním chtěla mluvit o všem, ale bylo mi jasné, že to nejde. Už tak jsem hrozně riskovala, protože kdyby Kas někdy náhodou projížděl kolem a zmerčil nás, běsnil by. Ale přesto jsem v Marcově autě vždycky alespoň chvilku poseděla a při představě, že je

opravdu můj přítel a nic mi nehrozí, mi bylo docela fajn.

Kas mi často říkal: „Nemysli si, že někoho z těch chlápků zajímáš. Tak to není, všichni si s tebou chtějí jen zašukat a vrátit se domů.“ Když jsem ale byla s Marcem a v menší míře také s některými ostatními muži, kteří se ke mně chovali slušně, myslela jsem, že se Kas mýlí. Není pravda, že by na mně nikomu z nich nezáleželo.

Jednou v noci mě naložil nějaký starší obtloustlý muž, který tvrdil, že je právník. Vzhledem k jeho obrovskému bentley mi to připadalo pravděpodobné.

Když se o týden později objevil s kamarádem, okamžitě jsem ho poznala. Za pár dnů přijeli znovu oba, ale tentokrát s nimi byla ještě nějaká žena a ten právník mě požádal, abych s nimi jela do jeho domu.

„Dám ti pět set eur,“ slíbil. Protože jsem všechno měřila jen podle toho, jak bude Kas spokojený, souhlasila jsem.

Sedla jsem si dozadu vedle té ženy – byla to přítelkyně onoho právníka – a cestou do luxusní a drahé čtvrti za městem se všichni snažili se mnou zdvořile konverzovat.

Po chvilce jsme zastavili a počkali, až se otevře brána na dálkové ovládání, a potom jsme už vjeli na příjezdovou cestu k obrovskému domu. Samotný obývací pokoj byl větší než celý Kasův byt.

Byla chladná noc. Měla jsem sice na sobě několik svetrů a bundu, ale na těle téměř žádný tuk, takže mě ani tolik vrstev nemohlo dostatečně ochránit před zimou

zalézající až do morku kostí. Proto jsem byla ráda, že jsem alespoň na chvíli uvnitř, ačkoli to znamenalo návštěvu v domě vzdáleném kilometry od známých míst a ve společnosti tří evidentně úchylných lidí, kteří chtěli, abych se s nimi účastnila nějakého podivného sexuálního večírku. Byli úchylní, ale jinak se chovali slušně a zdvořile a já se s nimi necítila vyděšená ani v ohrožení.

Navíc se mi podařilo poslat Kasovi esemesku a oznámit mu, kde jsem.

Jakmile jsme vešli do domu, oba muži se vytratili. Když se za pár minut vrátili do obývacího pokoje, měli na sobě jen ponožky. Právník se mě zeptal, jestli si dám něco k pití. Seděla jsem nervózně na kraji velmi draze vyhlížející pohovky z krémové kůže a snažila se působit klidně, když jsem odpovídala: „Ne, jen vodu.“ Nalil tedy víno sobě, kamarádovi a přítelkyni a ta se potom svlékla do spodního prádla. Seděli, kouřili a povídali si, jako by to všechno bylo úplně normální.

Mluvili dobrou angličtinou, a když se mě začali vyptávat, řekla jsem jim svůj příběh – že jsem do Itálie přijela z Jižní Afriky, abych vydělávala peníze a posílala je domů rodině.

„Musí to pro vás být těžké,“ pokyvoval soucitně právníkův přítel. „Ale vaše rodina je vám určitě vděčná za to, co pro ně děláte.“

V normálním světě by bylo přinejmenším hodně divné, kdyby něco takového říkal téměř nahý muž, který se chystá

mít se mnou sex za peníze – spolu s kamarádovou přítelkyní. Ale ve světě, v němž jsem tehdy žila, bylo bizarní úplně všechno a skoro nic nepůsobilo šíleně –

protože já jsem byla Jenna. V duchu jsem skutečně byla mladou ženou z Jižní Afriky, která pracuje jako prostitutka, aby její rodina nemusela žít v bídě a o hladu.

Díky tomu jsem dokázala všechny ty noci přežít –

v domech cizích lidí a v autech na polní cestě za benzínovou pumpou. Dokázala jsem se odpoutat od Sophie a stala se Jennou, která tohle musela dělat, protože na tom závisely životy jiných. Alespoň ta poslední část byla pravda, protože jsem nepochybovala, že kdybych Kasovi nevyhověla a nedělala, co po mně chce, splnil by svou hrozbu a ublížil mým mladším bratrům.

„Baví vás to, co děláte?“ zeptal se mě právník konverzačním tónem.

Zbláznil ses? křikla jsem na něho, ale jen v duchu.

„Ani ne,“ zamumlala jsem a přitom se dívala na sklenici s vodou.

„Ne? No to je škoda,“ řekl tónem, jaký byste nejspíš nasadili, kdyby vám někdo vyprávěl, že hledal práci u Starbucks, ale místo toho musel přijmout místo v Costa Coffee. „Ale může vás hřát alespoň to, že pomáháte rodině. Líbí se vám Itálie? Co děláte, když nepracujete?“

Napadlo mě, že takhle by se cítila Alenka v říši divů, kdyby přišla na večírek. Chvilku jsem bojovala s nutkáním se rozesmát. Tři nazí, nebo téměř nazí bohatí a úspěšní

lidé sedí v elegantním obývacím pokoji v domě na předměstí s mladou ženou, kterou sebrali na ulici, popíjejí víno z křišťálových sklenic a vyptávají se na její život a práci. A pokud by tohle ještě nevypadalo dost šíleně, pravda byla – ačkoli o ní ti tři neměli ani potuchy –, že ta prostitutka je ve skutečnosti dívka z Anglie, kterou do Itálie zatáhl někdo, koho považovala za přítele, ale kdo je ve skutečnosti albánský obchodník s drogami a lidmi a nutí ji pracovat na ulici.

Najednou mě napadlo, že teď přišla moje šance. Možná je to nejlepší příležitost, jakou kdy budu mít, abych mohla někomu říct pravdu a utéct od Kase. Muž, který seděl vedle mě v ponožkách, byl právník a přes nezvyklé sexuální choutky bezesporu i bohatý a vlivný člověk.

Mohla jsem mu říct, co se mi stalo, a on by mi pomohl.

Jenomže Kas mi vymyl mozek opravdu důkladně. Prchavá naděje odezněla, jen co mi došlo, že se až moc bojím na to, abych se odvážila byť jenom naznačit pravdu. A ještě horší než strach bylo vědomí, že nikdy nepotkám nikoho, na koho bych se mohla obrátit s prosbou o pomoc, protože nedokážu nikomu věřit.

Když jsme s tím právníkem, jeho přítelkyní a

kamarádem

absolvovali

sex

v

nejrůznějších

kombinacích, zasunula jsem si do kozačky pět set eur a nasedla do auta vedle právníka, který mě odvezl zpátky k benzínové pumpě. Bylo mi jasné, že nic z toho vlastně nebylo zábavné – smysl pro humor jsem ztratila už hrozně

dávno. Můj život se zredukoval na několik základních funkcí: spala jsem, vstala, najedla se, měla sex s cizími lidmi, snažila se vyhnout policii a případným útokům, vrátila se domů, odevzdala vydělané peníze Kasovi a znovu spala. Především jsem dělala to, co mi Kas nařídil, a snažila se nezavdat mu žádnou příčinu ke vzteku.

V některých ohledech to bylo velice jednoduché a přímočaré, protože jsem vůbec nemusela uvažovat.

Stačilo poslouchat Kasovy instrukce – i když to nikdy nebylo tak jednoduché, jak by se mohlo zdát.

Přestože Kas fungoval jako drogový dealer a občas sám kokain užíval, neustále mi důrazně opakoval: „Kdybych někdy zjistil, že bereš nějaký drogy, uříznu ti nos. Nikdo nechce šukat s nějakou smažkou.“ Jenže mně drogy nikdo ani nenabídl. Jenom jeden člověk se za celou tu dobu zeptal, jestli by ode mě nemohl něco koupit. Nechápal, když jsem odpověděla, že nic neprodávám. Připadalo mi zvláštní a podivně rozporuplné (ale takových věcí byla v souvislosti s Kasem spousta), že ačkoli mu nevadilo drogy prodávat, dokázala ho rozčílit už jen pouhá představa, že bych něco brala. A pak mi jednoho dne oznámil, že budu prodávat psaníčka s kokainem.

„Je to skvělá příležitost,“ řekl, jako by mluvil o normálním obchodě, a ne o kšeftování s drogami.

„Všichni ti chlapi, co se s nima stýkáš, si chtějí zašukat a k tomu trochu kokainu. Tebe nikdy nechytěj, protože toho u sebe nikdy nebudeš mít tolik, aby se to dalo brát jako

prodej. Vždycky můžeš tvrdit, že to máš pro svoji vlastní potřebu.“

Do té doby jsem byla přesvědčená, že už nemůže být hůř, ale teď mi bylo jasné, že za prostituci mě zřejmě nikdo nezavře, kdežto za prodej drog určitě. Ta hrůza se mi musela zračit ve tváři, protože Kas najednou zařval:

„Jsi trapná! Vidím na tobě, jak jsi podělaná strachy, a to jenom proto, že ti někdo vtloukl do hlavy, že některý věci se nemaj dělat.“ Věděla jsem, že nemá smysl žadonit. Už se rozhodl a já s tím nemohla vůbec nic dělat. Toho večera jsem se však do práce bála jít ještě víc než obvykle.

Když jsem si natáhla svoje vyzývavé pracovní oblečení, Kas si mě zavolal do obýváku. Stolek pokrývaly malé balíčky. Dělalo se mi zle, protože jsem věděla, že to nedokážu; určitě to zkazím – stejně jako jsem zkazila všechno ostatní –, policie mě chytí a potom za mnou mamka bude muset jezdit na návštěvy do italského vězení.

Rozplakala jsem a prosila Kase, aby mě k tomu nenutil. „Mám hrozný strach,“ vysvětlovala jsem mu,

„prosím, Kasi. Vůbec netuším, jak se to dělá. A nechci to dělat. Prosím. Prosím, nenuť mě k tomu.“ Rázně se otočil, vrazil mi facku a zařval: „Nemáš na to koule ani mozek.

Padej mi z očí. Jsi vážně nemožná. Úplně k ničemu.

Akorát mě tou svou blbostí dostaneš do maléru.“ Potom mi klouby zatnuté pěsti poklepal na hlavu a prohodil:

„Uvnitř není nic, jen piliny. Proto nemůžeš myslet.

Zapomeň na to. Padej, zmiz mi z očí.“

Pro jednou jsem byla ráda, že jsem tak hloupá, pokud to znamenalo, že nebudu muset prodávat drogy. Připadalo mi to ještě horší než prostituce.

Jednou večer jsem se zrovna začala chystat do práce, když někdo zabušil na dveře od bytu. Kas tou dobou prodával drogy ve velkém a na stole v obýváku ležely desítky balíčků kokainu. Začal je rychle sbírat a cpát do igelitového pytlíku. Já tam stála jako solný sloup a paralyzovaná strachem jenom přihlížela. Očividně nikoho nečekal a to bušení neznělo ani trochu přátelsky.

Kas mi neustále opakoval, že kdyby se někdy objevila policie, mám tvrdit, že se neznáme, že jsem jen holka jeho kamaráda, která na chvíli přespává v jeho bytě. Napadlo mě, jestli právě nepřišla chvíle, kdy budu muset nacvičenou báchorku odříkat. Při pomyšlení, že to popletu nebo řeknu něco špatně a tím dostanu Kase i sebe do problémů, se mi hrůzou zvedal žaludek.

Kas s igelitovým pytlíkem zatočil, aby jej uzavřel, a podal mi ho, ale já instinktivně uskočila a nechala ruce spuštěné podél těla. Chytil mě za ramena a zasyčel:

„Vezmi si to! Schovej to! Dělej. Hni sebou, ženská!“

„ Kam to mám schovat?“ zašeptala jsem, sevřela sáček a nervózně se dívala ke dveřím.

„Někam si to zastrč.“ Postrkoval mě ke dveřím do ložnice. „A zamkni ty zatracený dveře.“

V tu chvíli se ozval hlas: „ Carabinieri! “ Vletěla

jsem do ložnice a tiše za sebou zavřela. K smrti vystrašená jsem čekala, co se bude dít.

Ti dva policisté nakonec naštěstí nešli dovnitř, ale já následujících deset minut celá nervózní a vyděšená proseděla na posteli a naslouchala tlumenému zvuku jejich hlasů. Toužila jsem zapálit si cigaretu. Nerozuměla jsem, co říkají, a Kas mi potom nevysvětlil, proč přišli. Ale když kopl do dveří do ložnice a křikl na mě, ať jdu ven, už se smál a ulevoval si: „Zasraný blbý prevíti. Co si o sobě myslej? Doufaj snad, že mě chytnou? To se jim nikdy nepovede! Burani zasraný, vozej si zadky v policejních autech a připadaj si děsně důležitý.“

Dalšího večera mě přinutil sedět v kuchyni a stříhat malé čtverečky, do kterých bylo třeba zabalit velkou dodávku kokainu. Připomněl mi – i když to bylo úplně zbytečné –, že mi uřízne nos, kdybych se jenom zhluboka nadechla. Potom se šel do obýváku dívat na televizi.

I když nešlo o nijak těžký úkol, hrozně se mi potily dlaně a byla jsem vyděšená jako vždycky, když mi Kas nařídil něco udělat. Přesto mě zaskočilo, když se vrátil do kuchyně, vytrhl mi nůžky z ruky, přitiskl mi je hroty na tvář a křičel: „Jak můžeš bejt tak blbá? Copak máš v hlavě jen piliny?“

Zamrkala jsem a snažila se od něho odtáhnout co nejdál.

Ale místo aby mě udeřil, sáhl po papíru a vystřihl z něho čtvereček. Byl skoro stejný jako ty moje, jen o maličko větší. Potom mě chytil za vlasy, zatáhl, takže se mi

bolestivě zkroutil krk, a držel mi ten čtvereček pár centimetrů před očima. Přitom vztekle vrčel: „Takhle to máš dělat. Copak je to tak těžký? Jak to, že něco takovýho nezvládneš? Copak tě vychovávali burani?“

Ne! chtělo se mi zakřičet. Akorát mě vychovali lidé, kteří nejsou drogovými dealery a nikdy po mně nechtěli, abych vystřihovala čtverečky na balení kokainu! Místo toho jsem ale jenom tiše prohodila: „Promiň. Nevěděla jsem. Ještě nikdy jsem to nedělala.“

Nejděsivější na něm byly právě ty jeho nevyzpytatelné nálady a výbuchy. Vždycky jsem se snažila – byť většinou neúspěšně – předpokládat, co by Kase mohlo rozčílit.

Znamenalo to, že jsem žila v permanentním strachu a napětí. V jednu chvíli bylo všechno v pořádku – ačkoli u něho bylo vzácné, když byl klidný a nic nekritizoval –

a vzápětí se přestal ovládat, mlátil mě a křičel, že jsem pitomá a že nechápe, proč se se mnou vůbec obtěžuje.

Netuším, jestli z jeho strany šlo o pečlivě vykalkulované chování, kterým mě chtěl vyděsit, což se mu dařilo, nebo zda byl skutečně tak nevyrovnaný. Ale zdálo se, že špatně je skoro všechno, co udělám. I úplné drobnosti, které by jiní považovali za nepodstatné a vůbec se jimi nezabývali, vyvolávaly v Kasovi záchvaty vzteku.

Jednoho dne mi nařídil, abych sbalila do kufru oblečení, které už nechci. Když jsem skládala trička a svetry, seděl na posteli, s někým albánsky telefonoval a pozoroval mě. Žaludek jsem měla neustále stažený

strachem, všechno jsem pořád znovu a znovu kontrolovala a snažila se vyhnout dalšímu výbuchu vzteku. Nejvíc nervózní jsem ale byla ve chvíli, kdy mě pozoroval.

Tentokrát jsem si myslela, že se není čeho bát, protože jsem jen rovnala oblečení do kufru. To jsem se ale mýlila.

Najednou se ke mně přiřítil a křičel: „ Takhle si balíš kufr? Co ty jsi za ženskou? Ty že chceš někdy mít rodinu?

Jak bys mohla mít děti a bejt manželka? Vždyť neumíš ani pořádně uklidit, uvařit, nedokážeš ani normálně složit oblečení a sbalit kufr. Myslíš si, že je v pořádku nacpat ponožky takhle na stranu? Tak řekni, myslíš si to?“

Jako by se mi celé tělo scvrkávalo, když jsem se snažila dostat se od něho co nejdál. Natáhl ruku, chytil mě za vlasy a vytáhl na nohy. Přitom řval: „Ty zatracenej slizkej hade! Co si to dovoluješ, čumět na mě tím svým hnusným drzým pohledem? Takhle čuměj albánský burani. Jak se opovažuješ chovat se tak neuctivě? Co si to dovoluješ?“

Potom mě pustil, já se svezla na zem a snažila se stočit do klubíčka a krýt si hlavu. Vzápětí do mě začal kopat.

Připomínal vzteklé vrčící zvíře – a to všechno jenom proto, že se mu nelíbilo, jak jsem uložila ponožky do kufru.

Říká se, že těsně před utonutím se lidé přestanou snažit udržet hlavu nad hladinou a ovládne je klid. Přesně tak jsem se v tu chvíli cítila já. Ať jsem dělala cokoli, ať jsem se snažila sebevíc, bylo to úplně jedno. Byla jsem strašně unavená.

Klidně si do mě kopej, myslela jsem si. Kopej si do mě, jak chceš, jestli ti to dělá radost. Věděla jsem, že se Kasovi podařilo zlomit moji vůli, a vzdala jsem to.

Jenomže místo aby do mě znovu kopl, téměř vyběhl z místnosti. Ležela jsem se zavřenýma očima na podlaze a bolest se mi šířila celým tělem. Kas se o chvilku později vrátil s pistolí. Vytáhl mě za vlasy na nohy a vsunul mi hlaveň do úst. Přitom mi bolestivě drtil rty o zuby a sykl tichým chladným hlasem, který mě děsil ještě víc než křik: „Nikdy, opakuju nikdy se na mě už takhle nedívej.“

Vyděšeně jsem kňourala, i když bych na něho nejradši zařvala: Jen do toho, udělej to. Stiskni spoušť. Je mi to jedno.

Potom mi vytáhl pistoli z pusy a postrčil mě ke koupelně takovou silou, až jsem se rozplácla na zemi.

„Teď se mazej dát do pořádku,“ nařídil mi.

Kas mi každý den říkal, co si mám vzít na sebe. Ten den mi vybral bílou minisukni, krátký růžový top, krátkou bundičku na zip a lodičky na podpatcích. Když jsem se oblečená vrátila do obýváku, měl už úplně jinou náladu.

Položil mi ruku na rameno, otočil mě a řekl: „No podívejme se na tebe! Moc ti to sluší, ženská! Všichni chlapi budou stát frontu, aby mohli být právě s tebou, protože jsi nádherná. Každej po tobě touží. Počkej, vyfotím si tě.“

Tak jsem tam zmateně stála, zatímco mě fotil a říkal:

„Jsi moje holka, moje malá myška.“ Potom se usadil na pohovku, posadil si mě na koleno, hladil mě po vlasech a říkal: „Jsi moje holka a tohle bych ti neměl dělat.

Promiň, ale hrozně jsi mě naštvala. Kdyby ses naučila dělat, co ti říkám, a chovala ses ke mně s úctou, všechno by bylo v pořádku. Ale ty pořád děláš něco špatně.“

Znovu mi klouby prstů zaťukal na hlavu a pokračoval:

„Nechci, abys dělala chyby. Chci, abys byla hodná holka a já se na tebe nemusel zlobit. Chci, abys všechno dělala pořádně a já už na tebe nemusel křičet.“

Seděla jsem mu na klíně, po tvářích mi stékaly slzy a z celého srdce jsem si přála, abych nebyla tak hloupá a dokázala dělat věci správně. Kas mě dál hladil, setřel mi slzy z tváří a řekl: „S těma velkýma smutnýma očima vypadáš jako štěně. Už v nich nikdy nechci vidět slzy.

Nechci, abys plakala.“ Objala jsem ho kolem krku a zašeptala: „Omlouvám se. Moc mě to mrzí. Nechci to kazit. Nechápu, proč jsem tak hloupá a proč pořád dělám chyby, ale slibuju, že se budu snažit. Slibuju, že už nic nepokazím.“

===DB6mzaMCGKz6RuvdNMoDqLbEnXcXlOxUicsV0qEWBMI=

DEVÁTÁ KAPITOLA

Ačkoli mé matce všichni opakovali: „Sophie je v pořádku. Netrap se a buď šťastná, že si užívá,“ ona se nemohla zbavit zlého tušení, že se něco děje. Namlouvala si, že je to jen ze stesku a také proto, že mi vůbec není podobné, abych takhle odešla z domova. Pořád si však nebyla jistá a měla o mě strach.

Mamka mi před odjezdem do Itálie kladla na srdce, že kdyby se cokoli stalo a já potřebovala její pomoc, ale přitom z jakéhokoli důvodu nemohla otevřeně mluvit, mám se jí zeptat: „Jak se vede tetě Lindě?“

Jednou, to už jsem byla v Itálii několik týdnů, jsem s ní telefonovala a po tisící jí líčila, že je všechno v pořádku – a zároveň se kousala do rtu, abych se nerozplakala. Přerušila mě a zeptala se: „Nechtěla ses zeptat na tetu Lindu?“

Věděla jsem, co má na mysli, a víc než cokoli jiného na světě se mi chtělo zakřičet: Ano! Ale Kas stál těsně vedle mě, a třebaže nemohl slyšet, co mamka říká, bála jsem se, že by mě mohl začít podezírat nebo by dostal záchvat vzteku. Za to, co dělám, jsem se také strašně styděla, takže jsem si absolutně neuměla představit, že bych mamce řekla pravdu. Proto jsem jenom prohodila:

„Jsem v pořádku. Přestaň se o mě bát. Nic se neděje.“

Znovu jsem ji ujistila, že se mám v Itálii skvěle, potom jsem se co nejveseleji rozloučila a podala telefon Kasovi.

„Co ti matka říkala?“ vyptával se, zatímco přístroj stále držel v natažené ruce a upíral na mě přimhouřené oči.

„Proč jsi jí říkala, že nemá mít strach?“

Rozbušilo se mi srdce. Možná přece jenom slyšel, co říkala, a když nekápnu božskou, zase se rozběsní. Ale pokud bych mu to řekla, musela bych přijít na nějaké přijatelné vysvětlení, co jsem tím myslela. Jenže já strachy skoro nedokázala myslet.

Nějak se mi ale podařilo zachovat klid a říct: „O nic nešlo. Měla jen pocit, jako bych byla nastydlá, tak se ptala, jestli jsem v pořádku.“ Potom jsem pokrčila rameny a ještě dodala: „Znáš matky – vždycky je všechno vyděsí.“

Kas si mě dál zkoumavě měřil a pak řekl: „Dobře. Ale příště jí řekni, že pořádně jíš a všechno je v pořádku.“

Vlastně jsem ten den opravdu byla nachlazená. Skoro nic jsem nejedla, po nocích mrzla venku, občas jsem tam stála i v lijáku a byla tak vyčerpaná, že mi vlastně dobře nebylo nikdy. Jenomže do práce jsem musela bez ohledu na zdravotní stav. Pouze jednou večer mi Kas dovolil zůstat doma. Byla jsem strašně unavená a měla nepříjemné tušení, že pokud půjdu ven, ten den se něco stane. Řekla jsem mu, že mě hrozně bolí břicho, a i když na mě chvilku křičel, nakonec zavrčel:

„Dobře, tak dneska zůstaň v pokoji a vyspi se. Nechci

ale vidět, že by sis pustila televizi. Jestli se jen pohneš, budeš mít malér, jakej si nedokážeš ani představit. Stojíš mě peníze, ženská, a zejtra pomažeš zpátky do práce, ať ti bude zle, nebo ne.“ Ty výhrůžky byly úplně zbytečné, protože jsem prospala celých čtyřiadvacet hodin a vydržela bych spát celý týden, kdyby to šlo.

Někdy mě Kas během dne probudil a nařídil mi, abych se oblékla, protože půjdeme ven – obvykle jsme šli koupit nějaké pracovní oblečení. Vždycky mi říkal, co si mám vzít na sebe – během dne to byly tepláky, tenisky, bunda a čepice, pod kterou jsem si zastrčila vlasy. Nesměla jsem se skoro vůbec líčit, protože pro něho bylo důležité neupozorňovat na sebe. Nechtěl, aby si nás někdo zbytečně všímal. Když jsme jednoho dne někam jeli a já se jen mimoděk ohlédla za projíždějícím policejním autem, počkal, až budeme z dohledu, a potom mi udeřil hlavou o okénko.

„ Proč? Proč se takhle díváš na policajty?“ křičel na mě. „Chceš na sebe upoutat pozornost? Pokoušíš se mě dostat do maléru? Mám plný auto toho zasranýho kokainu, a když mě chytnou, bude to tvoje vina. Co si potom počneš? Zůstaneš tu sama a nikdo na tebe nedá pozor. To chceš?“ Zlobila jsem se na sebe, že jsem se za tím policejním autem ohlédla, aniž bych domyslela následky.

Mnohokrát jsem z Kase měla takovou hrůzu, až se mi svíral žaludek, srdce mi bušilo jako o závod a jenom jsem čekala, jak zase zareaguje. Jedna z nejhorších chvilek

přišla během jedné noci, kdy usoudil, že ho podvádím.

Byla neděle, téměř půl šesté ráno, a já se pohybovala venku už od soboty od osmi hodin večer. Chystala jsem se na dlouhou cestu zpátky domů, když vedle mě zastavilo auto. Byla jsem sice úplně otupělá únavou, ale rozhodla jsem se tohoto klienta ještě vzít. Jenomže jakmile jsem nastoupila, uvědomila jsem si, že pil. Do háje, běželo mi hlavou, protože opilým chlápkům to vždycky trvá celou věčnost a já věděla, že Kas mě už čeká doma. Potom mi zazvonil telefon.

K věcem, z nichž jsem měla skutečně strach –

a takových tehdy bylo spousta –, patřilo nezvednout Kasovi okamžitě telefon. Z toho jsem měla opravdu panickou hrůzu. Od prvního dne trval na tom, že musím telefon zvedat okamžitě, a i potom mi albánsky nadával, jak jsem pomalá. Proto jsem bez ohledu na to, s kým jsem byla nebo co jsem zrovna dělala, s bušícím srdcem okamžitě sáhla po mobilu.

„Kde vězíš?“ křikl Kas. „Seber se a koukej hnout zadkem, ať už jsi doma!“

„Právě jsem nastoupila do auta,“ zašeptala jsem. „Je to poslední zákazník.“

„Patnáct minut,“ oznámil. „Máš patnáct minut a potom si tě najdu.“

O patnáct minut později ten muž stále ještě neskončil a mně znovu zazvonil telefon.

„Kde sakra jsi? Jsem hrůzou bez sebe. Bojím se, že se

ti něco stalo. Vždyť bys mohla bejt i mrtvá.“ Jeho hlas ale zněl spíš rozzlobeně než starostlivě.

„Už jdu. Už jdu,“ ujistila jsem ho. „Už to nebude trvat dlouho.“

O pět minut později, kdy ten muž stále ještě funěl, sténal a snažil se soustředit přes opileckou mlhu, mi telefon zazvonil znovu.

„Děláš si ze mě srandu, ženská?“ řval mi do ucha Kasův hlas. „Uvidíš, co s tebou udělám! Vyrážím, jeho zabiju a potom zabiju i tebe. Už jsi vlastně mrtvá.“

Začala jsem od sebe toho muže odstrkovat a řekla mu: „Musíte jet. Okamžitě! Zmizte!“

„Proč? Co se stalo?“ Sice opilecky blábolil, ale zřejmě si uvědomoval naléhavost v mém hlase, protože se rychle posadil za volant a ve chvíli, kdy jsem vystoupila z auta, vyrazil pryč.

Hned vzápětí jsem ještě celá rozklepaná zaslechla skřípění pneumatik Kasova auta řítícího se dolů z kopce.

Když vedle mě zastavil, natáhl se a otevřel zadní dveře.

Sklonila jsem se, abych nasedla, ale okamžitě mě chytil za vlasy a táhl doprostřed sedadla. Potom zabouchl dveře a rozjel se. Jednou rukou řídil a druhou mě rval za vlasy.

„Kde je?“ křičel Kas. „Kde je ten hajzl? Zabiju ho.“

Chvíle, kdy s ním lomcoval vztek, jsem přestala počítat, ale takhle rozběsněného jsem ho ještě nezažila.

„Nevím, o čem to mluvíš,“ kňourala jsem a držela si dlaněmi hlavu, aby tahání za vlasy tak strašně nebolelo.

„Vím, že mě podvádíš!“ obviňoval mě. „Jak se ke mně můžeš chovat tak neuctivě!“

„Tak to není. Nic jsem neudělala,“ vzlykala jsem.

„Prosím, opravdu se nic nestalo.“

„Riskuješ úplně všechno.“ Bušil mi hlavou zezadu do sedadla, až jsem měla pocit, že mi rozdrtí mozek v lebce, a myslela si, že omdlím. „Mohla mě sebrat policie, když tě sem musím jet hledat. Já si ho najdu a zabiju ho. Jaký měl auto?“

Jenomže na odpověď nečekal. Zvedl mě za vlasy a táhl po sedadle, až jsem napůl stála, tělo zkroucené co nejdál od něho, ale vzápětí do mě stejně začal bušit.

Občas se odvrátil, aby se podíval na silnici.

Když jsme se vrátili do bytu, v zádech a ramenou jsem cítila pronikavou palčivou bolest. Jako bych měla všechny svaly roztrhané na kousky. Kas mi nařídil, abych se posadila na pohovku. Když se postavil proti mně, zavřela jsem oči a čekala, až mi na obličej dopadne jeho pěst.

Jenomže místo očekávané rány se sklonil, uhladil mi vlasy a tichým, téměř normálním hlasem řekl: „Ukaž, kolik máš peněz.“

Podala jsem mu hrst bankovek, on se posadil do křesla vedle pohovky a začal počítat. Vždycky peníze počítal sám, bankovky třídil podle hodnot a na stolku před sebou je rovnal do spořádaných hromádek po stovkách, padesátkách, dvaceti eurech a deseti eurech. Všechny měly narovnané rohy a byly otočené stejnou stranou. Když jsem

přinesla pětieurové bankovky, zlobil se. „Takový drobný používaj burani,“ říkal, jako by ze sebe ta slova znechuceně plival. Jednou se hrozně rozčílil, křičel na mě a zbil mě, protože jsem mu přinesla i nějaké mince. „Co to může bejt za člověka, když za sex platí mincema?“ ječel.

„A co za člověka ty mince přijme?“ Proto jsem se přepočítávání peněz vždycky obávala.

Tu noc jsem sice strachy jako obvykle zadržovala dech, ale pracovala jsem minimálně devět hodin, takže mi bylo jasné, že s výdělkem by měl být Kas spokojený. Ale najednou znovu vyskočil a rozkřikl se: „Podvádíš mě, mrcho! Kolikrát jsem ti říkal, že mě nesmíš podvádět.

A taky nesmíš krást. Myslíš si…“

Připadala jsem si jako uvězněná v nějakém hrozném, nelogickém a nekonečném snu, kde nic nedávalo smysl a všechno, co se v něm odehrávalo, bylo nečekané a nevysvětlitelné.

„Nepodváděla jsem tě,“ plakala jsem. „Žádné peníze ti nekradu. Máš je tam všechny. Všechno, co jsem dnes vydělala, tam je.“

„Neodvažuj se mě přerušovat.“ Kas mluvil pomalu, jeho hlas zněl chladně a výhrůžně.

Znovu jsem zavřela oči, zadržela dech a čekala, až mě udeří. Ale tentokrát vyběhl z místnosti a za pár vteřin se vrátil s nožem v jedné ruce a smetákem ve druhé.

Sledovala jsem, jak nůž odložil na židli a ze smetáku odšrouboval násadu. Potom znovu popadl nůž a vztyčil se

nade mnou, schoulenou na pohovce. Nebezpečně sladkým hlasem se zeptal: „Tak, teď si můžeš vybrat. Co chceš?

Nůž, nebo hůl?“

„Nic jsem neprovedla,“ zašeptala jsem. „Prosím, Kasi, já…“

„Nůž, nebo hůl?“ zopakoval hlasitěji, sklonil se a obojí mi strkal pod nos.

„Hůl,“ vypravila jsem ze sebe, a když odhodil nůž do křesla a zvedl hůl nad hlavu, svezla jsem se na zem, chytila ho za nohu a žadonila: „Prosím, prosím, nedělej to.

Opravdu jsem nic neprovedla. Prosím…“

Násada od smetáku mi dopadla na hlavu jen jednou, potom tloukl o podlahu kolem mě a křičel: „Podívej se, co mě nutíš dělat – a to všechno jen proto, žes chtěla šukat s někým jiným.“

„Nechtěla. Neudělala jsem nic špatného,“ vzlykala jsem. Ale můj hlas bylo sotva slyšet. Natáhla jsem ruku, zachytila se okraje pohovky a nějak se mi podařilo vysoukat se na nohy a doběhnout na toaletu, protože se mi dělalo špatně.

Když jsem se vrátila, hlava se mi pořád ještě točila.

Cítila jsem se nejistá, skoro jako bych se odpoutala od svého těla a vznášela se mimo ně. Kas ještě pořád zuřil.

Chytil mě za vlasy, propletl jimi prsty jedné ruky a trhl směrem k sobě. Druhou rukou mě praštil tak prudce, až jsem narazila na stěnu.

Měla jsem z něho větší strach než kdy předtím, protože

jsem věděla, jak snadné by pro něho bylo mě zabít – ať už záměrně, nebo nešťastnou náhodou –, přestože jsem opravdu nic špatného neudělala. O co skutečně šlo, jsem si uvědomila až daleko později, ale tohle byla noc, kdy mi roztříštil lopatku.

Celé

tělo

jsem

už

měla

pokryté

modřinami

a podlitinami, protože mě stále bil a opakovaně mi tloukl hlavou o zeď. Ale bolest na šíji, která postupovala přes ramena do paží, byla tou nejhorší, jakou jsem dosud zažila. Když nade mnou konečně znechuceně mávl rukou a nařídil mi, ať jdu do postele, musela jsem spát oblečená, protože jsem nedokázala ani zvednout ruce.

Vydělané peníze jsem nikdy sama počítat nesměla, měla jsem však přehled o tom, kolik zákazníků musím zvládnout, abych vydělala alespoň minimální očekávanou částku. Do boty už jsem si peníze neschovávala, s tím jsem skončila první týden, protože jsem se bála, že mě unesou nebo se mě někdo pokusí okrást. Padesátieurové bankovky jsem schovávala pod podšívku saka, kam jsem je strkala malou vypáranou dírkou. Zbytek jsem ukrývala do igelitového sáčku, který jsem zakopávala do měkké půdy za benzínovou pumpou.

Jednou v sobotu v noci jsem pracovala až do šesti hodin do rána. V určitou chvíli u silnice čekala dokonce tři auta – všechno to byli stálí zákazníci, takže jsem věděla, že jsem musela vydělat malé jmění. Když jsem se vrátila, Kas měl doma pár kamarádů, ale všichni už spali

a v bytě byla tma. Nesnášela jsem, když tam byl ještě někdo další, protože mi bylo jasné, že nikomu z nich na mně nezáleží a stát se může cokoli. Proplížila jsem se do koupelny, otevřela igelitový sáček, spočítala peníze a potom se snažila vytáhnout bankovky z kabátu, kam jsem je určitě uložila, ale potom na ně zapomněla. Pak se mi v hlavě ozvalo: Ne!

Věděla jsem, že jsem určitě vydělala minimálně tisíc euro, ale ať jsem hledala sebepečlivěji a počítala stále dokola, měla jsem jenom šest set. Nechápala jsem to, prostě mi to nedávalo smysl. Přemýšlej, povzbuzovala jsem se v duchu. Uklidni se a přemýšlej. Kam jsi je mohla schovat? Někde prostě musejí být. Nemohly se jen tak vypařit.

Asi jsem počítala špatně. Jedinou další možností bylo, že mě někdo okradl, ale to mi připadalo nemožné. Jistě jsem však věděla jednu věc: Kas mě zabije.

Celá jsem se třásla a žaludek měla úplně stažený, když jsem ho budila a šeptala: „Promiň. Je mi to vážně líto.

Dneska v noci jsem vydělala jen tohle,“ a podávala mu balíček bankovek. Okamžitě vylezl z postele a mlčky mě před sebou strkal do koupelny. Zamkl za námi dveře.

Když se na mě usmál, měla jsem pocit, jako by mi srdce zaplnila nějaká ledová tekutina. Povzdechl si a řekl:

„Ach, jo! Rrishit tim pak. “ („Ty moje malá.“) Potom mi ale bankovky vytrhl z ruky, přepočítal je a najednou zněl jeho hlas tvrdě a nemilosrdně, když na mě sykl: „Myslíš

si, že se můžeš vrátit v šest ráno jen s tímhle? Počkej, až kamarádi odejdou, tohle si vyřídíme později. A při tom čekání se koukej zamyslet, ženská. Koukej si vzpomenout, kam ty peníze zmizely. Vím, že mě podvádíš a okrádáš, a chci vědět, cos s těma prachama provedla?“

„ Nic. Přísahám, že jsem ti nic nevzala,“ koktala jsem. „Mohlo se stát jen to, že mi někdo sebral část z peněz, které jsem zakopala, já…“

„ Proč? “ utrhl se na mě a zkroutil mi ruku tak, až jsem se bála, že mi ji zlomí. „Proč by ti někdo bral nějaký peníze?

Jsi úplně blbá? Myslíš si, že všichni ostatní jsou jako ty?

Kdyby tě někdo chtěl okrást, vzal by si všechno. Nebo snad podle tebe měl pocit, že se náhodou dostal do banky, a tak se rozhodl, že si něco vezme hned a pro zbytek se vrátí, až zase bude potřebovat? To si vážně myslíš?

Neodvažuj se mi lhát, ženská. Uvidíš, co s tebou udělám, jestli mě budeš okrádat.“

Vůbec jsem nespala. Ležela jsem, tiše plakala do polštáře a bála se, co bude následovat. Přemýšlela jsem, co dělá mamka a co by si myslela, kdyby jen tušila, jaký život tady doopravdy vedu.

Jakmile Kasovi kamarádi odešli, přišel, dal mi facku, pokrčil rameny a oznámil: „To, o cos přišla, můžeš dneska nahradit.“ Potom pustil televizi, zapálil si cigaretu a otočil se ke mně zády.

Jeho nepředvídatelnost byla zneklidňující stejně jako jeho nálady, protože jsem nikdy neměla tušení, co se bude

dít. A občas jsem uvažovala, jestli to ví alespoň on.

Sedm nocí v týdnu jsem často mívala pocit, jako bych chodila dokola v otáčecích dveřích. Stála jsem u silnice, přijelo auto, muž se zeptal kolik, já nastoupila, odjeli jsme na prašnou cestu za benzínovou pumpou, potom mě odvezl zpátky, přijelo další auto… Noci byly chladné už od začátku, ale jak týdny ubíhaly, teplota stále klesala. Ve dne bývalo ještě slunečno a celkem teplo, ale jakmile slunce zašlo, nastala taková zima, že jsem stále mrzla bez ohledu na počet navlečených vrstev. Určitě nepomohlo ani to, že jsem tehdy vážila necelých čtyřicet kilo a kouřila dvacet cigaret za noc. Ačkoli jsem vlastně žádnou z nich nedokouřila, protože vedle mě hned zastavilo další auto.

V Anglii by mě stěží někdy napadlo kouřit a skutečnost, že jsem to dělala, byla jen dalším potvrzením, že se stará Sophie

vytrácí.

Kvůli

nechutenství,

vyhublosti

a neustálému kašli – který jsem při kouření a postávání v chladných nocích mohla těžko vyléčit – jsem den ze dne slábla. Ohřát se patnáct minut ve vytopeném autě někdy představovalo velkou úlevu, zvlášť když to bylo s některým z mužů, kteří se ke mně chovali hezky. Jednou v noci byla taková zima, až jsem měla pocit, jako by se mi v kostech tvořily krystalky ledu, a zuby mi drkotaly tak, že když vedle mě zastavilo auto a muž se zeptal na cenu, téměř mi nerozuměl. Byla jsem tak ráda, že budu chvilku v teple, proto jsem se pořádně nepodívala, kdo sedí za volantem. Když jsem za sebou zavřela dveře, uvědomila

jsem si, že je buď úplně sjetý, opilý, nebo naprostý blázen

– anebo všechno dohromady. Okamžitě zamkl dveře.

„Pusť mě ven,“ vyhrkla jsem a snažila se nedat najevo, jak jsem vyděšená. „Otevři dveře, chci jít.“

Jenomže on už se vrátil na silnici a rozjel se pryč. Když ke mně natáhl ruku, chvilku jsem se bála, že otevře dveře a vystrčí mě ven. Místo toho mě ale chytil pod krkem a řekl: „Ne, pojedeš se mnou. To je dobrý.“

Zachovej klid, opakovala jsem si. Neper se s ním. Bude to v pořádku.

Sevření sice uvolnil, ale pořád mi držel ruku na krku.

Potom zastavil v postranní uličce kousek od hlavní silnice.

„Pusť mě ven,“ dožadovala jsem se naštvaně. „Otevři dveře. Vai via! Noscopare.“

Najednou mě škrtil oběma rukama, prsty se mi zadíral do krku a něco na mě italsky křičel. Snažila jsem se ho odstrčit a ječela: „ Vai via! Pusť!“ Ale téměř jsem nemohla dýchat a z hrdla se mi dralo jen podivné chroptění. „ Mio ragazzo è albanese,“ vypravila jsem ze sebe. Ale on se jenom smál a prohodil: „ Dove è il vostro denaro? “ („Kde máš peníze?“)

V tu chvíli jsem u sebe moc neměla – většinu výdělku jsem zahrabala za benzínovou pumpou – a jako první mě napadlo mu všechno dát. Jenomže mi bylo jasné, že i když mu peníze odevzdám, stejně ho to neodradí a zabije mě.

Pokud to neudělá on, určitě se o to postará Kas, až se vrátím domů a nebudu mít celý výdělek.

Když jsem si uvědomila, že zamkl dveře auta, vklouzla jsem rukou do kapsy, uchopila telefon a začala vytáčet Kasovo číslo. Počkala jsem pár vteřin, aby měl čas to zvednout, pak jsem telefon rychle vytáhla z kapsy a zakřičela do něj: „Musíš přijet! Do uličky u toho mrtvého stromu. Je to psychopat!“ Muž se natáhl, aby mi telefon vytrhl z ruky, ale já ucukla, takže mi znovu sevřel hrdlo a začal mi bušit hlavou o opěrku.

Netuším, kde Kas byl, když jsem mu zavolala, ale připadalo mi, že jeho auto jsem za námi zaslechla během několika vteřin. Než ten muž stačil cokoli podniknout, Kas už mu bušil pěstmi do okénka. Muž byl zmatený a vyděšený, a když se ohlédl na Kase, natáhla jsem se a odemkla dveře. Ty u řidiče se okamžitě rozlétly, Kas chlapa vytáhl ze sedadla a začal do něho kopat. Potom ho hodil tváří dolů na kapotu a bušil mu zezadu do hlavy tak, že mu obličej neustále narážel na kov. Nepochybovala jsem, že ho zabije.

Muž měl zkrvavenou tvář, když ho Kas konečně zvedl za límec, postavil a napůl táhl, napůl nesl za auto, kde jsem ztuhlá strachem stála já.

„Teď se jí omluv!“ křikl na něho a zabořil mu prsty do čelisti, takže ho přinutil, aby se na mě díval.

„Omlouvám se. Promiňte,“ mumlal chlapík.

„A teď padej. Zmiz! “ Kas uvolnil sevření, muž se odpotácel ke svému autu a sedl si za volant. Potom zamkl dveře, nastartoval, protáhl se kolem Kasova auta a ujížděl

na hlavní silnici.

Seděla jsem v autě vedle Kase a čekala nadávky a rány, které určitě přijdou. Ale on mě jenom poplácal po koleni a řekl: „Dobrý. Udělalas to správně – nedalas najevo, že se bojíš. Zvládlas to vážně skvěle.“ Najednou jsem měla pocit, jako by ta právě prožitá hrůza stála za to, protože jsem konečně jednou udělala něco správně a Kas byl se mnou spokojený.

Jednou z hlavních starostí při postávání u silnice bylo vyhnout se policii, která mě neustále sledovala. Občas jsem si jich všimla včas a stačila zmizet mezi stromy za benzínovou pumpou. Ale často vedle mě zastavili dřív, než jsem stačila zmizet, a nařídili mi: „Tady nemůžete postávat. Jděte pryč!“ Šla jsem tedy pár minut dál po ulici, počkala, až odjedou, a pak se zase vrátila na své místo.

Někdy mě ale sebrali a odvezli na policejní stanici, kde mě drželi do pěti do rána a pak mě nechali jít. Fakt je, že když jsem se vzpamatovala z prvotního pocitu ponížení, že mě sebrala policie, nebylo to tak špatné – minimálně to znamenalo, že jsem mohla strávit noc v teple a pak měla i dobrou výmluvu pro Kase, že jsem nic nevydělala.

Carabinieri se ke mně obvykle chovali slušně.

Sice jsem na sebe měla vztek, že jsem tak hloupá a nechám se chytit, ale jinak jsem se vlastně ani moc nebála, když u mě zastavilo policejní auto a jeho posádka mi oznámila: „Dnes večer ne. Nasedněte. Pojedete s námi.“

Když jsme ale na policejní stanici přijeli tentokrát, policisté mi začali klást otázky, konstatovali, že mé historce o jihoafrickém původu nevěří, a chtěli vědět, odkud skutečně pocházím. Nakonec jsem usoudila, že nemá smysl něco předstírat.

„Dělala jste tohle i v Anglii?“ zeptal se jeden z policistů. „Na jaké adrese tam bydlíte?“

Chvilku jsem si pohrávala s myšlenkou jim všechno říct, že nejsem tou, za kterou mě mají. Nejsem Jenna.

Jmenuju se Sophie a takovéhle věci nedělám. Měla jsem v Anglii dobrou práci, mám tam maminku a milující rodinu. Jenže to stejně nemělo smysl. I kdyby mi uvěřili, i kdyby je neposlal Kas, aby zjistil, jestli se pod tlakem nezlomím a nepokusím se ho udat, stejně mi nemohli nijak pomoct. Kas by se nakonec dozvěděl, co jsem udělala, ublížil by mé rodině a mě by zabil.

Proto jsem jim nabídla alternativní příběh, který mě také naučil Kas – že jsem v Anglii tancovala u tyče a do Itálie si přijela vydělat lepší peníze. Nakonec jen pokrčili rameny a řekli mi, ať jdu. Jenomže byla teprve půlnoc, já se cítila hrozně unavená a vůbec se mi nechtělo jít domů a slíznout to od Kase. Ten má stejně vždycky strach jen o sebe a je mu úplně jedno, co by se mohlo přihodit mně.

Kdykoli mě sebrali a zeptali se, kde bydlím, musela jsem uvést adresu ve městě. Proto jsem se policistů tentokrát zeptala: „Můžu tu počkat, dokud nepojede vlak do města?

Měla jsem s někým schůzku, ale teď už je příliš pozdě.“

Znovu pokrčili rameny a nechali mě sedět v teple čekárny.

A tak jsem tam proseděla zbytek noci a v duchu se modlila, aby Kas nejel kolem a nezahlédl mě oknem. V pět hodin ráno jsem se sebrala, vrátila se domů a oznámila mu, že mě policisté zadržovali na stanici. Sice jsem trnula hrůzou, že zjistí pravdu, ale ten strach stál za pocit, že jsem se konečně vzepřela a všechno neovládá jenom on.

Jednou v noci, bylo to dlouho po téhle příhodě, vedle mě jako obvykle zastavilo auto. Naklonila jsem se k okénku na straně spolujezdce. Obvykle jsem chodila k okénku u řidiče, ale auto zastavilo v nezvyklém úhlu, a teprve po nahlédnutí dovnitř mi došlo, že je sice neoznačené, ale chlápek uvnitř je v uniformě Guardia di Finanzza, policejní jednotky zabývající se pašováním a drogami. Ustoupila jsem o krok dozadu a ztuhla, když na mě namířil pistolí a křikl: „ Vai! Vai! Vai! Vai via!“

Bylo mi jasné, že pro většinu mužů, kteří zastavili v noci u silnice, můj život nic neznamená, a pro většinu policistů, kteří mě nevnímali jako člověka, ale jen jako nepříjemný problém, taky ne. Věděla jsem také, že když mě ten člověk bude chtít zastřelit, těžko mu v tom něco zabrání.

Rozběhla jsem se za auto, ale on už otevřel dveře a vyskočil ven. Když jsem zavrávorala, stál už nade mnou, mířil mi do obličeje a křičel na mě, ať zmizím. Pokušení utéct bylo obrovské, ale přinutila jsem se ovládnout, protože jsem se bála, že mě střelí do zad a potom si

vymyslí nějakou historku o tom, co se stalo. Nikdo by se to neobtěžoval vyšetřovat. Vstala jsem tedy a pomalu couvala od auta. Potom ten člověk najednou bez zřejmého důvodu pistoli sklonil, nasedl a odjel.

Zoufale jsem se třásla a byla tak otupělá šokem, že jsem si chvíli vůbec nedokázala vzpomenout na Kasovo telefonní číslo. Když se mi konečně podařilo ho vytočit a on telefon zvedl, pořád jsem jenom opakovala:

„Panebože.“ Nakonec jsem se uklidnila natolik, abych mu mohla říct: „Někdo na mě právě vytáhl pistoli.“

„Zůstaň tam,“ nařídil mi Kas a já s pláčem zašla za benzínovou pumpu a schovala se za zídku, která ji oddělovala od lesíka. Čekala jsem.

Když jsem o pár minut později seděla vedle Kase v jeho autě, zeptal se: „Jakou mělo to auto poznávací značku?“ Snažila jsem se vzpomenout si.

„Myslím, že tam byla dvojka,“ přemítala jsem. „Nebo to mohla být trojka. Nemůžu si vzpomenout, byla jsem hrozně vyděšená.“

Okamžitě se naštval a rozkřikl se: „Kolikrát ti mám opakovat, aby sis vždycky zapamatovala poznávací značku?

Copak

nedokážeš

zvládnout

ani

takhle

jednoduchou věc? Připravuješ mě o čas, a co kdyby mě někdo viděl, jak sem pro tebe jedu? Chceš, abych měl potíže? Co když se ten člověk objeví znovu nebo někdy jindy? Co když ti prostřelí hlavu? Co potom budu dělat?

Jak zjistím, co se ti stalo, když neznáš ani tu zatracenou

poznávací značku?“ Z nějakého důvodu ale tentokrát žádná rána nebyla příliš silná a Kas se o tom incidentu už nikdy nezmínil.

Znovu jsem zůstala zmatená a nechápala, co vlastně dokáže Kase vytočit. Uvažovala jsem, jestli ten policista, který mě právě ohrožoval zbraní, nebyl ve skutečnosti nějaký Kasův kamarád, jehož poslal, aby měl jistotu, že se nikdy nezbavím strachu.

===DB6mzaMCGKz6RuvdNMoDqLbEnXcXlOxUicsV0qEWBMI=

DESÁTÁ KAPITOLA

Po nějaké době se mi už celkem dařilo rozeznávat jednotlivé národnosti – podle fyzických rysů, tvaru hlavy, ale i podle přízvuku, s nímž dotyční muži hovořili italsky. Někteří se naštvali, když jsem jim oznámila, že chodím jen s Italy, ale neodvážila jsem se jim říct důvod.

Na ten se naštěstí ptalo jen málo z nich, většina jen zaklela a pokračovala dál. Jenomže ne pokaždé jsem se trefila, a když jsem jednomu z mužů oznámila, že s Maročany chodit nesmím, namítl, že je Ital. Trvala jsem na svém a on se o několik dnů později vrátil s průkazem.

Občas jsem ale nedávala dostatečný pozor a stalo se, že potom už bylo příliš pozdě. Jednou v noci jsem se chystala nasednout do auta, když jsem si všimla, že ten chlapík vypadá jako Makedonec. Zeptala jsem se, ale tvrdil, že je Ital. V autě mu však hrála hudba, která byla určitě východoevropská, proto jsem odmítla. Čekala jsem, že bude sprostý, ale skutečnost moje obavy ještě předčila.

Hrůzou se mi téměř zastavilo srdce, když vyskočil z auta a choval se jako šílenec, křičel na mě a mával mi rukama před obličejem.

Věděla jsem, že nesmím dát najevo strach, tak jsem na něho také křičela a řekla mu, ať kouká odjet,

protože můj přítel je Albánec. Jakmile jsem to vyslovila, z hlavní silnice odbočilo auto a zastavilo vedle jeho. Když jsme se k němu oba ohlédli, málem jsem se úlevou rozplakala, protože to byl Kas. Tvářil se, že mě nezná, jen se vyklonil z okénka a zeptal se: „Kolik?“ Poodešla jsem od toho chlápka a oznámila cenu. „Dobře. Andiamo,“ řekl Kas a otevřel dveře na straně spolujezdce. Naskočila jsem a uháněli jsme pryč.

Vyložil mě kousek dál a nařídil, abych se vrátila na své místo, zatímco on sledoval toho muže, aby měl jistotu, že se nevrátí. Byla jsem mu vděčná, že se objeví, když ho potřebuju, ale zároveň i nervózní, protože jsem se neubránila úvahám, jak mohl přijet tak rychle. Třeba opravdu jen náhodou projížděl kolem. Nebo mě takhle tajně sleduje, aby měl jistotu, že dělám jen to, co po mě požaduje?

Byla to další z nejistot mezi spoustou jiných pochybností, s nimiž jsem žila. Připadalo mi, že neexistuje nikdo, komu bych mohla věřit, a nic, na co bych se mohla spolehnout – dokonce ani na Kasův vztek. Jeho reakce byly naprosto nepředvídatelné. Zdálo se, že má rozdvojenou osobnost, ačkoli u něho nešlo jen o dva lidi, ale snad o deset různých osob. Občas projel kolem benzínové pumpy a zamával na mě, někdy navíc otevřel okénko a křikl: „Miluju tě!“ Jednou v noci dokonce zatroubil a hodil mi růži. Většinu času se ale buď vztekal, nebo k tomu neměl daleko a jeho nečekané násilnické

výbuchy, kdy se úplně přestal kontrolovat, dokázalo většinou spustit něco úplně nevinného nebo zcela vymyšleného.

Jednou v noci jsem nevydělala dost peněz a on během vteřiny přešel ze vzteku do záchvatu šílenství. Hodil po mně přes celou místnost svůj mobilní telefon, ten se roztříštil o zeď a rozletěl se na bezpočet umělohmotných úlomků. „Máš pět vteřin,“ řval. „Jen pět vteřin, abys to všechno uklidila.“ Lezla jsem po zemi, sténala, naříkala a hledala pod nábytkem zbytky telefonu. Byla jsem ale v šoku a tolik vyděšená, že jsem měla úplně ztuhlé prsty.

Snažila jsem se mu co nejrychleji vyhovět, ale už posbírané kousky mi v tom spěchu akorát znovu padaly z rukou na podlahu. Kas přitom pomalu počítal: „Jedna.

Dva…“

V tu chvíli mu zazvonil druhý telefon a on ho odešel do ložnice zvednout. Slyšela jsem, jak rázuje po pokoji, a občas jsem zachytila útržky hovoru. Mluvil sice albánsky, ale došlo mi, že hovoří se svou matkou. Potom vyhrkl slovo „schizofrenie“ a znělo to, jako by bouchl židlí do dveří pokoje. Když se po několika minutách vrátil do obýváku, vztek byl pryč a Kas mi úplně klidně řekl:

„Promiň. Řekl jsem matce, co se dnes stalo, a ona mi vynadala, že už ti nesmím ubližovat.“

Nevěděla jsem, jestli je to pravda, ale pokud ne, co jiného by u něho mohlo způsobit tak náhlý zvrat nálady?

Předtím se zmínil, že jeho matka chce, abychom se vzali,

i když mi to připadalo hrozně nepravděpodobné, protože jsem se s ní ani jednou nesetkala. A nebylo to poprvé, kdy mě napadlo, jestli si to Kas nakonec všechno nevymýšlí.

Jednoho dne, když měl výjimečně dobrou náladu, mi řekl, že se do mě zamiloval hned na první pohled.

„Jak mě můžeš milovat?“ zeptala jsem se. „Co bys na mně mohl mít rád? Vždyť se na mě podívej. Jsem jako zombie. Nemluvím, jen když jsem vyzvána; usmívám se, jen když mi řekneš, abych se smála. Jak můžeš říct, že někoho takového miluješ?“

On ale jenom se smíchem prohodil: „Jsi bláznivá, ženská. To všechno se ti jenom zdá.“

Chvíli jsem uvažovala, jestli mě náhodou skutečně nemiluje a já to jenom nevnímám, protože jsem přesvědčená, že mě nikdo rád mít nemůže. Co si pamatuju, toužila jsem po někom, kdo by se o všechno postaral a vytvořil nám krásný společný život. Problém byl v tom, že kdykoli mi někdo řekl, že mě má rád, začala jsem ho od sebe odstrkovat – nebo se na něho vykašlala, jako jsem to dopustila s Erionem. Nemohla jsem si pomoct. Prostě jsem jim nevěřila. Byla jsem přesvědčená, že buď lžou, nebo se mýlí. Protože jak by mohla holka, kterou neměl rád ani vlastní otec, v někom probouzet lásku? Zmatená a nejistá jsem vlastně byla celý život. Kas to všechno jenom stonásobně prohloubil.

Vím, že to zní zvláštně, když po tom všem, co mi dělal a jak se mnou zacházel, říkám, že jsem přemýšlela, jestli

mě miluje. Teď už je pro mě obtížné vysvětlit, jak jsem se tehdy cítila. Na jednu stranu jsem ho nenáviděla, ale toužila jsem věřit, že existuje nějaké vysvětlení, proč mi to všechno dělá. A smysl mi dávalo pouze to, že je to všechno z nějakého důvodu jen moje vina.

S Kasem jsme se přátelili a pravidelně spolu telefonovali celé čtyři roky předtím, než jsem přijela do Itálie, takže všechny moje obavy, pochyby a problémy znal stejně dobře jako já – nebo možná ještě lépe. A protože byl chytrý, dokázal to všechno využít ve svůj prospěch.

Když to zjednoduším, možná právě skutečnost, že mě děsil, týral a kritizoval všechno, na co jsem sáhla, stejně jako můj otec, když jsem byla malá, nakonec způsobovala, že jsem toužila, aby mě měl rád – stejně jako jsem o to vždycky usilovala u táty.

Jednou večer, když se mě chystal vyložit dole pod kopcem, nečekaně prohodil: „Ach, proboha, jsi jako anděl. Když se na tebe podívám, naskakuje mi husí kůže.

Přivádíš mě k šílenství, když tě vidím, nedokážu se ovládnout.“

Okamžitě jsem zostražitěla a nebyla si jistá, jestli mluví vážně, nebo je to ironie, která rychle přejde do výbuchu zuřivosti, protože kritice a vzteku občas předcházela zmínka o něčem hezkém. Tentokrát se ale zdálo, že má skutečně dobrou náladu. Projížděli jsme po hlavní ulici, ale Kas najednou zabočil do postranní uličky, řekl mi, abych si svlékla legíny, a pomiloval se se mnou.

Nepoužíval kondom a já byla tak vděčná za těch pár minut, kdy na mě byl hodný, že mě vůbec nenapadlo něco takového žádat – stejně bych se toho ani neodvážila.

Sex s Kasem nebyl příliš častý, ale když k němu došlo, bylo to jako s ostatními muži – necítila jsem při tom žádné emoce; bylo to jen něco, co mi někdo dělá. Občas mě probudil a zavolal: „Pojď mě obejmout a dát mi pusu.“

Okamžitě jsem vyskočila, i když jsem tvrdě spala – zřejmě jsem žila v takovém napětí, že jsem byla připravená reagovat na všechno, co po mně chtěl –, došla do obývacího pokoje a lehla si k němu na pohovku.

Jednou mě objal, hladil mě po vlasech a říkal: „Dobře víš, že se o tebe vždycky postarám, viď, myško? Nikdy mi na nikom nezáleželo tak jako na tobě. Je mi líto, že musíš dělat to, co děláš, ale nebudeš to muset dělat navždycky.

Jednoho dne se vydáme na cesty. Pojedeme, kam budeme chtít, budeme dělat, co se nám zlíbí.“ Jenomže ačkoli jsem mu v tu chvíli byla vděčná, protože se ke mně choval hezky, věděla jsem, že lže a že tohle nikdy neskončí. Ať udělám cokoli, nikdy to nebude stačit, protože Kas bude chtít stále víc peněz.

Takové chvíle byly vzácné, a ačkoli jsem si kdysi pohrávala s myšlenkou společného života s Kasem, teď mě ta představa naplňovala jen hrůzou. Ale objala jsem ho, přitiskla se k němu jako děcko a soustředila se na příjemný pocit z jeho utěšování a na úlevu, protože se alespoň chvilku nechoval jako šílenec. Nikdy mi

nedovolil spát s ním celou noc. Občas jsem se zeptala:

„Proč jsi na mně tak zlý? Nikdy za tebou nesmím sama přijít. Musím počkat, až mi to dovolíš. Proč mě k sobě nepustíš

blíž?“

Pokud

byl

v

dobré

náladě,

odpovídal: „Někdy to prostě není správný a ty se musíš naučit čekat. Nemůžeš mít věci jen proto, že je chceš.“

Tak jsem čekala jako malý poslušný psík, snažila se dělat všechno správně a „sekat latinu“, abych mu stála za občasné povšimnutí.

Jednou večer, než jsem šla do práce, mi nařídil, abych mu vyžehlila košili. Takové věci jsem dělala hrozně nerada, protože jsem byla nervózní a vyděšená, že něco udělám špatně. A ze samé snahy nic nepokazit jsem samozřejmě pokaždé něco nezvládla. Ale tentokrát se na mě k mé úlevě ani nepodíval, zatímco jsem žehlila, a potom si ještě teplou košili beze slova natáhl.

Když už byl oblečený a navoněný vodou po holení, postavil se ve dveřích do kuchyně a prohodil: „Podívej se na mě! Jsem to ale fešák! Dneska večer se mnou všichni budou chtít mluvit. Zajímá tě, kam jdu? No tak, proč se nezeptáš? Vím, že o tom přemýšlíš. Říkáš si: ‚To není fér, že on se baví, zatímco já pracuju.‘ Ale tak to prostě je. Já dělám to, co musím – scházím se s lidmi a zabývám se obchodem –, a ty děláš to, co je potřeba. Tak to prostě je.

To je celý.“

Ano, je to nefér, pomyslela jsem si. Ty jsi úplně v pohodě, a zatímco si jdeš užívat, já budu mít sex s

muži, které ani neznám, kteří mi možná zaplatí, a možná taky ne, kteří mě nechají nebo nenechají vystoupit ze svého auta, aniž by mi ublížili. Ale neříkala jsem nic, protože jsem už dávno věděla, že nemá smysl reagovat.

Tentokrát se ale ukázalo, že i mlčení může být špatně, a on se najednou rozkřikl: „Takhle se ti to líbí, hm? Myslíš si, že je to správný? Očividně tě vůbec nezajímá, kam jdu, protože na mě kašleš.“

Když měl Kas někdy dobrou náladu, chtěl, abych mu popisovala některé ze zákazníků. Jednou se mě zeptal:

„Líbí se ti to někdy? Pověz mi pravdu.“ Říkal to s úsměvem, a když jsem šokovaně vyhrkla, že ne, jenom se pobaveně vyptával dál. „No tak, mně to můžeš říct. Určitě se ti to někdy líbit musí.“

„Ne, nikdy,“ trvala jsem na svém.

„Lžeš!“ namítl, ale pořád se ještě smál. „Čekáš, že ti budu věřit, že máš minimálně dvacetkrát za noc sex, a ani jednou si to neužiješ?“

„Ne, neužiju,“ odpověděla jsem a přemýšlela, jak se může tak hrozně mýlit v tom, jaké to je, vydělávat si sexem. Bylo mi ale jasné, že jeho otázky někam směřují, a když se mi vzadu na krku zježily vlasy, okamžitě jsem zostražitěla.

Z nějakého důvodu to téma evidentně nechtěl opustit.

Vyptával se mě pořád dál a potom řekl: „Ale no tak. Mně můžeš říct pravdu. Musí být alespoň jeden. Ze všech těch chlapů to musí alespoň s jedním být jiné. Kdo je to?“

Nakonec jsem se rozhodla zalhat, jen abych už měla pokoj, a řekla jsem: „Dobře, jednou to tak bylo.“

Jako by se mu v tu chvíli v mozku něco přepnulo.

Úsměv se mu vytratil z obličeje, vrhl se přes místnost ke mně, chytil mě za vlasy, tahal za ně a křičel: „Ty zatracená slabošská děvko! Jak si můžeš dovolit chovat se ke mně tak neuctivě? Jsi nechutná.“ Ačkoli jsem lhala, bylo mi jasné, že měl pravdu. Ne proto, že bych si užívala sex s cizími muži – to se opravdu nikdy nestalo –, ale kvůli tomu, co mi dělal.

Jednou večer jsem byla s celkem příjemným starším pánem, kterého jsem už znala, když Kas zavolal. Pro zvedání telefonu jsem měla určená přísná pravidla stejně jako pro všechno ostatní: telefon jsem směla zvednout jen v případě, že mi volal Kas, a hovor musela přijmout před třetím zazvoněním. Tentokrát jsem se ale k telefonu nedostala včas a ten zmlkl. Sice jsem mu hned zavolala zpátky, ale bylo už pozdě.

„Co to sakra děláš?“ zaječel. „Jak si můžeš dovolit nezvednout telefon, když ti volám? Počkej, až se mi dostaneš do ruky.“ Potom do detailu popsal, co všechno mi provede, zatímco muž, v jehož autě jsem byla, jen seděl a zaskočeně s otevřenou pusou naslouchal. Asi nerozuměl přesně, co Kas říká, ale ten vzteklý křik jej očividně šokoval.

Když Kas konečně zavěsil, snažila jsem se tvářit, že je všechno v pořádku, ačkoli ve skutečnosti jsem se třásla

jako osika a neměla daleko k panice. Ten člověk si všiml, jak jsem nervózní, protože se usmál, poplácal mě po ruce a řekl:

„Pojďme odsud vypadnout. Pojeďme někam jinam.“

Kas mi opakovaně zdůrazňoval, že nesmím odjet nikam mimo obvyklá místa, aniž bych mu o tom nejdřív řekla, ale já se v tu chvíli cítila hrozně vyčerpaná. Byla jsem unavená neustálým sledováním, co smím a co nesmím dělat, navíc už jsem stejně byla v maléru, takže na tom houby záleželo. Pokusila jsem se o úsměv a souhlasila:

„Dobře, pojeďme.“

Nedojeli jsme daleko, když jsem si v zrcátku všimla, že za námi je Kasovo auto. Nejdřív mě napadlo odvrátit hlavu, ale neudělala jsem to a zírala přímo před sebe. Kas mi poslal esemesku: Netvař se, že mě nevidíš. Podvádíš mě, že jo?

Bylo to šílené. Neodpověděla jsem mu a zákazníkovi také neřekla, co se děje. Po chvíli nás Kas přestal sledovat a já zbytek noci prožila v hrůze z trestu, který mě čeká po návratu domů.

Ten muž, s nímž jsem jela, byl minimálně o čtyřicet let starší než já a byla jsem s ním jen proto, abych Kasovi vydělala peníze. Nechtěla jsem tam být. Nechtěla jsem být s tím chlápkem ani s žádným jiným, nechtěla jsem být s Kasem, a už vůbec jsem nechtěla být v Itálii. Toužila jsem se vrátit domů ke své rodině a dělat normální věci.

Sedět na pohovce mezi maminkou a sestrou a dívat se na

televizi. Nebo hrát s mladšími bratry počítačové hry.

Nebo si telefonovat s kamarádkou, když jsem o polední přestávce seděla v kavárně, a domlouvat se, co podnikneme o víkendu. Toužila jsem po tom tak zoufale, že jsem si nebyla jistá, jak dlouho ještě dokážu žít způsobem, k němuž mě nutil Kas.

Kupodivu mě ale nikdy nenapadlo vzít si život. Ve skutečnosti jsem se bála, že mě Kas – nebo někdo jiný, kdo mě sebere na ulici – zabije. Ten strach byl tak silný, že zůstat naživu se pro mě stalo posedlostí. Každou noc, když jsem v Itálii postávala u silnice, jsem si tiskla ruce tak, až mě bolela zápěstí, a hlavou mi běželo: Prosím, Bože, nedopusť, aby se mi něco stalo. Prosím, Bože, postarej se o mě. Potom jsem se zadívala na měsíc a představila si, že se na něj maminka dívá také. V tu chvíli jsem měla pocit, že jsem blízko ní. Říkala jsem si, že musím věřit, že jednoho dne uteču a budeme zase spolu a všechno bude v pořádku.

Jinou noc mi nějaký muž dal sto padesát eur, abych s ním odjela na hodinu k němu domů. Byla jsem tehdy hrozně vyhublá, a ačkoli jsem si to neuvědomovala, vypadala jsem jako dítě – je to sice divné, ale možná právě to ke mně ty muže přitahovalo. Tenhle člověk ale vypadal osaměle a byl na mě hodný. Zavedl mě do malé útulné kuchyně, požádal mě, ať se posadím ke stolu, a připravil mi tu nejlepší omeletu, jakou jsem kdy jedla.

Pak mi podal šálek horké kávy a vybídl mě: „Jez! Pij! Zdá

se, že je ti hrozná zima. Tohle tě zahřeje.“ Když jsem dojedla, ukazoval mi fotografie své rodiny a já se snažila nerozplakat. Nakonec mi naplnil kapsy bonbony, jako bych vážně byla dítě, a odvezl mě zpátky k benzínové pumpě.

Tam mě poplácal po rameni jako velkorysý strýček a řekl:

„ Stai attenta. “ („Dávej na sebe pozor.“) Měla jsem také jednoho pravidelného zákazníka, který vypadal opravdu dobře, ale působil hrozně stydlivě.

Neuměl moc anglicky, přesto si se mnou vždycky chtěl povídat. Vozíval přikrývku, aby ji v autě rozložil na sedadlo, a kdykoli mě odvezl zpátky, loučil se se mnou slovy: „Bůh ti žehnej. Budu se za tebe modlit.“ Když jednou v noci přijel, vyprávěl mi, jak jeho matka našla v autě krabičku od kondomu a moc se na něho zlobila.

Rozesmála jsem se, protože mu bylo určitě minimálně třicet, ale zároveň mě přepadl smutek, protože se mi hrozně stýskalo po mamince.

Než jsem večer vyrazila k silnici, pokaždé jsem chvilku stála v koupelně a šeptala si: „Prosím, prosím, nedopusť, aby se mi dnes v noci něco stalo.“ Když jsem potom čekala u silnice na zákazníky, vzhlédla jsem k obloze a pomyslela si: Tam někde daleko je maminka a vidí stejné hvězdy a stejný měsíc. V jistém ohledu to byla uklidňující představa, protože jsem se cítila, jako bych byla s ní, zároveň jsem však těžko snášela pomyšlení, že se sice díváme na stejnou oblohu ve stejné chvíli, ale přitom každá v úplně jiném světě. Ať se děly sebehorší věci,

v hloubi srdce jsem vždycky zůstávala přesvědčená, že to dopadne dobře – něco se stane a všechno bude zase v pořádku. Za všech těch nocí v Itálii jsem musela věřit, že to tak je, ale nikdy předtím by mě nenapadlo, že je možné cítit se tak ztraceně a osaměle.

Způsob, jakým se otec choval ke mně i ke zbytku rodiny zavinil, že jsem nebyla ochotná – a možná ani schopná –

někomu věřit. Trvalo mi hrozně dlouho, než jsem se spřátelila s Kasem. A on teď moji důvěru zradil. Možná ale člověk přes všechny špatné zkušenosti nikdy neztrácí naději, že najde někoho, komu věřit může. I v Itálii totiž existoval jeden muž, kterému jsem téměř řekla pravdu.

Pracoval pro další z italských policejních složek – Polizia

– a když jsem ho viděla poprvé, seděl s kolegou v policejním autě a vyptával se, jak se jmenuju.

„Jenna,“ odpověděla jsem.

„Ne,

chci

znát

tvoje skutečné jméno,“ namítl

s úsměvem.

„Řekla jsem vám to, jmenuju se Jenna.“ Zalovila jsem v kapse, vytáhla cigarety a při zapalování jsem se od něho odvrátila, abych skryla rozpaky.

„To je v pořádku. Nic vám nehrozí,“ smál se. „Chci jen vědět, jak se doopravdy jmenujete.“

Z nějakého důvodu jsem mu to řekla.

„Ach, Soffeea,“ prohodil a znělo to daleko příjemněji než Sophie, takže jsem ho neopravila.

„ Alora, Soffeea, jste v pořádku?“ zeptal se, a když jsem

ho ujistila, že ano, znovu se usmál a zavolal: „ Ciao.“

A potom i s kolegou odjeli.

Vrátil se za několik dnů, ale tentokrát už byl sám a přijel v BMW. Nepoznala jsem ho, dokud jsem se nesklonila k okénku a on vesele neprohodil: „ Ciao, Soffeea. Come stai? Tutta bene? “ („Jak se máš? Je všechno v pořádku?“)

„ La Polizia?“ zeptala jsem se.

„ Si, si. Andiamo. Pojďme,“ řekl, natáhl se a otevřel dveře u spolujezdce.

Jakmile jsem nasedla, představil se. „Jmenuju se Angelo,“ řekl a mě najednou zaplavil smutek, protože mi bylo jasné, že v jiném životě bych s ním možná i ráda chodila. Tady jsem však od svého starého života byla natolik odříznutá, že neexistoval způsob, jak uniknout z věčného přítmí, ve kterém jsem se pohybovala.

Angelo byl skvělý a moc milý. Nechtěl sex, chtěl si jen povídat. V jeho společnosti jsem se cítila dobře a moc ráda bych mu věřila, bylo mi však jasné, že to nemohu riskovat. Pořád jsem se ho vyptávala: „Kdo jsi doopravdy? Snažíš se mě ošálit? Proč sis sem přijel jen povídat?“ Vysvětlil mi, že když poprvé přijel s kolegou, zahlédl v mých očích něco, co ho rozesmutnilo, a tak se rozhodl přijet znovu.

Za několik dnů přijel opět a zase jsme si jen povídali.

A pak mi další den oznámil, že mě chce vzít k sobě domů. „Na, vezmi si tohle,“ řekl a snažil se mi vsunout do

ruky několik bankovek. Odstrčila jsem ho a namítla, že by nebylo správné brát si od něho peníze, ale on na tom trval

– možná kvůli obavám, že bych se jinak mohla dostat do potíží. Nakonec jsem je tedy přijala.

Angelo byl jediný, s kým jsem kdy měla pocit, jako by šlo o něco víc než jen o sex. Kdykoli jsme přijeli k němu domů, říkal: „Zůstaň se mnou.“ Vyptával se, kolik si tak vydělá policista v Anglii, a mluvil o tom, jak bychom tam společně žili. Na krátkou chvíli jsem si dovolila uvěřit, že by opravdu bylo možné s ním utéct. Když mě však znovu požádal o telefonní číslo, dál jsem trvala na svém, že mu ho nemůžu dát.

„No tak si alespoň vezmi moje,“ navrhl. Já se ale strašně bála, že by to Kas mohl zjistit. Právě v tu chvíli zavolal a ptal se: „Kde jsi?“

„Jsem na cestě,“ odpověděla jsem a doufala, že můj hlas neprozradí pocit viny.

„Co se děje?“ vyštěkl okamžitě. „Proč mluvíš tak divně, kde se couráš?“ Potom ztišil hlas a zeptal se: „Jsi s nějakým poldou?“

Předtím jsem zoufale hledala vhodnou výmluvu, ale mozek jako by mi úplně zamrzl, proto jsem skoro vykřikla úlevou, že mi takhle nahrál.

„Ano. Ano, přesně tak,“ ujistila jsem ho.

„Pracuješ?“ zeptal se.

„Ano.“

„Dobře. Ale mělas mi to říct. Ten telefon může bejt

napíchnutej a mohli mě i nahrávat.“ A najednou telefon zmlkl.

Angelo se díval, jak si ukládám mobil zpátky do kapsy, a potom se zeptal: „Je všechno v pořádku?“

„Ano,“ odpověděla jsem a pokoušela se o úsměv. „Je to jen přítel, ujistil se, že se dostanu domů.“

Znovu se mě pokusil přimět, abych si vzala jeho telefonní číslo, ale já opět odmítla. Nastalo však ještě mnoho okamžiků, kdy jsem svého odmítnutí litovala stejně jako toho, že jsem Angela nepožádala o pomoc, protože b y l opravdu příjemný a věděla jsem, že by se o mě postaral. Jenomže Kas mě svým násilnickým chováním zbavil veškeré sebedůvěry i víry ve vlastní úsudek, stejně jako schopnosti věci jasně promýšlet, takže jsem se neodvážila Angelovi věřit. Místo toho jsem se od něj odvrátila, abych se nemusela dívat na jeho raněný pohled.

Pak už jsem ho nikdy neviděla.

Když mě jednou v noci zákazník vyložil na mém místě, zjistila jsem, že tam postává nějaká tmavovlasá dívka.

Věděla jsem sice, že nějaké holky pracují kousek dál po silnici, jiné v přilehlých ulicích, ale k mému místu se dosud žádná nepřiblížila. Překvapilo mě, s jakou vehemencí jsem schopná bránit svůj prostor.

„Promiň, ale tohle je moje místo,“ oznámila jsem nekompromisně slušnou italštinou, aby mi rozuměla. Ona však jen mávala rukama, rozběhla se proti mně a křičela:

„Ne, ne, ne.“ Uvědomila jsem si, že se nedá jen tak

odehnat.

Jako první mě instinktivně napadlo utéct, jelikož jsem věděla, že některé z holek pracujících v okolí mají strašnou pověst. Dostat se s nimi do sporu bylo to poslední, oč jsem stála. Jenomže potom jsem v duchu zaslechla Kasův hlas: „Strach je slabost, a jakmile si ho u tebe někdo všimne, jsi ztracená.“ A tak jsem zatnula pěsti, aby se mi přestaly třást ruce, a oznámila jí, že bude muset vypadnout. Znovu spustila křik a nehnula se ani o píď.

Nechtěla jsem jít za benzínovou pumpu, tam by mě mohla zahnat do kouta. Nespouštěla jsem ji z očí, poodešla pár metrů a zavolala Kasovi. Za chvíli se jeho auto objevilo na prašné cestě.

Tak teď uvidíme, kdo bude muset vypadnout, pomyslela jsem si vítězoslavně. K mému překvapení se ale Kas s tou dívkou albánsky pozdravil, chvilku si povídali a pak mi řekl: „To je v pořádku, je to kamarádova holka. Odvezu ji níž a někde ji tam vyložím.“

Když kráčela ke dveřím pro spolujezdce, odstrčila mě z cesty a při nastupování si znechuceně odfrkla. Byla jsem naštvaná, protože ta holka si očividně myslela, že vyhrála.

Potom mi došlo, že jsem ji vnímala jako konkurenci – což ale znamenalo, že jsem se už tak trochu smířila s tím, že jsem prostitutka a tohle je můj život. Vyděsilo mě to a cítila jsem se hrozně.

Během následujících týdnů se přihodilo několik

zneklidňujících věcí a mě začala pronásledovat zlá předtucha. Možná šlo jen o to, že moje „povolání“ bylo nebezpečné – v mnoha ohledech –, a zdálo se pravděpodobné, že čím déle ho provozuji, tím víc pokouším osud a nakonec se mi opravdu může něco stát.

Několikrát se na mém místě objevil muž, který se mi vůbec nezamlouval. Když jednou v noci zastavil u silnice, dostala jsem strach. Nevěděla jsem, proč z něho mám tak nepříjemný pocit; bylo na něm něco divného, ale nedokázala jsem přesně definovat co. Časem jsem zjistila, že nejlepší způsob, jak se s podobnými pocity vypořádat, je vypnout v takových chvílích mozek. Když mě později vezl zpátky k benzínové pumpě a já si vydechla, že už to mám za sebou, temnotu najednou osvítila modrá blikající světla. Všude kolem se hemžili carabinieri a jejich auta blokovala oba vjezdy na prašnou cestu.

„Nezastavujte,“ vybídla jsem ho. „Můžete mě vyložit o kousek dál.“ Naváděla jsem ho až k místu, kde jsem pracovala prvních několik nocí s Carou, ale když jsem mu řekla, aby zabočil doleva, minul odbočku a jel dál. „ Doleva! “ zdůraznila jsem. „Přejel jste to. Musíme se vrátit.“ Potom jsem se na něho podívala a z jeho výrazu poznala, že nešlo o omyl – prostě na mě kašlal.

Jedno z mnoha Kasových pravidel znělo, že nikdy nesmím jezdit nikam, kde to neznám. „Ty musíš být vždycky ten, kdo rozhoduje,“ říkal mi. „Ty musíš říct, kde má zastavit a kde tě potom vyloží.“ Bylo mi jasné, že

pokud nevím, kde jsem, nemůžu zavolat Kasovi o pomoc, takže kdyby mě některý z těch mužů zabil a moje tělo někde pohodil, nemuselo by se najít týdny, měsíce… nebo možná nikdy.

O pár vteřin později ten muž odbočil ze silnice na cestu, kterou jsem neznala, a dožadoval se, abych s ním znovu měla sex. Snažila jsem se, aby můj hlas nezněl vyděšeně, když jsem odmítla, ale se svou tehdejší váhou čtyřicet kilo jsem pro tohohle skoro dvoumetrového chlapa nemohla být soupeřem. Připadal mi divný a naháněl mi strach, ale nikdy předtím se nechoval agresivně ani násilnicky.

Během sexu jsem se snažila promyslet, co podniknu, pokud mi potom nebude chtít vyhovět, a zároveň jsem se snažila raději moc nemyslet na to, že na další dění možná nebudu mít vůbec žádný vliv. Proto mě překvapilo, když mi dal další peníze, nastartoval a rozjel se zpátky na hlavní silnici. Jenomže když jsme se rozjeli, rozepnul si kalhoty, vzal mě za ruku a vybídl mě, abych se ho dotýkala. Když jsem ucukla, sáhl mi po ruce znovu a trpělivě vysvětloval: „Chceš, abych tě někde vyložil?

Pokud po mě chceš tuhle laskavost, musíš udělat laskavost i ty mně.“ Bylo mi jasné, že jinou možnost nemám.

Toho večera se mi sice podařilo policistům vyhnout, ale jeden z nich si vzal do hlavy, že mě z mého místa nadobro vyžene a zbaví se tak jednoho problému, se kterým se musel během služeb otravovat. Jmenoval se Roberto Rossi a byl velitelem místní policejní stanice –

mohutný, agresivní chlap. Zasedl si na mě, právě proto jsem už nějakou dobu větřila malér. Vyštvat mě z mého rajonu si evidentně vytkl jako svůj profesionální cíl.

Občas v noci zastavil u silnice, vyskočil z auta, postavil se přímo přede mě, prskal a křičel: „ No scopare! Vai via! “

Otočila jsem se a vyrazila podél silnice pryč. On naskočil do auta a pomalu se rozjel za mnou. Ocitla jsem se ve světle jeho reflektorů na očích celému světu. Pokud jsem se rozběhla a pokusila se schovat, vždycky mě našel, a protože jsem se ještě nemohla vrátit domů, musela jsem jít stále dál a doufat, že ho tohle pronásledování přestane bavit nebo že ho zavolají k nějakému případu, který si jeho pozornost zaslouží víc.

Když se někdy v noci z nějakého důvodu pohybovalo v okolí příliš policistů, chodila jsem na jiné místo. Bylo vzdálené asi patnáct minut chůze od mého obvyklého stanoviště a leželo na rušné hlavní ulici, podél níž se táhl jen rozmlácený chodník a nesvítilo tam ani moc světel.

Jako bychom s Rossim hráli podivnou a únavnou hru na kočku a myš. Přebíhala jsem z jednoho místa na druhé, zatímco on neustále jezdil silnicí sem a tam a hledal mě.

Potom vedle mě jednou v noci zastavil, prohnaně se usmál a podal mi kus papíru – bylo to vyhoštění z oblasti na sedm dní.

S máváním rukama mi nařídil, abych odešla. Když jsem vykročila po hlavní silnici, jako obvykle jel za mnou.

Tentokrát na mě ale svítil větším a silnějším reflektorem a do megafonu hlasitě monotónně opakoval: „ Vai via!

Andiamo. Vai via! “ Každé z projíždějících aut zpomalilo, aby si jeho posádka mohla dobře prohlédnout tu dívku klopýtající podél silnice ve světle reflektorů. Připadala jsem si tak ponížená, že bych byla nejradši, kdyby se pode mnou propadla zem a nadobro mě pohltila.

V jednu chvíli jsem si před Rossiho autem vytvořila náskok, a když na okamžik zastavil, rozběhla jsem se a začala stopovat. Trvalo jen minutu nebo dvě, než vedle mě zastavilo auto a já naskočila, aniž bych se podívala na řidiče. Křičela jsem: „Jeďte! Jeďte! “ Ten člověk naštěstí nebyl sériový vrah ani chladnokrevný únosce a jenom mě odvezl na další místo, kde jsem strávila zbytek noci.

Vyzvedávali si mě tam zákazníci a já se schovávala před Rossim.

Celou noc jsem s hrůzou přemýšlela, jak jenom vysvětlím Kasovi, že jsem vyhoštěná. Bylo mi jasné, že to musím dobře promyslet, protože to znamenalo, že nebudu celý týden moct pracovat na ulici. Se strachem jsem mu podala vyrozumění, a když si je četl, stála jsem se skloněnou hlavou a tak pevně sevřenými dlaněmi, až mě začaly brnět prsty.

Když se na mě Kas konečně znovu podíval, jen pokrčil rameny a prohodil: „No a co?“

„No, nemůžu se tam vrátit,“ řekla jsem. „Jestli mě chytí, šoupne mě do basy.“

„Tak se prostě nenech chytit.“ Kas ten papír zmuchlal do koule a odhodil ho na stůl. Na chvilku mě popadl vztek.

Vždycky se rozčiluje, když si jenom představí, že by kvůli nějaké mojí chybě mohl jít do vězení. Teď ale bylo jasné, že mu na mně vůbec nezáleží. Pokud Kasovi nic nehrozí, je mu úplně ukradené, jestli já skončím ve vězení nebo mrtvá někde na skládce.

Podle Kase tím bylo téma vyčerpané a mně bylo jasné, že nemá smysl o tom dál diskutovat. Stejně jsem neměla jinou možnost než dál pracovat a přitom se snažit vyhnout policii.

Zanedlouho po oné noci strávené na útěku před Rossim ve světle jeho reflektorů jsem uviděla ty dva Albánce, kterým Kas onehdy střílel na auto. Stála jsem u silnice a čekala na zákazníky, když velice pomalu projeli kolem a prohlíželi si mě. Byla jsem už jen uzlíček nervů a děsila se každého zvuku – a najednou jsem si připadala hrozně zranitelná a bezbranná. Už zase se mi zježily vlasy vzadu na hlavě – neklamné znamení přicházející zkázy.

Když mi potom Kas o dva dny později sdělil, že odjíždíme do Francie, málem jsem se rozplakala úlevou.

Nezmínil žádné detaily a já se samozřejmě na nic nevyptávala. Prostě mě jen pár dní poté, co se o tom zmínil, probudil dřív než obvykle a řekl: „Než večer půjdeš ven, sbal si tašku. Pojedeme hned, jak skončíš.

Vyspíš se v autě, protože jakmile tam dojedeme, půjdeš hned ven.“

Byla jsem v Itálii už asi čtyři měsíce, a i když jsem odjížděla velice ráda, měla jsem strach při pomyšlení, že to celé začne znovu na místě, které neznám, kde ani nebudu mít své stálé zákazníky, aby mě občas zkontrolovali a zeptali se, jestli jsem v pořádku. Alespoň že mluvím trochu francouzsky, takže se nebudu cítit tak ztracená a vyděšená, jako když jsem začínala v Itálii, utěšovala jsem se v duchu.

Tu noc mě policisté pronásledovali na každém kroku.

Ať jsem se vrtla kamkoli, nedokázala jsem se jich zbavit.

Sledovali mě všude a já začínala uvažovat, jak se vůbec dostanu domů. Nakonec jsem jen seděla na lavičce, kouřila jednu cigaretu za druhou a čekala, až je to přestane bavit a dají mi pokoj. Tu noc jsem moc nevydělala, zato jsem měla pocit, jako bych se vyhýbala svištícím kulkám, a nemohla se už dočkat, až budu na cestě do Francie.

Skončila jsem dřív než obvykle. Kas seděl doma na posteli a telefonoval, zatímco já si balila do kufříku pár posledních věcí. Najednou mrštil telefonem přes celý pokoj a zařval: „Copak jsi úplně blbá, ženská?“ Klečela jsem na podlaze vedle kufru, a když jsem se otočila, vstal, chytil mě za tričko a zvedl mě jako hadrovou panenku.

Poté mnou mrštil o stěnu, držel mě, třásl se mnou, fackoval mě a křičel: „Copak si pořád ještě nedokážeš pořádně sbalit kufr? Neříkal jsem ti to už jednou? Nevysvětloval jsem ti to snad dost jasně, takže by to snad měla pochopit i taková blbka jako ty?“

Pustil mě, já se svezla na zem a on mi začal vyhazovat všechno z kufru. Někde uvnitř se na okamžik rozhořel slabounký plamínek odporu a já si na chvíli pomyslela: Vždyť nejsem dítě. Nikdo mi nemusí říkat, jak si mám sbalit oblečení.

to ale očividně vnímal jinak, znovu mě zfackoval, popadl nějaké tričko a začal ho skládat. „Takhle se skládá oblečení. Takhle se dává do kufru. Není to přece nic složitýho, ne? To snad dokážeš. Koukej si to sbalit pořádně!“

I přes ten krátký okamžik vzdoru jsem Kase pečlivě sledovala, protože mi bylo jasné, že to budu muset udělat přesně jako on, aby všechno bylo správně. A zatímco jsem si roztřesenýma rukama znovu balila kufr, napadlo mě: Proč jsem pořád tak hloupá? Není divu, že se mnou Kas ztrácí trpělivost.

Když jsme potom seděli v autě a mířili do Francie, sledovala jsem vycházející slunce a cítila úlevu, která sice byla příjemná, ale jak se později ukázalo, vůbec ne na místě.

===DB6mzaMCGKz6RuvdNMoDqLbEnXcXlOxUicsV0qEWBMI=

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

V autě jsem nedokázala usnout, a když jsme dojeli do jižní Francie, bylo už poledne a já byla strašně unavená.

Ani jsem nepřemýšlela o tom, proč Kas vlastně do Francie chce, a už vůbec jsem se neodvážila zeptat, proč musím jet s ním. Řekl mi, že tam bude pracovat, takže jsem se prostě smířila s tím, že víc vědět nepotřebuju. Po celou cestu mě však neopouštěla zvědavost, co tahle změna přinese mně. Kas většinu času trávil udílením nových pokynů.

Když jsme projížděli kolem široké rušné promenády u moře, zeptal se mě: „Co řekneš policii, kdyby se tě vyptávali, kde bydlíš?“

„V hotelu Mirabelle,“ odpověděla jsem a upřela na něho unavené zarudlé oči. V tu chvíli jsem ovšem dostala ránu.

Hlava mi odlétla dozadu a narazila do okénka. Kas řval: „Copak jsi úplně blbá, ženská? Proč bys říkala policii jméno hotelu, kde skutečně bydlíme? Chceš, aby nás chytili?“

Chtělo se mi na něj zakřičet: Už mám toho věčného lhaní dost. Než jsem tě potkala, skoro nikdy jsem nelhala. Teď naopak málokdy řeknu pravdu. Jenomže

místo toho jsem zašeptala: „Promiň. Jenom… Jsem vážně příšerně utahaná.“

Když jsme dorazili do hotelu Mirabelle, tvář jsem měla oteklou a zarudlou, ale tohle nebyl ten typ hotelu, kde by se někdo na něco vyptával. Většina hostů si pokoj pronajímala na hodinu a ostatních si vůbec nevšímala.

Když jsme se ubytovali, nechali jsme v pokoji zavazadla a vyrazili na projížďku městem, aby mi Kas ukázal místo nedaleko semaforu na ulici rovnoběžné s promenádou.

Tam budu pracovat.

Tu noc jsem byla k smrti vyděšená. Nespala jsem už víc než třicet hodin a nenáviděla Kase za to, že mě nutí pracovat na neznámém místě, zatímco on si sedí v hotelu nebo nějakém baru, je v teple, nic mu nehrozí a ani v nejmenším ho nezajímá, co by se mohlo stát mně.

Znovu jsem se ocitla skoro na začátku – neměla jsem tušení, kdo budou moji zákazníci, a neměla promyšlené ani žádné únikové trasy. Předtím jsem sice byla ráda, že vypadnu z Itálie, ale pobyt ve Francii mi teď naháněl větší strach, než jsem si představovala. V Itálii mi práce na ulici časem začala připadat jako šachová partie, ale ve Francii to už žádnou hru nepřipomínalo. Moc dobře jsem si uvědomovala, že se pouštím do úplného neznáma.

Vedle semaforu u mého nového místa stála banka, naproti kavárna, která bývala v době mého příchodu na

„pracoviště“ už zavřená, a o kousek dál obytný dům.

Temná ulice by vypadala téměř opuštěná, nebýt pekařství

na protějším rohu. Měli otevřeno čtyřiadvacet hodin denně a před návratem do hotelu jsem si tam nad ránem často skočila něco sníst.

První noc proběhla velice klidně, nikdo z těch několika obsloužených zákazníků se mi nijak nezapsal do paměti.

Ale následující večer jsem venku stála teprve krátce, když mě naložil muž v jasně červeném maserati. Odvezl mě na parkoviště, a jakmile vypnul motor, zastavilo za námi další auto a osvětlovalo nás reflektory. Okamžitě jsem se cítila jako v pasti a velice zranitelná. Rozbušilo se mi srdce. Ale ten chlápek mě objal kolem ramen a řekl: „To je policie. Tvař se, že jsi moje holka.“

Na tohle podivné místo by si někdo, kdo si může dovolit jezdit v maserati, dívky asi nevodil, ale policistům to zřejmě bylo jedno, protože za chvilku odjeli. Tenhle chlápek sice působil celkem normálně, ale jako by mi přinesl smůlu, protože po něm jsem měla několik opravdu podivných a nepříjemných zákazníků. Jeden z nich mě odvezl do tunelu v podzemním parkovišti, dal mi sto eur a požadoval, abych do něho kopala. Odmítla bych to, i kdybych neměla kozačky na vysokém podpatku, ale nenechal se odbýt, a tak jsem nakonec souhlasila. Nechtěl, abych se svlékala, netoužil po sexu, chtěl jen sedět za volantem, dělat si to sám a křičet: „Víc, víc,“ zatímco já seděla vedle něho a kopala ho po celém těle.

Myslím, že jsem neměla ani jednoho zákazníka, s nímž bych se cítila tak klidně jako s některými ze svých

pravidelných zákazníků v Itálii. Připadalo mi, že tady je nezvykle vysoké procento podivínů se sexuálními zvyky, o jakých jsem nikdy předtím neslyšela. Ještě daleko víc mě znejistilo, když po třech dnech pobytu ve Francii Kas oznámil, že odjíždí do Nizozemska vyzvednout zásilku drog a mě nechá v hotelu samotnou.

„Budu pryč jen pár dnů,“ řekl. „Ty budeš dál pracovat a nezapomeň, že kdyby se cokoli stalo, kdyby se tě někdo pokusil unést, nesnaž se o odpor. Neper se s nimi. Prostě jim vyhov, já tě v tom nenechám. Najdu tě a zachráním.“

Zachvátila mě panika. Byla jsem na ulici strachem bez sebe i s „přítelem“ Kasem na telefonu, ale když tu nebude nikdo, kdo by mi pomohl, nebudu mít šanci případnou krizovou situaci zvládnout. Nemám s nimi zápasit, mám jenom počkat, až se Kas vrátí z Nizozemska – to mi nepřipadalo jako dobrý plán, který by mě nějak uklidnil.

A při vzpomínce na všechny ty úchyly a podivíny, s nimiž už jsem tady měla tu čest, mi připadalo celkem pravděpodobné, že by se něco přihodit mohlo.

Ačkoli jsem sama sebe přesvědčovala, že Kas svým slovům věří – že by byl schopný mě najít, kdyby mě někdo unesl –, v hloubi duše jsem věděla, že mu na mně vůbec nezáleží. Mohl mi klidně říkat: „Jsi ta nejlepší holka, jakou jsem kdy měl,“ ale mně bylo jasné, že holek jako já je spousta a že by pro něho nebylo obtížné najít si v případě potřeby náhradu. Zanedlouho se zdálo, že k tomu klidně může brzy dojít. Jakmile mě totiž nechal ve

Francii samotnou, rozpoutalo se peklo.

Věděla jsem, že kolem místa, kde jsem v Itálii pracovala, postávají i jiné holky, ale setkala jsem se s nimi jen výjimečně. Ale teď jsem jich viděla spoustu a už z dálky dávaly jasně najevo, že o další konkurenci vůbec nestojí. Jako první se ke mně přiblížila nějaká Bulharka, která pracovala asi padesát metrů od semaforů.

Tu noc, kdy Kas odjel, za mnou došla a oznámila mi:

„Tady bejt nemůžeš. Tohle není tvoje místo. Najdi si jinej flek.“

Nesmíš dát najevo strach, ozvalo se mi v hlavě, ačkoli jiný hlas mě v duchu vybízel: Uteč! Nějak se mi podařilo zůstat stát, podívat se té holce zpříma do očí a říct: „Tohle je místo mého přítele. Můžu tady zůstat. Můj přítel je Albánec.“

„No a co, můj přítel je zase Rus,“ odsekla. Potom udělala další krok dopředu, takže stála tak blízko, že jsem musela odvrátit tvář, a dodala: „A ten říká, že tohle je moje místo.“ Ještě chvilku jsme se tam hloupě a nesmyslně hádaly a vyhrožovaly si, čí přítel je vlivnější a nebezpečnější, až Bulharka nakonec oznámila: „Tuhle čtvrť kontrolujou Rusové. Nedávno zabili jednu holku, měla by sis hlídat záda a dávat si zatraceně majzla.“

Netušila jsem, jestli mě skutečně varuje, nebo mi chce jenom nahnat strach – což se jí bezesporu podařilo.

Problém byl v tom, že jsem stejně neměla kam jít, takže mi

nezbývalo než zůstat na místě a možná se nechat zabít nějakými Rusy; nebo přestat pracovat, dokud se nevrátí Kas, který mě potom určitě zabije tak jako tak. Zůstala jsem tedy na místě, ta holka nakonec odešla a nechala mě na pokoji.

Bohužel jsem tam nebyla trnem v oku jenom téhle Bulharce. O pár hodin později si na mě vyšlápl transsexuál, který postával kousek dál. Zatímco jeho nesnesitelný malý pes poskakoval, štěkal a škrábal mě svými drápy, páníček na mě křičel: „Nechceme tě tady.

Vypadni!“

„Nikam nepůjdu,“ odvětila jsem a přitom doufala, že můj hlas zní dostatečně odhodlaně, ačkoli jsem se ze všech sil snažila netřást jako ten ratlík u mé nohy. „Tady pracuju já. Dej mi pokoj.“

Neodvažovala jsem se zastavit a přemýšlet o situaci, v níž jsem se ocitla – stojím uprostřed noci na rohu ulice někde v jižní Francii a dohaduju se s daleko protřelejšími prostitutkami o tom, které patří jaké místo. Částečně také proto, že jsem nechtěla přemýšlet o tom, co se ze mě stalo.

I přes hranou kuráž jsem se ale opravdu bála. Bylo mi jasné, že mě tady nevítají a nenechají to jen tak – a navíc jsem teď zůstala opravdu sama.

Tu noc jsem už naštěstí žádným jiným holkám čelit nemusela, takže mi zůstal jen strach, co udělá Kas, až se vrátí z Nizozemska a já mu budu muset přiznat, že jsem moc peněz nevydělala. Proto jsem se další večer

a všechny následující rozhodla vyrazit ven dřív – namísto v půl deváté už v sedm – a zůstat do půl šesté nebo do šesti.

Tu noc po hádce s Bulharkou a transsexuálem jsem byla s jedním zákazníkem, a když jsme se vraceli zpátky na mé místo, zahlédla jsem opravdu děsivou ženskou. Postávala na promenádě na ulici souběžné s tou mojí, mohlo jí být hodně přes třicet, měřila kolem sto šedesáti centimetrů a vážila minimálně osmdesát pět kilo. Měla úplně vyholenou hlavu, na sobě kožich, kozačky bez podpatků a sukni kratší než kabát. Očividně nenosila podprsenku.

Nevypadala jako žena, které by nějaký muž byl ochotný zaplatit za sex, a když jsem ji té noci popsala jednomu z dalších klientů, zvážněl a řekl „Vím, koho máš na mysli.

Říkají jí Děsivá Sue. Drž se od ní co nejdál, je šílená.“

Srdce se mi skoro zastavilo, když jsem ji později viděla mluvit s tou bulharskou holkou. Děsivá Sue potom obešla roh a rázovala přímo ke mně. Něco zavrčela, vůbec jsem tomu nerozuměla, mávala rukama a začala křičet. Ten večer bylo chladno a nepříjemně pršelo. Stála jsem pod deštníkem, posledním pojítkem mezi Jennou a Sophií, protože šlo o poslední věc koupenou v mém předešlém životě, která mi zůstala. Držela jsem ho před sebou jako štít a kryla se jím i na ústupu před tou holohlavou obludou.

Za předešlých nocí jsem si všimla, že se pár holek popralo – hájily tak svoje území před vpádem konkurentek. Jenže já se za celý svůj život nikdy s nikým

neprala. Ani ve snu by mě nenapadlo, že bych se snad Děsivé Sue měla postavit. Když mě napadl Kas, vždycky jsem se snažila krýt si rukama hlavu, ale ani jednou jsem se nepokusila mu úder vrátit nebo ho kopnout. Bylo mi jasné, že si před tou děsivou ženskou musím hlavně chránit obličej a že na nějaký větší odpor stejně nemám šanci.

Jenomže místo aby mě napadla, natáhla svou krátkou ruku se soudkovitými prsty, vytrhla mi deštník, rozlomila jeho dřevěnou rukojeť vejpůl a hodila mi ho na zem k nohám.

Ačkoli to nebyla zbraň, cítila jsem se bez něj úplně bezbranná a věděla, že tahle rozzuřená dementní ženská je klidně schopná mě zabít. Jako by chtěla mé obavy potvrdit, vrhla se na mě, chytila mě za vlasy a začala mi je kroutit. Přitom mě kopala do nohou, dokud jsem nespadla na kolena na zmáčený chodník.

„ Allez, allez, allez! “ křičela, povalila mě na bok a těžkou botou mi kopala do žeber. Potom se sklonila a několikrát mi plivla do tváře. Měla jsem pocit, jako by moje rozbolavělé tělo mělo každou chvíli vybuchnout, ale potom jsem napůl v bezvědomí zaslechla skřípění pneumatik a mužský hlas, jak anglicky křičí: „Nasedni!

Nasedni! “ Hlava mi třeštila a při pokusu vstát se mi dělalo zle. Nakonec se mi ale nějak podařilo vyškrábat se na nohy a doklopýtat k otevřeným dveřím auta. Cítila jsem, jak mě uchopily něčí ruce a vtáhly na sedadlo.

Auto vyrazilo po ulici a já ve zpětném zrcátku spatřila Děsivou Sue, jak běží za námi, máchá rukama a křičí něco,

co jsem naštěstí neslyšela.

„Jsi v pořádku? Nejsi zraněná?“ vyptával se řidič. Já se ale nedokázala soustředit natolik, abych mu byla schopná odpovědět.

Samá modřina jsem byla vlastně pořád, o to se Kas dokázal postarat, ale tentokrát to bolelo jinak. Jako by mi tělem protékala nějaká vroucí tekutina. Bolel mě každý sval a každý kousek kůže, takže jsem se skoro nedokázala pohnout. Opřela jsem se, zasténala, a když se ke mně ten muž natáhl, neměla jsem sílu zareagovat. Netušila jsem, kdo to je a proč mi zastavil, ale stejně jsem v tu chvíli byla naprosto bezbranná; ať se dál stane cokoli, je to úplně mimo moji kontrolu. Zřejmě si všiml, jak jsem sebou cukla, protože otevřel přihrádku na palubní desce, vytáhl balíček papírových kapesníků a malou lahvičku a řekl: „To je v pořádku. Nechci ti ublížit. Vezmi si tohle a trochu se očisti. Na těch škrábancích to asi bude pálit.

Ale ve srovnání s tím, čím sis právě prošla, to nebude nic.“ V tu chvíli jsem se rozplakala.

„Mám hrozný strach,“ vzlykala jsem, „ona mě zabije.“

„Taková možnost tu asi je,“ souhlasil muž. „Je jasné, že dneska už se tam vrátit nemůžeš. No tak, hlavu vzhůru, teď jsi alespoň v bezpečí.“

Po několika minutách zastavil na kraji ulice, vypnul motor a pomohl mi ošetřit škrábance. Potom zapálil cigaretu, opatrně mi ji vložil do třesoucí se ruky a řekl:

„Musíš si dávat pozor. Je potřeba držet se od ní co nejdál.

Je šílená a nedá ti pokoj. Je jasné, že se jí vůbec nelíbíš, ale ze všeho nejvíc ji štve, že jsi vůbec tady. Žádná z těch holek tě tu nechce. Vypadáš jinak. Nezapadáš sem.“

Anglicky mluvil tak dobře, že jsem si předtím ani nevšimla jemného francouzského přízvuku. Uvažovala jsem, jak může vědět, že jsem Angličanka, a jestli opravdu zastavil jenom proto, aby mě zachránil před smrtí z rukou Děsivé Sue, nebo je to člověk, kterého Kas požádal, aby na mě v jeho nepřítomnosti dohlédl. Ať tak či onak, nezáleželo na tom. Prostě se mi hrozně ulevilo, když se objevil.

„No tak,“ prohodil, zastrčil mi pramínek vlasů za ucho a poplácal mě po koleni. „Potřebuješ se najíst. Půjdeme se po něčem podívat.“

Překvapilo mě, že má pravdu. Něco k jídlu bylo přesně to, co jsem potřebovala. Seděla jsem proti němu u stolu v pizzerii nedaleko přístavu a cpala se, jako bych rok nejedla, zatímco on popíjel sklenku vína a díval se na mě.

Potom jsme zase nasedli do auta a můj zachránce mě nakonec vysadil poblíž mého obvyklého místa.

Tu noc jsem nevydělala skoro nic, takže mi bylo jasné, že se musím vrátit do práce, jenomže za chvilku jsem pochopila, že to vážně nezvládnu. Všechno mě bolelo tak, že jsem nedokázala ani otočit hlavu. Dopotácela jsem se zpátky do hotelu, vlezla si do vany s teplou vodou a přemýšlela. Tohle je ten nejhorší ze všech příšerných dnů za celý život. Jestli mě ta ženská znovu zmerčí, jsem

mrtvá. Nesmím se jí připlést do cesty.

Čekala jsem, že po mně následující noc znovu vystartuje, takže mě překvapilo, když jsem ji ani nezahlédla a další noc také ne. Za rohem pracovala skupina transsexuálů, a když jsem se jich zeptala, ujistili mě, že jim vůbec nevadím, prý mě tu naopak rádi vidí.

Jenomže o pár hodin později se ke mně rozběhly dvě albánské holky a křičely: „Ne, ne. Vypadni!“ A já musela jít jinam.

Byla jsem neustále ve střehu, měla oči na stopkách a napínala uši. Od zákazníků jsem se vždycky nechala vyložit kousek dál a na své místo se vracela pokaždé jinudy, nakukovala do postranních uliček a lekala se každého stínu.

Třetí noc po útoku Děsivé Sue si mě kolem druhé ráno vyzvedl nějaký chlápek. Zajel jen kousek dál po promenádě a zaparkoval v malém výklenku u moře.

Vypadal podivně a zdál se mi nervózní, což mi ale nepřišlo až tak zvláštní, protože podivínská byla většina zákazníků. Moc jsem si toho nevšímala. Divné však bylo, že neměl zájem o sex, nechtěl ani, abych mu to udělala rukou. Chtěla jsem to mít co nejrychleji za sebou, takže jsem si nevšimla, že se k autu blíží kroky, protože jsem se podle svého zvyku v duchu od celé situace už odpoutala.

Zákazníky jsem vždycky žádala, aby na místě zamykali dveře auta, ale později jsem si už nedokázala vzpomenout, jestli jsem to udělala i tentokrát. Najednou se dveře na mé

straně rozlétly, natáhlo se po mně snad deset rukou, bušily do mě a tahaly za vlasy, za které mě posléze vyvlekly z auta.

Po dopadu na zem jsem se podívala nad sebe a uviděla dvě albánské holky, s nimiž jsem měla spory předešlou noc. Začaly do mě kopat. Snažila jsem se stočit do klubíčka, abych si chránila obličej a břicho, a přitom francouzsky křičela na muže v autě: „Pomozte mi! Prosím.

Zabijou mě.“ On se však ani nepohnul, a když jsem se na něho podívala, neuhnul pohledem, jen pokrčil rameny a prohodil: „ Non, je suis desolé.“ („Ne, promiň.“) Okamžitě mi bylo jasné, že nastala chvíle, které jsem se obávala.

Jedna z holek – netuším, jestli se nade mnou slitovala, nebo jí došlo, že by mě opravdu mohly zabít – do mě naštěstí přestala kopat a odtáhla i tu druhou. „Vypadni.

Prostě táhni,“ řekla mi. Nějak se mi podařilo vstát a potácela jsem se k hlavní ulici. Šok byl tak silný, že jsem nedokázala ani brečet.

Později se mi potvrdilo podezření, že ten útok měla na svědomí Děsivá Sue. Chtěla mi takhle poslat vzkaz, což se jí podařilo. Byl opravdu jasný, ale stejně jsem pořád nevěděla, proč jí tak vadím; v Itálii jsem podobné potíže nikdy neměla. Jenomže jsem nebyla zrovna v situaci, kdy bych se mohla dohadovat. V

budoucnu si budu muset dávat velký pozor, i když stejně skoro nic nevydělám, protože Děsivá Sue se zjevně

rozhodla mě ze svého rajonu nadobro vyštvat.

Ten Francouz, který mluvil téměř perfektně anglicky a zachránil mě po prvním útoku Děsivé Sue, se během Kasovy nepřítomnosti několikrát vrátil. Zdálo se, jako by se vždycky zčistajasna objevil, zrovna když jsem měla nějaký problém, takže jsem začala přemýšlet, co je zač.

Doufala jsem, že ho Kas požádal, aby na mě dohlédl, ačkoli to klidně mohl být i nějaký osamělý člověk, který si prostě rád hrál na hrdinu, nebo také policista v civilu.

Ať to byl kdokoli, bylo mi jasné, že mu nemohu věřit, protože se mě možná snaží přetáhnout, abych pracovala pro něho. A Kas už se postaral, abych se neopovažovala důvěřovat vůbec nikomu. Důvěřovat znamenalo riskovat –

a to jsem si nemohla dovolit.

U mého místa se znovu objevil právě ve chvíli, kdy jsem se tam vracela zmlácená těmi Albánkami. Nechápu, jak jsem si mohla myslet, že bych tu noc ještě dokážala pracovat. Byla jsem samý šrám a hrozně mě bolelo břicho.

Bolestí jsem sebou cukla, když jsem zvedla nohu, abych nastoupila do jeho auta.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se. „Vypadáš příšerně.“ Když jsem mu vysvětlila, co se mi přihodilo, povzdechl si a prohodil: „Poslyš, ona tě tady vážně nechce. Povídá se, že o tobě vědí všichni, takže si na tebe dají pozor. Budeš si muset najít nějaké jiné místo. Říkal jsem ti, že jsi jiná, prostě sem nezapadáš.“

„Nechápu, jak to myslíte,“ vzlykala jsem. „Nevypadám

sice jako Děsivá Sue nebo ti transsexuálové, ale od většiny ostatních holek se neliším.“ Najednou mě ovládl smutek.

„Jenomže ty se lišíš,“ trval na svém. „Jednak se neoblékáš správně a taky nemáš správný účes. Ale podívej, nemusíš se bát. Můžu ti pomoct. Dej mi svoje telefonní číslo.“

„ Ne! “ Okamžitě jsem dostala strach, ale naštěstí se zdálo, že ho moje poznámka neurazila.

„Dobře, pojďme se domluvit, že se zítra někde setkáme, já tě vezmu nakoupit nové oblečení a ke kadeřníkovi,“

řekl.

Možná jsem opravdu špatně oblečená a možná by změny, které navrhoval, pomohly, ale stejně jsem jeho nabídku odmítla. Pochybovala jsem, že by někdo z lidí, s nimiž jsem se setkávala, mohl mít čisté úmysly. Navíc mi bylo jasné, že i kdyby tou výjimkou byl a já jeho pomoc přijala, Kas by mě po návratu zabil. Ulevilo se mi, když nenaléhal, jen pokrčil rameny a řekl: „Poptal jsem se kolem, abych zjistil, jestli by ti nešlo nějak pomoct.

O kousek dál je místo, o které se starají Litevci. Vlastně to tam vede nějaká ženská a ptal jsem se jí, jestli bys tam mohla pracovat. Ale ani ona o to nestojí.“

Proč? přemítala jsem. Proč se o mě staráš? Proč ti na tom záleží? Kdo vlastně jsi?

Mluvit s někým, kdo mi nabízí pomoc, kterou však nemohu přijmout, bylo ještě horší než nikoho takového

nemít. Zkřížila jsem ruce a schoulila se, abych si ulevila od bolesti v břiše. V tu chvíli jsem se cítila úplně sama a zničená. Zbily mě a vyhrožují mi jen proto, že bojuju o právo dělat něco, co vůbec dělat nechci. Téměř jsem zapomněla, jaké to je být Sophie. Když jsem tomu muži říkala, že jsem jako ty ostatní holky, věřila jsem tomu – a bylo to tak, protože jsem se musela stát Jennou, abych měla šanci přežít.

Byl tam ještě jeden muž, který se za mnou občas stavil a choval se ke mně hezky. Byl přibližně v mém věku.

Vypadal dobře a ptával se, jak se mi daří. Nejspíš to myslel upřímně, ale kdykoli jsem mu něco řekla, stejně se mě zmocnila panika, jelikož jsem se bála, že jsem prozradila víc, než jsem měla. Jednou v noci přijel pozdě.

Už jsem měla vyděláno dost, takže jsme jen seděli v autě a povídali si. Bylo opravdu příjemné mluvit s někým úplně normálně o každodenních problémech. Potom se mě zeptal, jestli pracuju sama.

„Lidi si to o tobě myslí,“ dodal. „Musíš být opatrná. Je potřeba, aby věděli, že tě někdo chrání. Tohle je drsné místo, sama tu nemáš šanci přežít.“

Překvapilo mě, jaké zklamání mnou projelo při pomyšlení, že i on je ke mně milý ze zištných důvodů, že ho prostě zajímá, jestli mě někdo pase. Alespoň byl příjemný, zatímco většina ostatních mužů, s nimiž jsem chodila, se chovala příšerně.

Jednou v noci kolem mě projelo auto, v němž seděli tři

lidé. O chvíli později se řidič vrátil sám. Řídil šíleně a bylo na něm něco divného, i když jsem to nedokázala přesně definovat. Sice se choval přátelsky, ale byl nervózní a mě napadlo, jestli není sjetý. Zneklidňovalo mě sedět vedle něho, protože jsem měla pocit, jako by pod povrchem něco bublalo – možná vztek – a každou chvíli to mohlo prorazit na povrch.

Povídali jsme si francouzsky – vyptával se na různé věci a já se snažila přátelsky odpovídat. Potom jsem pohledem sklouzla dolů a všimla si, že v ruce svírá šroubovák. Věděla jsem, že nemůžu nic říct ani dát najevo strach, ale nedokázala jsem se zbavit myšlenky, že mě zabije.

Zaplavila mě panika. Přestože jsem se snažila zachovat klid a dál úplně normálně odpovídat na jeho otázky, asi něco vycítil, protože se na mě otočil, podíval se mi přímo do očí a zeptal se: „ Copak? Děje se něco?“

Ukázala jsem na šroubovák a on se jen zasmál a poznamenal: „Aha. Ne, to je v pořádku,“ a odložil ho do přihrádky pod přístrojovou deskou.

Možná se na mě chystal zaútočit nebo se třeba bál, že bych se ho mohla pokusit okrást. Nebo ten šroubovák držel úplně bezděčně, jen z nervozity. Ať už byl důvod jakýkoli, tentokrát jsem měla štěstí, ale byla to jen další připomínka, že mi pořád něco hrozí, že jsem neustále vystavená na milost a nemilost cizím lidem a podivínům, kteří mě seberou na ulici.

Další zákazník odmítl jet na mnou vybrané místo.

Snažila jsem se nedat najevo strach a požádala ho, aby zastavil a pustil mě ven. On si toho ale nevšímal a pokračoval dál. Po patnácti minutách jízdy jsme byli už mimo město. Neměla jsem ponětí, kde jsem nebo jak se vrátit zpátky na hlavní ulici, ale stále jsem se snažila zachovat klid. Než jsem nasedla do auta, požádala jsem o padesát eur. Dojeli jsme do garáží plných parkovacích míst a já zdůraznila, že mi musí dát peníze předem.

„ Après,“ („Potom“) opakoval a snažil se ze mě strhat oblečení. Začala jsem ječet a kopat, bušila pěstmi do všeho v dosahu, až se konečně vzdal a k mému překvapení mě odvezl zpátky na místo, kde jsem k němu nasedla.

Když o tom teď přemýšlím, uvědomuju si, jak zvláštní vám musí připadat, že jsem neutekla, když byl Kas pryč.

Je složité to vysvětlit. Myslím, že lidi jako Kas ovládají jiné tak, že jim vymyjí mozek. Když mi vyhrožoval, že se zmocní mých bratrů, pokud nebudu poslouchat a dělat to, co po mně chce, že si mě najde, ať se schovám kdekoli, věřila jsem mu. Stejně jako jsem mu věřila, když tvrdil, že nesmím nikomu důvěřovat, protože má kamarády všude, i u policie, a i kdybych utekla, nedokážu se o sebe postarat, protože jsem úplně pitomá.

Kas byl pryč asi týden, a než se vrátil zpátky, byla jsem úplně na dně. Musela jsem se spoléhat pouze na vlastní instinkty a reakce, protože jsem tu neměla nikoho, kdo by

mi kryl záda, když se situace zvrtla, a to bylo skutečně vyčerpávající. Myslím, že jsem svým způsobem byla ráda, když se vrátil, ačkoli jsem měla hrůzu z toho, jak mu řeknu, co se tu dělo, a jak vysvětlím, že jsem nevydělala ani zdaleka tolik peněz, kolik očekával.

„Snažila jsem se pracovat, i když mě zbili,“ líčila jsem mu. „Ale měla jsem tělo samou modřinu a sotva jsem se hýbala, tak jsem se musela vrátit zpátky do hotelu.“

Při první facce na mě křičel: „Proč mi lžeš, ženská? Jsi tak pitomá, že si myslíš, že těm kecům uvěřím?“

Spadla jsem na postel a snažila se neplakat, protože mi bylo jasné, že slzy v něm jen vyvolají další výbuchy vzteku. Vyhrnula jsem si rukáv a ukázala mu paži. „ Nelžu, přísahám. Podívej se na mě. Jsem samá modřina. Proč bych ti lhala?“

Sklonil se, chytil mě za vlasy, zkroutil mi je, vytáhl mě na nohy a sykl mi do obličeje: „ Nikdy nezapomínej na to, že mám lidi, který tě pozorujou. Nikdy nepoznáš, kdo to je nebo kde ho potkáš.“ Potom mě zasypal otázkami: Kdes byla v tolik a tolik? Cos dělala mezi tou a tou hodinou? Málem jsem omdlévala strachem. Co mu řeknu třeba o té noci, kdy jsem jedla v restauraci pizzu s mužem, který mě zachránil před Děsivou Sue?

Jen výjimečně jsem se odvážila Kasovi zalhat, ale věděla jsem, že pravdu mu říct nemůžu. Tak jsem mu vysvětlila, že se mi podařilo utéct a musela jsem se vrátit do hotelu, abych si ošetřila rány a umyla se, ale že jsem

byla tak potlučená a rozbolavělá, že už jsem ven znovu nešla. Celá jsem se třásla, když jsem tu lež říkala, a na chvíli mě napadlo, jestli mi skutečně dokáže číst myšlenky, nebo zda ví, co se opravdu dělo, protože mě někdo z jeho známých tu noc zahlédl v restauraci.

Nějakým zázrakem mi to ale prošlo, ačkoli na mě pořád křičel, že jsem se zapletla do potyčky s Děsivou Sue a riskovala tak, že na něho strhnu pozornost.

Zopakoval, že jsem úplně blbá, nemůže mi vůbec v ničem věřit a že mu celou dobu bylo jasné, že ho jednou dostanu do maléru.

„Teď se kvůli tobě musím s těma lidma babrat já,“

křičel vztekle. „Musím dát do pořádku tu spoušť, cos tady napáchala svou neschopností. Vždyť ty se o sebe nedokážeš postarat ani pár dní. Je to tvoje chyba.“

Později večer pokrčil rameny a řekl mi: „Prostě dělej dál to, cos dělala – nech se vyzvednout na jednom místě a vyložit na jiným. A nedopusť, aby si tě všimla.“ Nebylo to sice řešení, v jaké jsem doufala, ale už jsem alespoň nebyla na všechno sama.

Stále jsem byla ostražitá a dávala si pozor, kde Děsivá Sue je. Jednou v noci kolem mě velice pomalu projelo auto a já jsem ji zahlédla vedle řidiče – rukou naznačila podříznutí krku. Jednu mučivou chvíli jsem si myslela, že auto zastaví. Možná by se to skutečně stalo, kdyby se vedle mě v tu chvíli neobjevilo jiné. Naskočila jsem a na vyděšeného řidiče skoro křičela: „Jeď! Jeď!“ A on

vyrazil. Tu noc jsem ji zahlédla ještě několikrát a bylo mi jasné, že nakonec udělám nějakou chybu. Nedám si chvilku pozor, otočím se… a ona tam bude čekat připravená.

O dva dny později přišel nějaký muž pěšky a chtěl po mně, abych s ním šla do hotelu. Bylo to velice nezvyklé, bez auta se u mě ještě nikdo neobjevil, takže jsem okamžitě dostala strach. Byla jsem nervózní už jen z toho, že s ním stojím a mluvím na chodníku, ale neviděla jsem žádný důvod, proč ho odmítnout. Kas navíc očekával, že nahradím alespoň něco z těch peněz, o které jsem přišla, když byl pryč. Proto jsem tomu muži řekla, že to bude stát dvě stě eur. Ani se nad tím nezamyslel a řekl: „Dobře, jdeme k bankomatu.“

Šla jsem za ním a nervozita ve mně narůstala. Potom se otočil, něco mi řekl přes rameno a mně došlo, že je to Rus.

„Žádný Rusové. Nikdy nechoď s Rusákama. Jsou s nima jenom potíže,“ opakoval mi stále Kas. Rozbušilo se mi srdce a zpomalila jsem. Jakmile přistoupil k bankomatu, otočila jsem se a utíkala pryč. Slyšela jsem, jak na mě křičí: „Vrať se! Počkej!“ Ale já pelášila dál a dál, dokud jsem nedoběhla do hotelu.

Hlava mi třeštila a sotva jsem popadala dech, když jsem se pokoušela Kasovi vysvětlit, co se stalo. On ale jen zvedl ruku, aby mě zarazil, a zařval: „Už jsi mi tady způsobila dost problémů. Zítra se vracíme zpátky do Itálie.“

Když o tom teď přemýšlím, myslím, že se Kas takhle nerozhodl kvůli potížím, které jsem podle něho způsobila já; myslím, že to měl v úmyslu od začátku. Ale ať za jeho rozhodnutím stálo cokoli, nejspíš mi to zachránilo život.

Byla jsem ve Francii dva týdny – ačkoli mi ta doba připadala dvakrát tak dlouhá – a z návratu do Itálie cítila větší úlevu, než když jsme odjížděli sem. Myslím, že o moc déle bych tu hrůzu snášet nevydržela. Bylo to jako kličkovat v dešti kulek a přitom vědět, že si mě nějaká nakonec určitě najde.

===DB6mzaMCGKz6RuvdNMoDqLbEnXcXlOxUicsV0qEWBMI=

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Ihned po návratu do Itálie jsem okamžitě musela do práce. Tentokrát to ale bylo něco jiného, protože jsem se vracela na známé místo mezi známé lidi, některé z nichž jsem měla dokonce ráda. Nehrozili tu chlapi svírající šroubovák a šílené ženské usilující o můj život. Na nebezpečí jsem nezapomínala ani tady, ale po hrůzných dvou týdnech ve Francii mi Itálie už najednou nepřipadala tak strašná.

Ve Francii jsem nezapadla do prostředí, ale v Itálii jsem už věděla, jak to chodí. Dokázala jsem se vyhýbat policii, a navíc jsem měla jistotu, že i když se mi to nepovede, většinou to nic strašného neznamená. Věděla jsem, na jaký typ mužů si mám dát pozor, měla jsem své stálé zákazníky, kteří na mě byli hodní, a teď po mém návratu se zdálo, že mě opravdu rádi vidí. Vnímala jsem to téměř jako návrat domů – tedy když pominu svůj skutečný domov a rodinu. Ukázalo se však, že úleva nepotrvá věčně. Brzy začalo jít všechno z kopce.

Kas obchodoval s drogami a věděl, že je mu policie v patách. Jednoho dne mě proto odstěhoval z bytu do pokoje v odporném hotelu, kde jsem bydlela dalších několik týdnů – někdy sama, jindy s Kasem.

Už nějakou dobu jsem se necítila dobře. Byla jsem malátná, občas se mi točila hlava a při každém pohledu do zrcadla se mě zmocňoval zvláštní zmatený pocit. Nelíbil se mi ten prázdný pohled, který jsem v zrcadle vídala, nesnášela jsem oblečení, které jsem nosila, a štvalo mě, jak jsem příšerně vyhublá a unavená. Pořád jsem se cítila mizerně. Kasovi to ale bylo jedno; řekl mi jen, ať se seberu a jdu do práce.

Zanedlouho mě znovu začalo trápit neustálé nachlazení.

Jednou v noci, když jsem měla oteklé a zarudlé oči a sotva dýchala, jsem při sexu s jedním mužem cítila, jak mi z nosu teče nudle. Zarazil se a podal mi kapesník. Byla jsem v tu chvíli odporná sama sobě. Naučila jsem se odpoutat od toho, co dělám, ale najednou se mi zdálo, že jsem přišla o poslední zbytky sebeúcty.

Noci bývaly velice chladné a já se nikdy nedokázala zahřát. Ruce i nohy jsem téměř necítila a pořád jsem se třásla. Bývala jsem příšerně unavená. Nebyla to ale obvyklá únava, z jaké se člověk vyspí – byla jsem k smrti vyčerpaná. Chodila jsem jako zombie, poslouchala Kasovy příkazy a sama už nedokázala ani myslet.

Občas jsem nechtěla věřit, že je vůbec možné takhle žít dál. V těch chvílích jsem opravdu měla strach, protože jsem před sebou neviděla žádnou budoucnost a myslela si, že to znamená, že umřu. Jednou v noci mi zákazník, lékař, řekl: „Takhle to nemůžete nechat. Máte zápal plic. Musíte okamžitě přestat. Měla byste jít do nemocnice a léčit se.“

„To nejde,“ namítla jsem. „Budu v pořádku.“

„Ne, nebudete,“ trval na svém a otcovsky mě chytil za rameno. Málem jsem se v tu chvíli rozplakala. „Nebudete v pořádku, pokud se okamžitě nezačnete léčit.“

Když jsem se ráno vrátila zpátky do hotelu, řekla jsem Kasovi, co mi vysvětlil ten doktor, a požádala ho, jestli bych mohla alespoň na pár dní, dokud mi nebude lépe, přestat pracovat. Jen se na mě rozkřičel: „Kvůli nějakýmu nachlazení? Co to s tebou je, ženská? Co máš za problém? Proč děláš takový drama z pitomý rýmičky?“

„ Nejde jen o nachlazení,“ namítla jsem trapně ukňouraným hlasem. „Je mi hrozně zle, jsem slabá a děsí mě, že nemůžu pořádně dýchat.“

„Za to si můžeš sama,“ namítl a dal mi facku. „Nebylo by ti zle, kdybys pořádně jedla.“

Možná měl pravdu, ale já nedokázala jíst, i když jsem chtěla sebevíc, protože se mi po všem dělalo špatně.

Zvládla jsem jen několik soust něčeho bez chuti. Už měsíce jsem se neustále pohybovala v kruhu – práce, spánek, jídlo, práce, spánek, jídlo… Nevídala jsem denní světlo a po probuzení bývala stejně unavená, jako když jsem si šla lehnout.

Postupně mi začínalo být o něco lépe, ale potom se můj stav rázem znovu zhoršil. Hrozně mě bolelo břicho a bolest se stále stupňovala, až jsem začala uvažovat, jestli se mi nevrátily problémy se zauzlením střev jako před operací, kvůli níž jsem neodjela do Albánie

a neprovdala se za Eriona. Teď mi připadalo, jako by se to odehrálo v nějakém jiném životě.

Jednou v noci byla bolest tak příšerná, že jsem si při sexu myslela, že do mě někdo vráží rozžhavený pohrabáč.

Začala jsem se potit, a abych toho muže neodstrčila, musela jsem okraje sedadla stisknout tak pevně, až mi skoro praskly prsty.

Nevím, jak jsem zvládla zbytek noci, ale když jsem se vrátila do hotelu, řekla jsem Kasovi: „Už opravdu nemůžu.

Nemáš tušení, jak to bolí. Nedokážu tu bolest dál snášet.“

Další noc byla bolest ještě horší a já se snažila odpoutat od svého těla tím, že jsem si stále dokola v duchu jako mantru opakovala slova: To tě nezabije. Je to jenom bolest. Ale asi jsem vypadala příšerně, protože mě Kas následujícího večera odvezl do práce – s tím se poslední dobou obtěžoval jen výjimečně –, a když jsem vystupovala, prohodil: „Mluvil jsem s kamarádem a jeho holka má občas to samý. Je to jen močová infekce.

Potřebuješ víc pít a snaž se dělat spíš orální sex.“

Jenomže ta noc byla nejhorší ze všech a u přibližně patnáctého zákazníka byla bolest tak pronikavá, že mi bylo úplně jedno, co mi Kas udělá. Už jsem to dál nedokázala snášet a vyhrkla: „Přestaň! Prosím! Nemůžu to dělat, je mi líto.“

Cesta do hotelu mi trvala déle než obvykle a celou dobu jsem přemýšlela, jak Kas zareaguje. Nepochybovala jsem, že se bude vztekat, protože jsem předčasně odešla z práce.

Proto mě překvapilo, když se na mě jen podíval a nařídil mi, ať jdu do postele.

Zoufale jsem toužila spát, ale bolest mě stále budila.

Když jsem ráno slyšela Kase odejít, vypotácela jsem se z postele, oblékla se a vyšla z hotelu na ulici. Netušila jsem, kam šel a jak dlouho se tam zdrží, a když jsem se pomalu vlekla ulicemi, pořád jsem se rozhlížela, jestli někde nezahlédnu jeho auto.

Když jsem konečně prošla dvojitými skleněnými dveřmi hlavního vchodu místní nemocnice, bolestí jsem už skoro omdlívala. Vzpomínám si, že ke mně někdo přispěchal, objal mě kolem pasu, a potom si už vybavuji jenom to, jak jsem otevřela oči a dívala se do jasného, téměř bílého světla, které mi svítilo někde nad hlavou.

Vlastně jsem ležela na vozíku za zástěnou, a když mě doktor vyšetřil, odvezli mě sanitkou do nemocnice na opačném konci města, kde mě znovu vyšetřili, uložili na pokoj a zavedli mi kapačku.

Potom přišla nějaká žena v bílém plášti, stála vedle postele, upírala na mě vážný, ale vlídný pohled a řekla mi, že je gynekoložka. Mluvila dobře anglicky a kladla mi spoustu otázek, včetně toho, jak často mám sex.

„Ne moc často,“ odpověděla jsem a odvrátila při té lži pohled. „Ale když už ho mám, opravdu to hodně bolí.“

Vzala mě za ruku, mile se usmála a řekla: „Chvilku si vás tady necháme. Potřebujete si odpočinout –

a především potřebujete tekutiny. Jste dehydrovaná. Ale

musíte tady zůstat. Rozumíte mi?“

Přikývla jsem, a přestože jsem studem zrudla, zároveň mě zaplavila vlna úlevy a únavy, když mi došlo, že ona to ví. Díky bohu, protože tohle už dělat nemůžu.

Italský mobil od Kase jsem měla v kapse u bundy.

Někdo ho ale musel vyndat, když jsem si oblékala nemocniční noční košili, protože když lékařka odešla, všimla jsem si mobilu na nočním stolku. Natáhla jsem ruku a sáhla po něm. Potom jsem jen chvíli seděla a dívala se na něj, než jsem vyťukala Kasovo číslo a zašeptala: „Jsem v nemocnici.“

Vůbec mě nenapadlo mu nezavolat. Dělala jsem, co mi nařídil, i když u mě zrovna nebyl a opak mohl znamenat, že mě už nikdy nenajde a já dostanu šanci od něj utéct. Je těžké to vysvětlit, ale vůbec mě nenapadlo mu vzdorovat.

Měla jsem z něho hrůzu a chovala se jako poslušné dítě

– nebo spíš jako loutka, kterou vodil. Rychle jsem se naučila přijímat jako naprosto normální, že Kas rozhoduje úplně o všem. Během posledních několika měsíců jsem téměř žádné vlastní rozhodnutí neudělala. Když mi řekl, abych jedla, jedla jsem; dokonce jsem ho žádala o svolení, než jsem něco udělala: Můžu jít na záchod?

Můžu si tohle vzít na sebe? Můžu si zapálit? Můžu si pustit hudbu? Pokud by řekl ne, vůbec by mě nenapadlo mu vzdorovat, stejně jako bych se neodvážila mu z nemocnice nezavolat a neoznámit, kde jsem.

Kas se samozřejmě vztekal, jak jsem předpokládala.

„Co si to dovoluješ?“ ječel. „Jak sis mohla dovolit tam jít, aniž ses mě zeptala?“ Potom jako by se najednou uklidnil a téměř starostlivě se zeptal: „Co ti řekli? Budeš v pořádku, viď, myško? Budu se o tebe líp starat. Slibuju.

Přijedu za tebou do nemocnice.“ Potom se tón jeho hlasu znovu změnil a vztekle dodal: „Ale mělas mi to říct.

Nemělas tam chodit sama. Musíš dělat, co ti řeknu, chápeš? Je to důležitý. Už na to nezapomeneš, viď, že ne?“

„Ne. Omlouvám se,“ vysoukala jsem ze sebe. „To jen, že mi bylo strašně zle.“ V duchu mi ale nějaký hlas křičel: Nechoď, prosím, nechoď za mnou do nemocnice. Bože, prosím, ať se stane něco, aby sem nepřišel. Bůh sice moje prosby nevyslyšel, ale Kas se objevil až druhého dne a zdržel se pouhých deset minut.

Na pokoji se mnou byla ještě jedna další žena a Kas hovořil velice tiše, aby ho neslyšela, když mi sykl do ucha: „Po celý nemocnici šmejděj policajti. Máš představu, do jakýho maléru se můžu dostat, kdyby mě tu někdo zmerčil?“ Potom normálně pokračoval: „Musím jít.

Vrátím se zítra. Snaž se hodně spát a jíst.“

Vlastně jsem prospala většinu z následujících čtyřiadvaceti hodin. Když jsem se probudila, přišla za mnou lékařka. „Jsme ve velice složité situaci,“ řekla mi.

„Jako Britka byste za léčbu tady v nemocnici nemusela platit, ale jelikož nemáte žádný doklad totožnosti, léčba bude stát deset tisíc eur, možná i víc.“

Vyděsilo mě to. Můj pas měl Kas a já se cítila jako

v pasti. Co proboha budu dělat? Oči se mi zalily slzami, ale lékařka mě poplácala po ruce a rychle dodala: „Ale s tím si teď nedělejte starosti. Potřebujeme se soustředit na to, abyste byla zase v pořádku. Na tyhle věci bude spousta času později.“

Kas přišel asi hodinu po ní. Když jsem mu vysvětlila situaci, posadil se vedle mě na postel a zašeptal: „Zítra tě odsud odvedu.“

„Ale já nemůžu odejít,“ namítla jsem a zalitovala, že jsem mu všechno řekla a dopustila, aby v mém hlase uslyšel strach. Krev mi bušila v uších a musela jsem se hodně soustředit, abych zaostřila jeho tvář. „Vždyť mám zavedenou kapačku,“ pospíšila jsem si s dalším argumentem.

Zabloudil pohledem k ženě na druhé posteli, usmál se na ni, objal mě kolem ramen a sykl mi do ucha: „Ty si myslíš, že nějaká zatracená kapačka je problém? Tu ti klidně vytáhnu sám, když budu muset.“

Navenek se mohlo zdát, že mě hladí, ale ve skutečnosti mě tahal za vlasy tak silně, až mi zvrátil krk. Zabořil mi nehty do kůže a druhou rukou mi zaryl klíčky od auta do stehna. Přitom zašeptal: „Ať se děje cokoli, neříkej nikomu, kde jsi, rozumíš? A ať tě ani nenapadne se o tom zmínit tvý matce.“

„Neboj se, slibuju,“ ujistila jsem ho. Snažila jsem se mluvit klidně, ale srdce mi bušilo a dělalo se mi zle, protože jsem matce už zavolala. Zatelefonovala jsem jí

hned po odpolední návštěvě lékařky, protože jsem měla strach a najednou mi připadalo důležité, aby někdo, komu na mně opravdu záleží, věděl, kde jsem a že mi není dobře.

„Jak se má teta Linda?“ zašeptala jsem, jakmile maminka zvedla telefon. Zněla dojatě, když odpověděla:

„Večer ji navštívíme.“ Rozplakala jsem se, protože jsem pochopila, že mě máma s nevlastním tátou toho večera vyrazí hledat.

„Jsem v nemocnici,“ vysvětila jsem, „ale neboj se, budu v pořádku. To jen…“ Na chvíli jsem se zarazila a vysmrkala se, abych zastavila proud slz. „Jde o to, že u sebe nemám pas a potřebuju pojištění. Nevím, jak to mám udělat.“

Ujistila mě, ať si nedělám starosti, že už něco vymyslí, a potom se mě zeptala: „On tě týrá, Sophie?“ Rozplakala jsem se a zašeptala: „Ano.“

Když teď Kas seděl na mé posteli, myslela jsem na jediné: Panebože, jsem v hrozném průšvihu. Až zjistí, co jsem udělala, zabije mě.

„Něco zkus a uvidíš, co s tebou bude,“ vyhrožoval mi Kas. „Myslíš, že ty lidi tady ti chtěj pomoct? Jsi jim úplně volná, nikomu na tobě nezáleží, jen mně, tak mě nepodraz.

Zítra přijdu a vezmu tě odsud. Jestli někomu něco řekneš, zabiju tě a potom už tě ta tvoje milovaná matička nikdy neuvidí.“

Žena z druhé postele se na nás zadívala, Kas mě

poplácal po ruce, políbil na tvář a přitom tiše zopakoval:

„Ať tě ani nenapadne mě podrazit.“ Potom odešel. Ležela jsem na posteli, plakala a stále dokola si říkala: Jestli na to přijde, jsem mrtvá.

Ale najednou jako by ze mě všechno napětí spadlo a já se cítila skoro klidně. Už jsem byla z toho věčného strachu unavená a svůj osud jsem koneckonců stejně nemohla nijak zvlášť ovlivnit. Nemůžu se Kasovi bránit, na to jsem příliš slabá a unavená. Toužila jsem znovu slyšet maminčin hlas.

Proto jsem vytočila její číslo, i když jsem dokázala jen vydechnout: „Mami!“ a opět se rozbrečet.

Mamka plakala také, když mi říkala: „To je v pořádku, Sophie. Jedeme za tebou. Už jsme na cestě. Už jsme zaplatili přepravu lodí. Snažili jsme se chytit nějaké letadlo, ale na dnešek ani zítřek nebylo nic volného, tak jsme vyrazili autem. Už jedeme. Poslyš, holčičko, tohle je velice důležité, neříkej mu, že přijedeme.“

„Ale mami, on mě zítra chce odvézt z nemocnice,“

vzlykala jsem.

„ Ne! Nesmíš odejít,“ vyhrkla máma. „Budeme tam hned zítra. Sophie, musíš tam na nás počkat.“

„Ale co když se sem dostane dřív?“ Cítila jsem, jak ve mně narůstá dusivá panika, skoro jsem nemohla dýchat. „Mami, nedovol, aby mě odvedl. Prosím, mami, prosím. Přijeď dřív než on.“

Zbytek dne i v noci jsem proležela v podivně otupělém stavu. Dokázala jsem vnímat jen svůj strach, a kdykoli

jsem na chvilku usnula, pronásledoval mě tentýž sen.

Máma se Stevem běželi nemocniční chodbou a volali moje jméno, jenomže já už seděla s Kasem v jeho autě a vyjížděli jsme z parkoviště na ulici.

Nazítří odpoledne mi Kas poslal esemesku, že musel odvézt auto do servisu, ale že za pár hodin bude v nemocnici. Znovu jsem zavolala mamince. Neměla jsem už daleko k hysterii, třásla jsem se a koktala.

„Snaž se tam vydržet, Sophie,“ naléhala na mě.

„Mluvili jsme s někým z ambasády, kontaktovali nemocnici, takže vědí, že jsme na cestě. Měli už podezření, že se něco děje, a ujistili nás, že se tě tam pokusí udržet, než přijedeme.“

„Pospěš si, mami,“ vzlykala jsem. „Prosím tě, pospěš si, strašně se bojím.“

O dvě hodiny později zavolal Kas a oznámil mi, že už je skoro u nemocnice. Krátce po něm se ozvala mamka:

„Jsme už jen pět minut cesty od tebe.“

„Až ho uvidíte, nic neříkejte,“ prosila jsem ji. „Neznáte ho, mami. Nemáte představu, co je to za člověka. Jestli ho rozčílíte nebo naštvete, tak se nezná, je schopný všeho.

Prosím tě, chovejte se, jako by všechno bylo v pořádku.“

I tak mi ale přišlo, jako bych v ruce držela časovanou bombu. Kas mi tolikrát opakoval, co provede mým mladším bratrům, když nebudu poslušná. Ani na okamžik jsem nepochybovala, že svá slova myslí vážně.

S matkou se osobně nikdy nesetkal, ale zpočátku, než

jsem o rodině raději přestala mluvit, mi popuzeně říkal:

„Ach, ta tvoje matinka! Vždycky uděláš, co ti řekne!

Úplně tě ovládá.“ Byl to nesmysl, a navíc nechtěná ironie, když uvážím, že přesně to dělal on se mnou.

„Nic se nestane, slibuju,“ ujistila mě máma. „Ale za žádnou cenu nesmíš odejít z nemocnice. Rozumíš mi, Sophie? Nikam neodcházej.“ Potom se srdceryvným vzlyknutím dodala: „ Musíš zůstat tam, kde jsi, Sophie, jinak bych tě taky už nikdy nemusela vidět.“

Následujících několik minut jsem seděla na židli vedle své postele, upírala pohled na dveře a modlila se: Prosím, ať je to mamka. Prosím, prosím, prosím, Bože, nedovol, ať Kas přijde první. Jenže vzápětí rozrazil dveře a kráčel k mé posteli.

Z jeho výrazu jsem poznala, že okamžitě něco zavětřil.

Vstala jsem a snažila se přemoct instinktivní nutkání držet se od něho co nejdál. Vyhrkla jsem: „Mamka je tady.“

Chvilku předtím přišly do pokoje dvě sestřičky a odvedly tu druhou ženu, takže Kas už se nemusel tvářit přívětivě ani šeptat a vyhrkl: „ Co to meleš?“

„Moje matka je tady,“ zopakovala jsem, polkla a zatínala pěsti, abych se přestala třást. „Neměla jsem žádné zdravotní pojištění a nemohla za nemocnici zaplatit.

Tak mě napadlo, že když zavolám mamce, mohla by požádat moji sestru, aby v Anglii zavolala do pojišťovny a tvářila se, že jsem to já. Mým jménem by mi mohla sjednat pojištění. Ale mamka a Steve o mě měli strach…“

Mluvila jsem překotně, slova se mi valila z úst jako téměř nesrozumitelný proud, částečně proto, že jsem nebyla schopná ho zastavit, a zároveň jsem se pokoušela získat čas.

„Přijeli, protože mě chtějí odvézt domů, letadlem cestovat nemůžu,“ pokračovala jsem a nedala Kasovi šanci mě přerušit. „Doktoři mi kvůli žaludku nedovolí letět, takže mamka se Stevem přijedou, aby mě odvezli.“

K mému překvapení se zdálo, že Kas tohle vysvětlení celkem vzal – nebo si spíš uvědomil, že pokud moje matka a Steve opravdu přijedou do nemocnice, musí se chovat chytře, aby je přiměl odjet beze mě. A právě když se snažil zachovat klid a řekl: „Tak dobře,“ dveře pokoje se znovu rozlétly a dovnitř téměř vběhla máma. Steve ji o něco pomaleji, ale velice rozhodně následoval. Tvářil se neproniknutelně, jen svraštěným obočím dával najevo, že se s nikým nehodlá párat.

Kas se k nim otočil s okouzlujícím úsměvem a zdvořile pozdravil. Ani jeden z nich mu však neodpověděl. Máma se na něho evidentně nedokázala ani podívat, a když se rozběhla přes pokoj a objala mě, v slzách jsem se schoulila do její náruče.

Nezvladatelně jsem se třásla, ale najednou jsem kromě obrovské únavy cítila i téměř hmatatelnou úlevu.

Uvědomila jsem si totiž, že už nejsem sama. Během posledních několika měsíců jsem mnohokrát stála se skloněnou hlavou a poslouchala, jak na mě Kas křičí kvůli

něčemu, co jsem pokazila, nebo jsem postávala promrzlá a ztrápená u silnice a čekala, až u mě zastaví další cizí člověk. Celou tu dobu jsem snila o tom, že jednou vzhlédnu a uvidím mámu. A teď, když jsem vnímala teplo jejího těla, jsem se zase cítila jako malá holčička, která se probudí z ošklivého snu a ví, že v maminčině náruči jí nic nehrozí.

Potom jsem si ale vzpomněla, že máma a Steve jsou sice tady, ale do úplného bezpečí vede ještě dlouhá cesta.

Věděla jsem, že Kas je ochotný podniknout cokoli, jen aby mě mohl dál ovládat a využívat. Děsila jsem se toho, co teď udělá. Steve sice působil klidně a nedával najevo žádné emoce, v duchu však určitě bedlivě vyhodnocoval situaci, aby se mohl zodpovědně rozhodnout, co podniknout dál. Na mámě bylo znát napětí, určitě se musela ovládat, aby Kase holýma rukama nerozsápala na kousky, i když ještě neměla úplnou představu, co mi vlastně prováděl. Strašně jsem se bála, že řeknou něco, co Kase rozlítí – v takovém případě bychom neměli šanci uniknout.

Jenomže ačkoli jsem o tom v tu chvíli neměla tušení, mamka i Steve už stačili pochopit, že Kas dělá daleko horší věci, než že jen děsí a týrá své přítelkyně. Po konzultaci s někým na britské ambasádě se rozhodli, že za všech okolností zachovají klid a nedají mu šanci. Chtěli mě od něho dostat pryč.

Mamka mě stále ještě objímala, když se otevřely dveře

na chodbu a dovnitř nakoukla sestřička. Usmála se a lámanou angličtinou sdělila: „Musíme tu teď uklidit. Vy musíte ven.“ Ukázala na mě a na matku a ještě dodala: „Vy ne.“ Kas jí něco rychle říkal italsky, ale ona jenom pokrčila rameny a jeho se Stevem vystrčila na chodbu. Do pokoje vešla drobná šedovlasá žena v pracovním plášti a začala vytírat podlahu.

Jakmile se za Kasem a Stevem zavřely dveře, mamka mi řekla: „Sleduj mě a dělej, co ti se Stevem řekneme.“

Viděla jsem jí na očích, jak je z pohledu na mě šokovaná a vyděšená. Poprvé po dlouhé době jsem si pokusila představit, jak moje vychrtlé tělo, oči zapadlé v tmavých kruzích a pohublý obličej musí vnímat někdo druhý.

A v jejím případě někdo, kdo mě neviděl půl roku.

Neměly jsme čas si toho moc říct, protože vzápětí se otevřely dveře, znovu nakoukla sestřička a oznámila nám: „Chce s vámi mluvit lékař.“

Když jsme vyšly na chodbu, Kas a Steve stáli mlčky kus od sebe, oba se stejně vážným a nekompromisním výrazem ve tváři. Jakmile nás ale Kas zahlédl, okamžitě se snažil být okouzlující a projevit zájem. „Půjdu k doktorovi s vámi,“ nabídl matce. „Mluvím italsky a mohu vám překládat.“ Vykročil k ní, ale Steve se okamžitě postavil mezi nás a pomalu pronesl:

„Poslouchejte, hochu, tohle je rodinná záležitost a vy nejste členem rodiny, takže vás požádám, pokud vám to nevadí, abyste laskavě počkal tady.“ Ukázal na řadu židlí

vyrovnaných podél jedné stěny. „Prosím, nechte to na nás.

Je to naše dcera a nepotřebujeme nikoho, aby nám cokoli překládal. Děkujeme mnohokrát.“

V Kasových očích jsem zahlédla záblesk vzteku a dostala strach. Steve neměl tušení, s kým má tu čest, jenomže já úplně zapomněla, že se pod jeho ledově klidnou slupkou skrývá stejně silné odhodlání, jaké má Kas. Když Kas ustoupil stranou, abychom mohli projít, Steve se k němu otočil zády a kráčel mezi mnou a matkou chodbou k ordinaci, kde už na nás čekal lékař.

„Potřebujeme kopie vašich řidičských průkazů,“ sdělil rodičům. „Potom ji odvezte domů. Až všechno vyřešíte, pošlete nám kopii jejího pasu, ale teď si s tím vůbec nedělejte starosti.“

Máma neměla představu, co se se mnou posledních šest měsíců dělo, ale později mi řekla, že když si potřásla s lékařem rukou a zadívala se mu do očí, uvědomila si, že ať to bylo cokoli, on to věděl.

„Ale můj pas je u Kase,“ namítla jsem. „Nemůžu…“

„Ale můžeš, holčičko.“ Steve mě objal kolem ramen. „Zvládlas to až sem. Ten poslední krok zvládneš taky. A tentokrát budeme stát po tvém boku my.“

Kromě pasu jsem měla v hotelu jen velmi málo věcí a skoro nic z toho jsem si netoužila vzít domů. Děsila mě už jenom představa, že bych se tam musela vrátit. Pořád jsem nevěřila, že bych Kasovi mohla uniknout, a bála se, že čím déle se s ním zdržíme, tím více času mu dáme na

promyšlení plánu, jak mě od mamky a Stevea znovu odtrhnout.

„Pojeď se mnou,“ vybídl mě Kas, vzal mě za ruku a vykouzlil okouzlující úsměv, ačkoli výraz jeho očí se nezměnil.

„Ne!“ téměř vykřikla máma. Potom se zarazila, zhluboka se nadechla a klidnějším tónem pokračovala:

„Měla by jet s námi. Hrozně dlouho jsme ji neviděli.“

„Ano, ale na nějakou dobu mi ji odvezete, takže by bylo hezké, kdyby mohla jet se mnou v mém autě, abych si ji ještě chvíli užil, než odjede,“ namítl Kas.

Máma okamžitě vyhrkla: „Ne.“ S pohledem upřeným do jejích očí jsem ji však ujistila: „To je v pořádku, pojedu s Kasem.“

Vysvětlila Kasovi, že mě na lékařovo doporučení odváží do Anglie, abych se tam mohla zcela zotavit.

Nechápala jsem to, ale zdálo se, že se s tím Kas smířil.

Možná byl prostě přesvědčený, že mě získá zpátky, kdykoli se mu zachce. Ačkoli jsem ze všeho nejvíc na světě toužila od něho uniknout, stále jsem se upínala na myšlenku, že mu nesmíme dát žádný důvod k podezření, že rozhodně nemám v úmyslu se za ním vrátit. Bála jsem se, protože s každou minutou rostlo nebezpečí, že nás prokoukne a změní názor. Proto mi jako nejlepší připadalo neodporovat mu a nemarnit drahocenný čas dohadováním.

Zvlášť když jsem věděla, že pokud se pro něco rozhodne, nedá se od toho odradit.

V autě mi Kas řekl, že mi zarezervuje letenku na návrat do Itálie. „Čtyři týdny ti na zotavení určitě budou stačit,“

řekl. „A když mi dáš svoji kreditku a PIN, budu mít alespoň malou záruku pro případ, že by tě třeba napadlo se nevrátit.“ Potom chladným a výhrůžným hlasem dodal:

„A ať tě ani nenapadne dát mi špatnej PIN. Počkej a uvidíš, co se bude dít, kdybys mě chtěla podvést.

Nemysli si, holčičko, že když s tebou nebudu, že tě nedokážu najít. Najdu si tě, ať se schováš kamkoli.“

Nepochybovala jsem, že svoje slova myslí vážně.

Steve s mamkou za námi jeli do hotelu. Když Kas zabočil na příjezdovou cestu, Steve zastavil těsně za ním, takže mu blokoval odjezd. Jakmile vypnul motor, vyskočil a otevřel kufr. Postavil se trochu stranou, aby Kas musel vidět, co dělá, když odsunoval těžké kovové sněhové řetězy. Na chvilku se Kasovi podíval přímo do očí, potom se obrátil ke mně a mile prohodil: „Tak, zlato, máš deset minut a potom odjíždíme. Počkáme na tebe s maminkou tady.“

Kas stál v tom příšerném malém hotelovém pokoji a díval se, jak si do kufru skládám nějaké oblečení.

Snažila jsem se nedat najevo, jak jsem vyděšená. Věděla jsem, že ty věci házím do kufru přesně způsobem, který ho vždycky předtím spolehlivě vytočil. Když jsem rychle skládala svetr, z kapsy mi vypadl kousek papíru. Kas se sklonil, zvedl ho, podíval se na něj, potom se natáhl a otevřenou dlaní mi vrazil facku.

„Co má bejt sakra tohle?“ křikl, zasadil mi ještě jeden políček a potom mě uhodil pěstí.

„Já… nevím,“ koktala jsem a snažila se soustředit na kousek papíru, který mi držel pár centimetrů před očima.

Ta na papíře napsaná čísla mi nejdřív nedávala smysl, i když to bylo moje písmo. Potom jsem si vzpomněla na noc, kdy z nebe několik hodin padal ledový déšť a já se snažila spočítat, kolik peněz ještě musím vydělat, abych toho pro tentokrát už mohla nechat a jít se schovat někam do sucha, než se budu moct vrátit do hotelu.

„Chceš, aby mě chytili, ženská?“ Kas mě znovu udeřil. „Koukej se dát dohromady, než se sem vrátíš.“

Hraj tu jeho hru, pomyslela jsem si. Neříkej nic, co bys normálně neřekla. Musíš se tvářit, že se vrátíš. Jako by mi četl myšlenky, zatnul mi prsty do vlasů a přitáhl mě k sobě. Pomalu řekl: „Ať tě ani nenapadne myslet na to, že by ses nevrátila. Najdu si tě.“ Ale vzápětí už mě objímal a šeptal mi do ucha: „Miluju tě. Nechci bejt bez tebe. Dej se do pořádku a vrať se mi.“

O několik minut později jsem za ním scházela ze schodů. Byla jsem trochu zmatená a točila se mi hlava.

Pořád jsem nemohla uvěřit, že mě opravdu nechá nastoupit do Steveova auta a odjet. Steve mi vzal zavazadlo a uložil ho do kufru. Mamka mě postrčila na zadní sedadlo a najednou jsme sjížděli z kopce po ulici, kde jsem strávila půl roku, kde jsem prožila tolik utrápených, osamělých a děsivých nocí. S každým metrem jsme se

vzdalovali od Kase. Rozplakala jsem se.

Mamka se natáhla dozadu a vzala mě za ruku. „Už je to dobré, Sophie,“ řekla. „Jsi v bezpečí. Už je po všem.“ Já tomu ale pořád nemohla uvěřit. Kas mi tolikrát opakoval, že má všude svoje lidi, že mě sledují a že bude vždycky vědět, kde jsem a co dělám. Proto mi připadalo neuvěřitelné, že by mě nyní jen tak nechal jít.

Když jsme projížděli severní Itálií, dívala jsem se otupěle z okénka auta a snažila se vstřebat skutečnost, že už nejsem na všechno sama.

Každých pár minut mi zazvonil telefon a Kas do něho opakoval: „Jsi moje malá myška. Už teď se mi po tobě stýská. Chci, abys tu byla se mnou, abych tě mohl líbat, objímat a dotýkat se tvých vlasů.“ Dělalo se mi zle a bylo mi za něho trapně. Copak si vážně myslí, že mu po tom všem, co mi udělal, věřím? I když mě nutil pracovat na ulici, namlouvala jsem si, že mě miluje. Vím, že to bylo divné, ale chtěla jsem tomu věřit, protože jen když jsem potlačila veškerou logiku, dokázala jsem sama sebe přesvědčit, že mu na mně záleží. Musí ale splatit dluh, abychom mohli začít plánovat společnou budoucnost.

Najednou mi nic z toho nedávalo smysl.

Kas se mě při každém telefonátu do auta vyptával: „Kde teď jste?“ Vždycky jsem odpověděla, že nevím, a cítila, jak přemáhá podráždění, když navrhl: „A proč se nezeptáš maminky?“ Viděla jsem, jak se mamka podívala na Stevea, když řekl jméno nějaké ulice nebo městečka, jímž

jsme právě projeli, a já tu informaci předala Kasovi. Až později jsem se dozvěděla, že Kas Steveovi velice podrobně vysvětlil, kudy má jet. Právě místa z té trasy mi Steve říkal. Ve skutečnosti v něm však Kasův zájem o naši trasu vyvolal podezření, takže jsme se vydali úplně jinudy.

Mamka ani Steve se nevyptávali, co mi Kas dělal, a mamka mě jen držela za ruku a cestou mluvila o jiných věcech. Bylo mi ale jasné, že se do dobré nálady nutí.

Kdykoli se na mě podívala, četla jsem v jejích očích, jak ji nade mnou usedá srdce.

Na noc jsme zastavili v jednom penzionu u švýcarských hranic. Ukázalo se, že je to taková švýcarská obdoba hotelu ze seriálu Hotýlek. Penzion vedl pár, který Steve okamžitě překřtil na Frauda a Maud. Nechovali se moc zdvořile a servírovali nám neskutečné blafy. Když si Steve přál ke steaku salát a hranolky, Fraud se na něho podíval, jako by si u McDonald’s objednával kaviár a šampaňské Cristal. Měli jsme co dělat, abychom se nahlas nerozesmáli.

S mamkou jsme se rozesmály až později při návštěvě baru. Steve, muž velice háklivý na hygienu, téměř omdlel, když viděl, jak Fraudovi upadl plátek limetky na zem, on ho sebral, opláchl a hodil do skleničky. Vlastně jsme se ten večer smáli, až nám po tvářích tekly slzy, a byli Fraudovi a Maud vděční, že posloužili jako ventil u papiňáku. Díky nim jsme mohli uvolnit alespoň část nahromaděných emocí.

Když jsme tam tak seděli u baru, smáli se a povídali si, podívala jsem se na mamku a Stevea a cítila, jak mi srdce přetéká láskou. Tak strašně dlouho jsem si neměla s kým popovídat, až jsem skoro zapomněla, jak vypadá normální život. Smířila jsem se s myšlenkou, že se už nikdy nebudu mít čemu smát. Také jsem si myslela, že už nikdy nebudu žít s pocitem bezpečí, ale toho večera jsem se mu velmi přiblížila.

Nazítří dopoledne mamka po několika hodinách najednou navrhla: „Pojďme si zazpívat!“

„Ne, mami, to nemůžu,“ namítala jsem. Ale ona trvala na svém.

„Ale no tak,“ povzbuzovala mě. „Určitě nám hned bude líp. Nepamatuješ si, jak jsme si v autě zpívali, když jsi byla malá?“ Otočila se, vzala mě za ruku a tiše dodala:

„No tak, holčičko, bude to fajn, slibuju.“

Dala se do zpěvu, potom se k ní připojil Steve a nakonec i já. Měla pravdu – cítili jsme se lépe a vzpomínky na to, jak jsme projížděli Švýcarskem a Francií a přitom z plných plic zpívali, budu vždycky s láskou opatrovat.

Později dopoledne jsme se zastavili na kávu v nějakém lyžařském středisku. Seděli jsme venku před kavárnou, slunce příjemně hřálo a mamka zničehonic nahlas zauvažovala, jestli může požádat někoho z lidí od sousedního stolu, aby nás vyfotil. Okamžitě mě zachvátila panika a s očima zalitýma slzami jsem namítla: „Ne,

mami. Nechci se fotit. Nechci žádný snímek. Prosím.

Podívej se, jak vypadám. Jsem odporná.“

Mamka se ale jenom natáhla přes stůl, vzala mi ruce do dlaní a řekla: „ Vyfotíme se, Sophie, a jednoho dne se na tu fotografii podíváme a vzpomeneme si na tuhle chvíli.

Potom už si o všem dokážeme promluvit bez slz.“

„To nepůjde. Taková chvíle nikdy nepřijde,“

vzlykala jsem.

Mamka plakala taky a řekla: „Ale přijde, děvenko, slibuju ti, že přijde.“

===DB6mzaMCGKz6RuvdNMoDqLbEnXcXlOxUicsV0qEWBMI=

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

Nevím, jak jsem čekala, že se budu doma cítit, ale připadalo mi, že se úplně všechno změnilo. Vlastně nešlo ani tak o změnu nějakých reálných věcí, problém spočíval spíš v tom, že já sama jsem se stala někým jiným, takže jsem všechno vnímala odlišně. Odjela jsem jako osobnost s určitými zkušenostmi a názory na život a vrátila se jako někdo, koho jsem při pohledu do zrcadla nepoznávala – někdo, za koho jsem se styděla.

Těžko se to vysvětluje, ale jako bych najednou nevěděla, jak se normálně chovat, takže jsem nikam nezapadla. Hodně jsem o to stála, ale netušila, jak to zařídit; byla jsem posedlá představou, že lidé možná dokážou číst moje myšlenky a vědí, jaké odporné věci jsem dělala, a proto se mnou žádný slušný člověk nebude chtít mít nic společného. Věděla jsem, že pokud by se mi někdo svěřil se stejnou zkušeností, bylo by mi ho líto a ani na chvíli bych ho z ničeho nevinila. Přesto jsem ale pořád žila s pocitem, že to všechno byla vlastně moje vina.

Možná se stejně cítí spousta lidí, kteří za sebou mají podobně špatnou zkušenost, možná mají stejně jako já pocit, že se přes to potřebují co nejrychleji přenést, aby pak mohli posbírat kousky svého života a jít dál. I oni

však nejspíš zjistí, že se jejich život rozpadl na tolik dílečků, že jejich slepení už snad ani není možné. Šest měsíců jsem se tvářila, že jsem Jenna, ale teď jsem měla pocit, jako bych jí opravdu byla. Ačkoli jsem se ze všech sil snažila zase normálně žít, byla jsem neustále v depresi a myslela si: Nechci tady být, ale nechci být ani nikde jinde. Nechci být nikde. Nikam nepatřím. Co budu sakra dělat?

O tom, co se dělo v Itálii, jsem nikomu neřekla. Věděla jsem, že se mamka rozhodla dopřát mi čas a prostor, než se mě na to zeptá, a i když se už několikrát chystala začít, vždycky si to na poslední chvíli rozmyslela.

Kas mi stále pravidelně telefonoval a já mu odpovídala: „Snažím se dát do pořádku. Potřebuju být chvíli sama.“ Nečekala jsem, že by mým slovům věnoval nějakou pozornost, takže mě překvapilo, když se pár dnů neozval. A potom mi zavolal někdo, kdo tvrdil, že je Kasův bratr.

„Kase zatkli,“ řekl mi. „Italská policie ho sebrala, když měl v autě spoustu kokainu, a skončil ve vězení. Potřebuju vědět, jestli se vrátíš.“

Chtělo se mi na něj zakřičet: Proč mi to říkáš? To není můj problém. Je mi úplně jedno, co se Kasovi stalo.

Vězení je přesně to místo, kam patří. Místo toho jsem se ale snažila projevit zájem a řekla jen: „To je mi líto, ale teď se vrátit nemůžu.“

Potom jsem zašla do kuchyně a postavila si vodu na čaj.

Stála jsem tam, zírala z okna a snažila se pochopit, co vlastně cítím. Je to rozrušení? Úleva? Nechce se mi tomu věřit? Lítost? Uspokojení? Možná to byly všechny tyhle pocity dohromady.

Pořád jsem tam ještě stála, když se objevila mamka a zeptala se: „Vaříš si čaj? Udělej mi taky.“ Potom se posadila ke kuchyňskému stolu a nadhodila, že si musíme promluvit.

„Musíš mi říct, co se tam stalo,“ začala. „Nechtěla jsem na tebe tlačit, ale teď už to potřebuju vědět.“

„Nemůžu ti to říct,“ namítla jsem. Srdce mi prudce bušilo, a protože jsem měla pláč na krajíčku vlastně neustále, po tvářích mi okamžitě začaly stékat slzy.

„Ale ano, můžeš,“ namítla mamka, vzala mě za ruku a stiskla ji. „Je mi jedno, co se stalo, Sophie. Nezáleží na tom, cos dělala. Vždycky budeš moje holčička a já tě budu milovat. Na tom se nemůže nic změnit, bez ohledu na to, jak to sama vnímáš. Nic se nemůže změnit ani na tom, že ty jsi ty. Ale musíš mi to říct. Nedokážu snášet pohled na to, jak se trápíš a já ti nemůžu nijak pomoct.“

A tak jsem jí vylíčila, co mě Kas donutil dělat, jak strašně jsem se ho bála a cítila se tak osamělá, že jsem se stala Jennou, abych to vůbec přežila. Vysvětlila jsem jí, že při každém našem telefonátu stál Kas vedle mě, a i když jsem jí strašně toužila říct, že nejsem tak šťastná, jak se tvářím, styděla jsem se a Kas mi vymyl mozek natolik, že jsem jí nedokázala říct pravdu. Poklekla vedle křesla,

v němž jsem seděla, objala mě a obě jsme se rozplakaly.

Když po chvíli dokázala zase promluvit, řekla: „Tušila jsem, že něco není v pořádku. Cítila jsem to. Po celou tu dobu jsem Steveovi říkala, že nevěřím, že bys jen tak odešla od rodiny, přátel a z práce. Občas jsem se probudila kolem čtvrté nebo páté hodiny ráno a myslela na tebe. Uvažovala jsem, kde asi zrovna jsi, co děláš. Věděla jsem, že se ti stalo něco zlého, ale přiměla jsem se uvěřit tomu, co mi říkali všichni kolem – že jsem jenom uražená, protože jsme si vždycky byly tolik blízké a najednou se mnou už nechceš mluvit.“

Ukázalo se, že když jsem mamce zavolala z nemocnice, měli už se Stevem v plánu vyrazit na „přepadovou“

návštěvu do Itálie. Přestože jsem se vykrucovala a nikdy jí neřekla ani adresu – když se na to zeptala, pokaždé jsem to nějak zamluvila –, napadlo je prostě přijet, jezdit po okolí a vyptávat se, dokud mě nenajdou. Mamka vyrostla na vesnici, takže si vůbec neuvědomovala, jak snadné je zmizet někde na předměstí. Určitě si vůbec nepřipouštěla možnost, že by se z pátrání po Itálii mohla vrátit beze mě.

I v těch nejhroznějších snech si ale představovala, že mě Kas „pouze“ týrá, a pravda ji úplně zdrtila. Později to šla říct nahoru Steveovi. Sešel dolů, objal mě, tiskl mě k sobě tak, že jsem skoro nemohla dýchat, a řekl: „Poslyš, zlato, teď jsi v bezpečí a všichni tě mají rádi. Postaráme se o tebe a ty se z toho dostaneš.“

Sestře to mamka podala v poněkud upravené verzi, ale

když za mnou Emily přišla do pokoje, plakala. Objala mě a přes slzy pořád opakovala: „Je mi to líto. Je mi to strašně líto, Sophie. Je mi to moc líto.“

Toho večera jsme s mamkou, Stevem a Emily zasedli k rodinné poradě. Dohodli jsme se, že to nikomu mimo rodinu říkat nebudeme, s výjimkou jedné mamčiny kamarádky, Louise. Ta se znala s nějakým policistou, který by prý možná věděl, kde by mi mohli pomoct.

A právě on mi zprostředkoval setkání s Robinem, který vedl oddělení pro mravnostní delikty. Doslova mě zachránil.

Několik dnů po návratu domů jsem zašla do kadeřnictví a nechala si obarvit a ostříhat vlasy. Nechtěla jsem už vypadat jako Jenna, ale co bylo možná ještě důležitější, nechtěla jsem mít její vlasy – vlasy, kterých se dotýkal Kas a spousta jiných mužů. Mamka probrala věci z mého kufru a většinu z nich vyhodila. Tiše při tom plakala a téměř se zhroutila, když našla v podšívce saka rozpáranou díru a padesát eur, které jsem tam nacpala.

Myslím, že teprve v tu chvíli jí to celé došlo. Ještě víc mě bolí vědomí, že když jde večer spát, musí v posteli zápasit s představami hrůz, které se mi děly.

Den poté, co jsem se jí svěřila, mě mamka vzala nakupovat nějaké nové oblečení. Potom jsme si zašly do kavárny a já se najednou rozplakala. Při pohledu na bolest v její tváři mi bylo ještě hůř. Když jsem se uklidnila natolik, abych mohla mluvit, řekla jsem jí: „Nenávidím se.

Nenávidím to, jak vypadám. Už nechci být na tomhle světě. Já vím, musím žít dál, ale nechci.“

„Ach, Sophie,“ povzdechla si a utřela slzy, které mi stékaly po tvářích. Potom se pomalu zhluboka nadechla a předstíraně radostným hlasem řekla: „Vypadáš nádherně, zlato. Jde jen o to, jak se právě teď cítíš. Zlepší se to, slibuju.“

„Podívej se na mě, mami,“ zašeptala jsem. „Jsem vychrtlá, hnusná a moje oblečení je odporný. Vím, že mi chceš pomoct, ale je úplně jedno, kolik peněz za nové věci utratíš. Na mně už nikdy nic hezky vypadat nebude. Já si nepřipadám hezká – vypadám jako kostra.“

Kvůli mamce jsem se snažila trochu sebrat a nakonec jsem zalhala, že se mi všechno to nové oblečení moc líbí. Ale stejně jsem se nedokázala ubránit myšlenkám: K čemu to všechno je? Moje existence už nemá smysl.

Měla jsem i další starosti. Tou nejpalčivější byly dluhy. Během pobytu v Itálii z mého účtu každý měsíc odcházelo nájemné na byt v Leedsu, a když peníze došly, účet se přečerpal. Nikomu jsem se o tom nezmínila, a když se mě matka ptala na mou finanční situaci, trvala jsem na tom, že všechno je v pořádku. „Nedělej si s tím starosti.“

Z toho usoudila, že jsem se o všechno postarala. Jenže to nebyla pravda. Zadluženost mi naháněla strach a bylo mi jasné, že si musím co nejrychleji najít práci, abych mohla bance začít splácet.

Naštěstí se mi povedlo najít si opravdu dobrou práci –

na doporučení jednoho kamaráda, bývalého kolegy.

Podařilo se mi to už tři týdny po návratu domů. Věděla jsem, že mamka by byla radši, kdybych zůstala u ní, aby mě dál mohla ochraňovat. V mnoha ohledech jsem po tom toužila i já. Ale věděla jsem, že jestli teď podlehnu pokušení schovávat se v téhle bezpečné ulitě před skutečným světem, nikdy si už nový život nevybuduju. Od rodiny mě vyháněla také skutečnost, že jsem se cítila úplně jinak než jako to děvče, kterým jsem bývala. Všechno, co by mi mělo připadat známé a uklidňující, se mi najednou zdálo cizí a divné, ačkoli jsem věděla, že ve skutečnosti jsem se změnila jenom já sama.

Opustila jsem tedy rodinu a vrátila se zpátky do bytu v Leedsu. Ale na nic jsem se nedokázala pořádně soustředit. Pořád jsem se cítila tak zvláštně netečná a odcizená, jako bych se na sebe dívala zvnějšku. Myslela jsem si: Dej se dohromady. Je po všem. Všechno je to minulost. Jdi dál. Jenomže to nešlo, protože se všechno změnilo a já netušila, jak se mám posunout dál.

Nepomohla mi ani skutečnost, že jsem mezitím přišla o většinu přátel; pokud vůbec věděli, že jsem odjela do Itálie, přestala jsem jim volat a odpovídat na esemesky, takže pokusy o kontakt brzy vzdali.

Domluvila jsem si vyšetření na klinice a nechala si udělat testy na všechny možné nemoci. Rozplakala jsem se úlevou, když mě ujistili, že žádnou nákazu nemám.

Alespoň za to jsem mohla být vděčná, i když to byla jen

malá útěcha.

Když jsem se poprvé setkala s Robinem z útvaru pro vyšetřování mravnostních deliktů, zeptal se mě: „Chápete, co se vám stalo – že jste se stala obětí obchodu s lidmi?“

Je to zvláštní, ale v tu chvíli jsem o tom poprvé uvažovala v těchto kriminalistických termínech. Kasovi se podařilo vymýt mi mozek tak dokonale, že mě nikdy ani nenapadlo, že to všechno bylo promyšlené a vykalkulované.

A myslím, že jsem se tehdy ještě nedokázala vzdát iluze, že mě nakonec přece jen nějakým způsobem miloval.

Během několika setkání mi Robin položil řadu otázek a pomohl mi mou zkušenost chápat v realističtějším světle.

Pak mi jednoho dne ukázal fotografii a zeptal se: „Je to on?“ Před odpovědí jsem si snímek dlouze prohlížela. Ne že bych snad Kase okamžitě nepoznala, ale najednou jsem v duchu znovu slyšela jeho hlas: „Jestli se někdy kvůli nějaké tvojí pitomosti dostanu do maléru, normálně tě zabiju, ženská.“ Ale po chvíli jsem zašeptala: „Ano.“

„Je tu hledaný kvůli nezdařenému pokusu o vraždu.

Chtěl někoho zastřelit,“ vysvětloval mi Robin. „Proto tak rychle opustil zemi, když jste se s ním před lety seznámila.“ Potvrdil mi, že Kas je v Itálii ve vězení kvůli drogám, a zeptal se mě, jestli na něho chci podat trestní oznámení. Stačila pouhá představa a začala jsem se nezvladatelně třást, protože mi bylo jasné, že zloba a výbuchy vzteku, které jsem s ním zažila, by nebyly nic proti tomu, co by se rozpoutalo po jeho odsouzení na

základě mého svědectví.

„ Ne! “ vyhrkla jsem. „Ne, to nejde. Já… Věděl by, že jsem to já. Věděl by, že jsem ho neposlechla. Nedokážete si představit, v jakém maléru bych se ocitla. Nebo by poslal někoho jiného, aby si to se mnou vyřídil. Nenechal by jen tak, že jsem ho takhle podrazila. Ne. V žádném případě.“

„To je v pořádku.“ Robin se konejšivě dotkl mojí ruky. „Nikdo vás nebude nutit a naprosto chápu, jak se cítíte. Stejné pocity mají všichni, kteří za sebou mají podobnou zkušenost. Právě proto je moje práce tak obtížná a je to také jeden z důvodů, proč tyhle prevíty málokdy dostaneme před soud. Ale věřte mi, Sophie, že vás chápu a nikdo na vás nebude tlačit, abyste změnila názor.“

I tak jsem se bála, že Kas přijede, aby mě našel. Vlastně mi bylo jasné, že to bude jedna z prvních věcí, kterou udělá, jakmile se v Itálii dostane z vězení. Jeho chování vůči mně mu navíc projde – a to je špatně. Provinile jsem se cítila už předtím, než mi někdo krátce po rozhovoru s Robinem řekl: „Pokud nebudete svědčit, Kas udělá totéž i dalším.“ Tahle myšlenka mě sice pronásledovala už dlouho, ale strach z něho jsem stejně nedokázala překonat.

Robin trval na tom, že se nemusím ničeho bát. „On už se nevrátí,“ ujišťoval mě. „Je tady hledaný, tak proč by pokoušel osud? Vám se nemůže nic stát. A kdyby vás někdy cokoli vylekalo – třeba i úplná maličkost –,

nestyďte se na mně obrátit.“ Jenomže já zůstávala stále ve střehu a zkoumavě si prohlížela obličeje lidí kolem sebe.

Při každém nečekaném zvuku jsem sebou leknutím cukla a neustále vyhodnocovala rizika – skutečná i domnělá –

každé situace, v níž jsem se ocitla.

Mamka mi sice často říkala, že s ní mohu mluvit úplně o všem, ale já věděla, že to není tak úplně pravda a některé věci by ji opravdu hodně rozrušily. Proto jsem byla vděčná, když mi Robin dal kontakt na jednu paní specializující se na pomoc znásilněným ženám. Mluvila jsem s ní o všem, co se mi přihodilo a jak to změnilo můj pohled na sebe samotnou, můj život a na všechno, co mi kdysi připadalo bezpečné a známé. Byla sice moc hodná a rozhovor s ní mi pomohl, měla jsem však pocit, že mě stejně úplně nechápe. Ne že by snad moje zkušenost byla horší než znásilnění, šlo spíš o to, že to prostě bylo jiné.

Stále jsem se také nedokázala vypořádat se skutečností, že jsem se nepokusila Kasovi utéct. Dokonce ani ve Francii, když mě tam pár dní nechal samotnou, jsem pracovala dál a dělala přesně to, co po mně chtěl. Ačkoli jsem věděla, že důvodem byl strach, který do mě záměrně a promyšleně zasadil, stejně jsem se nemohla zbavit pocitu, že na tom všem, co se mi stalo, nesu svůj díl viny.

V hloubi duše jsem sice věděla, že je to naprostý nesmysl, ani to však nepomáhalo.

Dokonce ani před odjezdem do Itálie jsem sama se sebou nebyla spokojená – souviselo to s emocionálním

traumatem, které mi v dětství způsobil nemilující otec –, teď bych však dala všechno za to, abych byla zase taková jako dřív. Během pouhých šesti měsíců se všechno úplně změnilo a moje staré já jako by nadobro zemřelo. Stala jsem se nikým, vězela jsem v nějaké podivné prázdnotě bez skutečného vědomí vlastní identity.

Často jsem myslela na Eriona a na to, jak se můj život mohl odvíjet úplně jinak, kdybych tehdy v létě odjela do Albánie a provdala se za něho. Připadalo mi, jako by to bylo už strašně dávno. Když o tom dnes přemýšlím, uvědomuju si, že ani náš vztah nemusel být procházkou růžovým sadem. Jenomže tehdy jsem byla téměř posedlá lítostí, protože jsem ho zklamala.

Po návratu z Itálie, když jsem si připadala naprosto ztracená, a budoucnost viděla jako pustou temnou díru, jsem zkrátka byla přesvědčená, že jsem právě na téhle osudové životní křižovatce odbočila špatně.

Nemohla jsem na Eriona přestat myslet. Jednoho večera jsme si s kamarádkou Serenou vyšly do toho baru, kde kdysi pracoval. Jeho nejlepší přítel Adnan tam pracoval pořád, tak jsem se zeptala, jestli o Erionovi něco neví.

„Zajímá mě jenom, jestli je v pořádku,“ řekla jsem.

Adnan se na mě pronikavě zadíval a potom s povzdechem odpověděl: „Tak ty to nevíš?“

„Jak to myslíš? Co bych měla vědět?“ zeptala jsem se a najednou se mi udělalo zle hrůzou z toho, co mi řekne.

„Je zpátky,“ sdělil mi Adnan.

Srdce se mi okamžitě rozbušilo tak prudce, jako by snad chtělo prorazit hrudní koš. „Jak se má?“ vyptávala jsem se. „Co dělá? Kde pracuje?“ Oči se mi zalily slzami a bolest z toho, že se vrátil do Anglie, a neozval se mi, jsem vnímala skoro jako fyzickou nevolnost.

Adnan pokrčil rameny a odvrátil pohled. „Promiň, ale nemůžu ti to říct,“ namítl. „Opravdu jsi mu ublížila, víš.“

„Vím,“ ujistila jsem ho. „A nemáš vůbec představu, jak moc mě to mrzí a jak moc jsem litovala, co se stalo. Chodí s někým? Má nějakou novou známost?“

„Prosím, nevyptávej se mě.“ Adnan zavrtěl hlavou.

„Tohle si musíte vyříkat sami. Já ti nechci ublížit.“

Erion mě nenávidí a nemůžu mu to mít za zlé, pomyslela jsem si. Věděla jsem ale, že nedokážu jen tak odejít a zapomenout na něho.

„Jak bychom si mohli promluvit, když mi neřekneš, kde je?“ zeptala jsem se. „Prosím, prosím, pomoz mi, Adnane. Nemáš tušení, co to pro mě znamená. Musím s ním mluvit.“

„Tak dobře,“ povzdechl si Adnan znovu. „Dej mi telefonní číslo a já mu ho předám, ale víc pro tebe udělat nemůžu. Když s tebou nebude chtít mluvit, budeš se s tím muset smířit.“

O několik minut později jsme se Serenou vyšly z klubu.

Na ulici jsem se najednou zastavila, chytila ji za ruku a zašeptala: „Panebože, tamhle stojí.“

„Kdo? Kdo je tam?“ nechápala Serena a snažila se

zjistit, kam se dívám.

„Erion. Tamhle na přechodu, na druhé straně ulice,“

vysvětlovala jsem. „ Musím s ním mluvit.“

Nevím, jestli si mě všiml, než přešel ulici, ale jakmile se dostal na chodník, zavolala jsem na něho jménem. Když se otočil a podíval se na mě, oči měl chladné a prázdné.

Cítila jsem, jako by mi někdo drtil srdce.

„Promiň,“ prohodil. „My se známe? Nejspíš sis mě spletla s někým jiným.“ Potom odešel.

Serena mě objala kolem pasu a dovedla k zídce u chodníku. Točila se mi hlava, zvedal se mi žaludek, ale jakmile jsem se dokázala znovu postavit na nohy, utíkala jsem se schovat domů jako raněné zvíře.

Je to normální reakce někoho, kdo zažil obrovské zklamání, utěšovala jsem se. Netuší, proč jsem ho opustila, takže mi to chce vrátit. Ale jak mu vysvětlím, co se stalo? Rozhodla jsem se napsat mu dopis. Nezmínila jsem v něm Itálii, napsala jsem pouze, že jsem se po návratu z nemocnice ocitla pod tlakem ze všech stran, byla zmatená a nevěděla, co mám dělat. Zdůraznila jsem, že si ani nedokáže představit, jak moc je mi to líto, a poprosila, aby mi dal šanci vysvětlit mu všechno z očí do očí. Na závěr jsem napsala své telefonní číslo a dodala: Teď je všechno v tvých rukou.

Za dva dny mi Erion zavolal a domluvili jsme se, že se následujícího večera setkáme. Po zbytek dne jsem se nedokázala na nic soustředit. Večer jsem ležela v posteli,

sledovala, jak minuty a hodiny pomalu míjejí, a hlavou se mi honilo, jestli mi někdy dokáže odpustit.

Když došlo na naše setkání, vypadala jsem asi hodně unaveně a bledě. Na otázku, proč tam u semaforu zareagoval tak chladně, odpověděl: „Jestli mám být upřímný, opravdu jsem tě málem nepoznal. Nečekal jsem, že bych tě tam mohl potkat. Někdo mi říkal, žes odjela do zahraničí, takže mě překvapilo, když jsme se takhle najednou ocitli tváří v tvář. Šokovalo mě, jak vypadáš.

Nechci se tě dotknout, Sophie, ale jsi hrozně vyhublá a tváře máš tak propadlé, že vypadáš jako feťák na heroinu. I ty tvoje nádherné vlasy jsou pryč! Co se ti stalo? Proč ses tak změnila?“

Nemohla jsem mu říct pravdu, Erion však zjevně pochopil, že se mi nechce zacházet do podrobností. Seděli jsme v restauraci, povídali si a plakali a já najednou měla pocit, jako bychom se nikdy nerozešli. Řekla jsem mu, jak hrozně lituji, že jsem za ním neodjela do Albánie, jak jsem si každý den přála, aby to šlo vrátit a nějak změnit. A od té chvíle jsme byli zase spolu.

Myslím, že v té době bych s jiným mužem žít nedokázala, ale Erion mě znal už předtím, než jsem se stala Jennou, takže pro něho jsem byla tou starou Sophií, dívkou, kterou jsem zase toužila najít. Cítila jsem se s ním v bezpečí. Na hrůzu v Itálii jsem občas dokázala skoro zapomenout, a chvílemi jsem si dokonce dovolila věřit, že rozbité střípky mého dřívějšího života ještě půjdou

poskládat k sobě.

Většinu času jsme trávili s Erionem společně. Sice si dál držel svůj byt, ale po práci chodil téměř každý večer ke mně. Říkala jsem si, že je to mezi námi stejné, jako to bývalo. Někde uvnitř jsem však nejspíš věděla, že nemůžu čekat, že se všechno jako mávnutím kouzelného proutku vrátí do starých kolejí a bude to zase jako dřív. Jako by chtěl potvrdit mé obavy, Erion jednou, pár měsíců po našem shledání, prohodil: „Strašně ses změnila. Jsi vyděšená a všechno tě leká. Proč se pořád omlouváš za každou maličkost? Co bych ti podle tebe řekl nebo udělal, kdybys připravila pití nejdřív sobě a pak teprve mně? Víš, že bych na tebe nikdy nekřičel, natož vztáhl ruku. Tak proč mám občas pocit, jako by ses mě bála? Musíš mi říct, co se ti stalo, Sophie. Potřebuju to vědět, protože takhle už dál nemůžu.“

Byli jsme zrovna na obědě v nějaké kavárně. Utřela jsem si vlhké dlaně do ubrousku a potom zašeptala:

„Nevím, jak ti to mám říct. Budeš mě nenávidět. Už se mnou nebudeš chtít být.“

Erion se natáhl přes stůl a vzal mě za ruku.

„Podívej se na mě, Sophie,“ začal. „Nezáleží na tom, co mi řekneš. Je mi to jedno, protože moje city k tobě nemůže nic změnit. Myslím, že jsi nikdy úplně nepochopila, co pro mě znamenáš a jak moc tě miluju.“

Tak jsem mu v slzách vyprávěla, co se mi přihodilo, a on plakal se mnou. Potom rozzlobeně vyhrkl: „Nejradši

bych ho zabil. Nenávidím ho. Takhle by mě to nebolelo, ani kdyby se to stalo mé vlastní sestře. Ale myslím, že jsem to tušil – jenom jsem potřeboval, abys mi to řekla.

Teď jsem ale tady a tobě už nikdy nikdo neublíží.“

Po ničem jiném jsem netoužila, chtěla jsem být s Erionem. Tak proč jsem se necítila šťastná?

Možná šlo o to, že i když jsem byla s Erionem maximálně spokojená, a přestože jsem občas docházela za tou poradkyní pečující o znásilněné ženy, stále to nevypadalo, že bych si život dokázala dát zcela do pořádku. Bylo mi jasné, že potřebuju ještě nějakou další pomoc, ale netušila jsem jakou a kde ji získat. Potom, asi šest měsíců po návratu z Itálie, jsem procházela internet a hledala onu vytouženou další pomoc, když jsem narazila na stránky nadace STOP OBCHODU S LIDMI. Během následujících dnů jsem se na ně několikrát vrátila a nakonec sebrala i odvahu zvednout telefon a vytočit číslo.

Na vytáčení toho čísla jsem se soustředila tolik, že jsem vlastně vůbec nepřemýšlela, co řeknu. Když telefon po několika zazvoněních zvedla nějaká žena, vyhrkla jsem jenom: „Hrozně potřebuju pomoc.“

Ta žena se jmenovala Bex a potom jsem si s ní pravidelně telefonovala pět nebo šest měsíců, než jsme se nakonec setkaly osobně. Bex se mnou mluvila jako kamarádka a postupně mezi námi vzniklo pouto. Měla jsem pocit, jako bych konečně našla někoho, kdo skutečně chápe, jak se cítím.

Už předtím jsem sama přemýšlela, jestli bych svoje zkušenosti dokázala využít pro pomoc ostatním. Ta možnost se naskytla, když se mě Bex zeptala, jestli bych si nechtěla promluvit s několika děvčaty z dětského domova, potencionálními oběťmi místních pasáků a obchodníků s lidmi. Představa, že bych měla veřejně hovořit o všem, co se mi přihodilo, byla děsivá, ale Bex se ke mně chovala opravdu moc hezky, a proto jsem si nakonec řekla, že ji nemůžu zklamat.

Nadace ještě asi tři nebo čtyři týdny prověřovala moji identitu, aby měla jistotu, že jsem skutečně obětí kuplířství. A potom jsem jednoho odpoledne v Londýně vešla do místnosti, kde už sedělo asi deset dívek. Všechny na mě upíraly pohled, v němž se zračil nezájem, ba dokonce přímo nepřátelství. Musela jsem se chytit opěrky židle, abych přemohla nutkání otočit se a vyběhnout ze dveří. Uvědomila jsem si, že jim musím připadat jako idiot. Stála jsem tam s pečlivě učesanými vlasy, hezky namalovaná a v oblečení vhodném do kanceláře, takže jsem téměř slyšela, jak si myslí: Co nám sakra chce tahle hubená bílá holka povídat? Co ta může vědět o našich životech a svinstvu, které se nám přihodilo?

Mluvit o tom, co se mi stalo, bylo skutečně těžké.

Necítila jsem se ve své kůži, zápasila s nervozitou a nevěděla, kde začít. Nakonec jsem se rozhodla vyprávět jim všechno pěkně od začátku. Občas jsem se rozplakala, i když jsem se snažila, aby se to nestalo, a potěšilo mě, že

ta děvčata pláčou také.

Jakmile jsem skončila, ocitla jsem se pod palbou otázek. Jedna z těch dívek se mi vrhla kolem krku a objala mě, aby mi tak dala najevo, že za něco stojím a v životě ještě určitě dokážu velké věci. To mě znovu rozplakalo.

Byly to opravdu milé holky a mně najednou došlo, že zatímco při pohledu na mě by lidi nikdy nenapadlo, že jsem pracovala jako prostitutka, při pohledu na ně by viděli jenom nepřátelství a nezájem, jimiž tyhle pořád ještě děti maskují svůj strach a bolest.

Chtěla jsem holkám sdělit především dvě věci: že si musí dávat velký pozor, komu důvěřovat, a že když už se člověku stane něco zlého, je možné dát svůj život znovu dohromady – nebo si třeba i vytvořit nový – a jít dál. Ve skutečnosti jsem ale sama musela bojovat s vlastní neschopností důvěřovat – především mužům. Ještě dnes se při setkání s někým novým přistihnu při myšlence: Proč se mnou vlastně mluvíš? Co tím sleduješ? Kdo opravdu jsi?

Hrozně mi to vadilo a vadí, ale nedokážu si prostě pomoct.

Zanedlouho po této besedě mě nadace STOP

OBCHODU S LIDMI požádala, abych se jejím jménem zúčastnila mezinárodní konference a předala řediteli Úřadu OSN pro drogy a kriminalitu Antoniu Mariu Costovi petici. Nejdřív jsem rezolutně odmítla, protože mi bylo jasné, že bych byla strašně nervózní a všechno pokazila. Ale když jsem o tom později přemýšlela

a zvažovala, proč požádali právě mě, napadlo mě, že bych možná mohla překonat strach a udělat to. Mohla bych využít svou zkušenost a pomoct nadaci dosáhnout něčeho pozitivního.

Představě, že bych mohla svědčit proti Kasovi, aby ho policie mohla obvinit a soud ho mohl poslat do zaslouženého vězení, jsem čelit nedokázala. Ovšem podporou kampaně nadace STOP OBCHODU S LIDMI a snahou seznámit veřejnost s různými formami vykořisťování

bych

mohla

udělat

alespoň

něco

prospěšného.

Ty dívky z dětského domova si také nejdřív říkaly, co převratného jim asi tak může vykládat tahle vzdělaná mladá bílá Angličanka ze střední vrstvy. A já si uvědomila, že právě můj příklad by mohl přispět ke změně názoru mnoha lidí, kteří si myslí, že oběťmi obchodování s lidmi se můžou stát jenom chudá děvčata z rozvojových zemí nebo odněkud z východní Evropy, kdežto jejich dcer ani nikoho z jejich okolí se tenhle problém týkat nemůže.

Proto jsem, byť plná obav, nakonec souhlasila, že na konferenci pojedu.

Vystoupila jsem pod cizím jménem a organizátoři konference požádali novináře, aby mě nefotili. Ale i tak to pro mě bylo hrozně náročné. V jednu chvíli se o mě pokoušel infarkt, když jsem si na opuštěné hotelové chodbě uvědomila, že kdosi kráčí za mnou. Neustále jsem se ohlížela a snažila se zhluboka a pomalu dýchat, abych

se nerozběhla. Připadala jsem si jako blázen, když se ukázalo, že to je člen ochranky, který tam je od toho, aby se mi nic nemohlo stát!

Když nadešla chvíle předávání petice Antoniu Costovi, Bex mě povzbuzovala: „Jestli mu chceš něco říct, tak neváhej.“ Při předávání dokumentu jsem tedy posbírala všechnu odvahu a zašeptala: „Dnes jsem tady proto, že jsem to osobně zažila.“ Poděkoval mi, petici svěřil asistentovi, vzal mě za obě ruce, zadíval se mi zpříma do očí a řekl: „Bůh vám žehnej.“

Když se vám stane něco opravdu ošklivého, něco, co vás změní, přestanete si být jistí, kým vlastně jste. Být součástí delegace na téhle konferenci mi pomohlo změnit pohled na sebe samu. V Itálii jsem noc co noc musela překonávat příšerný strach, ale tentokrát jsem udělala něco pro dobrou věc a skutečnost, že jsem nic nepokazila, mi ukázala, že snad nejsem tak úplně hloupá a k ničemu, jak do mě vtloukal Kas.

Ta konference se všemi proslovy a skupinovými debatami byla jednou z nejkrásnějších zkušeností v mém životě. Předtím jsem už zvládla hovořit s uzavřenou skupinou dívek a nyní jsem podobně vystoupila ještě před mnohem větším publikem. I když jsem pořád byla strašně nejistá a nervózní, začala se mi pomalu vracet sebedůvěra a víra ve vlastní schopnosti. Potom mi oznámili, že se mám na pár minut mezi čtyřma očima ještě jednou setkat s Antoniem Costou. Seděla jsem a čekala před jeho

kanceláří s několika lidmi z nadace STOP OBCHODU

S LIDMI, byla jsem hrozně nervózní a hlavou mi vířilo snad tisíc otázek. Co mi bude říkat? O čem budu mluvit?

Bude si myslet, že jsem hloupá, a litovat ztráty času?

Můj strach měl ale velké oči, protože to setkání bylo úžasné. Nakonec trvalo celou hodinu, během níž se mě Antonio Costa vyptával, co se mi stalo a co měla podle mého názoru italská policie udělat jinak, abych jim dokázala říct pravdu. Odpověď na tuhle otázku stále neznám, napadá mě jen, že by se k dívkám z ulice neměli chovat jako k bezcennému odpadu. Oběti obchodu s lidmi jsou vyděšené – kvůli sobě i svým rodinám – a konkrétně děvčata nucená k prostituci se navíc stydí za to, co dělají.

Získat si jejich důvěru – pokud se to vůbec podaří – je proto velice zdlouhavý a pomalý proces.

Mně kromě neustálého strachu ve vyhledání pomoci bránila Kasova hrozba, že ublíží mojí rodině. V hlavě jsem svoji situaci řešila snad každý den a pokaždé dospěla k závěru, že už to dál nebudu snášet. Stačilo ale pomyslet na mladší bratry a život s vědomím, že se jim kvůli mně něco stalo, a neřekla jsem nic.

Je těžké si představit, jaké to je ocitnout se zcela v moci někoho jiného. Vůbec mě nenapadlo zpochybňovat Kasovu autoritu a bezvýhradně jsem věřila všemu, co mi řekl:

„Moje slovo je zákon – musíš dělat všechno, co ti řeknu.“

Myslela jsem jenom na to, že nesmím udělat nic, co by jej rozčílilo. S tímhle mám potíže dodnes, pořád se lidem,

především mužům, omlouvám a v jejich chování hledám sebemenší náznak, že se na mě kvůli něčemu zlobí. Je hrozné takhle žít a já Kase – a nejspíš i otce – nenávidím za to, jak mě poznamenali.

S Antoniem Costou jsem se po nějaké době setkala znovu, když vystupoval na jiné konferenci, které jsem se s nadací STOP OBCHODU S LIDMI účastnila. Svůj příběh jsem také namluvila. Můj hlas na nahrávce upravili a pustili ji na jednom zasedání v rámci konference. Seděla jsem s mamkou mezi posluchači, ale po pár minutách jsem nedokázala dál poslouchat a musela ze sálu odejít.

Myslím, že jsem z toho byla tak vystresovaná především proto, že jsem nechtěla být u toho, až nahrávka skončí a někdo řekne: „Hm, dobrý, jdeme dál…“ Když za mnou ale mamka po skončení zasedání přišla do foyer, vyprávěla mi, že po skončení mého svědectví se v sále téměř na dvě minuty rozhostilo ticho a potom všichni začali tleskat.

„Byla jsem na tebe moc pyšná,“ řekla s očima zalitýma slzami.

V tu chvíli jsem si všimla, jak se k nám blíží Antonio Costa. Vysoký představitel OSN se jistě každý měsíc setkává se stovkami lidí, takže jsem nečekala, že by mě poznal. Otočila jsem se jiným směrem, ale vzápětí na rameni ucítila něčí ruku. Objal mě, potom objal i moji matku a řekl, že je na tak statečnou dceru určitě velice hrdá. Když se mě zeptal: „Jak se daří mladším bratrům?“

málem jsem se rozplakala, protože si pamatoval i to, o čem jsme spolu mluvili poprvé.

Pár minut s námi hovořil, potom mě ještě jednou objal a řekl: „Dávejte na sebe pozor. Buďte silná a statečná.“

Byla jsem hrdá na to, že jsem měla možnost setkat se s někým tak významným a přitom starostlivým, s někým, kdo se neskutečně zajímá o problém, jehož řešení podporuje.

Bex mi nedávno řekla, že kdosi z nadace STOP

OBCHODU S LIDMI hovořil v Bangladéši se školáky a vyprávěl jim o britské dívce, která se stala obětí obchodování s lidmi. Vyptávali se na všechno možné, ale nejvíc je zaskočilo, že se taková věc mohla stát někomu z Velké Británie. Vždycky si mysleli, že k podobným hrůzám dochází jen v Bangladéši.

„Chudák

holka,“

prohodila

jsem,

když

Bex

dovyprávěla. „Víš, o koho se jednalo?“ Kamarádka mě objala kolem ramen, přitiskla k sobě a se smíchem odpověděla: „O tebe, hlupáčku! Mluvili přece o tobě! “

V tu chvíli jsem pocítila skutečnou hrdost. Tak skvěle jsem se vlastně necítila ještě nikdy. Stačilo k tomu vědomí, že někde tisíce kilometrů daleko, ve světě, který si můžu jen představovat, můj příběh pomůže zachránit další dívky.

===DB6mzaMCGKz6RuvdNMoDqLbEnXcXlOxUicsV0qEWBMI=

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

Po mém návratu z Itálie mi zavolal kamarád Jim a pomohl mi najít práci v jedné firmě, kde sám působil. Šlo jenom o přechodné řešení, než se postavím na vlastní nohy, abych mohla splácet přečerpaný účet v bance. Za pár měsíců jsem odešla jinam a začala pracovat ve firmě, které jsem zůstala věrná dodnes.

V téhle nové firmě jsem pracovala asi čtyři měsíce, když mi jednoho dne Jim zavolal a řekl: „Na tvoji starou firemní adresu ti přišel e-mail. Myslím, že by ses na něj měla podívat. Přepošlu ti ho.“

Věděla jsem, od koho je, ještě dřív, než jsem si ho přečetla. Jim nechal i po mém odchodu z firmy e-mailovou adresu funkční, aby ji mohl čas od času zkontrolovat pro případ, že by bylo něco potřeba, ale krátce po prvním e-mailu od Kase ji zrušil.

Kas se naboural na můj starý účet na Googlu a našel adresu do práce. Když jsem neodpovídala na jeho vzkazy, které posílal na starou adresu, poslal zprávu na firemní adresu, o níž si myslel, že je aktuální.

Po tom prvním e-mailu začaly chodit další a ve všech stálo téměř totéž: „Ty zasraná fízlovská děvko. Nemáš tušení, jak snadno si pro tebe můžu dojít. Jak sis mohla

dovolit mluvit s policií?“ Okamžitě mě zachvátila panika.

Pochopila jsem, že si Kas přečetl všechny e-maily, které jsem si vyměnila s Robinem – posílala jsem je na jeho pracovní adresu. Určitě je vzteky bez sebe. Naštěstí v nich nebylo nic konkrétního, takže ačkoli Kas zjistil, že jsem s někým mluvila, k žádným detailům se nedostal.

Na

žádný

z

jeho

e-mailů

jsem

samozřejmě

neodpověděla, pak mi ale v jednom napsal, že mi přestane špehovat poštu, pokud mu řeknu, s kým přesně jsem mluvila a co dělám. Zavolala jsem tedy Robinovi.

„Nechávejte si všechny e-maily a neodpovídejte na ně,“

poradil mi. Jenomže já se stále nedokázala zbavit pocitu, že mě Kas sleduje. Děsila mě také představa, že se za mnou může vydat, ačkoli mě Robin opakovaně ujišťoval, že něco takového by si nedovolil. „Jsou to jenom plané hrozby. Pusťte to z hlavy.“

O pár dnů později jsem se v práci pokusila přihlásit na svůj e-mailový účet a zjistila, že někdo změnil heslo. To znamenalo, že ztrácím přístup ke všem e-mailům, které mi někdo pošle. Podlehla jsem panice a znovu zavolala Robinovi. Tentokrát mi řekl: „Někoho pro vás pošlu.“ Během pár minut se u mě v kanceláři objevili dva policisté. Když jsem šéfové vysvětlila, že mi vyhrožuje bývalý přítel, řekla jen: „Dělejte, co je potřeba.

To je úplně v pořádku, můžete jít.“

Na policejní stanici mi oznámili, že Kase v Itálii propustili z vězení. Sevřelo se mi srdce. „Tohle se

klasifikuje jako pronásledování,“ vysvětlil mi jeden z policistů. „Určitě to zaprotokolujeme, ale nemůžeme s tím moc dělat, pokud nepodáte trestní oznámení. Ale kdyby se stalo něco dalšího, dejte nám okamžitě vědět a my pošleme zásahovou jednotku.“

Jako už mnohokrát předtím jsem si zkusila představit, co by znamenalo podat na Kase trestní oznámení.

Probíhalo by vyšetřování tady, nebo bych musela jet do Itálie? Ale ať by se to odehrávalo kdekoli, jak bych se v soudní síni mohla postavit a svědčit proti němu? Zbil by mě, vnímal by to jako totální zradu a nikdy by mi to neodpustil. A i kdyby musel do vězení, jednou by ho stejně propustili. Potom by mi zase šel po krku, do konce života bych neměla klid.

Ještě dnes mě občas napadne: Právě teď může něco podobného dělat nějaké jiné dívce a je to moje chyba, protože nejsem schopná udělat nic, co by ho zastavilo. Ale je mi jasné, že takový krok prostě neudělám. Jakmile zavřu oči, ocitnu se zpátky v Itálii a jen pouhá myšlenka na svědectví proti Kasovi mě ochromuje hrůzou. Vím, čeho je Kas schopný, když dostane vztek; vím však také, že záchvaty vzteku, které jsem zažila, nebyly nic ve srovnání s tím, co by se dělo, kdyby se kvůli mně dostal do vězení. Nedal by si pokoj, dokud by mě za to neztrestal. Takže svědčit proti němu prostě nepřichází v úvahu.

Ačkoli Robin zřejmě vždycky věděl, že proti Kasovi

nikdy svědčit nebudu, a nejspíš i chápal proč, mluvil se mnou také o ochraně svědků. Ale to by znamenalo změnit si jméno, celou identitu a odejít žít někam úplně jinam ve chvíli, kdy jsem se zoufale snažila najít právě svoji ztracenou identitu. Kas mi zasáhl do života a neskutečně mi ho změnil, změnil i mě samotnou, takže kdybych musela navždy opustit Sophii Hayesovou a stát se někým jiným, v mých očích by to znamenalo, že vyhrál.

Účet, do kterého se mi Kas naboural, jsem zrušit nemohla, protože jsem se do něj sama nemohla přihlásit.

Když jsem odjížděla z Itálie, odevzdala jsem Kasovi svoji kreditní kartu i s pinem, takže jsem si musela založit nový účet. Úředníkovi, s nímž jsem to vyřizovala, jsem nadiktovala novou e-mailovou adresu a minimálně dvakrát zdůraznila: „Je opravdu velice důležité, abyste starou adresu vymazal a veškeré zprávy mi posílal na uvedenou novou adresu.“ Zatvářil se netrpělivě, ale ujistil mě, že to chápe a všechno bude v pořádku – a potom odeslal kopii e-mailu obsahující informace o nové kreditní kartě na starou i novou adresu. Během pár hodin mi Kas na novou adresu poslal vzkaz: „Ty pitomá děvko. Copak si vážně myslíš, že stojím o tvý peníze? Myslíš si, že se ti pokusím něco ukrást? Tvoje prachy fakt nepotřebuju.“ A mohla jsem začít zase od začátku.

Pravidelně jsem kontrolovala i starou e-mailovou schránku a zjistila, že Kas mi posílá odkazy na písničky a vzkazy jako: „Promiň. Miluju tě. Nemůžu na tebe přestat

myslet. Nedokážu bez tebe žít. Potřebuju tě mít vedle sebe.“ Při jejich pročítání ve mně sílilo přesvědčení, že je opravdu šílený a že ho budu muset nějak přesvědčit, že jsem zmizela z povrchu Země.

Se vším jsem se svěřila Erionovi a on mi odpověděl:

„Řekni to Robinovi. Musíš mu to oznámit.“ Jenomže z nějakého důvodu – nejspíš jsem si myslela, že to zvládnu sama – jsem to neudělala. A potom jsem jednoho dne od Kase klasickou poštou dostala dopis s prostým sdělením:

„Miluju tě. Přijedu.“ Stála jsem v kuchyni ve svém bytě, četla ta slova stále dokola a snažila se dýchat. Celá jsem se třásla. Zachvátila mě stejná panika a zmatek, jako když na mě křičel a vyhrožoval mi. Od mého odjezdu z Itálie uplynul skoro přesně rok, a teprve teď, v kuchyni s tím dopisem v ruce, jsem si uvědomila, jak hloupé ode mě bylo zůstávat ve stejném bytě. Nejspíš jsem byla přesvědčená, že když je Kas ve vězení, mám spoustu času.

Teď se mi však strachem napínal každý sval v těle.

Hrozba najednou byla skutečná.

Tentokrát už jsem to Robinovi oznámila a on mě znovu uklidňoval. „ Nepřijede sem, “ zdůraznil. „Pořád je po něm vyhlášeno pátrání kvůli tomu pokusu o vraždu, takže nebude riskovat, že by se tu zase dostal do vězení. Věřte mi, Sophie, je to v pořádku. Nepřijede.“

Pro jistotu jsem se ale odstěhovala do jiného bytu.

Jenomže když jsem o pár dnů později kontrolovala e-maily, našla jsem vzkaz od Kase: „Právě jsem byl u tebe

v bytě. Proč tam nejsi, myško? Kdepak jsi? Jsem tady a potřebuju tě. Mluvil jsem s taxikáři a ti mi řekli, že už tě tu nějakou dobu neviděli. Ani domovník neví, kam jsi zmizela. Ale já tě nepřestanu hledat a nakonec tě najdu.“

Při čtení jsem se rozplakala. Stále jsem se ohlížela přes rameno a očekávala, že ho uvidím stát za sebou v obýváku, jak se na mě usmívá tím svým prohnaným úsměvem, který často býval prvním příznakem, že se blíží průšvih. Chvilku jsem tam jen seděla schoulená nad klávesnicí, plakala a každou chvíli se rozhlížela jako nějaká neurotička, co vidí věci, které nikdo jiný nevnímá.

Potom jsem sáhla po mobilu a zavolala Robinovi. „Není tady, Sophie,“ ujistil mě, jakmile jsem se uklidnila natolik, abych byla schopná ho poslouchat. „Nejspíš si váš starý byt našel na Google Earth – proto ví, že před ním je stanoviště taxíků. Ale nepřijede; byl by blázen, kdyby takhle riskoval.“

„ Přijede, “ zašeptala jsem, „protože on je šílený. Myslí si, že je nepolapitelný, takže nemá strach. Vím, že to zní divně, ale cítím ho tady. Vím, že tu je, a vím, že mě najde.

Čeho by se bál? Když ho tady chytnou, vyhostí ho. Takže o co jde? Proč by se o to staral?“

„ Nepřijde, “ zopakoval Robin. „Nic vám nehrozí.

Snažte se zachovat klid.“

Pokusila jsem se vzít si Robinovy rady k srdci, protože mě už unavovalo bát se každého stínu. Potom jsem o pár dní později cestou z práce na autobus procházela centrem.

Najednou jsem na rameni ucítila čísi ruku.

Okamžitě jsem věděla, že je to Kas. Přestože mě všichni přesvědčovali, že návrat do Anglie by pro něho byl nebezpečný a že není tak lehkomyslný, já věděla, že tenhle šílenec nehraje podle stejných pravidel jako ostatní. Připadal si až příliš chytrý a významný na to, aby se musel řídit normálními zákony a pravidly. Vždycky mi bylo jasné, že se pro mne vrátí.

Strnula jsem jako socha. Kromě Kasovy ruky na svém rameni jsem nevnímala vůbec nic. Krev mi bušila v uších, zvuky města ke mně tlumeně doléhaly odněkud z dálky.

Hlavou mi blesklo, že bych se na něj vůbec neměla otáčet, ale rovnou začít křičet. Až se všichni zastaví a otočí, Kas se snad ztratí v davu.

Jenomže mi bylo jasné, že i kdybych ztropila scénu a upoutala na sebe pozornost, i kdyby mě kolemjdoucí neignorovali a netvářili se, že se jich to netýká, Kas by si mě našel znovu – jiný den a na jiné ulici. Proto jsem se vyděšeně pomalu otočila a zadívala se do těch chladných očí, které mě už tak dlouho pronásledovaly ve zlých snech.

„Sophie, proč se mnou nemluvíš?“ začal s předstíranou lítostí. „Známe se přece už tolik let. Proč se mě najednou bojíš? Co je s tebou, ženská? Proč se na mě díváš, jako bych byl nějakej terorista?“

Lidé proudili kolem nás, smáli se, mluvili spolu, jiní telefonovali a spěchali domů z práce. Nikdo si nevšímal drobné bledé a vyděšené mladé ženy ani muže, který ji

držel za loket a něco jí šeptal do ucha.

Strašně se mi chtělo Kasovu ruku setřást a zakřičet na něho: „Nech mě být! Je po všem!“ Jenomže to nebyla pravda a já dokázala myslet jenom na to, že nesmí zjistit, kde bydlím nebo pracuju. Kromě obavy, že by se mu pomocí lichotek nebo výhrůžek mohlo podařit vnutit zpátky do mého života, jsem měla strach, že by mým nejbližším mohl říct všechno o tom, co jsem dělala v Itálii. Pak by mě všichni začali nenávidět, odvrhli by mě. Věděla jsem, že se před ním musím tvářit, že je všechno v pořádku. Sice věděl, že jsem měla nějaký kontakt s policií, kdyby však pojal jenom podezření, že jsem s nimi mluvila přímo o něm, zabil by mě.

Vždycky jsem věděla, že si mě jednoho dne najde, tu strašnou myšlenku jsem ale v mysli zasula někam hluboko, protože jsem se jí nechtěla – nebo možná nedokázala – zabývat. Proto jsem se na tuhle chvíli nikdy ani nepřipravovala a teď jsem se ocitla v naprostém šoku.

Hlavou se mi rozléhal tlukot srdce a třásla jsem se po celém těle. Chvilku jsem se bála, že se mi podlomí kolena a svezu se tady, na chodníku plném lidí, Kasovi k nohám.

On mě ale chytil za loket, aby mě podepřel, zaryl mi prsty do paže a s chladným, zlověstným úsměvem se zeptal:

„Co je to s tebou, ženská? Proč se mě tak bojíš? Co bych ti asi tak mohl udělat? Chci s tebou jenom zajít na kafe a popovídat si.“

A já chci jít domů, křičela jsem, ale bohužel

jenom v duchu.

Položil mi dlaň na tvář a otočil ji směrem, kterým chtěl jít. Pak mě odvedl do kavárny, koupil kávu a vedl mě ke stolku venku na chodníku. Zatímco jsem v kabelce lovila cigarety a potom se pokoušela jednu si zapálit, Kas na mě upíral stále podrážděnější a netrpělivější pohled. Polykala jsem naprázdno a snažila se zadržet slzy, aby mi netekly po tvářích. Kas se najednou natáhl přes stůl a vytrhl mi zapalovač z roztřesené ruky. Instinktivně jsem ucukla, protože jsem čekala ránu, ale on se na mě jen chvíli díval, připálil mi cigaretu a potom se zeptal: „Co to s tebou sakra je?“

Byla to spíš řečnická otázka, ale i kdybych musela odpovědět, řekla bych mu, že je mi zle a jsem vyděšená.

Jako kdybych od něho nikdy neodešla – jakmile jsem ho uviděla, okamžitě jsem se zase stala Jennou, vyděšenou a neschopnou slova, neschopnou jasně přemýšlet. Čekala jsem, až mi řekne, co mám dělat.

Natáhl ruku dlaní vzhůru a řekl: „Dej mi svůj telefon.“

„Já… nemám telefon,“ namítla jsem a přitom se přikrčila před hrozící ránou, protože to znělo vážně nepravděpodobně.

„Proč mi lžeš?“ utrhl se na mě. „Proč bys byla tak blbá a chtěla mi lhát? Podej mi kabelku.“

Seděli jsme za denního světla před kavárnou v centru Leedsu obklopení lidmi, kteří si žili svůj každodenní život, ale já byla tak vyděšená, že mě vůbec nenapadlo se

jeho příkazu vzpouzet. Podala jsem Kasovi kabelku a on z ní vytáhl mobil.

„Nechápu tě,“ řekl. „Proč jsi mi ho nedala, když jsem si o něj řekl? Co si o sobě myslíš? Že jsi nějaká tajná policajtka?“ Při tom posledním slovu mě zrentgenoval pohledem, a potom se zeptal: „Proč ses tak změnila?“

V tu chvíli mi došlo, že se musím vzpamatovat a chovat se normálně, aby si nemyslel, že před ním něco skrývám.

Zdá se to sice neuvěřitelné, ale myslím, že ho nikdy ani nenapadlo, že bych se mohla někomu zmínit o tom, co mi dělal. I když jsem si to tehdy neuvědomovala, jeho sebejistota a arogance hraničily s psychickou poruchou.

Myslím, že věřil všemu, čemu věřit chtěl – zřejmě i tomu, že ho miluju a nikdy bych záměrně neudělala nic, co by mu mohlo ublížit. Nebo mu prostě bylo jedno, co dělám nebo co jsem udělala, protože nepochyboval, že je až příliš mazaný na to, aby se nechal chytit.

Naťukal do mého telefonu svoje číslo, prozvonil se, napil se kávy a pohodlně se opřel. Potom se spokojeným úsměvem prohodil: „Tak a teď mám tvoje číslo.“

„Proč jsi tady?“ zeptala jsem se ho. „Co chceš?“

„Mluvíš, jako bys ani nebyla ráda, že mě vidíš,“ namítl a předstíral, že ho to ranilo. „Copak nejsi šťastná, že jsem tady? Myslel jsem, že mě miluješ, ženská.“

Já ani nevím, kdo jsi, pomyslela jsem si. A myslím, že nikdo – možná ani tvoje vlastní matka – tě nemůže doopravdy milovat.

„Neumíš si představit, jak se mi po tobě stýskalo,“

pokračoval Kas a přešel do vážného tónu. „Ach, myško moje, toužím jen po tom, abys zase byla se mnou. Nechci, abys něco dělala.“

Nebuď hloupá, nabádal mě vnitřní hlas. Nedovol mu, aby tě bil. Vzpomeň si na to, co tě naučil o bezpečí na ulici, a využij toho. Uvědomila jsem si, že tentokrát je on v mé zemi. Postavit se mu nedokážu, ale aspoň přelstít bych ho snad mohla.

„Musím už jít,“ snažila jsem se říct co nejuvolněnějším tónem.

„Dobře, zavolám ti.“

Když jsem si odsunula židli, vstal, položil mi dlaně na ramena a políbil mě na obě tváře.

Šla jsem domů dlouhou oklikou a každých pár vteřin se ohlížela přes rameno jako vyděšené pronásledované zvíře.

Díky bohu jsem ho ale nikde nezahlédla a začínala si myslet, že bych se mu přece jen mohla vzepřít. Možná že až mi zavolá, dokážu mu říct: „Nechci tě tady, musíš odjet,“ a potom bude vědět, že mezi námi je po všem a nechá mě na pokoji. Obávám se ale, že to byla jen fantazie, které jsem sama doopravdy nevěřila. Věděla jsem totiž, že lidé jako Kas se nikdy nevzdávají. V jeho očích jsem mu prostě patřila a určitě neměl v úmyslu nechat mě jen tak odejít.

Erion se toho večera nechystal po práci stavit, takže když jsem se konečně dostala domů, zamkla jsem, zajistila

dveře a potom seděla v obýváku na podlaze opřená o pohovku, kouřila jednu cigaretu za druhou a snažila se soustředit a přemýšlet.

Zachovej klid, opakovala jsem si. Zachovej prostě klid a všechno bude v pořádku. Jenomže co budu dělat?

Už jsem se rozhodla, že nikomu neřeknu, že Kas přijel.

Možná jsem si myslela, že když to nikomu nesvěřím, bude to, jako by se vlastně nic nedělo. Pořád jsem se ho hrozně bála a nepochybovala, že kromě mě nikdo netuší, čeho je schopný, pokud se mu někdo postaví do cesty nebo se mu začne vzpouzet. Nejvíc ze všeho jsem se ale bála, že pokud se do toho zaplete někdo další, Kas splní svoje mnohokrát opakované hrozby a ublíží mé rodině. Teď to zní absurdně, ale do druhého dne jsem se dokázala skoro přesvědčit, že tu situaci zvládnu sama. Kas neví, kde bydlím, a pokud to nezjistí, jsem relativně v bezpečí.

Jenomže asi pět minut poté, co jsem dorazila večer z práce, mi přišla esemeska: „Stojím před tvým bytem.“

Hodila jsem telefon na pohovku, v panice pobíhala z pokoje do pokoje a snažila se schovat všechno, co nějak souviselo s Erionem, policií nebo nadací STOP

OBCHODU S LIDMI. V podlaze ložnice bylo jedno uvolněné prkno, které vrzalo při každém šlápnutí.

Rozčilovalo mě to, ale teď jsem byla ráda. Podařilo se mi ho nadzvednout tak, abych pod něj mohla zastrkat všechny věci. Potom se ozvalo zvonění telefonu.

„Neopovažuj se chovat takhle neuctivě,“ křičel na mě

Kas, jakmile jsem hovor přijala. „Vím, že tam jsi. Proč se snažíš tvářit, že ne? Okamžitě mě pusť dovnitř, nebo se tam dostanu jinak a zlámu ti všechny kosti v těle.“

Když jsem pomalu kráčela přes obývací pokoj stisknout tlačítko, které mu dole otevře dveře, nějaký hlas v mojí hlavě křičel: Ne. Nedělej to! Neotvírej ty dveře! Jenomže jsem netušila, co jiného udělat, takže za pár vteřin už Kas stál přede mnou a vyptával se: „Proč ti tak dlouho trvalo otevřít? Chováš se, jako bys něco tajila. Snažíš se přede mnou něco schovat, ženská? Je snad něco, čeho bych se měl bát, nějaký důvod, proč si hlídat záda? Proč? Proč bys mi něco takovýho dělala?“

„Já nic nedělám,“ zašeptala jsem. „Promiň.“

Pokrčil rameny a řekl: „Nemusíš se bát. Chci si jen popovídat, ujistit se, že jsi v pořádku. Zítra přijdu zas.“

Ne! Táhni! Nechci tě tady. Nechci tě ve svém životě, křičela jsem v duchu. Jenomže mi bylo jasné, že všechno už zase ovládá Kas.

Druhý den jsem v práci dělala hloupé chyby. Na kvalitní práci si potrpím, takže mě štvalo a trápilo, že se na nic nedokážu soustředit. Dokázala jsem myslet jen na to, že se Kas večer znovu objeví.

Zpátky v Anglii jsem byla už rok, ale pořád jsem se necítila psychicky dobře a neměla v Leedsu moc přátel.

Není jednoduché najít si přátele, když se děsíte chvíle, až se vás zeptají, co jste dělali dřív. Můžete lhát, nebo jim říct: „No, šlapala jsem v Itálii chodník.“ Ani neočekáváte,

že by vás někdo mohl mít rád, když sami na sobě všechno nenávidíte.

Byly dny, kdy jsem vstala, namalovala se a učesala, oblékla, podívala se do zrcadla a pomyslela si: Ne.

Odlíčila jsem se, znovu si umyla vlasy a převlékla se.

Někdy jsem tenhle zoufalý frustrující rituál opakovala stále dokola, dokud jsem se nerozhodla, že ven vůbec nepůjdu.

Byla

jsem

posedlá

svým

vzhledem

a přesvědčená, že se na mě lidé dívají a myslí si: To je hrůza! Stává se mi to i teď, i když už to není tak časté a intenzivní. Ale tehdy jsem zažívala mnoho dní, kdy jsem nedokázala vyjít z bytu, protože jsem nemohla najít sama sebe. Když jsem pohlédla do zrcadla, tu dívku, která se na mě dívala, jsem nepoznávala. Občas jsem před zrcadlem jen tak stála a uvažovala: Kdo vlastně jsem?

S Erionem jsme se nevyhnutelně začali jeden druhému vzdalovat, a třebaže jsme spolu stále chodili, nezůstával u mě tak často jako předtím. Ptával se mě:

„Proč stále posloucháš tak smutnou muziku? Není lehké být s někým, kdo je pořád nešťastný.“ Věděla jsem, že má pravdu, protože opravdu nemůže být snadné žít s někým, kdo sám sebe nenávidí tolik jako já a kdo má paranoidní hrůzu téměř ze všeho. Stačil nepatrný zvuk nebo náhlý pohyb a já se okamžitě vyděsila a nadskočila. Erion vypadal smutně, když mi jednou řekl: „Mám pocit, jako by ses bála, že tě chci uhodit. Trápí mě to, protože přece víš, že bych něco takového nikdy neudělal.“

Byla jsem zmatená a nejistá ve všech oblastech svého života – a možná i proto jsem došla k tomu bláznivému rozhodnutí vzdorovat Kasovi sama. Nevím, jak se mu povedlo sledovat mě až domů, aniž bych si ho všimla.

Možná to pro něho udělal někdo jiný, možná nelhal, když mi tak často opakoval, že má všude lidi, kteří dohlížejí, abych dělala jenom to, co po mně chce.

Když jsem toho večera stiskla tlačítko, dole se otevřely dveře a on přišel po schodech nahoru, nepředstírala jsem, že ho ráda vidím. Určitě si všiml mého strachu a znechucení, protože se mě zeptal: „Proč se takhle chováš? Co jsem ti kdy udělal, že ze mě máš strach?“

Málem jsem se rozesmála. Chtělo se mi zakřičet na něho: „Jsi blázen? Copak jsi úplně ztratil rozum, že nevíš, cos mi udělal?“ Ale neřekla jsem nic a on mi opakoval, že se chovám směšně a absurdně, že jsem trapná, a potom dodal: „Nikdo neví, že jsem tady. Máš představu, jak snadné by pro mě bylo vzít polštář, přitisknout ti ho na tvář a počkat, až přestaneš dýchat? Nikdo by netušil, co se stalo. Pamatuj si to a dobře si rozmysli, než se ke mně začneš chovat neuctivě.“

Další večer přišel znovu, tentokrát už i s šíleným návrhem, na jehož „lákavých“ detailech beztak nebylo zrníčko pravdy.

„Něco od tebe potřebuju,“ začal a mně se rozbušilo srdce tak, že jsem téměř nedokázala dýchat. „Potřebuju, aby ses vrátila zpátky do práce. Našel jsem jedno místo

v Liverpoolu. Je to dům, takže bys nemusela postávat nikde venku na ulici.“ Říkal to, jako by mi nabízel laskavost, a já najednou měla pocit, jako bych zůstala uvězněná v nějakém nesmyslném zlém snu. „Tentokrát to bude snadný. Budeš pod střechou a v teple. Řeč znáš, takže to budou prachy zadarmo. Nezapomínej, myško, že jsi zlatej důl. Budeš skvělá.“

„Nemůžu,“ vyhrkla jsem po chvíli. „ Nemůžu to dělat.“

„Ale no tak,“ vemlouval se Kas. „To půjde. Stihneš i svoji práci přes den. Nechci po tobě, aby ses jí vzdala.

Můžeš pracovat v pátek a v sobotu v noci – jenom dvě noci v týdnu.“

Potom vstřícný tón vystřídal vztek a Kas zařval: „Proč z toho děláš takovou vědu? Chci po tobě, abys dvě noci v týdnu párkrát roztáhla nohy a nechala se ojet. Co na mě tak čumíš? Nechci po tobě, abys někoho zabila. Dokonce po tobě ani nechci, abys porušila zákon. Co to s tebou je, ženská?“

Poprvé po dlouhé době jsem cítila odhodlání a vzdor.

Nebylo to nic zásadního, ale stačilo mi to, abych se odvážila podívat se mu do očí a říct: „Nebudu to dělat.“

A najednou mi bylo jedno, co mi udělá, protože bych se radši nechala zabít než se znovu nechat přinutit žít ve strachu, osamění a studu.

„Ty si myslíš, že tě o to žádám?“ vyštěkl na mě.

Okamžitě jsem viděla, jak v něm vztek sílí jako plamen.

„Neuvědomuješ si, jak snadný by pro mě bylo odvýzt tě ze

země, kdybych o to stál? Jak snadný by bylo píchnout ti nějakou drogu, abys ztratila vědomí, hodit tě do nějakýho kamionu a dostat z Anglie, než si toho někdo všimne?“

Totéž mi říkal už předtím a já věděla, že nepřehání.

„Přemejšlej o tom,“ vybídl mě. „Nejsem nelida, takže ti dopřeju čas na rozmyšlenou, co vlastně chceš. Vrátím se zítra.“ Potom odešel z bytu. Stočila jsem se na pohovce do klubíčka a rozplakala se.

Kas se další večer nevrátil, neobjevil se ani potom, ale několikrát telefonoval, aby mi připomněl, že mě sleduje.

Když jsem jednou pozdě v noci zaslechla, jak si Erion odemyká, uvědomila jsem si, že nedokážu s Kasem bojovat sama, a řekla mu, co se stalo.

„Fajn, volám tvoji matku,“ oznámil mi Erion bez váhání. „Proč jsi mi to proboha neřekla už dřív? Proč mě od sebe odháníš, takže ti nemůžu pomoct? Proč od sebe odháníš všechny, když je ti jasné, že potřebuješ pomoc?“

„Teď jí nemůžeš volat,“ namítla jsem v slzách. „Jsou dvě hodiny ráno. Teď nic neudělá, jen by se zbytečně celou noc bála. Prosím, prosím, Erione, dovol mi, abych jí to řekla sama, až nastane správná chvíle.“

Nakonec se nechal přemluvit, že počká. Ve spánku mě sice objímal, ale věděla jsem, že když ho odstrkuju, riskuju, že o něho přijdu nadobro.

Druhý den ráno jsem jela na pracovní schůzku do Londýna. Celou cestu jsem jenom otupěle zírala do krajiny ubíhající za oknem. Měla jsem pocit, jako bych uvízla

v nějakém víru, točila se stále rychleji a rychleji a čekala na chvíli, kdy mě ten vír zase vyplivne a já budu muset přistát na vlastních nohách.

Asi v půl dvanácté mi zazvonil telefon a na displeji se objevilo Robinovo číslo. Schůzka už začala, proto jsem se tiše omluvila a vysvětlila, že to je velice důležitý hovor a musím ho vzít. Vyšla jsem z místnosti na chodbu.

„Právě jsem hovořil s vaší matkou a Erionem,“ řekl mi Robin. „Erion nám všechno pověděl. Proboha, Sophie, proč jste to neřekla dřív? Mohla jste přijít za mnou. To přece víte. Proč jste mi nezavolala?“

„Myslela jsem, že to zvládnu sama,“ namítla jsem, ale i mně ta slova zněla hloupě.

„V tom případě jste asi úplně jasně nepochopila, co vám hrozí,“ povzdechl si Robin a zopakoval slova, která použil už Erion, když jsem mu řekla, co se stalo. „Asi vůbec netušíte, v jakém jste maléru a nebezpečí, protože jinak byste věděla, že to sama zvládnout nemůžete. Přesto vás chápu,“ dodal vlídněji. „Vím, že jste do toho zabředla už tolik, že nedokážete poodstoupit a podívat se na tu situaci stejně jako všichni ostatní. Ale jednu věc musíte pochopit, Sophie: nad takovým člověkem nikdy nemůžete vyhrát. On nehraje podle pravidel, jakými se řídí normální lidé – lidé jako vy a já. Má svoje vlastní pravidla založená na jediné neměnné skutečnosti: na ničem a nikom mu nezáleží, jen na něm samotném a na tom, co chce on.

Teď mi musíte dovolit, abych se o to postaral.“

Tohle jsem si o Kasovi často myslela sama a po Robinových slovech se mi ulevilo. Až do té chvíle jsem byla přesvědčená, že jsem jediný člověk, který chápe, čeho všeho je Kas ve svém megalomanství a bludných představách o vlastní důležitosti schopný. Ale bála jsem se ho tolik, že jsem byla opravdu tím posledním člověkem na světě, který by mu měl vzdorovat.

Hned po telefonátu s Robinem mi přišla esemeska od Eriona. „Promiň. Ale i kdybys se mnou do konce života už nepromluvila, musel jsem to udělat. Možná mě nenávidíš, ale udělal jsem to kvůli tobě.“ Otřela jsem si rukávem slzy, které se mi kutálely po tváři, a potom telefon zazvonil znovu.

Jakmile jsem zaslechla maminčin hlas, bylo mi jasné, že už šílí strachy. Později se mi svěřila, že nikdy nezapomene na to, jak jí Erion zavolal a jak zdrceně při tom zněl.

Řekla mi také, že mu bude za jeho rozhodnutí do smrti vděčná. Okamžitě zavolala Robinovi, a když se o pár minut později všichni spojili v konferenčním hovoru, Erion jim řekl: „Uvědomuju si, že jsem ho zahlédl v kavárně, a vím, že prostě nemůžu jen tak stát a nic neudělat. Jestli ho nedokáže zastavit někdo jiný, udělám to sám.“

„Chápu, jak se cítíte, ale na vlastní pěst prosím nic nepodnikejte,“ požádal ho Robin. „Nemohli jsme dělat vůbec nic, dokud byl v Itálii a Sophie na něho nepodala trestní oznámení, ale když teď přijel sem, už to není pouze

v jejích rukou. Bude muset na chvíli odjet z Leedsu a dát mi čas, abych něco vymyslel.“

Nějak jsem zvládla zbytek dne v Londýně, a když jsem se následujícího odpoledne vrátila do Leedsu, mamka za mnou hned přijela do mého bytu. Během dvou hodin jsme všechno vyklidily. Moje šéfová už věděla, že se něco děje, a když jsem se stavila v práci, abych jí řekla, že musím odjet, zachovala se skvěle.

„Jenom jeď,“ řekla. „Dělej, co je potřeba, já to tady zvládnu. Určitě nějak vymyslíme, abys mohla pracovat z domova.“

Takže jsem znovu opustila Leeds. Tentokrát jsem se s maminkou rozjela k nám domů a tam čekala, až se ozve Robin. Dlouho poté mi Erion vyprávěl, že se pár dní po mém návratu procházel s jedním kamarádem v centru.

Zastavil je jeden známý onoho kamaráda v doprovodu dalšího muže. Kamarád pak svého společníka představil jako Kase. Erion strnul, ale přinutil se potřást si s Kasem rukou, aby nedal najevo, že ví, o koho se jedná. Nemohl se mu však podívat do očí, bál se, že Kas v jeho pohledu spatří nenávist. Podle mě by si toho Kas ale stejně nevšiml. Vůbec by ho nenapadlo, že bych se někomu zmínila, co mi prováděl, nebo se svěřila, že se vrátil do Leedsu, aby mě našel.

Erion často chodíval do kavárny, kde se scházeli Albánci a další cizinci z jihovýchodní Evropy. Právě tam se doslechl, že se Kas spřátelil s nějakým řidičem

náklaďáku.

„Je to jen účelové přátelství,“ vysvětloval Erion mé matce. „Plánuje Sophii odvézt. Ona se sice hrozně bojí, ale netuší, jaké nebezpečí jí skutečně hrozí – s tímhle grázlem to sama nezvládne.“

O pár dnů později mi zavolal Robin a řekl:

„Potřebujeme vás na nějaký čas dostat ze země, takže jsem vám zajistil pobyt v Německu na bezpečné adrese u příbuzných jednoho z pracovníků nadace STOP

OBCHODU S LIDMI. Musíte zmizet. Změňte si telefonní číslo a nepište nic na žádnou z internetových stránek – to znamená, že se nebudete přihlašovat na svůj profil na Facebooku nebo jiných sociálních sítích. Nejlepší bude, když všechny účty a profily zrušíte.“

Udělala jsem, co po mně žádal, a o čtyřicet osm hodin později už jsem seděla v letadle. Nechala jsem se unášet do bezpečí a hlavou se mi honilo, jak tohle všechno dopadne.

===DB6mzaMCGKz6RuvdNMoDqLbEnXcXlOxUicsV0qEWBMI=

PATNÁCTÁ KAPITOLA

Německý pár, u kterého jsem bydlela, se ke mně choval velice mile. S paní jsem nakupovala a vařila, sama jsem jezdila na kole na dlouhé výlety po okolí. Když jsem tam byla tři dny, zavolal Robin a řekl: „Už nemusíte mít strach. Máme ho.“

Rozplakala jsem se a všechen strach a obavy, které ve mně tak dlouho narůstaly, vyletěly jako vzduch z prasklého balonku. Nejdřív jsem ze sebe dokázala vypravit jen:

„Děkuju. Děkuju vám.“ Po chvilce jsem se ale uklidnila a Robin mi vylíčil, jak všechno proběhlo.

Policie po mém odjezdu začala po Kasovi pátrat na místech, kde se vyskytovali drogoví dealeři. Při zadržení měl u sebe několik pasů, každý z jiné země a na jiné jméno, ale se svou fotografií. Po sejmutí otisků prstů jej okamžitě identifikovali jako člověka, na něhož je vydán zatykač kvůli pokusu o vraždu.

Za týden jsem se vrátila do Anglie a krátce poté byl Kas odsouzen k jednomu roku odnětí svobody. Potom měla následovat jeho deportace do Albánie.

Připadalo mi, jako by ruka, která mi hrozně dlouho svírala hrdlo, konečně zmizela a já se mohla znovu nadechnout. Nemusela jsem se už bát vlastního stínu

a ohlížet se neustále přes rameno, i když dodnes nevím, jestli se mi někdy podaří zbavit se tohoto zvyku úplně.

Ještě pořád se lekám každého hlasitého zvuku a cukám sebou, když někdo v mé blízkosti nečekaně zvedne ruku.

I po Kasově odsouzení jsem na internetu občas hledala jeho jméno, nějaký náznak, že už je zpátky mezi lidmi –

částečně proto, že nenajít nic znamenalo odcházet spát s pocitem bezpečí. A potom jsem se jednoho dne těsně před Vánocemi, asi osm měsíců poté, co skončil ve vězení, podívala na jeho profil na sociální síti a zjistila, že datum jeho poslední aktivity se změnilo z května na prosinec. Zírala jsem na obrazovku a vůbec mi to nedávalo smysl. Sice jsem si říkala, že to musí být nějaká chyba a že není možné, aby se před pár dny připojil na svůj profil, ale nakonec jsem v panice stejně zavolala Robinovi.

Snažil se mě uklidnit: „Je ve vězení, Sophie. Takže to nemůže být on.“

„Není ve vězení,“ trvala jsem na svém, i když to znělo paranoidně a hystericky. „Říkám vám, Robine, že je venku.“

„Dobře,“ souhlasil. „Jen pro váš klid to ověřím a zavolám vám zpátky.“

Ukázalo se, že jsem měla pravdu. Po odpykání poloviny trestu ho vyhostili do Albánie. Bylo mi jasné, že se už nemůžu cítit bezpečně. Pokud bude chtít riskovat a vrátit se pro mě, nějaký způsob si vždycky najde. Mohla jsem

pouze doufat, že mu to nebude stát za to.

Většinu dnů na něho i tak myslím. Občas si říkám, jestli totéž co mně nedělá i nějaké jiné dívce, a modlím se, aby tomu tak nebylo. Lidé mě ujišťují, že chápou, proč proti němu nechci svědčit, a že by od nikoho v mé situaci ani neočekávali, že se vystaví tak hrozným vzpomínkám, zvlášť bez záruky, že viník bude skutečně odsouzen. Já to ale pořád vnímám jako provinění a přeju si, abych byla statečnější.

Když jsem se v létě odstěhovala zpátky k matce, nevlastnímu otci a sestře, byla to ta nejlepší věc, jakou jsem mohla udělat. Většinu času jsem trávila s Emily a vím, že bez její a máminy podpory bych se ani nepřiblížila stavu, kdy budu zase schopná dělat normální věci. I moje šéfová se zachovala skvěle a zařídila to tak, abych mohla pracovat z domova. Krátce po návratu z Německa jsem souhlasila s přeložením do londýnské pobočky firmy a získala tak možnost začít znovu od začátku.

S Erionem jsme se občas stále vídali, ale za ta léta od našeho prvního setkání, kdy jsme se do sebe zamilovali, se náš vztah naplnil a možná i vyčerpal. Proto mezi námi časem nevyhnutelně rostlo napětí. V poslední fázi jsem už tak trochu čekala, že mi Erion jednoho dne oznámí, že už takhle nemůže dál. Byla jsem na to připravená.

Když mi to říkal, plakal. „Ať se stane cokoli, kdybys mě potřebovala, vždycky tu pro tebe budu.“ Svoje slovo

dodržel. Když jsem se odstěhovala do Londýna, přijel mě navštívit a užili jsme si nádherný víkend. Občas zavolá, aby se zeptal, jak se mi daří. Loni o Vánocích mi poslal esemesku: „Stýská se mi po tobě. Kéž bychom mohli vrátit čas.“ Totéž si přeju i já.

Kéž by se všechno vyvinulo jinak a já tehdy odjela za Erionem do Albánie a provdala se za něho. Jeho ztrátu si nikdy neodpustím. Ale na lítost je už pozdě. Člověk se v životě nemůže posunout dál, pokud se neustále ohlíží přes rameno – ať už z jakéhokoli důvodu –, a já vím, že toužím po něčem, co už mezi námi není. Od našeho prvního setkání se toho stalo strašně moc a já se změnila tak, že už nejsem tou dívkou, se kterou se kdysi seznámil.

Vím ale, že Erion je jediný muž, který mě skutečně miloval. Vždycky mě bude trápit, že jsem ho ztratila.

Občas se podívám na svou starou e-mailovou adresu a před několika měsíci jsem tam našla zprávu od Kase. Psal: „Miluju tě. Chybíš mi. Doufám, že jsi šťastná.“ Ještě nedávno bych po přečtení takového e-mailu propadla strachu a panice, ale teď je mi ho skoro líto, protože vím, že vůbec nechápe, co je to láska. Podobnému citu se nikdy ani nepřiblížil.

Kdybych se s Kasem setkala, pořád bych z něho měla hrůzu, ale teď už spíš jenom kvůli vzpomínkám. Jsem silnější než dřív a také už nejsem sama, takže vím, že mi nemůže ublížit. Myslím, že teď už bych měla sílu mu říct:

„Dej mi pokoj!“

Když si pro mě tehdy přijel do Leedsu, cítila jsem, že je někde blízko. Zní to melodramaticky, ale opravdu jsem to cítila. Tenkrát mě zastihl zranitelnou, ještě jsem nebyla připravená se s ním vypořádat. Ale nemyslím si, že by se objevil znovu. V životě se stará jen o to, jak ochránit sám sebe, a přijet sem by pro něho představovalo příliš velké riziko – a kvůli čemu?

Kdysi jsem zoufale toužila uvěřit, že mě miluje. Tak zoufale, až jsem tomu i skutečně uvěřila, i když jeho chování a svět, do kterého mě zavlekl, svědčily o pravém opaku. Ale přes všechny hrůzy jsem těch několik měsíců v Itálii přežila. Nyní jsem odhodlaná nežít dál ve strachu a nedovolit lidem jako Kas, aby ovládali můj život a naháněli mi hrůzu. Jsem silnější a nechci připustit, aby strach z Kase znovu omezoval moji osobní svobodu.

Kdybych se s ním ještě někdy musela setkat, podívám se mu hrdě přímo do očí. Ne, už nikdy se před ním znovu nerozklepu.

Lidé, kteří vědí, co se mi stalo, někdy říkají: „Proboha, jak se s takovými věcmi vůbec dokážeš vyrovnat?“ Na to umím odpovědět jediné: „Člověk musí. Jiná možnost neexistuje.“ Občas stále bojuju s obavami, třeba že nebudu dobře dělat svou práci. Ke všemu se snažím přistoupit s maximálním úsilím, abych neselhala a lidé si o mně nemysleli nic špatného – možná je to pro mě ještě pořád důležitější, než by mělo být. Ale snažím se nezapomínat, že musím být hrdá na to, jaké překážky jsem

zvládla překonat.

To, co mi prováděl Kas, mi otevřelo oči. Uvědomila jsem si, jaké hrůzy jsou někteří lidé schopni dělat druhým.

Spolupráce s nadací STOP OBCHODU S LIDMI mi pomáhá vykřesat ze zkušenosti, která mi připadala zcela negativní, také něco pozitivního. Chci této zkušenosti využít, abych pomohla lidem, kteří neměli takové štěstí jako já. Chci přispět ke zvýšení zájmu o problematiku obchodu s lidmi.

Je jednoduché odsoudit dívky pracující na ulicích, označit je za flákačky a feťačky, aniž by člověk uvažoval o tom, proč pracují jako prostitutky. Pravda je, že mnohé z nich k tomu někdo donutil. Byly odvlečeny a nyní dlouhé noci slouží bezcitným a násilnickým mužům, jejich situace je fyzicky i duševně ničí a ony z ní nevidí východisko. Žijí v neustálém strachu a bojí se neposlechnout, často ne kvůli sobě, ale kvůli velice reálným výhrůžkám směřujícím k jejich rodinám a dalším lidem, které mají rády.

Co je to za lidi, kteří se na jiných lidských bytostech dopouštějí takových zvěrstev?

S výjimkou akcí nadace STOP OBCHODU S LIDMI nikomu nevyprávím, co se mi stalo. Chci být Sophie.

Znamená to, že mi občas připadá, jako bych žila dvojím životem, i když si ráda myslím, že žiju jen svůj život –

Sophiin život – a že Jennu jsem nechala někde za sebou, hluboko v minulosti. A nechávat si tuhle minulost pro sebe není zrovna jednoduché, třeba když na něco přehnaně

zareaguju a potom nemůžu vysvětlit proč. Před časem na mě kolega v práci z legrace vystřelil dětskou pistolkou a já padla k zemi, kryla si hlavu a vyděšeně křičela.

Zatím nemám dost odvahy, abych se postavila před ostatní a otevřeně hovořila o svých zkušenostech, ale vím, že jednoho dne – až nastane ta správná chvíle – to zvládnu.

Pro nezasvěcené je zřejmě těžké odhadnout, čím jsem si prošla, ale já si to pořád nesu s sebou a je pro mě obtížné vyznat se ve vlastních pocitech. Nedávno jsem se po roční známosti rozešla s přítelem. Na našem vztahu mě překvapila jedině skutečnost, že se mnou vydržel tak dlouho. Kdykoli mi řekl, že mě miluje, zeptala jsem se:

„Proč? Jak to víš?“ To opravdu není reakce, která by umožňovala milostnému vztahu vzkvétat.

Občas mě stojí velkou námahu nepřát si už, aby se některé věci staly jinak – abych to léto odjela do Albánie a provdala se za Eriona, abych se nikdy nesetkala s Kasem, aby Steve byl mým skutečným otcem a aby mě můj vlastní táta měl rád. Bratr Jason mi vyprávěl, že když našemu otci řekl o Kasovi a o tom, co se mi stalo v Itálii, otec vyhrkl: „Tak mu půjdeme zlámat nohy.“ Nikdy mi ale ani nezatelefonoval, aby se mě zeptal, jak mi je. Sice bych ráda věřila, že to opravdu řekl, ale myslím si, že to byl jen bratrův pokus, jak mi pomoct.

Kas mi způsobil spoustu psychických jizev, ale jeho krutost po sobě zanechala i řadu zdravotních problémů,

hlavně dlouhodobé bolesti zad a šíje. Nedávno jsem zjistila, že příčinou úporných bolestí hlavy je vážné poškození nervů a nyní podstupuji dlouhodobou léčbu. Ty bolesti začínají nečekaně, bez varování, a jsou opravdu nesnesitelné, takže mě omezují i v běžném životě. Avšak nejhorší ze všeho je, že mi neustále připomínají Kasovu brutalitu a jeho téměř každodenní fyzické útoky.

Ale abych svoje vyprávění zakončila v pozitivnějším duchu, myslím si, že se konečně učím smířit se skutečností, že některé věci nejde změnit. Nemá cenu promarnit život planou touhou, aby tomu bylo naopak. Často mám pocit, jako bych stoupala po žebříku, na jehož vrcholku čekají všechny ty krásné věci, na které snad jednou dosáhnu.

Včetně sebevědomí, sebeúcty a schopnosti přijímat lásku bez otázek a žít smířená sama se sebou. Zatím jsem vystoupala teprve několik prvních stupňů a vrcholek zůstává v nedohlednu. Ale vím, že když budu stoupat dál, jednoho dne se tam dostanu. I kdyby to mělo trvat ještě dlouhá léta, nakonec to zvládnu.

===DB6mzaMCGKz6RuvdNMoDqLbEnXcXlOxUicsV0qEWBMI=

POZNÁMKA SOPHIINY M ATKY

Když Sophie tehdy zavolala a zeptala se na tetu Lindu, měla jsem pocit, že se mi zastaví srdce. Celou dobu jsem věděla, že něco není v pořádku, už od té chvíle, kdy volala a řekla nám, že zůstane s tím člověkem v Itálii. Nikdy jsem se s ním nesetkala a nebyl žádný důvod k obavám, že se k ní nechová dobře. Ale znám svoji dceru a v jejím hlase jsem zaslechla něco, co mi v hlavě okamžitě rozeznělo varovné zvonky.

Sophie je krásná mladá žena – tak to prostě je, ačkoli to samozřejmě říkám i jako její matka. Je krásná nejen fyzicky, ale i povahově. Ona, její sestra a bratři drželi vždycky pohromadě a navzájem se podporovali.

Jsem na ně na všechny velice hrdá. Je mi moc líto, jak jim jejich otec ublížil svým chováním, takže tu vzájemnou podporu opravdu potřebovali. Mám je všechny moc ráda a obdivuju, jak úžasní lidé z nich vyrostli.

V Sophiině drobném a křehce působícím těle bije srdce té nejodvážnější mladé ženy, s jakou se můžete setkat. Skutečně ji obdivuji – za to, jak přežila nepředstavitelnou hrůzu s tím mužem, jak posbírala kousky svého roztříštěného života a snaží se vytvořit si

nový a také pro její odhodlání a snahu, aby z jejích otřesných zkušeností vzešlo i něco pozitivního.

Ta cesta do Itálie byla pro mě i mého manžela Stevea

– Sophiina nevlastního otce – velice těžká. Ještě předtím, než mi Sophie zavolala z nemocnice, jsme měli v plánu za ní přijet na neohlášenou návštěvu. Navrhl to Steve,

protože

věděl, jaký o ni mám strach, a usoudil, že tohle by mě mohlo uklidnit.

Problém byl ale v tom, že Sophie mi nikdy nedala svou adresu. Kdykoli jsem se zeptala, na něco se vymluvila: odjíždějí někam na cesty nebo se ten muž chystá přestěhovat do jiného bytu a ona mi dá novou adresu, až se tam zabydlí… a tak podobně. Ale mysleli jsme, že se prostě objevíme a nějak ji najdeme. Žijeme v malé vesnici, kde, pokud někoho hledáte, určitě brzy narazíte na někoho, kdo dotyčného zná. Naivně jsem si představovala, že to po našem příjezdu do Itálie bude probíhat podobně. Věděli jsme, ve které oblasti Sophie žije, takže jsme si představovali, že když tam přijedeme a poptáme se, někdo ji bude znát. Jak už jsem se zmínila, je hezká a temperamentní, většina lidí si ji zapamatuje i po jediném setkání. Když o tom teď tak přemýšlím, pořád ještě se mi dělá špatně úzkostí, protože si uvědomuju, že jsme ji třeba vůbec najít nemuseli. Stejně jako spousta jiných obětí obchodu s lidmi by zmizela a nikdo z nás by neměl šanci ji znovu vidět.

Teď vím, že jsem přijela doslova na poslední chvíli,

pár minut předtím, než bych dceru ztratila navždycky.

Podle toho, co nám policie později řekla, a z toho, jak jsem onoho člověka sama pozorovala, jsem přesvědčená, že měl v úmyslu ji z té nemocnice odvézt ten samý den, kdy jsme přijeli, a prodat ji někam jinam.

Dokážete si představit ten pocit – vědět, že vaše chytré, milé a krásné dítě se ocitlo jen vlásek od toho, aby ho někdo prodal jako nějaký předmět nebo zvíře? Ztratila by se navždycky všem, kdo ji mají rádi a které ona miluje. Snažím se na to nemyslet – ani na ostatní ženy, muže i děti, kteří trpí po celém světě, protože jiní lidé mají ve své zvrhlosti pocit, že je v pořádku se takhle chovat k jiným lidským bytostem.

Když jsme v Itálii dorazili do nemocnice, ten chlap už tam byl a já ho chtěla zabít. Málem jsem Sophii nepoznala. Byla hrozně hubená, vypadala jako slabé zranitelné děcko, a ačkoli měla téměř prázdný výraz, její oči připomínaly dvě hluboké studny plné strachu.

Nemohla jsem se na toho člověka ani podívat, ale když jsem se na něho přece jenom koukla, všimla jsem si, že vůbec nevypadal tak, jak jsem si ho představovala.

Mohlo mu být něco mezi pětadvaceti až třiceti, byl vysoký a svalnatý, ale s řídnoucími vlasy a mezerou mezi zuby to nebyl žádný krasavec. Vlastně vůbec nevypadal hezky, i když si uvědomuji, že jsem možná vnímala spíš tu zrůdu pod povrchem.

Pokusil se na nás udělat dojem a všimla jsem si, jak

byla Sophie vyděšená, abychom ho nerozčílili nebo v něm nevzbudili podezření, proč jsme opravdu přijeli, ale já se mu stejně nedokázala podívat do očí. A protože jsem ho před naším odjezdem nepolíbila na rozloučenou

– při tom pomyšlení se mi dělá zle od žaludku –, později řekl Sophii: „Nechci se s tvou matkou stýkat, naše děti nikdy neuvidí.“ To mě přimělo k úvahám, jestli je ten člověk vůbec normální. Opravdu věřil – nebo si myslel, že tomu věří ona –, že když ji od něho odvezeme, jednou se k němu vrátí, bude s ním žít, sdílet jeho život a mít s ním děti? Asi ano, protože jinak by ji zřejmě nepustil.

Je to však zcela nad mé chápání a pořád si nejsem jistá, jestli byl skutečně duševně narušený, nebo jen tak zlý.

Bylo vidět, jaký má vztek, když si ho lidé v nemocnici nevšímali, otáčeli se k němu zády a nechtěli, aby byl u jejich rozhovorů s námi. Když jsme se Sophií zašli do kanceláře ošetřující lékařky, hned jsem zavolala na velvyslanectví. „Prostě ji co nejrychleji odvezte domů.

S ničím v nemocnici, jako třeba s náklady za hospitalizaci, si teď nedělejte starosti,“poradili nám.

A když mě jedna ze sestřiček beze slov objala, pochopila jsem, že ví, co se mé dceři stalo.

Když jsme jeli za jeho BMW do toho příšerného, odporného hotelu, kde Sophie bydlela, snažil se nás setřást kličkováním mezi ostatními auty. Na Stevea si ale s podobnými triky nepřišel – našli jsme Sophii i přes všechny překážky a on nás o ni teď nepřipraví. Když

jsme potom všichni tři projížděli Itálií, Švýcarskem a Francií – zvolili jsme co nejsložitější cestu pro případ, že by opravdu měl nějaké lidi, kteří by nás sledovali –, pořád dceři volal. Sophie šeptala do telefonu a ujišťovala ho, že ho miluje a že se jí po něm stýská. Její hlas zněl ale vyděšeně a bázlivě, její oči prozrazovaly strach, takže jsem se musela doslova držet, abych jí telefon nevytrhla z ruky a nevyhodila ho otevřeným okénkem. Bylo to, jako by nám někdo vzal naši Sophii a nahradil ji nějakou scvrklou, vyděšenou a prázdnou replikou té živé, veselé a odvážné dívky, jakou vždycky bývala. Při pohledu na ni mi pukalo srdce.

Už tehdy, stejně jako po několik dalších týdnů doma, nám bylo jasné, že kromě fyzického týrání jí ten člověk úplně vymyl mozek. Měla z něho hrozný strach. Snažila se skrývat modřiny a podlitiny po celém těle. Sice jsem věděla, že ty postupně vyblednou – i když má následkem jeho bití stále ještě zdravotní problémy –, ale že to bude především její psychika, kterou bude velice těžké znovu dostat do rovnováhy.

Pár dnů po návratu do Anglie jsme se Sophii snažili odebrat telefon, aby s tím člověkem pořád nemluvila, ale chovala se hystericky, proto jsme jí ho zase vrátili.

Věděli jsme sice, že je zmatená a ztracená ve světě, který ještě nedávno tak dobře znala, teprve později jsme se ale dozvěděli, že se ji snažil dohnat zpátky do Itálie hrozbami, že ublíží její sestře a bratrům. Byla natolik

zpracovaná, že vážně uvažovala o tom, že mu vyhoví.

Sophiin otec na ni nikdy nevztáhl ruku, ale hezky se k ní rozhodně nechoval. Už jako dítě se naučila vyhýbat jeho vzteku a výbuchům tím, že dělala přesně to, co po ní chtěl. Tehdy mi to lámalo srdce, ale myslím si, že to byla právě její schopnost číst otcovy nálady a chovat se podle nich, co jí později v Itálii zachránilo život. Je to opravdu zvláštní, protože jinak není nijak tvrdohlavá, naopak je velice vlídná a jemná, a třebaže je tichá, všechno hluboce prožívá.

Po jejím návratu domů jsem se nějakou dobu strachovala o její budoucnost. Teď ale vím, že nejen že přežije, ale že také bude dál využívat svých zkušeností, aby přispěla dobré věci. Jsem na ni za to velice hrdá.

Pro lidi, jako je ten chlap, nemá život druhých žádnou cenu. Nepochybuji o tom, že by se Sophie zbavil –

lhostejno jak –, kdyby mu začala dělat nějaké potíže.

Modlím se, aby se s ním nikdo z nás už nikdy nemusel setkat. Doufám, že ho někde na pořádně dlouhou dobu zavřou, nejlépe v nějaké zemi, kde ve vězení vládnou drsné podmínky. Nenávidím ho a nenávidím všechny ostatní muže (i ženy) jako on.

Pro některé lidi možná nebude snadné pochopit, proč se Sophie nepokusila utéct nebo oznámit policii, co se jí stalo. Ale ono to možná bude tím, že většina z nás nezažila skutečný ochromující strach, takový, který vám úplně rozleptá schopnost racionálně uvažovat a zbaví

vás všech dosavadních vědomostí o životě, vyděsí vás tak, že dokážete myslet jen na to, jak zvládnout následujících pár minut, hodin, a pokud budete mít opravdu štěstí, tak celý den.

Mnozí lidé si zřejmě myslí, že většina děvčat, která pracují jako prostitutky, to dělá dobrovolně a o své vůli, ať už z jakéhokoli důvodu. Proto se domnívám, že by každý muž, který se chystá vybrat si nějakou dívku na ulici, měl zvážit, jak by se mu zamlouvalo, kdyby na jejím místě stála jeho dcera nebo sestra. Protože ať už lidé chtějí věřit čemukoli, většina z těch děvčat by dala všechno, jen aby mohla být jinde a dělat něco úplně jiného. Pravda je, že i když se usmívají, jsou často vyděšené. Mnohé z nich prošly vymýváním mozku a to, co dělají, dělají z donucení. Nemají ani nejmenší naději, že najdou východisko z toho děsivého života, k němuž je přinutily okolnosti nebo bezcitní sobečtí lidé z podsvětí jako ten muž, který ukradl moji dceru. Sophie se nemusí stydět za to, co dělala, vlastně spíš naopak, protože se jí stalo něco nepředstavitelně strašného. Ona se tím však nenechala smést a rozhodla se žít takový život, jaký si sama zvolí. Přitom se prostřednictvím nadace STOP

OBCHODU S LIDMI snaží pomáhat vzbudit zájem o to, co se může stát každému – bez ohledu na společenské postavení – a ve všech koutech světa.

Svou dceru jsem milovala a byla jsem na ni hrdá ještě předtím, než odjela do Itálie, ale teď ji mám snad ještě

radši a i moje hrdost je ještě větší. Vím, že se snaží ze všech sil, protože cítí, že není tím samým člověkem jako předtím. Má pravdu, ale jen proto, že je teď silnější a krásnější než ta dívka, která uvěřila muži, jenž se k ní choval hezky, a nakonec kvůli němu přišla téměř o všechno, vlastně i o život.

Sophie má moc ráda svého nevlastního otce a jejich vztah je pro oba velice důležitý, takže nepochybuji, že se časem naučí věřit i jiným mužům. A to bych jí moc přála

– aby si našla někoho, kdo si ji zaslouží, kdo bude hoden její důvěry a lásky.

===DB6mzaMCGKz6RuvdNMoDqLbEnXcXlOxUicsV0qEWBMI=

POZNÁMKA POLICISTY ROBINA

Sophie na mě od začátku působila jako inteligentní, dobře vychovaná, avšak velmi vyděšená dívka. Při každém našem rozhovoru byla velice zdvořilá a očividně velmi vděčná, když jsem naslouchal nebo konal na základě toho, co mi řekla. Od mnoha ostatních obětí obchodování s lidmi se lišila už jen svojí ochotou mluvit s policií. Většina lidí je natolik vyděšená, že tenhle krok z nejrůznějších důvodů neudělá. Například oběti z jiných zemí mají obavy, že policie může být zkorumpovaná, nebo si myslí, že nás nebude vůbec zajímat, co se jim stalo. Občas mají strach, protože žijí v přesvědčení, že práce prostitutky je protizákonná, i když ji vykonávají proti své vůli.

Nicméně britská policie toho dnes o obchodování s lidmi ví mnohem více než před několika lety. Akce provádíme v zájmu obětí a s ohledem na jejich bezpečí.

Proto jsem na Sophii netlačil, aby na dotyčného muže podala trestní oznámení – i když jsme bez toho nemohli zahájit vyšetřování.

Sophie byla pochopitelně k smrti vyděšená, když se muž, který ji odvlekl, vrátil do Anglie a navázal s ní kontakt.

Byly

to

ale

právě

jeho

e-maily

a pronásledování, co nám nakonec umožnilo ho vystopovat

i

přes

různá

falešná

jména,

identity a doklady. Jeho odsouzení za jiný zločin staršího data znamenalo, že Sophie má alespoň pár měsíců, kdy se může cítit v bezpečí. Tehdy si začala budovat nový život.

Zkušenosti s oběťmi obchodu s lidmi jsem měl již před setkáním se Sophií, ona však v mojí praxi byla první britskou občankou zavlečenou do ciziny. Vlastně jsem žádný podobný případ nezažil ani potom, ačkoli mi je jasné, že jich určitě bude víc.

Jsem pevně přesvědčený, že čím víc se bude o obchodování s lidmi mluvit, čím víc budou lidé o tomhle problému vědět, tím lépe se nám s ním bude bojovat. Všechno, co vyústí v záchranu třeba jen jediné osoby před bitím a znásilňováním, za to stojí. Proto jsem tak rád, že se Sophie snaží, aby z její otřesné zkušenosti vzešlo i něco pozitivního, pracuje s nadací STOP

OBCHODU S LIDMI a píše o svém mučivém zážitku knihu.

Nedávno jsem byl v Rumunsku a pracoval na případu, který se týkal Rumunek zavlečených do Británie.

Hovořil jsem s nevlastním otcem jedné z obětí, které jsme zachránili. Ten muž ji vychovával od malička jako

své vlastní dítě. Když jsem se s ním setkal, s pláčem mně a mým kolegům děkoval, že už je v bezpečí.

Před naším odjezdem zpátky do Británie nás pozval na návštěvu k sobě domů. Další den jsme tedy dojeli do malé chudé vesničky, kde nás celá rodina přijala s otevřenou náručí. Uvedli nás do pokojíku mladší sestry oné oběti, protože, jak se ukázalo, to byl v domě jediný pokoj, kde se topilo.

Zatímco jsme jedli koláčky a popíjeli limonádu, kterou pro nás koupili – pro tak chudou rodinu to muselo představovat celé jmění –, vyprávěl nám ten muž, jak se s manželkou dohodli, když byla jeho nevlastní dcera malá, že se následujících deset let spokojí s jedním jídlem denně, aby mohla jezdit autobusem do školy.

Setkání s tou rodinou bylo velice hlubokým zážitkem a je to také jeden z důvodů, proč pokračuji ve vyšetřování případů obchodu s lidmi a snažím se zachránit co nejvíc obětí. Sophie v mnoha ohledech nezapadala mezi oběti, s nimiž se při své práci obvykle setkávám, ačkoli byla v nejrizikovějším věku, tj. mezi sedmnácti až třiceti. Většina dívek pochází z chudých vesnických rodin nebo z předměstí a nejčastěji ze zemí jako

Maďarsko,

Česká

republika,

Slovensko

a Rumunsko. Některé nemají příliš vysoké IQ, dokonce jsem se setkal i s takovými, které vyrostly v rumunských sirotčincích.

Zachránit oběti obchodu s lidmi se nám daří díky

nejrůznějším okolnostem: některým se z nevěstince podaří utéct za pomoci klienta, některé využijí telefon někoho jiného, aby poslaly domů zprávu a požádaly o pomoc. Jejich rodiny obvykle kontaktují místní policii a ta se posléze spojí s Interpolem; občas se na nás obrátí také veřejnost, třeba recepční z nevěstinců, kteří o dívky dostanou strach po některé z našich preventivních návštěv, kdy těmto lidem vysvětlujeme, na jaké varovné příznaky nedobrovolné prostituce si mají dávat pozor.

Od vzniku naší jednotky před několika lety vedl každý

námi

řešený

případ

obchodu

s

lidmi

k projednávání u soudu, pachatel byl shledán vinným a dostal nepodmíněný trest. Jeden nedávný případ v Anglii, kdy se podařilo zachránit šest obětí, skončil odsouzením pachatele na dvacet jedna let ve vězení.

Udělení takového trestu je sice uspokojující, ale motivací pro tuhle práci je mi spíš pohled do tváří zachráněných obětí. Když ta děvčata pochopí, že budou zase moct mluvit s rodinou, když si začnou uvědomovat, že už jim nic nehrozí a že jim pomůžeme. Aby stejně šťastně mohla skončit i většina ostatních případů, je důležité, aby lidé o této trestné činnosti věděli maximum.

Proto doufám, že si Sophiin příběh přečte co nejvíce lidí. Bojovat úspěšně proti obchodu s lidmi můžeme jenom tehdy, když budete i vy, čtenáři, vědět, co se děje ve vašem okolí.

Robin působí v jednotce potírající sexuální kriminalitu.

===DB6mzaMCGKz6RuvdNMoDqLbEnXcXlOxUicsV0qEWBMI=

POZNÁMKA BEX

Poprvé jsem se Sophií mluvila, když zavolala do nadace STOP OBCHODU S LIDMI, charitativní organizace, kde pracuji, a řekla mi: „Potřebuju pomoct.“

Myslím, že nevěděla konkrétně, co vlastně hledá –

možná si jen potřebovala promluvit s někým, kdo porozumí tomu, co se jí stalo. Ukázalo se ale, že je to začátek oboustranně prospěšného vztahu. Když jsme se seznámili se Sophií a vyslechli její příběh, ještě mnohem lépe jsme pochopili, co to skutečně znamená, když se někdo stane obětí obchodu s lidmi.

Jsem ráda, že Sophie dokázala svůj příběh zveřejnit.

Nejen proto, že jej lidé podle mého názoru potřebují znát, ale také proto, že je to pro ni zadostiučinění.

Vím, že když lidé slyší takové vyprávění, někteří z nich se ptají: „Proč neutekla? Kdyby se to stalo mně, šel bych prostě na policii.“ Jenomže lidé, kteří ty dívky zneužívají, jsou velice chytří. Rozeznají jejich slabosti a

dokážou

jimi

obratně manipulovat. Skutečností je, že člověk se jen stěží dokáže sám zachránit, stane-li se obětí někoho bezcitného a násilnického, kdo ho přesvědčí – jako se to podařilo muži, jenž odvlekl Sophii –, že nemůže vůbec nikomu věřit.

Sophie má velkou výhodu ve svém vzdělání, inteligenci, pracovní kariéře a milující rodině. Takže když uvážíte, že ani jí nepřipadalo možné obrátit se na policii, dokonce ani na matku, s níž má velice blízký vztah, a oznámit, co se jí stalo, napadne vás, jakou naději asi mají lidé, kterým chybí podobné zázemí a nemají vůbec nikoho, na něhož by se mohli obrátit.

Když se mě někdo ptá, jaké faktory mohou vést k sexuálně motivovanému odvlečení, hovořím o chudobě, politické

nestabilitě,

přírodních

katastrofách,

nedostatečném vzdělání a minimálních pracovních možnostech, ačkoli Sophie se nic z toho netýkalo. Když už jsem vyjmenovala všechny rizikové faktory, dodala bych ještě: „A ve hře je také láska.“ Jenomže muž, který odvlekl Sophii, byl jejím nejlepším přítelem – a kvůli tomu se vlastně stala ještě zranitelnější. Pokud se jedná o lásku, důvěra ještě nemusí být bezmezná, ale svému nejlepšímu příteli věříte určitě. Neobvyklé navíc bylo i to, jak dlouho její důvěru získával. Takže Sophiin příběh je tak důležitý i proto, že popírá všechny obvyklé stereotypy.

Naše nadace STOP OBCHODU S LIDMI, která funguje především na bázi dobrovolné činnosti, se soustředí na jednotlivá společenství. Každý je součástí nějaké komunity – ať už je to komunita na sociální síti, komunita na univerzitě nebo podnikatelská komunita.

Když někdo zavolá a zajímá se, jak by mohl přispět

k prevenci obchodu s lidmi, ptáme se ho: Koho znáte?

Do jakého společenství patříte a komu o tomto problému můžete říct? Než lidé vůbec začnou něco dělat, musí především vědět, že tenhle problém existuje, takže prvním významnějším krokem je vzbudit zájem. Jedním ze společenství, jehož jsme všichni členem, je naše okolí. Oběti obchodu s lidmi jsou vlastně odvlečeny z jedné komunity do jiné, a pokud co nejvíce lidí pochopí podstatu obchodování s lidmi, možná těmto zločinům dokážeme účinněji předcházet, nebo alespoň správně pomáhat lidem, kteří se na nás na základě takové zkušenosti obracejí.

Naším cílem je zločincům obchodujícím s lidmi co nejvíce ztížit práci, zúžit jejich manévrovací prostor.

Stejně jako v případě informovanosti a vyvolávání zájmu o problematiku obchodu s lidmi existuje spousta způsobů, jak toho docílit. V současné době ve spolupráci s dalšími organizacemi zajišťujeme školení pro učitele zaměřená na schopnost hovořit s dětmi o problematice kuplířství a sexuálně motivovaných únosů, aby si děti uvědomily, že musí chránit sebe i své kamarády.

Na skutečnost, že byl z našeho okolí někdo odvlečen, nás většinou může upozornit řada varovných příznaků.

Takový člověk si například stejně jako v Sophiině případě pronajme byt, ale potom se v něm nezdržuje, nebo ze dne na den odejde z práce, aniž by o tom dal vědět kolegům, přátelům či členům rodiny. A pokud jde

naopak o zavlečení oběti do našeho okolí, může být příznakem nešťastně působící cizinka, jež se s nějakým mužem přistěhuje do sousedního bytu, který pak nápadně často a v nezvyklou denní i noční dobu opouští nebo se do něj vrací.

Každý, kdo má podezření, že se někdo v jeho okolí stal obětí odvlečení, musí samozřejmě kromě vnímavosti k výše uvedeným varovným signálům také vědět, jak tento problém řešit. Naše nadace se tedy kromě nabádání k takové všímavosti zabývá i tipováním správných osob schopných v konkrétním případě vhodným způsobem zasáhnout. Platí totiž, že co funguje v jednom případě, může být v jiném případě úplně špatně.

V některých zemích například nemá smysl obracet se na policii, protože není na podobné případy vycvičená –

možná vůbec nechápe, že obchod s lidmi existuje, a neví ani, jak s oběťmi zacházet. V Británii ale můžete kontaktovat místní policii, středisko pro obchodování s lidmi nebo jakoukoli další službu uváděnou v seznamu níže. Nemusíte se bát, že to provedete špatně, policii nebude vadit, když se ukáže, že jste se spletli.

NADACE STOP OBCHODU S LIDMI spolupracuje s policií v několika zemích, stejně tak i s OSN

a Agenturou pro závažný organizovaný zločin (SOCA) v Británii. Abychom obchodníkům s lidmi ztížili pohyb ve společnosti, potřebujeme především informace. Nikdo

přece nemůže být úplně neviditelný. Dokonce i lidi, kteří byli odvlečeni do domácího otroctví a jen výjimečně se dostanou ven z místa, kde pracují, musí občas někdo zahlédnout.

Lidé zpravidla vědí, co se děje v jejich okolí, a vždycky se najde někdo, kdo v případě závažného zločinu zná viníka. Doufáme, že když rozšíříme povědomí o obchodování s lidmi, povzbudíme ostatní, aby s námi sdíleli informace a pomohli nám tak ochránit zranitelné osoby ve svém bezprostředním okolí.

Sophii se přes noc od základů změnil život a útrapy prožité během následujících šesti měsíců ji mohly zlomit.

Následky si nepochybně ponese navždy, její zotavování však probíhá mimořádně nadějně. Po utrpení, které prožila, by většina lidí nejspíš toužila zůstat doma, kde se cítí v bezpečí. Sophie se naopak rozhodla přestěhovat do jiného města, do domu, kde ji sousedi vůbec neznají.

Tato volba nemá nic společného se snahou uniknout –

Sophie má milující maminku, rodinu a přátele. Všechno vychází z její touhy vytvořit něco nového. A přesně toho se jí i daří dosáhnout.

První roky po návratu domů byly pro Sophii velice těžké. Teď už se však cítí jistěji. Má silnější sociální vazby, násilník, který ji odvlekl, je ve vězení (takže pochopila, že ani on není nedotknutelný) a ona sama má velmi dobrou práci a snaží se najít nové přátele. Když teď znovu naplno okusila normální život, určitě se jen

tak nevzdá.

Když spojíme síly, možná se nám podaří, aby se více mužů, žen a dětí, kteří se stali oběťmi obchodu s lidmi, mohlo cítit stejně.

Bex Keerová

Nadace STOP OBCHODU S LIDMI

===DB6mzaMCGKz6RuvdNMoDqLbEnXcXlOxUicsV0qEWBMI=

STOP OBCHODU S LIDMI

Muži, ženy i děti jsou násilím nebo podvodem vykořisťováni po celém světě. Stali se oběťmi obchodu s lidmi, globální kriminality, která potlačováním lidských práv zranitelných jedinců vydělává obrovské peníze. Týká se všech zemí na světě. Z některých jsou lidé odvlečeni, do dalších takto nedobrovolně přicházejí. Jiné, zdánlivě bezproblémové státy mohou posloužit jako tranzitní země nebo jejich občané pouze využívají zboží či služeb, na nichž se oběti obchodu s lidmi podílejí v rámci nucených prací.

Vzhledem k povaze této kriminality je velice obtížné získat spolehlivé informace o počtu lidí, jichž se týká.

Mezinárodní organizace odhadují, že na celém světě je k práci proti své vůli nuceno minimálně 12,3 milionu lidí, přičemž 2,5 milionu z nich jsou oběti obchodu s lidmi a polovina je mladší osmnácti let. Celých 43 %

obětí je odvlečeno kvůli komerčnímu sexuálnímu vykořisťování (98 % z nich tvoří ženy) a 32 % obětí je odvlečeno za účelem ekonomického vykořisťování (50 %

z nich jsou ženy). Zbývajících 25 % obětí je vykořisťováno mnoha dalšími způsoby: jsou drženi v domácím otroctví, nuceni k pouliční kriminalitě, výrobě drog, podvodům, účelovým

sňatkům nebo jsou zneužíváni jiným způsobem.

Povaha obchodování s lidmi se také mění podle regionů.

Například za 90 % veškerého obchodu s lidmi na Blízkém východě stojí ekonomické důvody, zatímco v Evropě je to pouhých 25 %.

Obchod s lidmi je zisková činnost. Odhaduje se, že 2,5 milionu lidí zneužívaných na celém světě k nucené práci vydělává 31,6 miliardy amerických dolarů ročně.

To představuje roční průměr 13 tisíc dolarů na jednu oběť. Zisky plynoucí z obchodu s lidmi jsou daleko vyšší v průmyslových státech než v rozvojových zemích –

mohou se měřit se zisky velkých nadnárodních společností. Vládní výdaje na potírání obchodu s lidmi jsou nicotné a nevládní organizace zaměřující se na tuto problematiku pracují s podobně zanedbatelnými prostředky. Proto v tomto problému hrají tak klíčovou roli místní společenství.

Více informací o obchodu s lidmi najdete na www.stopthetraffik.org.

Simon Chorley

Britský koordinátor

STOP OBCHODU S LIDMI

===DB6mzaMCGKz6RuvdNMoDqLbEnXcXlOxUicsV0qEWBMI=

Sophie Hayes Foundation www.sophiehayesfoundation.org

Tato nadace se snaží zvýšit informovanost veřejnosti a shromáždit finanční zdroje na pomoc nevládnímh organizacím, které se snaží potírat obchod s lidmi a podporovat oběti těchto strašlivých zločinů.

===DB6mzaMCGKz6RuvdNMoDqLbEnXcXlOxUicsV0qEWBMI=

Sophie Hayesová

ODVLEČENÁ

Z anglického originálu Trafficked,

vydaného nakladatelstvím HarperCollins Publishers v Londýně v roce 2012,

přeložila Ivana Nuhlíčková

Redigoval Vít Mlejnek

Jazyková revize Miroslav Kozák

Technický redaktor Jiří Staněk

Vydala Euromedia Group, k. s. – Ikar,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5, v Praze v roce 2014

jako svou 1148. elektronickou publikaci

www.euromedia.cz

Knihu lze zakoupit na internetovém knihkupectví

www.ebux.cz

===DB6mzaMCGKz6RuvdNMoDqLbEnXcXlOxUicsV0qEWBMI=

Table of Contents

Start

PODĚKOVÁNÍ

PRVNÍ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA

TŘETÍ KAPITOLA

ČTVRTÁ KAPITOLA

PÁTÁ KAPITOLA

SEDMÁ KAPITOLA

OSMÁ KAPITOLA

DEVÁTÁ KAPITOLA

DESÁTÁ KAPITOLA

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

DVANÁCTÁ KAPITOLA

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

PATNÁCTÁ KAPITOLA

POZNÁMKA SOPHIINY M ATKY

POZNÁMKA POLICISTY ROBINA

POZNÁMKA BEX

STOP OBCHODU S LIDMI

===DB6mzaMCGKz6RuvdNMoDqLbEnXcXlOxUicsV0qEWBMI=

===DB6mzaMCGKz6RuvdNMoDqLbEnXcXlOxUicsV0qEWBMI=

Document Outline

- Start

- PODĚKOVÁNÍ

- PRVNÍ KAPITOLA

- DRUHÁ KAPITOLA

- TŘETÍ KAPITOLA

- ČTVRTÁ KAPITOLA

- PÁTÁ KAPITOLA

- SEDMÁ KAPITOLA

- OSMÁ KAPITOLA

- DEVÁTÁ KAPITOLA

- DESÁTÁ KAPITOLA

- JEDENÁCTÁ KAPITOLA

- DVANÁCTÁ KAPITOLA

- TŘINÁCTÁ KAPITOLA

- ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

- PATNÁCTÁ KAPITOLA

- POZNÁMKA SOPHIINY M ATKY

- POZNÁMKA POLICISTY ROBINA

- POZNÁMKA BEX

- STOP OBCHODU S LIDMI

Table of Contents

Start

PODĚKOVÁNÍ

PRVNÍ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA

TŘETÍ KAPITOLA

ČTVRTÁ KAPITOLA

PÁTÁ KAPITOLA

SEDMÁ KAPITOLA

OSMÁ  KAPITOLA

DEVÁTÁ  KAPITOLA

DESÁTÁ  KAPITOLA

JEDENÁCTÁ  KAPITOLA

DVANÁCTÁ  KAPITOLA

TŘINÁCTÁ  KAPITOLA

ČTRNÁCTÁ  KAPITOLA

PATNÁCTÁ  KAPITOLA

POZNÁMKA  SOPHIINY  M ATKY

POZNÁMKA  POLICISTY  ROBINA

POZNÁMKA  BEX

STOP  OBCHODU  S LIDMI