Vlna ze SríLanky

Rudolf Havlík

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2009

Vlna ze SríLanky

Rudolf Havlik

Zveřejněno se souhlasem autora.

Zdroj: http://havlik.blog.idnes.cz/

www.humdrum.cz/havlik

Kolem mě je slyšet jenom Oceán. Zabírám střídavě rukama ve vodě a cítím v nich palčivou bolest. Pořád dopředu. Tempo za tempem. Můj surf se houpe na vlnách, které přicházejí v pravidelných intervalech. Pár krásných velkých vln, na kterých se můžete svézt, a potom dlouho nic. Jen malé rytmické houpavé vlnky. Modrá masa se přede mnou hýbe a proudí. Když máte hlavu skloněnou, vidíte jenom pohybující se namodralou siluetu. Slunce proniká do hlubiny a vytváří na vodě křišťálový náhrdelníky. Sleduju svý ruce, jak se ponořujou střídavě do vody. Neslyším nic. Jen Oceán. Připadám si volný. Cítím, jak mnou prostupuje voda, a já nemyslím na nic. Čistá hlava. Jen tu tak plavu a čekám na tu správnou vlnu. Nechci, aby to skončilo. Je mi tady dobře. Nechci se vrátit do toho hektickýho kolotoče. Dohadovat se s Číňanama a Indama o blbostech. Chci odjet na svým surfu na volné moře. Chci přeplout Oceán. Zarůst jako Robinson. Žíznit a bojovat s bouřemi. Ztroskotat na osamělém ostrově a poprat se o přežití. Chci najít svýho Pátka. Chci přežít. Nebo zemřít.

Pobřeží SríLanky je pohádkové. Palmy se nahýbají až nad hladinu a žlutý písek je tak jemný, až máte pocit, že ho sem navezli z Hornbachu. Jen máloco tady napovídá tomu, že tu před pár lety ničivá vlna tsunami spláchla navždy z povrchu zemského desítky tisíc životů. Lidé tady se s tím smířili a začali znovu. Nefňukají jako my nad každou kravinou. Pro cestovatele je to jeden z Rájů na zemi. Chodím bos, jen v triku a kraťasech. Nezvedám telefony. Neodpovídám na e-maily. Mám jen tři dny, než mě zase semele mašinérie pracovních povinností. Nenechám si to zničit. Celé tři dny. Večer sedávám v surfovém baru a sleduju filmy, u kterých se tu baví celá komunita. Korálové útesy sice zničila ničivá vlna, přesto ale pod hladinou moře najdete celý mořský svět. Ráno jsme strávili po boku ohromných mořských želv a útesových ryb. Viděl jsem i Doris. A spolykal litry slané vody. Ještě jsem se z toho úžasu úplně nevzpamatoval. Právě teď si razíme cestu na skůtru po nevelké hlavní silnici podél pobřeží a sem tam zastavujeme na liduprázdných plážích, abychom na chvíli zastavili čas a vychutnali si tu nádheru samoty na pestrobarevný pláži ve společnosti velkých černých krabů.

Rybáři na SríLance používají k lovu zvláštní lodě. Mají úzký trup, ve kterém se dá sotva stát, a k němu je přidělaný vyvažovací plovák. Jsou jich tu stovky. Jedna loď vedle druhé, zaparkované bok po boku, se koupou v západu slunce. Procházíme kolem nich a nohy nám omývá příliv. Fotím si muže, který přišel na palmový útes k večerní modlitbě. Kýč jako prase, ale na tomhle místě je to nebeská nádhera. Odmítám nabídky rybářů, kteří nás chtějí vzít za poplatek na lov. I když mě tam srdce táhne. Požadavky rybářů jsou poměrně krvavé. Až úplně na konci řady, jak to tak chodí, stojí jedna loď. Je stejná jako všechny ostatní, jen o dost menší. Sedí na ní malej kluk. Už si nepamatuju, jak přesně jsme se dali do hovoru. Nabízí nám to samé. Chce nás pozvat na lov ryb. Na volné moře. Srdce mi buší, protože tam někde vevnitř mám pořád srdce ustrašeného námořníka, pro kterého je Oceán nikdy nepoznaným domovem. Obracím se s otázkou v očích na Chozeho, i když vím, že to není potřeba. Souhlasíme. Druhý den ráno v sedm vyrazíme.

Rodina, se kterou jsme se seznámili, tu žije od nepaměti. Jejich otec je rybář a jeho otec byl taky rybář, stejně jako jeho dědeček. Jen ta láhev od okurek tu chybí. Dům jim smetla tsunami, a tak ho společnými silami opravují. Vláda ani nikdo jiný jim nepomohl. Až sem se pomoc zřejmě nedostala. Neřeším, jestli kecají nebo ne. Nevypadají na to. Babičku to tenkrát odneslo skoro kilometr do vnitrozemí, společně s její sestrou. Ta tuhle nečekanou jízdu nepřežila a její hrob stojí nedaleko obydlí. Sedím vedle babčy a ona mi ukazuje, kam až sahala tenkrát voda. Vesnice ukrytá příkrovem palem je plná trosek domů, jejichž obyvatelé sem už nikdy nepřijdou. Všechno ostatní se vrátilo k normálnímu životu. Život jde dál. Zdravíme se s celou početnou rodinou a trpělivě jim odpovídáme na všechny otázky. Ne, ještě pořád nejsem ženatej. Před vyplutím večeříme v restauraci u silnice a já do sebe soukám něco tak strašně pálivýho, že musím po každým soustu vypít čtvrt litru vody. Majitel je rád. Má magnet na zákazníky. Večer se halíme do moskytiér a já nemůžu usnout nadšením.

Dostat loďku na vodu je složitý manévr. Rybáři musí vyčkat na vhodnou mezeru mezi vlnama a teprve potom se rozběhnout s lodí do vody. Překonat první náraz vlny a zručně vymanévrovat z malé zátoky na volné moře je už věcí každodenní rutiny. "Teď," zavelí otec a já se zapřu vší silou o dřevěnou kostru lodi. Náraz vlny, druhé a jsme na vodě. Soukám se dovnitř do úzkého prostoru a stéká ze mě mořská voda. Nakonec se uvelebím na přídi. Jedou s námi všechny tři děti. Nechtějí si to nechat ujít. Stejně jako já. Příď loďě rozráží hladinu a houpe se mezi vlnama. Pevnina se pomalu ztrácí z dohledu a stane se z ní nakonec jenom úzký pruh na obzoru. Všude kolem jenom temná modř průzračného moře. Masa vody se vlní jak pradávná příšera a já poslouchám vrzání lan. Zavírám oči, které oslňuje slunce. Ještě nezačalo pálit, ale máte pocit, jako kdyby vonělo. Kotvíme. Pracuju s lanem a shazuju ho do hlubiny.

Pohyb po lodi je problematický, a tak se jenom neobratně otáčím a rozhlížím se po hladině. Není tu nic. Jen voda. Nezměrná hladina vlnícího se Oceánu. Neuvidíte tu prostě nic. A přece máte pocit, že ten pohled je bohatší než ten, který se vám naskytne v Sixtinské kapli. Nakonec se odhodlám a skočím do modravých vln. Plavu kolem lodi a užívám si tu ohromnou hloubku, kterou mám pod sebou. Ten iracionální strach z neznámého, kterej nás nutí bát se věcí, které tu můžou žít. Ukryté před zraky zvědavých suchozemců. Vstupujeme do jejich světa a víme, že tady jsme zranitelní a neznamenáme nic. Plavu chvíli podél kotevního lana a v odrazech slunečních paprsků zahlédnu pár rybích stínů. Je to osvobozující pocit. Posvátná hrůza a neukojitelná zvědavost z místa, do kterého můžeme nahlížet jen po omezenou dobu. Cítím bolest v uších, když vyrovnávám tlak. Aspoň malá chvilka ve světě modrých tajemství. Pár sekund rozmazané extáze.

Po návratu si sedám na rozpálený plážový písek a zapaluju si cigáro. Cítím se jako po několikahodinovým sexu. Vyčerpanej a šťastnej. I za to málo. Za pár minut vyrážíme pomalou plavbou do zvlněného říčního koryta, prohlédnout si přilehlé laguny. Potkáváme hejna ptáků, vidíme ohromné varany a hbité ledňáčky. Nestíhám fotit a sledovat okolí. Obtiskávám si do sítnice svoje vlastní splněné sny. Laguny, obklopené palmovými háji, jsou pastvou pro oko. U jednoho z ostrůvků k nám přichází mnich ze zdejšího chrámu. Na pevninu nám ale vstup neudělí. Připadám si jako Sandokan. Škoda jen, že ten mnich měl na sobě RayBany. Plavíme se dál a na další zastávce máme větší štěstí. Podaří se nám vstoupit do budhistického kláštera. Všude panuje zvláštní tropická atmosféra a já chodím po nádvoří chrámu a nasávám mořský vzduch. Večer při západu slunce hrajeme s dětma na pláži fotbal. Nemyslím na nic. Jen si užívám těch posledních pár minut snění. Sakra. Gól.

Rodina pro nás připravila skromnou večeři, která nemá s kulinářskýma specialitama mnoho společného. Ale je z ryby, kterou jsme společně ulovili. Byla červená a vypadala, jakoby byla vyrobena ze žužu. Mám pocit, že to chutná líp než nejlepší Chateubriand. Prohlížím si ty vzrůstem malé lidi a cítím obdiv. Žít tady není žádný med. Sice na jednom z nejkrásnějších míst na světě, ukrytém pod palmami, ale přece jen drsném. Náš přetechnizovaný svět nás zcela vykořenil od života pod širým nebem. Sami jsme si nad sebou postavili střechy. Tady byste nejraději ty střechy nechali spadnout. Jenže ono to nejde, protože svět není černobílý. Navzájem se fotíme. Na všech fotkách mám přiblble šťastný výraz, jako kdyby mi někdo v zadku otáčel křížovým šroubovákem. Předáváme pár malých dárků a nějaký peníze, o který si za celou dobu ani neřekli. Poslední zatroubení skůtru a potom už se řítíme večerní silnicí zpět do svého hotýlku na pláži.

V noci nemůžu usnout. Jdu si lehnout ven na pláž a poslouchám noční příboj. Vlna za vlnou rytmicky naráží na pobřeží a převrací jemný písek už miliony let. Mám zavřený oči a cítím, jak moje ruce zabírají tempo za tempem. Olizuju si slané rty a uvědumuju si tu unavenou bolest v pažích. Hladina se vlní a Oceán pod mým obstarožním surfem opět ožívá. Pohrává si se mnou a dává mi najevo, že když se mu zachce, může si se mnou dělat co chce. Nemám proti němu šanci. Musím jen doufat, že se na mě nerozlobí a neukáže mi svojí neovladatelnou sílu. Houpu se na hladině a jen tak čekám na vlnu. Na jednu z těch, která vás dokáže odvézt do říše vlastních snů. Na jednu z těch mírumilovných skluzavek štěstí, které dělají ze SríLanky místo, na které budete do smrti vzpomínat. Nikdy ale nesmíte zapomenout na to, že Bohové Oceánu dokážou naše životy vystavit těžké zkoušce, která nám dokazuje, že nic na tomto světě není černobílé. Umí nám ukázat i svojí odvrácenou a temnou tvář. Nikdy na to nesmíte zapomenout. Protože teprve potom si uvědomíte, jak moc si některých věcí ve svém životě dokážete cenit.