Na druhý straně

Rudolf Havlík

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2009

Na druhý straně

Rudolf Havlik

Zveřejněno se souhlasem autora.

Zdroj: http://havlik.blog.idnes.cz/

www.humdrum.cz/havlik

Někdy mám pocit, že věci nedávají smysl. Nechápu je. Nedokážu najít ten správnej klíč k rozluštění tajenky, jako utrápenej hráč sudoku. Utápím se v otázkách a hledám odpovědi na nesprávných místech. Dávno jsem se smířil s tím, že nedokážu pochopit všechno, co mi zkříží cestu, a naučil jsem se nechat některý věci plavat. Usnadňuje to život. Ale ty otázky vám v mozku stejně zůstanou a budou se objevovat po večerech, kdy se budete snažit zrekapitulovat si den a poučit se z chyb, který se vám povedlo během dne nastřádat. Je večer. Indickej měsíc se líně houpe nad palmama a já dřepím na lehátku vedle bazénu a přemýšlím co dělat. Produkce má zpoždění, se kterým jsme tentokrát naštěstí trochu počítali, ale stejně vám to nedá a dumáte jako Sherlock Holmes, čím to kurva zase je. Jedno malý poučení za všechny. Z dálky je slyšet troubení z ulice a zleva štěká jeden z těch vychrtlejch propelichanejch psů, který se potulujou po celý Indii.

Každej návrat do Indie je fascinující. Pokaždé si říkám, že tentokrát už nebudu zírat kolem sebe jako čerstvě vylíhnutej klokan, ale zatím se tak nestalo. Ten ohromnej chaos zvuků, tvarů a lidí mě nepřestává dostávat. Nutí mě to pořád sledovat věci kolem sebe, protože každou chvíli vidím něco novýho. Něco, co se mi napořád vreje do paměti. Večer mám oči jako Křemílek. Naučil jsem se už nevzrušovat, když se náš vůz vyřítí do protisměru proti dvěma souběžně jedoucím náklaďákům. Nevadí mi neustálá přítomnost lidí, kteří se z vás snaží vytáhnout peníze jenom proto, že jste bílej. Počítám s tím, že někde po cestě dostanu brutální sračku, která mi zkomplikuje na pár dní život. Zvyknul jsem si, že Indové neustále porušujou váš osobní prostor, takže si drtivou většinu času připadáte jako v narvaným autobuse. Jen večer na mě vždycky padne ohromná únava. Únava beze spánku. Osamělá existence uprostřed haldy otázek.

Havran, kterej celý dny posedává na střeše budovy u bazénu, se přiletěl podívat, jestli jsem to zase já a jestli mu z toho dneska zase něco nekápne. Včera jsem mu hodil půl Horalky. Čaroděj druhé kategorie. Leden je zvláštní měsíc. Vykoření celou naší firmu ze zaběhnutých kolejí a některé z nás rozestaví na šachovnici světa o pár tisíc kilometrů dál. Lidi, se kterýma sedím bok po boku, jsou najednou strašně daleko. Jen zelený světýlka na Skype signalizujou, že tam někde jsou a že se snaží stejně jako já udělat maximum pro to, abychom se posunuli zase o něco dál. Sedím tu u bazénu a myslím na ně. Ne zas tak moc, většinou myslím na sex, ale občas ano. Sem tam se počastujeme větou "Jak to jde?" Na kterou odpovídáme obligátně: "Na hovno, jak u tebe?" Je to vždy stejné. Opakující se smyčka událostí, který vyústí v kompromis. Sejdeme se zase doma a jsme k smrti unavení a rozhodnutí se vším seknout. Každá výroba si vezme rok práce. Teprve teď si uvědomíte, jak rychle ten čas ubíhá. Mizí pod rukama. Bude mi třicetdva let. Trochu víc, než na co jsem zvyklej. Těším se domů.

Vždycky se těším domů. Doma věci dávají větší smysl. Cítim se pevnější v kramflecích. Odtud se věci dají jen těžko ovlivnit. Zbývá jenom ta hromada otázek. Obavy, jestli to letos zase vyjde, jestli se to bude líbit. Připadám si jako váhavej střelec, kterej se neumí rozhoupat ke zmáčknutí kohoutku. Doma není čas na přemýšlení. Vždycky je co řešit a co připravovat. Tady vás semele nechuť a lenost, kterou vás nakazí jak zdejší lidi, tak prostředí. Ubije vás to jako myslivec bažanta. Musel jsem si zase přehodit let o pár dnů. Je to tak vždycky. Ani nevim, kdy se mám těšit domů. Pokaždé přijde nečekaná změna. Pokaždé mi to naháže iluze do kanálu. Příjemný je, že tady můžu chodit bos. Přijde mi to osvobozující.

Noc tmavne a havran se odklidil zpátky na střechu bez odměny. Kdyby hulil, nabídnul bych mu. Světýlka na Skype jedno po druhým hasnou a já tady zůstávám sám na svojí odvrácený straně planety. Sám se svejma otázkama a debilním hledáním odpovědí. V radarovým stínu událostí, který probíhají kolem mě. Budu si muset počkat na ráno, až se zase otevře komunikační prostor a já se budu moct aspoň na chvíli vložit do běhu událostí. Bude to dlouhá noc.

Někdy mám pocit, že věci přeci jen dávají smysl. Ten záblesk v mozku, kterej spojí věci, který jsme si nemohli dát pořád dohromady. Je to jen chvilka. Tělo se cukne a máte pocit, že rozumíte věcem, který pro vás byly zcela nepochopitelný. A pak je to zase pryč. Jako když dostanete v hospodě facku. Zůstane jen pocit, že víte něco víc. Jen nevíte přesně co. Čeká mě další rok, kterej pro mě začal tam, kde ten minulej. Daleko od civilizace, která je mi blízká, a daleko od všeho, v čem se alespoň trochu vyznám. Tady na tom lehátku u havrana. Noc je ke mně přísná. Nutí mě uvažovat. Nenechá mě spát a nedovolí pracovat. Všechno se vypne. Jsem offline. Odříznutej od světa. Jako kosmonaut uzavřenej v plechový lodi, kterou za něj vymyslel někdo jinej. Umím s ní zacházet, ale nerozumím jí. Každej den zabloudí na odvrácenou stranu planety. Každej den mě vypne na nějakej čas. Každej den mě uvrhne zpátky do nástrah pochybností. Můžu jen poslouchat, jak tiše bzučí vesmírem, a sledovat kontrolky, který svým blikáním dokazujou, že všechno okolo pořád ještě funguje.

Vypnu kompa, zapálim si cigáro a sleduju hvězdy. Milióny teček v prostoru. Třeba tam někde taky sedí nějaká žlutozelená chobotnice z Kappy Beta a čumí zase na mě. Dřepím tu v temnotě svý odvrácený strany a přemýšlím. Bez možnosti urychlit ten proces návratu zpátky. Musím čekat, až se celá moje planeta otočí a já se zase objevím na mapě. Čekám, až se zase nastartujou všechny systémy a moje plechovka ožije. Čekám, abych se mohl připomenout. Aby na mě náhodou všichni nezapomněli. Abych rozptýlil tu nesnesitelnou pochybnost. Čekám, abych o sobě mohl dát zase vědět.