Ukradený životy

Rudolf Havlík

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2009

Ukradený životy

Rudolf Havlik

Zveřejněno se souhlasem autora.

Zdroj: http://havlik.blog.idnes.cz/

www.humdrum.cz/havlik

Všude je tma. Kolem silnice vidim jenom siluetu obzoru. Ozářená část nebe patří prostoru, ve kterém se nachází Guang-Zhou, metropole jižní Číny, pár set kilometrů od Hong-Kongu. Tady nesvítí ani světluška. Zřejmě jí něco sežralo. Ten taxikář mě pěkně napálil. Jsem v pěkným průseru. Nikde nikdo. Nikde nic. Deset večer. Hodil jsem si batoh na záda, zapálil si cigáro a šouravým krokem se vydávám směrem od ozářené oblohy. Tyhle moje príma nápady. Přístě, až mě něco tak chytrýho napadne, musim si dát facku. Teď mě tady někdo ve tmě pěkně v klidu vykuchá, vyklepe ze mě ruličku dolarů a ze zbytku nadělá maso do čínských nudlí. Určitě půjdu na dračku.

Rok před tím. Ranní Ningbo city se pomalu probouzí do života. Anjelina i já opouštíme dnes Čínu. A jeden druhýho. Taxikář právě s rachotem zaparkoval na obrubníku a my ho sledujeme. Je to člověk, kterej nás dneska definitivně rozdělí. Je to zvláštní pocit. Nesnáším loučení. Vlastně neznám nikoho, kdo by ho měl rád. Prostě se to tak říká. "Musím jít," oznámím suše, protože všechny rozlučkové aktivity už máme několikrát za sebou. Zbyla jen apatie a smířenost s tím, že je konec. Nic jsme si neslíbili, nebylo co. Anjelina mě sleduje a já vim že má vlhký oči. Tak ji obejmu, aby mě to taky nesvádělo k nějakým sentimentálním výjevům. "Ahoj." "Jo ahoj, co myslíš, co bude dál?" Otevřu dveře od taxíku. Vevnitř je hroznej puch. "Co když se necháme překvapit?" nabízím nejbolavější odpověď. "Jo, jo. Uvidíme." Poslední pusa a sedím v taxíku a roluju dolů okýnko. Tak jak se to dělá. "Hey Havlik." Vykouknu z okýnka a sleduju Anjelinu. "Jestli si najdeš nějakou jinou, nakopu ti prdel." Mrknu na ní, taxík opíše kruh, jako vystřižený z mexické telenovely a já se nutím neotáčet. Měj se Anjelino.

Štráduju si to v pantoflích s batohem na zádech temnou silnicí otevřenou krajinou. Shunde, město, do kterého mířím, je někde v okolí. Ale kde, to nevím. Osamělí cyklisté u mě zpomalují a potom rychle šlápnou do pedálů. Nějakej potrhlej Evropan se tady prochází, jako by mu to patřilo. Ani jeden taxík. Co by tady dělal. Zvoní mi telefon. Operátor v Číně bohužel nezobrazuje čísla, takže nepoznáte, kdo vám volá a za koho se chystáte utratit šedesát korun za minutu. "Ahoj mami. Copak se děje? Dopis z pojišťovny? Jo jasně, vyzvednu si ho, hned jak se vrátím jo? Cože? Nevím, jsem někde...na cestě. Jo, je tu teplo. Jasně že ano. Ano. Zavolám ti, než poletím domů ano? Ahoj." Moje drahá mamča. Má o mě vždycky strach. Ještě že mě nevidí. Podělaný ženský. Člověk kvůli nim dělá samý píčoviny! Dopíjim teplou colu a flašku strkám do batohu. Slyším zvuk motorky. Řidič zastavuje po mém boku a nepokrytě si mě prohlíží. Je to mladej Číňan. "Ahoj," zkouším to na něj anglicky. On na mě čínsky. Chystá se pomalu opět dupnout na plyn. Chytám ho za ruku. "Počkej, hele." Ukazuju mu papírek s adresou. Chvíli na něj žmourá. Áááá zakřičí do ticha. Shundé! a zuřivě kýve hlavou. "Víš? Ty víš kde to je? Hodíš mě tam?" Ukazuju na motorku. "Ha ha, vyhrkává a posouvá se dopředu. Naskakuju dozadu, kluk zařadí rychlost a rozjede se z nuly na sto. Vytlačujeme motorku z mělkého příkopu, smějeme se a já si přivazuju protržený džíny. Číňan pořád kroutí zápěstím a dělá "brvzzzzzzzm", jako že moc zabral za plyn. Všimnul jsem si. Spadnul jsem do hovna. Nasedáme znovu a opatrně, kolébavě se rozjíždíme silnicí.

Guang-Zhou je ohromný město. Připomíná Shanghaj. Taxík z letiště, kterej mě veze do centra, je nabouraný. Přední kapotu má vraženou dovnitř a vnitřek vozu připomíná havarovanej džíp z Druhý světový války. Řidič se každou chvíli směje a ukazuje někam do prostoru. Než stihnu otočit hlavu žádaným směrem, ukazuje už jinam. Je to jako nějaká podělaná postřehová soutěž. Gigantické nadjezdy a podjezdy. Paneláky, mrakodrapy a činžáky, obchodní centra, prodavač něčeho smradlavýho v zácpě. Matrix, napadá mě. Stejně jako už mnohokrát v Číně. Řidič mě vyklopí u velkého nákupního centra a se smíchem odjíždí. Za jeho autem se valí černý dým. Počkám, než opadne zájem o mojí osobu, a vydávám se do obchodního centra. V Číně vás pořád všichni sledují. Není tu místo, kam byste se schovali. Nějaká kavárna, kde byste se cítili tak v klidu. Jako doma. Všude jste objektem zájmu. Potřebuju prsten.

Motorka burácí silnicí. Číňan zřejmě nedávno shlídnul třetí díl Rychle a zběsile. Držím se ho jako klíště a modlím se, abych si k rozpáraným džínům nerozpáral i dutinu břišní. Po půl hodině vjíždíme do Shunde. Poznal jsem to tak, že se řidič ve stovce otočil směrem ke mně a řekl "Shunde." Pokýval jsem prudce hlavou a odpověděl mu."Autovole." Řidič se vrátil z protisměru, odkud se ozývalo zoufalé troubení, a pokračoval do centra města. Město jako každé jiné. kolik jsem jich už viděl. Motorka zastavuje v jedné rušné ulici. Seskakuju ze sedla. "Díky kámo." Kluk mi podává ruku jako černoch z Brooklynu, bouchneme si ještě pěstma a on ukáže za mě. "JJ´s Bar." Otáčím se. Výborně. Zase jsem měl jednou štěstí na lidi. Mávám motorce, která jen těsně minula protijedoucí taxík a zmizela v zatáčce. Takhle se někde zabije.

Vybírat prstýnek mi pomáhalo asi devatenáct holek, který se několikrát mezi sebou pohádaly, a když jsem nakonec vybral jeden, kterej mi ani neukázaly, vzdychly jako jeden muž. Poté, co si ho všechny vyzkoušely a dohodly se, komu sluší nejvíc, ho společně zabalily a opentlily asi dvanácti různýma šňůrkama. "Chinesse? Chinesse?" Ukazovaly pořád na krabičku."No, Filipino." Odpovídám. "Ooch." Naposledy poděkuju, děvčata mi mávají a lomí ručkama tak, jak to umí jen Číňanky. Propocený se vydávám ven, kde si sedám na betonovej soklík a zapaluju si cigáro. Co teď. Shunde, i když je odsud jen pár desítek kilometrů, jak jsem viděl na mapě, žádný taxikář nezná. Nebo spíš mě tam nechce odvézt. Po pěti pokusech se vracím na betonový soklík a zase hulím. Tak to šlo ještě dvakrát, než jsem konečně ukecal nějakýho chlápka, kterej měl auto nabouraný pro změnu z boku. Snažím se otrhat ozdobné pentle, zatím co dřepíme v zácpě. Taxikář celou dobu někam zuřivě telefonoval a evidentně nebyl šťastnej, že se nechal přemluvit. Nakonec mu došla trpělivost, dupnul na brzdy uprostřed temnoty a řekl "Shunde." Pochybovačně jsem na něj mžoural, ale co mi zbývalo. Vylezl jsem na tmavou silnici. Vůz kvapem zmizel směrem k záři na obloze. Co teď. To byl ale debilní nápad. Sleduju oblohu, kterou Guang-Zhou ozařuje a hrabu si z batohu cigarety.

JJ´s Bar je narvaný k prasknutí. Nakukuju skrz závěs u vchodu a mávám na servírku. Nakonec jsem ji vytáhnul před bar. Vykřikuju na ní Anjelinino jméno. Podruhé, potřetí. Naznačím pohybem, že má hodně vlasů, dobrý kozy a útlej pas, zpívá. Napodobuju Tinu Turner po obrně. Barmanka se směje a najednou se zasekne. "Óóó, Anjelina!" No, sláva. Jo, je tady? Ukazuju dovnitř. Je tady. Přikyvuje. Barmanka se rozbíhá dovnitř, sotva jí stačim chytit za ruku. "Počkej, tohle jí dej jo?" Ukazuju na balíček, ze kterýho se snažím otrhat pár těch nejhnusnějších pentliček. "Tohle, jí, jo? Překvapení" Barmanka užasle bere krabičku a nese jí v natažených rukách do baru, jako kdyby to byla vodíková bomba. Přidává se k ní asi pět kamarádek, které si mezi sebou špitají a sledujou mě, jak tam stojím s roztrženýma džínama. Slyším zvonivý smích. Já se opírám o zeď a zapaluju si cigáro. To byl zase den. Jsem utahanej jako pracovní mezek. Vyšlo to. Po chodbě baru se ozval dusot, jako kdyby se blížilo stádo rozzuřených zeber. První vyběhla Anjelina a skočila mi kolem krku. Přibrala nebo jsem moc kouřil. Za ní v těsným závěsu doběhly barmanky a obklopily nás, jako kdybych dal právě na Bayernu gól v oslabení. Naštěstí jsme nedělali hromadu. "Co to tady smrdí?" Prohodila Anjelina. "Ále nic. Boural jsem na motorce. Budu ti to potom vyprávět hm?" Sleduje mě veselým pohledem. Dneska je to na den přesně rok, co jsme se poznali. Jenže to jsem nevěděl. I náhody vám někdy trochu pomůžou.

Jsou věci, který vyjdou jenom jednou za život. Jsou věci, který si budete vždycky pamatovat a nikdo vám je nevymaže z paměti. Stejně jako můj první gól, moje první lyže, první auto, první rozchod, první návštěva Číny, první ztráta erekce, dlouhý večerní konverzace po netu s jednou úžasnou holkou která vypadá jako Liv Tyler, kterou si asi jednou vezmu, pohled na noční Peking, východ slunce na horách nebo návraty domů. Jsou věci, který už znova nezažijete, věci, který nejdou vrátit, a díky nim vám bude život připadat vyjímečný. Může to bejt sebesentimentálnější věc na světě, kterou byste v televizi přepnuli se znechuceným frknutím. Jenže, když je to v životě, jsou to chvíle k nezaplacení a těch prvních deset sekund máte pocit, jako by vám někdo píchnul drogu přímo do duše. Těch pár vteřin je silnějších než všechny promítací hodiny Casablancy na světě.

Každej z nás, ať už jste kuchař, číšník, managerka hotelu, skinhead, anarchista, politik, traktorista, plynař, grafik, řidič náklaďáku, kadeřnice, masérka, cvičitelka aerobiku, voják, pumpař, frézařka, kulturista nebo intelektuál, každej z nás v koutku svý duše doufá v ten svůj malej velkej Happy end. Každej z nás doufá, i přes všechny svý silácky kecy a pózy, že jednou udělá něco, k čemu by se hodily smyčce Steva Tylera. Něco tak bláznivýho a sentimentálního, že nám nad tím zůstane rozum stát. Něco víc než jenom běžnou každodenní rutinu. Něco víc, než jen kytku k výročí. Něco víc než jsme ochotni obvykle udělat. A za celou tu dřinu a přípravy sklidíte těch pár okamžiků neceděný romantiky, která vám bude kolovat v žilách jako taneční droga a samozřejmě si potom zasouložíte stejně dobře, jako svýho času Caligula. Má to smysl? Má cenu si uhnat infarkt kvůli pár pomíjívým chvílím štěstí? Zapomenout na všechny ty šílenosti, který se každej den dějou v tomhle divným světě bez spravedlnosti a soudnosti. Nechat se pohltit kouzlem okamžiku a nemyslet vůbec na nic. Jen na to, že jste dokázali někomu připravit chvilku, která se stane jenom jednou za život. Kterou si bude pamatovat navždy. Zařadí se po bok věcem jako byl můj první gól, moje první lyže, auto a východ slunce na horách. Bude tam. Jednou provždy. Rozhodně to za to stojí.

Taxík, kterýmu nejde dovřít haupna, zastavil se skřípěním před hotelem řetězce Courtyard. Je pět hodin ráno. Stojíme s Anjelinou před otáčivýma dveřma do lobby. Sledujeme ho. Je to člověk, kterej nás dneska možná definitivně rozdělí. Nevím. Neví to ani jeden z nás. Těch pár dnů uteklo strašně rychle. Žijeme z okamžiků, který ukradneme našim životům. Máme jen pár dní, které jsou navíc vždy nejisté. Mžouráme nevyspale do ranní mlhy. Zbyla jen bolest z loučení. Je stejná jako radost ze setkání. Obejmeme se a já nasednu do taxíku. Sroluju okýnko. Rozloučili jsme se už tisíckrát. Anjelina stojí na chodníku, bulí a já tu otázku zase vidím v jejich očích. "Necháme se překvapit, co ty na to?" Založí si ruce na prsa a pokýve hlavou. "Jeď už a víš co jsem ti řekla minule?" Zasmějeme se. Mrknu na ní, jak to tak chlapi dělávají. Anjelina má pod nosem výstavního soplíka. Kouknu se na taxikáře, který se zájmem sleduje svojí ranní telenovelu, o který bude doma vyprávět. "Jedeme." Věrný pravidlům romantických filmů se rozjíždí pomalu, s citem, aby kamera mohla na jeřábu vystoupat až k neonům na hotelu. Až po pěti metrech na to dupne jako šílenec a z výfuku blafne oblak černýho mastnýho kouře. Bolí to. Vždycky to bolí dlouho.