Prodáno 18.11.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

21 lekcí pro 21. století

Yuval Noah Harari

LEDA 2019

Yuval Noah Harari

21 lekcí pro 21. století

Z anglického originálu 21 Lessons for the 21st Century přeložila Zdena Gubalová

V roce 2019 vydalo nakladatelství LEDA, s. r. o., 263 01 Voznice 64

Redakce nakladatelství LEDA

Návrh obálky Ondřej Červenka

Grafická úprava a sazba tištěné knihy CADIS Praha

V nakladatelství LEDA elektronické vydání první, 2019

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Yuval Noah Harari

21 Lessons for the 21st Century

Copyright © 2018 by Yuval Noah Harari

Czech edition copyright © 2019 by Leda, s. r. o.

Translation copyright © 2019 by Zdena Gubalová

ALL RIGHTS RESERVED

ISBN 978-80-7335-636-1

Knihy nakladatelství LEDA žádejte u svých knihkupců nebo na adrese: prodej@leda.cz

Aktuální informace o naší nabídce a možnost nákupu přes internet: www.leda.cz

Věnuji svému životnímu partnerovi Icikovi, matce Pnině a babičce Fanny za dlouhá léta jejich lásky a podpory.

Úvodem

Ve světě zahlceném zbytečnými informacemi má precizní vyjádření ohromnou moc. Každý se dnes může hravě vložit do diskuze o budoucnosti lidstva, ale není snadné udržet si jasnou perspektivu. Pohlcuje nás tolik naléhavých záležitostí, že nemáme ani dost času zkoumat, jaké vůbec jsou zásadní otázky současnosti. Dějiny ale nečekají, a jestliže jsme se my pro samé starosti s dětmi a zestárlými rodiči o svět nezajímali, tak o nás i o nich, o celé budoucnosti lidstva rozhodnou jiní. Není to fér, ale kdo by tvrdil, že historie je spravedlivá?

Jako historik nemohu lidem poskytnout stravu ani oděv – mohu však nabídnout dostatečné informace, aby měl každý diskutující vyrovnané šance. Povzbudím-li alespoň pár desítek lidí, kteří by se debaty o budoucnosti člověka jinak nezúčastnili, svůj úkol jsem tím už splnil.

Ve své první knize, Sapiens, jsem se zabýval minulostí lidstva a zkoumal, jak se jedna bezvýznamná opice stala pánem planety. V druhé knize, Homo deus, jsem promýšlel dlouhodobou perspektivu života, osud inteligence i vědomí v etapě, kdy se lidé pozdvihli na úroveň bohů.

Nyní se zaměřuji na současné dění, na to, co nás čeká a nemine v nejbližší době. Na hlavní problémy a otázky volby dneška, na co si dát nejvíc pozor a co vysvětlit dětem. Samozřejmě že většina ze sedmi a půl miliardy lidí má dost svých každodenních starostí, a přemýšlení o budoucnosti lidstva bude považovat za zbytečný luxus. Samoživitelka se dvěma dětmi v chudinské čtvrti Bombaje si dělá starosti, co sežene k večeři, migrant ve člunu hledá na obzoru pevninu a umírající pacient v přecpané londýnské nemocnici soustřeďuje síly na další nadechnutí. Ti všichni mají jiné starosti, než aby se zabývali globálním oteplováním nebo krizí demokracie. Žádná kniha jim nepomůže a já jim nemohu nic vykládat. Ale i jejich situaci je třeba vzít v úvahu.

Podívejme se na svět globálně. Ptejme se, kam směřují hlavní společenské síly světa a které z nich pravděpodobně ovlivní planetu. Málokoho na prahu smrti zajímají klimatické změny, ty ale mohou periférii Bombaje změnit v neobyvatelnou poušť nebo mohou vyvolat mohutnou vlnu uprchlíků ve Středomoří a způsobit světovou zdravotnickou krizi.

Skutečnost má mnoho vrstev a globální problémy nelze popsat vyčerpávajícím způsobem. Na rozdíl od Sapiens a Homo deus nevyprávím historický příběh, dávám k posouzení jen výběr lekcí, a ani ty nenabízejí definitivní odpověď. Mají ale čtenáře povzbudit k samostatnému myšlení a vtáhnout je do hlavní debaty naší doby.

Tato kniha je výsledkem rozhovorů s veřejností a mnohé kapitoly obsahují odpovědi na otázky čtenářů a novinářů, jež jsem už dřív částečně publikoval v odlišné formě. Zde se zamýšlím také nad novými argumenty. Týkají se lidské moudrosti, či naopak hlouposti. Řeč je o technice, politice, náboženství a umění, ale tím hlavním zůstávají otázky: Co se vlastně odehrává v dnešním světě? Jaké jsou hlubší souvislosti současných dějů?

Co znamená pro svět vzestup Donalda Trumpa? Jak si poradit s epidemií falešných zpráv a dezinformací? Proč je demokracie v krizi? Vrací se na scénu Bůh? Blíží se snad další světová válka? Která civilizace ovládne svět – Západ, Čína, anebo islám? Má zůstat Evropa i nadále otevřená migrantům? Nabízí nacionalismus odpověď na problém nerovnosti mezi lidmi a na klimatické změny? Jak si poradíme s terorismem?

Ani při globálním pohledu nepomíjím osobní problémy, protože velké revoluce současnosti se promítají do osudů jednotlivců. Terorismus není jen celosvětový politický jev, ale také psychologická záležitost. Vyvolává strach i hrozivé představy milionů lidí, a ti se nepřímo stávají rukojmími teroristů. Krize demokracie se netýká jen sněmovny a volebních místností, ale zasahuje i nervové buňky. Že se osobní stává politickým, je otřepaná fráze, ale dnes, kdy se vědci, firmy a vlády snaží vniknout lidem do mozku, nabývá tato pravda přízračné hrozby, a proto nás musí zajímat nejen společnost, ale i jednotlivec.

Globální svět vytváří tlak na osobní chování a morálku. Zapletl nás do celé sítě vztahů, jež nás omezují a zároveň vysílají každý náš sebemenší projev do vzdálených končin. Denní rutina naší existence ovlivňuje život lidí i zvířat kdesi na druhém konci světa a osobní gesto někdy nečekaně zažehne svět, jako to bylo v případě sebeupálení Mohameda Bouaziziho v Tunisku, jež vyvolalo tzv. Arabské jaro, nebo když ženy začaly sdílet své zkušenosti se sexuálním obtěžováním a daly podnět ke vzniku hnutí #MeToo.

Globální rozměr našeho života nás nutí daleko více než v minulosti vnímat náboženské a politické předsudky, rasová a genderová privilegia i svou vlastní nevědomou účast v institucionálním útlaku. Je ale reálné očekávat, že ve světě přesahujícím obzor jednotlivce, v němž se nekontrolovaně mísí nejrůznější božstva a ideologie, dokážeme nalézt morální kompas?

Začněme přehledem současných politických a technických nesnází. Ke konci 20. století se zdálo, že se ideologické bitvy mezi fašismem, komunismem a liberalismem vyřešily naprostým vítězstvím svobodomyslného řádu a svět uznal vládu lidských práv i tržního hospodářství. Jak už to ale bývá, dějiny jsou nevypočitatelné a po pádu obludných ideologií se dostal do potíží i sám liberalismus.

To je obzvlášť palčivý problém, liberalismus ztrácí totiž důvěru právě v době, kdy nové informační a biologické technologie přinášejí lidskému rodu nejen obrovskou moc, ale i obtíže. Informační technologie a biotechnologie by mohly zlikvidovat pracovní trh a připravit stamiliony lidí nejen o zaměstnání, ale i o svobodu a rovnost. Algoritmy velkých dat by mohly být zneužity k zavedení digitální tyranie a vlády nepatrné elity. Lidé by pak netrpěli pouze vykořisťováním, ale něčím daleko horším – stali by se přebyteční.

Propojením informační technologie a biotechnologie v perspektivě nového tisíciletí jsem se zabýval v knize Homo deus, zde se pokusím popsat ekonomickou a politickou krizi současnosti. Zatím ještě nevznikl problém s umělým, anorganickým životem, hrozí však rozpad sociálního státu a také institucí, jako je Evropská unie. Je nemožné zcela obsáhnout všechny možné důsledky nových, rodících se technologií, jež slibují zářné zítřky, ale pokusím se poukázat aspoň na hlavní nebezpečí, jež z nich mohou vyplynout. Je pochopitelné, že firmy a podnikatelé technické revoluce své vynálezy chválí – sociologové a historici však musejí varovat a vysvětlovat, co všechno se může pokazit.

Mohou snad inženýři Facebooku a programátoři umělé inteligence stvořit globální společenství na záchranu svobody a rovnosti? Nebo se odpověď nachází v zastavení globalizace a ve znovuzrození národního státu? Neměli bychom se podívat hluboko do minulosti a hledat moudrost i naději v prastarých náboženských tradicích?

Dnešní problémy technické revoluce jsou nepochybně bez analogie v dějinách, politický diskurz je plný divokého nesouhlasu, ale lidstvo si poradí, pokud udrží obavy pod kontrolou, pokorně přizná nedostatečnost svých poznatků a uvědomí si hrozbu terorismu, nebezpečí globální války a nenávistných předsudků, jež vedou ke konfliktům.

Podívejme se, co vlastně znamená představa post-pravdivosti a do jaké míry lze porozumět globálnímu vývoji a pochopit rozdíl mezi spravedlností a křivdou. Bude homo sapiens dostatečně chápat svět, který sám vytvořil? A dokáže rozlišit skutečnost od pouhých představ? Závěrem se pokusím shrnout některé tendence a představit obraz dnešní zmatené éry, kdy staré příběhy už neplatí a nové se ještě nevynořily. Kdo vlastně jsme? Co bychom měli vykonat? Jaké schopnosti potřebujeme? Můžeme dnes, na základě našich znalostí i neznalostí o vědě, Bohu, náboženství a politice, vyslovit něco definitivního o smyslu života?

Možná to bude někomu připadat příliš ambiciózní, nelze však otálet, vždyť vývoj filozofie, náboženství a vědy nepočká. O smyslu života se diskutuje celá tisíciletí, ale nyní se náš čas naplňuje. Dostali jsme se pod tlak ekologické krize, nahromadění zbraní hromadného ničení i nových smrtících vynálezů. Umělá inteligence a biotechnologie poskytly lidstvu strašnou moc přestavět lidský život. Dříve či později o tom někdo rozhodne, a to samozřejmě na základě výkladu o smyslu života, i když možná ne otevřeně přiznaného. Inženýři postrádají trpělivost filozofů, a co teprve investoři! Tržní síly nečekají, a nenajdeme-li včasnou etickou odpověď na užití nové moci, slepá ruka trhu rozhodne za nás. Nechceme-li svou budoucnost svěřit finančním výkazům mamutích firem, měli bychom mít jasno v základních otázkách týkajících se hodnoty života a společnosti.

A ještě než spadne opona nad lidským druhem homo sapiens a začne nové drama, dovolím si pár osobních poznámek, tak říkajíc čistě mezi námi.

Na začátku této intelektuální cesty bych rád zdůraznil jednu závažnou věc. Nekritizuji nedostatky liberálního pohledu na svět, protože bych jej snad považoval za nedostatečný, právě naopak – domnívám se, že lidstvo lepší a všestrannější politický řád nikdy nemělo. Jistě nevyhovuje každé společnosti na každém stupni vývoje, ale prosadil se jako žádný jiný v mnoha velmi odlišných poměrech a kulturách. Snažme se tedy porozumět také limitům liberální demokracie a hledat cestu, jak by se její instituce daly zlepšit.

V dnešní politické atmosféře není snadné o liberalismu a demokracii kriticky přemýšlet, neboť za našimi zády číhají autokraté a rozličná antiliberální hnutí. Ti se s námi rádi pustí do diskuze, aniž by byli ochotni přijmout recipročně kritiku svého postoje. Musím proto opatrně vážit slova. Mám mluvit otevřeně a riskovat citace vytržené z kontextu, jako bych snad hájil diktaturu? Nebo mám sám sobě nasadit náhubek? Pro dnešní dobu je typické, že antiliberální režimy působí i za svou hranicí a ztěžují svobodnou výměnu názorů. Vzhledem k jejich rozšíření a vlivu je čím dál nebezpečnější mluvit otevřeně o budoucnosti lidstva.

Po jistém váhání jsem se rozhodl autocenzuru odmítnout. Bez kritiky model liberální společnosti nezlepšíme a neodstraníme její nedostatky. Vždyť i tuto knihu jsem mohl napsat pouze díky naší relativní svobodě myšlení a možnosti vyjádřit se podle svého. Pokud se vám mé úvahy budou zamlouvat, mějte na paměti, že za ně vděčíme svobodě projevu.

Část I.

PROBLÉM VĚDECKO-TECHNICKÉ REVOLUCE

Lidstvo dnes ztrácí víru v liberální řád, jenž po desetiletí ovládal světovou politiku, a to právě nyní, kdy dochází k nebývalé konfrontaci s biotechnologiemi a informačními technologiemi.

Kapitola 1.

Zklamání

Konec dějin se odkládá

Lidé nepřemýšlejí v číslech, faktech a matematických rovnicích, ale na pozadí příběhu, jehož vliv je tím větší, čím je ten příběh jednodušší. Každý člověk i národ si vypráví své legendy a mýty a během 20. století si globální elity v New Yorku, Londýně, Berlíně i Moskvě vytvořily pro vysvětlení minulosti a budoucnosti světa tři velké ságy: fašismus, komunismus a liberalismus. Druhá světová válka fašismus zlikvidovala a od čtyřicátých let do konce let osmdesátých se odehrával zápas komunismu s liberalismem. Když se proletářský příběh zhroutil, jediným výkladem minulosti a nezbytným průvodcem budoucnosti zůstal ten liberální – tak to přinejmenším chápala globální elita.

Je to pochopitelné, protože jen on hlásá svobodu. Tisíce let žili lidé v útlaku bez politických práv, ekonomických příležitostí a bez osobních svobod. Nemohli volně cestovat a omezená byla i výměna myšlenek a zboží. Zápas za svobodu však krok za krokem postupoval, a ta nakonec na Západě zvítězila. Demokratické vlády nahradily brutální diktátory, svobodné podnikání smetlo hospodářské restrikce, lidé se naučili myslet sami za sebe, jít za hlasem svého srdce a opustili úzkoprsé tradice. Dřívější zdi, hradní příkopy a zadrátované hranice byly nahrazeny otevřenými silnicemi, robustními viadukty a rušnými letišti.

Liberalismus netvrdí, že všechno na světě je v pořádku ani že není nutné překonávat velké překážky. Většinu planety dodnes ovládají diktátoři, a dokonce i v nejsvobodnějších zemích trpí mnoho lidí bídou, útlakem a násilím. Dobře však víme, jak na to – prosaďme lidská práva, každý ať svobodně volí, osoby, zboží a myšlenky nechť kolují celým světem. Takový svobodomyslný ideál jen s malými odchylkami uznávali vzájemní političtí odpůrci, jako třeba američtí prezidenti George W. Bush a Barack Obama. Oba věřili, že stačí liberalizovat a globalizovat náš politicko-ekonomický řád a zajistíme všem mír i blahobyt.(1)

Čím dříve se určitý stát připojí k nezastavitelnému pochodu pokroku, tím dříve dosáhne hospodářského růstu a ve společnosti zavládne mír. Zřejmě ještě nějaký čas potrvá, než se Severní Korea, Irák nebo Salvador začnou podobat Dánsku či americké Iowě, ale režimy, jež nehodlají otevřít své hranice i trhy a liberalizovat politiku, odsuzují svou společnost k velkému utrpení.

Od devadesátých let minulého století se tento výklad stal samozřejmostí nejen na Západě. Mnoho vlád od Brazílie až po Indii přijalo liberální recept a připojilo se k neúprosnému vývoji dějin. Opozdilci vypadali jako pravěké vykopávky. V roce 1997 napomenul americký prezident Bill Clinton čínskou vládu, že se svou neochotou osvobodit společnost staví na „špatnou stranu historie“.(2)

Po globální finanční krizi v roce 2008 nastoupilo ve světě velké rozčarování a do módy přišly opět zdi. Odpor vůči nekontrolované imigraci a obchodní liberalizaci stále stoupá. Údajně demokratické vlády omezují nezávislost soudů, svobodu médií a své politické oponenty obviňují ze zrady. Autokraté v Turecku a Rusku zavádějí nový typ neliberální demokracie, v podstatě jde ale o diktaturu. Kdo by si však dnes troufal tvrdit, že se Číňané nacházejí na chybné straně dějinného vývoje?

Znamením doby se v roce 2016 stalo lidové hlasování za brexit v Británii a zvolení Donalda Trumpa prezidentem Spojených států – jako by vlna zklamání zaplavila obě nejvýznamnější liberální společnosti Západu. Není to tak dávno, co se Američané s Evropany pokoušeli ozbrojenou misí osvobodit Irák a Libyi od diktátorů – nyní mnoho lidí považuje liberální vizi světa za nevhodnou, v lepším případě za neuskutečnitelnou. Někteří dokonce touží po hierarchické společnosti a chtěli by si uchovat svá etnická, genderová a národní privilegia. Právem či neprávem se šíří názor, že liberalizace a globalizace jsou vlastně velkolepý podvod, spiknutí počtem nepatrné internacionální mafie, jež tak chce udržet svou ohromnou moc na úkor mas.

V roce 1938 měli lidé na vybranou tři vize dějin, v roce 1968 dvě, roku 1998 zůstala jediná a nyní to vypadá, že jsme na nule. Není divu, že po tak dlouhé době vlády nad světem je liberální elita zmatená a v šoku. Bylo příjemné udržet si jediný správný výklad dějin. Elita najednou neví, co se děje, jako by osiřela, a má děsivý pocit, že nic už nedává smysl, podobně jako to připadalo sovětským vůdcům v osmdesátých letech minulého století. Neexistuje-li rozumná alternativa na vysvětlení kolapsu, vybočily snad dějiny z předepsané cesty? Proto dnes liberálové občas propadají apokalyptickému blouznění a připadá jim, že bez vyhlídky na šťastný konec musí dějiny skončit armagedonem. Neschopnost porozumět současnosti vyvolává katastrofické scénáře asi tak, jako kdyby někdo považoval prudkou bolest hlavy za neklamnou známku rakoviny mozku. Avšak ani brexit, ani Trump neznamenají konec civilizace.

Od zabíjení komárů k zabíjení myšlenek

Ztrátu orientace a zděšení z nadcházející katastrofy posiluje rychlý rozklad společnosti pod náporem nové techniky. Liberální politický řád fungoval v průmyslové společnosti parních strojů, rafinerií a televizních přijímačů. S informační revolucí internetu a biotechnologií dost dobře neladí. Politici ani voliči nechápou, co se děje, natož aby věděli, jak na výbušný potenciál změn reagovat. To inženýři, nikoli politické strany, vynalezli internet, pro nějž nikdo nehlasoval, a ten jako virus už od devadesátých let napadá svět a změnil jej k nepoznání. Demokratický systém se ještě nevzpamatoval z uštědřené rány a nepřipravenou elitu už čeká další šok z revoluce v podobě umělé inteligence a blockchainu.

Zdá se, že počítače natolik zkomplikovaly finanční systém světa, že se v něm jen málokdo vyzná. Pod vládou umělé inteligence mu už neporozumí vůbec nikdo. Jak to ovlivní politiku? Umíme si představit vládu, jak pokorně čeká, až jí algoritmy schválí rozpočet a daně? Fiskální politika se pod vlivem vzájemné synchronizace počítačů a vzniku kryptoměn, jako je bitcoin, může dostat do potíží, takže bude nezbytné radikálně změnit výběr daní. Při nevypočitatelném směnném kurzu národní měny přestane mít význam zdaňovat transakce – a co když výměna zboží proběhne bez peněz? Vládám nezbyde než vymyslet nový způsob – možná daň z informace, jež se stane nejdůležitějším kapitálem a nejčastější obchodovanou komoditou. Zvládne stát takovou situaci dříve, než mu propadnou finance?

A co když biotechnologie a informační technologie přestaví nejen ekonomiku a společnost, ale i naše těla a mozky? Naučili jsme se ovládat vnější svět, ale svůj vnitřní zatím řídit neumíme. Dokázali jsme postavit přehrady a regulovat toky řek, ale zastavit stárnutí těla zatím nedovedeme. Umíme projektovat systém zavlažování, ale sestrojit mozek je doposud nad naše síly. Bzučícího komára v uchu snadno zlikvidujeme, ale noční můru z neodbytné myšlenky, která nám nedá spát, stále ještě neumíme zapudit.

Díky revolučním technologiím však dokážeme nahlížet do svého nitra a pomalu se stáváme inženýry a producenty života. Získáváme moc ovlivnit činnost mozku, prodloužit život a likvidovat neodbytné myšlenky. Důsledky těchto zásadních změn neznáme. Něco nového vynalézt, to lidem jde, ale s rozumným využitím vynalezeného mají potíže. Je daleko jednodušší vybudovat přehradu než zjistit její dopad na nesmírně složitý ekologický systém okolní krajiny. Bude snadnější regulovat myšlení než určit vliv takové manipulace na lidskou psychiku a vztahy ve společnosti.

Získali jsme moc přetvořit svět kolem nás a přestavět planetu, ale z neznalosti jsme poškodili globální ekosystém, a ten se nyní začíná hroutit. V příštím století se můžeme dopustit stejné chyby, získáme-li možnost ovlivnit ne zcela probádané lidské vědomí. Může se stát, že nechtěně narušíme duševní rovnováhu člověka a způsobíme rozpad osobnosti.

Biotechnologickou a informačně technologickou revoluci zahájili nevolení vědci, inženýři a podnikatelé, aniž by měli nejmenší zdání o politickém dopadu své činnosti. Zatím se nezdá, že by si vlády a parlamenty se společenským rozvratem dokázaly poradit, dokonce se těmito zásadními změnami ani nehodlají zabývat. Jediné, o čem se mluvilo v minulých amerických volbách, byl debakl soukromých emailů Hillary Clintonové.(3) Ani jeden z prezidentských kandidátů se nezmínil o potenciálním dopadu automatizace na zaměstnanost. Pracovní místa mají podle Donalda Trumpa ochránit před Číňany a Mexičany cla a zátarasy na jižní hranici Spojených států.(4) Neměl prezident raději varovat voliče před algoritmy a navrhnout postavit požární zeď na hranici s Kalifornií, kde se nalézá Sillicon Valley?

To by mohl být jeden z důvodů, proč voliči v srdci liberálního Západu ztrácejí víru v liberalismus a demokracii. Běžný člověk toho moc o umělé inteligenci a biotechnologiích neví, ale tuší, že ho budoucnost obloukem obchází. V takovém roce 1938 životní podmínky v Rusku, Německu nebo USA nebyly nijak valné, ale s výjimkou Židů a černochů politici ujišťovali občany, že jim patří budoucnost. Propagandistické plakáty zobrazovaly horníky, hutníky i ženy v domácnosti v hrdinských pózách a obyčejný člověk si mohl myslet – vida, to jsem já, budoucnost patří mně!(5)

V roce 2019 se řadový občan cítí zbytečný. Z mnohomluvných diskuzí vládních think-tanků a high-tech konferencí k němu doléhají podivná cizí slova – globalizace, blockchain, genetické inženýrství, umělá inteligence. Jasné je jen jedno, že se nemluví o něm. Liberální příběh se ho týkal, ale ve světě kyborgů a algoritmů si připadá jako cizinec.

Ve 20. století se proti vykořisťování vzbouřily masy a svou klíčovou hospodářskou roli proměnily v politickou moc. Nyní mají pocit, že se ocitly na vedlejší koleji, a zoufale se pokoušejí využít svou voličskou sílu, než bude příliš pozdě. Brexit a Trumpův vzestup míří opačným směrem než socialistické revoluce v Rusku, v Číně nebo na Kubě. Ty nabídly moc bezmocným, ale ekonomicky nepostradatelným lidem – jenže ti dnes ztrácejí hospodářský význam. Jednou se možná lidé vzbouří, ale nikoli proti vykořisťovatelům, nýbrž proti nové hospodářské elitě, která je už nebude potřebovat.(6) Dokážou pak zvítězit? S vlastní bezvýznamností se bojuje velmi těžce.

Liberální fénix

Liberalismus dnes neprochází krizí poprvé ani naposled. Už v druhé půli 19. století, kdy získával na Západě vliv, procházel velkou krizí důvěry. První éra globalizace a liberalizace skončila v krvavé lázni první světové války, kdy globální pochod pokroku zastavila mocenská politika imperialistů. Po atentátu na arcivévodu Františka Ferdinanda d’Este v Sarajevu se ukázalo, že navzdory liberálním ústavám daly evropské mocnosti průchod své rozpínavosti. Místo sjednocování světa a mírumilovného obchodu se rozhodly mezi sebou brutálně bojovat, jako by se chtěly předhánět, kdo urve větší část zeměkoule. A přesto liberalismus bitevní vřavy nejen přežil, ale získal dokonce na prestiži, protože mohl slíbit, že jednou provždy skoncuje se všemi válkami. Nepředstavitelná jatka války zdiskreditovala imperialismus a osvobozená humanita mohla konečně nastoupit cestu k novému světovému řádu svobody a míru.

Objevil se ale Adolf Hitler a ve třicátých letech se vábení fašismu zdálo mnohým neodolatelné, tak jako později v padesátých a šedesátých letech zachvátilo západní mládež nadšení z Che Guevary. Budoucnost tehdy patřila komunismu a zdálo se, že se liberalismus opět nachází v posledním tažení. Nakonec ale nad gulagem zvítězil supermarket. Ukázalo se, že liberalismus je životaschopnější a dynamičtější než jeho protivníci. Porazil imperialismus, fašismus i komunismus kromě jiného i proto, že přijal některé jejich ideály a praktiky. Z komunistické ideologie si vypůjčil potřebu empatie a víru v rovnost všech lidí, kterou nakonec postavil na roveň svobody.

Liberalismus byl původně výsadou evropského středního stavu mužů a vůči špatnému postavení dělníků, žen, menšin a koloniálním poddaným se zdál být netečný. Když Britové a Francouzi po vítězství v roce 1918 nadšeně mluvili o svobodě, netýkalo se to obyvatel jejich světových říší. Indické hnutí za nezávislost skončilo v roce 1919 amritsarským masakrem, kdy britská armáda postřílela několik set neozbrojených demonstrantů.

Ani po druhé světové válce neměli západní liberálové zájem rozšířit své univerzální hodnoty na Východ. První, co Holanďany napadlo, když se konečně po pěti letech brutální nacistické okupace dočkali svobody, bylo poslat armádu na druhý konec světa, aby získali zpátky Indonésii. V roce 1940 se po čtyřech dnech bojů vzdali vlastní nezávislosti, a nyní byli ochotni čtyři roky zuřivě válčit, aby si podřídili domorodce za oceánem. Nelze se divit, že mnohá národní osvobozenecká hnutí vkládala naděje do Moskvy nebo Pekingu, a nikoli do samozvaných západních zastánců svobody.

Postupně se ale liberalismu podařilo rozšířit obzor a přinejmenším teoreticky uznat svobodu a práva všech lidí bez výjimky. A nejen to, osvojil si i komunistický program všeobecného sociálního zabezpečení, bez něhož by neměla politická svoboda valný význam a jenž slučuje demokracii, lidská práva, státem dotované vzdělání a zdravotní pojištění. I superkapitalistické Spojené státy si dnes uvědomují, že ochrana svobody není možná bez určité míry státního zaopatření. Hladem umírající děti nemohou být svobodné.

Když v devadesátých letech minulého století oslavovali myslitelé i politici „konec dějin“, nepochybovali, že všechny zásadní politické a ekonomické problémy jsou minulostí a liberální nabídka demokracie, lidských i občanských práv, tržního hospodářství a sociálního zabezpečení nemá chybu ani konkurenci. Byli přesvědčeni, že je jen otázkou času, kdy se rozšíří po světě, překoná zbylé překážky, zlikviduje hranice a vytvoří z lidstva jedinou svobodnou globální komunitu.(7)

Konec dějin nenastal – do amerického prezidentského úřadu nastoupil Donald Trump a my se nyní nacházíme ve zcela odlišné fázi vývoje. Liberalismus postrádá ideologického protivníka, jako byl imperialismus, fašismus nebo komunismus. Prezidentův odpor vůči němu je bezvýznamný.

Zatímco každé hlavní hnutí 20. století mělo svou vizi nového lidstva, Trump nenabízí nic, nehodlá určovat a prosazovat žádnou globální představu světa, dokonce se domnívá, že by to byla zásadní chyba. Ani zastánci brexitu nemají pro svou zemi žádný plán. Zajímavé je, že většina zastánců vystoupení z Evropské unie neodmítá liberální zásady společnosti – ztratili pouze víru v globalizaci. Nadále uznávají demokracii, svobodný trh, lidská práva a sociální zodpovědnost, domnívají se však, že se tyto pěkné vymoženosti mají zastavit na hranicích, protože s nepřizpůsobivými imigranty jsou neudržitelné. Věří, že k zachování svobody a blahobytu v Británii nebo v Americe je nutné postavit zeď a nežádoucí cizince k sobě nepouštět. Cizinců se liberalismus netýká.

Nástup čínské supervelmoci nám ukazuje přímo zrcadlový obraz Západu. Vláda jedné strany sice doma nehodlá zavádět větší politickou svobodu, ale vůči světu je mnohem svobodomyslnější. Volný obchod a mezinárodní spolupráce jí vyhovují. Diktátor Si Ťin-pching se v této záležitosti podobá Obamovi, marxleninismus mu v internacionalismu nepřekáží. Čína je s liberálním mezinárodním řádem nadmíru spokojená.

Obrozené Rusko se naopak tradičně považuje za soupeře globálního liberálního řádu, a přestože posiluje svou vojenskou moc, je ideologicky vyprázdněné. Ačkoli je autokrat Putin doma oblíbený a někteří pravicoví nacionalisté ve světě ho obdivují, nenabízí nový globální světonázor a nemá, čím by nadchl nezaměstnané Španěly, nespokojené Brazilce či naivně optimistické studenty z Cambridge.

Rusko nepředstavuje ideologickou alternativu vůči liberalismu, nabízí pouze svou politickou praxi, vládu oligarchů, která si přivlastnila bohatství země a využívá je k ovládnutí médií, aby skryla svou činnost a upevnila si moc. Jestliže platí o demokracii bonmot Abrahama Lincolna, že všechny lidi lze nějaký čas oblbovat, některé dokonce stále, nikoli ale všechny donekonečna, tak je to proto, že zkorumpovaná vláda nedokáže zajistit slušnou životní úroveň. Dříve nebo později si to občané uvědomí a takovou vládu svrhnou. Ovládne-li ale oligarchie média a zbaví-li občany možnosti získat pravdivé informace, Lincolnova logika se zhroutí, veřejnost nepozná celou pravdu, vládnoucí moc obviní skutečné i smyšlené nepřátele státu, pozornost lidí obrátí k vnějšímu nebezpečí a znemožní opozici, aby se prosadila.

Diktatura oligarchie vytváří atmosféru permanentní krize a snadno potlačí veřejnou kritiku špatně fungujícího zdravotnictví, případně projevy nespokojenosti se znečištěným životním prostředím. Ohrožuje-li národ invaze nebo hrozba děsivého rozvratu, kdo by se staral o malicherné problémy s přetíženými nemocnicemi nebo ochranou vodních zdrojů? Nekonečným vyvoláváním krize si zkorumpovaná vláda dokáže zajistit moc na dlouhou dobu.(8)

Ačkoli má taková moc velkou životaschopnost, jistě není modelem hodným následování. Nemá žádnou vlastní vizi a na rozdíl od ideologií minulosti pouze vytváří kouřovou clonu z různorodých myšlenek. Vládnoucí oligarchové se sice hlásí k demokracii, nacionalismu nebo pravoslavnému křesťanství, ale sami jim nevěří. Šovinisté ve Francii a Británii obdivují Putina a dovolávají se jeho pomoci, ale jejich voliči by nikdy nechtěli žít pod vládou neomezenou zákony, ve státě kolabujících veřejných služeb, chorobné korupce a šílené nerovnosti, jaká nemá ve světě obdoby. Podle statistiky ročních příjmů má 10 procent nejbohatších Rusů k dispozici 87 procent HDP.(9) Kolik asi dělnických voličů Front National by si přálo, aby Francie následovala ruský příklad?

Lidé jak známo hlasují nohama. Během svých cest po světě jsem se setkal s mnoha lidmi, kteří by rádi emigrovali do Ameriky, Německa nebo Kanady, dokonce jsem zaznamenal i několik zájemců o Čínu nebo Japonsko, ale nikdy jsem nenarazil na nikoho, kdo by snil o životě v Rusku.

Pokud jde o „globální islám“, ten vábí jen velmi omezený počet Syřanů nebo Iráčanů ovlivněných extrémní interpretací Koránu a pak odcizenou muslimskou mládež v Evropě. Jak nesmyslná je představa, že by se státy jako Řecko, Jižní Afrika či Kanada a Jižní Korea chtěly zbavit svých problémů připojením ke světovému chalífátu! Hlasování nohama platí i v tomto případě. Za každého mladíka z Německa, jenž se vydal na Blízký východ pomáhat muslimské teokracii, by nejméně sto jeho blízkovýchodních vrstevníků rádo vyrazilo na cestu v opačném směru a vyměnilo si s ním život v liberálním Německu.

To je naprostý důkaz, že krize liberalismu není tak zlá. Pokud někdo z vývoje několika posledních let propadá zoufalství, měl by si připomenout, jak hrozivě to vypadalo v letech 1918, 1938 nebo v roce 1968. Liberální systém lidé hned tak neopustí, protože nemají nic jiného, za čím by šli. Dnes se sice rozčílili a uštědřili systému kopanec, ale nakonec se zcela jistě vrátí.

Nelze vyloučit ani opačnou možnost, že se lidé vzdají víry v globální svět a budou znovu hledat útočiště v náboženských a nacionalistických pohádkách. Národní hnutí hrála ve 20. století významnou politickou roli, postrádala ale univerzální vizi a zeměkoule se stala mozaikou národních států. Ať šlo o zápas indonéských povstalců za nezávislost na Holanďanech, nebo o boj za svobodný Vietnam, ani indonéští, ani vietnamští nacionalisté neměli vizi pro lidstvo, žádný recept na svobodné soužití národních států. Nevěděli, jak se vypořádat s globálním problémem, jaký tehdy reálně představovalo nebezpečí nukleární války, a proto jim v binárním světě nezbývalo než přijmout komunistické či liberální východisko.

Dnešní ztráta důvěry v liberalismus i komunismus by ovšem mohla znevážit i samu myšlenku světového řádu. Proč by měli vietnamští vesničané věřit nějakému německému mluvkovi z Trevíru nebo kapitalistovi z Manchesteru? Neměla by se každá země řídit svou vlastní starobylou tradicí? Neměli by si obyvatelé Západu raději vzít dovolenou a přestat se snažit řídit svět?

Jako by se právě toto nyní dělo. Nostalgie po zlatém věku dávné minulosti plíživě zaplňuje prázdno uvolněné liberalismem. Trump zahájil americký izolacionismus heslem „Učiňme Ameriku opět velikou!“, jako by osmdesátá či padesátá léta byla ve Spojených státech nějakou úžasnou érou dokonalé společnosti a občané by se měli pokusit ji vzkřísit. Voliči brexitu sní o dávné imperiální moci, jako kdyby se chtěli vrátit pod vládu královny Viktorie, jako by si ve věku internetu a globálního oteplování mohli užívat „nádherné izolace“ oněch časů. Čínská oligarchie objevila tradiční imperiální a konfuciánské dědictví jako dodatek a náhražku za pochybnou importovanou západní ideologii marxismu. Putin zakrývá zkorumpovanou oligarchii slibem obnovení carského impéria. Sto let po bolševickém převratu se má od Baltu až po Kavkaz znovu skvít vláda ruského samoděržaví a nacionalismu podpíraná pravoslavnou zbožností.

Podobně tesklivé snění o nacionalismu a náboženské tradici posilují režimy v Indii, Polsku, Turecku i mnoha dalších států. Nikde však nejsou tyto fantazie tak extrémní jako na Blízkém východě, kde islamisté usilují obnovit společnost založenou Prorokem v Medíně před 1400 lety, a židovští fundamentalisté je dokonce hodlají trumfnout návratem do biblických časů před 2500 roky. Někteří ministři izraelské vládní koalice otevřeně hovoří o potřebě rozšířit území státu, aby jeho hranice odpovídaly rozloze dávného Izraele; rádi by dokonce vybudovali Jeruzalémský chrám a obnovili biblické právo.(10)

Vyděšené liberální elity doufají, že se lidstvo k liberalismu vrátí dřív, než bude pozdě. Ve svém posledním projevu v OSN v září 2016 varoval prezident Barack Obama před návratem do konfliktního světa rozděleného podle starých národních, etnických a náboženských hranic. „Podstatou lidského pokroku jsou otevřené trhy, vláda zákona, lidská práva, demokracie a mezinárodní právo.“(11)

Právem také zdůraznil, že navzdory všem nedostatkům má liberální řád na kontě lepší výsledky než ostatní režimy. Pod jeho křídly se lidem především zvýšila životní úroveň a nastal mír. Poprvé v dějinách umírá na infekce méně lidí než na stáří, na smrt z hladu méně než na obezitu a násilnou smrtí zahyne menší počet než následkem silničních a jiných nehod.

Avšak na největší problémy lidstva liberalismus žádnou odpověď nemá – jak se vyhnout ekologickému kolapsu a společenskému i politickému rozvratu způsobenému vědou a technikou? Lékem na sociální a politické konflikty byl hospodářský růst, a ten skutečně smířil proletariát s buržoazií, věřící s ateisty, domorodce s přistěhovalci, Evropany s Asiaty – všem totiž sliboval větší krajíc chleba. Trvalé zvyšování životní úrovně ovšem poškozuje životní prostředí a naprosto nepředstavuje odpověď na rozvrat společnosti, jež se hroutí pod tlakem nových technických vynálezů.

Právě liberální příběh a logika tržního hospodářství dosud vyvolávají naději na zvyšování všeobecného blahobytu. Od druhé poloviny 20. století se každé nové generaci – ať už v Americe, Číně, nebo v Turecku – dařilo lépe, získávala kvalitnější vzdělání, měla lepší lékařskou péči i vyšší příjem. V příštím desetiletí však působením nových technologií a zesilujících ekologických problémů zřejmě nastanou takové potíže, že další generace bude ráda, jestliže nezchudne.

Máme proto za úkol vymyslet novodobý univerzální příběh, neboť tak jako průmyslová revoluce zrodila nové ideologie, tak i nadcházející převratné biotechnologické a informační možnosti vyžadují svěží vizi. V příštích desetiletích vznikne potřeba velkého sebezpytování, aby byl vytvořen nový sociální a politický model. Nabídne snad náboženství a nacionalismus nějakou starou moudrost, jež nám unikla, nebo se liberalismus opět obnoví jako po minulých krizích? Možná nastává čas odříznout se od minulosti, překonat dějiny bohů i národů a vymyslet něco úplně nového, co by mohlo nahradit ideál svobody a rovnosti mezi lidmi.

Žádná shoda na ničem takovém zatím neexistuje. Nacházíme se v nihilistickém mezičase zlosti a zklamání. Nad ztrátou starých jistot stále ještě nesvítá naděje. Co dělat? Především bychom měli mírnit katastrofická proroctví záhuby a místo zděšení se naučit podivovat. Panika je formou přílišného sebevědomí a nadřazené jistoty o vlastním bezchybném názoru, že já přece dobře vím, kam se zaslepený svět žene – kam jinam než do pekel. Zmatený údiv je skromnější a lépe vidí. Nač prorokovat blížící se apokalypsu, když mnohem rozumnější je připustit, že nic takového nemůžeme vědět, protože světu dost dobře nerozumíme.

Než se podíváme na různé protichůdné možnosti budoucího vývoje a potencionálního rozuzlení nesnází, jež má lidstvo před sebou, je zapotřebí nejdříve pochopit, co nám vlastně věda a technika nabízejí. Radikální proměna světa biotechnologiemi a informačními technologiemi teprve nastává a je sporné, zda právě ona způsobila krizi liberalismu. Většina lidí na světě má o umělé inteligenci a jejím vlivu na život jen velmi mlhavou představu. Za několik desetiletí se nakupí problémy a tvrdé zkoušky, jaké lidé dosud nezažili, a každá globální vize, má-li získat jejich důvěru, je musí vzít v úvahu. Má-li liberalismus, nacionalismus, islám nebo nějaká nová víra získat vliv na uspořádání světa v roce 2050, bude muset umělé inteligenci, algoritmům velkých dat a bioinženýrství určit smysluplnou společenskou roli.

Jako příklad velkého dilematu, před které nás staví nová technika, může posloužit pracovní trh. Od roku 2015 jsem projezdil snad polovinu světa a měl jsem příležitost hovořit o problémech umělé inteligence, bioinženýrství a velkých dat s vládními úředníky, manažery, sociálními aktivisty i studenty. Kdykoli se moji posluchači začali nudit, stačilo pronést jediné kouzelné slůvko – nezaměstnanost. Technická revoluce vytlačí z trhu možná víc než miliardu lidí a vytvoří novou, neužitečnou třídu. S tak masivním rozkladem společnosti se žádná dnešní politická ideologie neumí vyrovnat. Mluvit o technologiích se může zdát vzdálené nebo abstraktní, ale vůči reálné hrozbě masové nezaměstnanosti, jež se může týkat i mě, není už tak snadné zůstat lhostejný.

Kapitola 2.

Zaměstnání

Až vyrosteš, budeš možná bez práce

O struktuře pracovního trhu v roce 2050 nemáme nejmenší ponětí. Všeobecně se však soudí, že automatizace změní téměř každou profesi, nejen ty průmyslové, jako je třeba výroba jogurtů, ale i takové, jako je cvičení jógy. Kdy k tomu dojde a jaká změna to bude, v tom nepanuje shoda. Jedni se domnívají, že během jednoho nebo dvou desetiletí ztratí práci miliarda lidí, jiní naopak soudí, že v delší časové perspektivě obsluha robotů a vyšší životní úroveň vytvoří nový typ zaměstnanosti a nahradí tak ztrátu pracovních míst.

Blíží se hrozivý společenský rozvrat, nebo jsou takové předpovědi jen dalším hloupým příkladem vyděšených ludditů, kteří kdysi v Anglii rozbíjeli nové stroje? Těžko říct. Obavy, že automatizace způsobí masovou nezaměstnanost, se objevují už od konce 19. století, a zatím se nevyplnily. Každá ztráta pracovního místa od počátku průmyslové revoluce vytvořila časem nejméně jedno nové a průměrná životní úroveň výrazně vzrostla.(12) Dnes ale existují velmi dobré důvody, abychom se domnívali, že se jedná o zásadní systémovou změnu.

Lidskou práci můžeme rozlišit na tělesnou a duševní. Stroje soutěží s manuální činností lidí, ale ti si udržují nad nimi naprostou nadvládu svou inteligencí a schopností poznávat. Čím více však stroje nahrazovaly mechanickou práci, tím větší vznikala potřeba servisu a nutnost duševního úsilí, především umění analyzovat, komunikovat a chápat lidské emoce. Dnes ale umělá inteligence poznávací schopnosti člověka včetně emocionálního porozumění hravě předčí.(13) A protože mimo fyzickou nebo duševní práci neexistuje žádný další obor, nastává konec dosavadní lidské nadřazenosti. Třetí možnost prostě není.

Umělá inteligence neznamená jen výkonnější a chytřejší počítače, je naprosto převratná, je technickým průnikem věd o životě a společnosti. Čím lépe rozumíme vzájemnému působení biochemických impulzů, v nichž se odehrávají lidské emoce, přání a volby, tím snadněji budou počítače odkrývat a předvídat naše chování a rozhodnutí, to znamená, že hravě nahradí řidiče, bankéře i právníky.

Neurologický a ekonomický výzkum chování postoupil v poslední době tak daleko, že umožnil vědcům rozpitvat vzorce lidské volby a odhalit důvody, jež vedou k výběru stravy nebo životního partnera. Miliardy neuronů ve zlomku vteřiny podle převažující pravděpodobnosti volí to, co nám připadá, že chceme. Tajemství svobodné vůle zaniklo a tolik oslavovaná „lidská intuice“ není nic jiného než bleskové rozpoznání předem dané předlohy.(14) Dobří řidiči, bankéři či právníci nemají žádnou magickou předtuchu o silničním provozu, investicích nebo vyjednávání; řídí se zkušeností s opakovanými jevy, a proto se vyhnou nepozornému chodci, nerozvážnému dlužníkovi nebo podvodníkovi. Je ovšem zjištěno, že biochemické algoritmy nefungují dokonale a v městské džungli často operují na principu návyku zakódovaného z africké savany, a tak se nelze divit, že se řidiči, bankéři a právníci někdy dopouštějí i primitivních chyb.

A právě proto umělá inteligence trumfne člověka zejména v oblastech, kde je údajně zapotřebí intuice. S mystikou lidského ducha si možná neporadí, ale s neuronovou sítí a výpočtem pravděpodobné volby určené daným vzorcem zcela jistě. Má totiž výhodu odhadnout lépe právě to, čemu říkáme „čuch na lidi“, protože řídit vozidlo na rušné ulici plné chodců, půjčovat peníze neznámému člověku nebo vyjednat obchodní smlouvu znamená správně určit emoce a přání druhých. Neskočí mi to dítě do silnice, není ten člověk v perfektním obleku podvodník, myslí ten právník svou hrozbu vážně nebo blafuje? Dokud se lidé domnívali, že o všem rozhoduje nemateriální duch, bylo jasné, že s ním si počítače neporadí, ale jakmile se zjistilo, že za vším není nic jiného než biochemické algoritmy, vyšlo najevo, že je počítač rozluští mnohem snáz než homo sapiens.

Aniž to možná tušíme, rozhodujeme se podle výrazu tváře, zabarvení hlasu, bezděčných pohybů rukou, či dokonce pachu těla. Náš mozek analyzuje de facto biochemické vzorce chování, ale umělá inteligence to dokáže mnohem lépe, má lepší senzory a je daleko preciznější a spolehlivější než člověk. Ztrátu pracovních míst ovšem nezpůsobí samotná informatika, stane se tak teprve v součinnosti s biotechnologiemi. Cesta od skeneru funkční magnetické rezonance k omezenému trhu práce bude ještě dlouhá a křivolaká, ale je záležitostí jen několika desetiletí. Dnešní výzkum malého mozku a amygdaly (paměti emocí) už je na takové výši, že počítače časem nahradí psychiatry i osobní ochranku.

Umělá inteligence překoná lidské vlohy donedávna považované za naprosto jedinečné. Její nadlidské možnosti jsou zcela nesrovnatelné se schopnostmi člověka, rozdíl mezi ní a lidským pracovníkem není kvantitativní, nýbrž kvalitativní, protože má větší přizpůsobivost, a hlavně schopnost propojování. Není totiž vůbec jednoduché propojit lidské jedince navzájem a vytvořit perfektně fungující tým a systém. S počítači je to snadné, neboť mezi nimi neexistují psychické rozdíly. Jsou neosobní a lze je snadno začlenit do flexibilní sítě. To neznamená, že bude zapotřebí miliony lidských jedinců nahradit miliony počítačů a robotů, vznikne ale integrovaná síť, a ta svým kolektivním mozkem zastoupí spolupráci lidí. Automatizace neznamená nahrazení člověka robotem, nýbrž vybudování mnohem výkonnější organizace.

Podívejme se na příklad z dopravy. Kolik řidičů zaregistruje všechny změny pravidel silničního provozu a kolik z nich se dopouští chyb? Potkají-li se dva řidiči na křižovatce, ne vždy správně odhadnou záměr toho druhého. Samořídicí auta jsou navzájem propojená jediným algoritmem, a když se setkají, budou se chovat jako dvojice, nikoli samostatně. Možnost srážky proto bude mizivá. A když ministerstvo dopravy změní pravidla, všechna vozidla v systému se o tom okamžitě dozvědí a budou se novou informací do puntíku řídit.(15)

Platí to i globálně. Světová zdravotnická organizace nemůže okamžitě informovat všechny lékaře na světě o výskytu nové nemoci nebo léku, kdežto sto milionů umělých inteligentních doktorů si ve zlomku vteřiny nové poznatky nejen doplní, ale oznámí systému i výsledky nové léčby. Za tak ohromnou výhodu systémového propojení a zpětné vazby bude u některých profesí stát za to nahradit i pracovníky, kteří by možná jednotlivě pracovali lépe než algoritmus.

Lze pochopitelně namítnout, že počítačová síť postrádá výhodu lidské individuality. Když se jeden lékař zmýlí, nedojde k úmrtí stejně diagnostikovaných pacientů po celém světě a nezastaví se výzkum všech nových léků. Mohla by chyba v jednotném systému způsobit katastrofu? Nikoli. Integrované počítače jsou schopné maximalizovat výhodu vzájemné interakce, pacient se může napojit na jiné algoritmy v síti a bude mít možnost úsudek mnoha umělých inteligentních doktorů porovnávat. Nelíbilo se vám, co řekl doktor zprostředkovaný IBM, prosím, i na úpatí Kilimandžára se můžete spojit s doktorem zprostředkovaným Baidu a požádat o jeho názor.

Jaký nepředstavitelný prospěch z toho lidstvu kyne! Umělí inteligentní lékaři poskytnou lepší a levnější péči miliardám lidí a pomohou zejména těm, kteří dosud žádnou nemají. Poslední venkovan s chytrým telefonem v zaostalé zemi může mít díky učenlivým algoritmům a biometrickým čidlům lékařskou pomoc, o níž se dnes nesní ani boháčům, protože sebelepší soukromá nemocnice na tak vysoké úrovni zatím neexistuje.(16)

Samořídicí auta poskytnou levnější a kvalitnější dopravu a sníží četnost smrtelných úrazů na minimum. Na silnicích světa hyne více než milion lidí ročně, což je dvojnásobek v porovnání se všemi současnými válečnými konflikty, zločiny a terorismem.(17) Více než 90 procent všech srážek způsobuje zejména vliv alkoholu, telefonování, nepozornost, únava, mikrospánek nebo příliš rychlá jízda. Národní úřad pro bezpečnost silničního provozu v Americe (NHTSA) odhadl, že v roce 2012 měli 31 procento smrtelných úrazů na svědomí opilí řidiči, 30 procent zavinila nepřiměřeně rychlá jízda a 21 procento lidská nepozornost.(18) Samočinné vozy podobnými neduhy netrpí, a přestože mají také své problémy a všem nehodám se nevyhnou, jejich zavedení by snížilo úmrtnost na silnicích o 90 procent.(19) Každý rok by se tak zachránil život téměř jednoho milionu lidí.

Usilovat o zajištění pracovních míst v takové situaci a snažit se zastavit proces automatizace zejména v dopravě nebo v lékařství by bylo naprostým šílenstvím. Máme morální povinnost chránit lidské životy, nikoli jednotlivá zaměstnání. Přebyteční řidiči a doktoři si prostě budou muset najít jinou práci.

Mozart ve stroji

V krátkodobém výhledu umělá inteligence jistě nezlikviduje celá průmyslová odvětví. Automatizace hravě nahradí především úzkou specializaci, se složitějšími úkony, jež vyžadují několik dovedností najednou a někdy i improvizaci při řešení nepředvídatelné situace, si hned tak neporadí.

Lékaři se často zabývají poměrně jednoduchým rozborem informací potřebných k diagnóze, zato povolání zdravotní sestry, to už vyžaduje velkou zručnost a sebeovládání, má-li se šikovně aplikovat bolestivá injekce, vyměnit obvaz, nebo dokonce udržet pod kontrolou agresivní pacient. Umělého inteligentního lékaře budeme mít zřejmě k dispozici mnohem dříve, než se dočkáme spolehlivé robotické ošetřovatelky.(20)

Pečovatelská služba v léčebně dlouhodobě nemocných nebo přestárlých osob zůstane ještě drahná léta výsadou lidské práce. Už dnes značné prodloužení života vytvořilo z péče o seniory nejrychleji rostoucí segment pracovního trhu.

Další možnou překážkou automatizace je také lidská tvořivost. Zbavíme se sice prodavače hudby – už dnes si ji lze pohodlně stáhnout do počítače – ale skladatele, hudebníky a zpěváky z masa a kostí budeme potřebovat nejen kvůli nové tvorbě, ale i proto, že jsme na nich závislí, aby nám v nepřeberném množství hudebních skladeb ukazovali cestu.

V dlouhodobé perspektivě však žádná lidská práce nemůže být před automatizací v bezpečí. Ani umělci nemají nic jisté. Jestliže se umění zabývá lidskými emocemi a tvořivost chápeme jako inspiraci a přenos psychologické zkušenosti do našeho vědomí, pak jednou možná algoritmy budou moci probouzet v člověku nové pocity stejně a snad dokonaleji než Shakespeare, Kandinskij nebo Beyoncé.

Dnes už víme, že v případě umění nejde o mystickou záležitost, ale o výsledek biochemického procesu. Učící se algoritmus už možná v nedaleké budoucnosti umožní analyzovat biometrická data z našich tělesných čidel, určí psychologický typ osobnosti a změří její proměnlivé nálady, aby precizně naprogramoval emocionální vliv hudební skladby nebo písně.(21)

Analýza velkých dat se zaměří především na hudbu, neboť vstupy a výstupy se zde dají dokonale matematicky analyzovat. Zvukové vlny mají jasný číselný řád a vyvolávají nervové bouře řídící se elektrochemickými vzorci. Ještě pár desítek let výzkumu, a algoritmus nabitý několika miliony záznamů hudební zkušenosti bude předvídat, jaké vstupy jsou potřeba k dosažení žádoucího výsledku.(22)

Představte si, že jste právě měla ošklivou hádku s přítelem. Algoritmus vám okamžitě zjistí míru a způsob vašeho emocionálního zmatku a na základě vašeho aktuálního osobního psychického rozpoložení doporučí hudbu přesně na míru vaší úzkosti a deprese. Naladí se na vaši stísněnost a vybere správnou povzbuzující melodii, jež má takové účinky proto, že ve vašem podvědomí navazuje na nějakou milou vzpomínku z dětství, o níž už ani nemusíte vědět. Tohle nesvede žádný lidský diskžokej.

Můžete namítnout, že umělá inteligence nakonec zahubí vrozenou pohodu, protože nás uzavře do přediva našich existujících emocí, takže přestaneme získávat nové hudební zkušenosti. Žádný problém, stačí algoritmus naprogramovat na pět procent náhodně vybraných žánrů, a on nás už vystaví působení například exotické lidové hudby gamelan z Indonésie nebo Rossiniho opery, kterou bychom si sami nikdy nevybrali. Časem by umělá inteligence rozpoznala nové reakce a naprogramovala náhodný výběr na novou optimální úroveň spokojenosti, řekněme na tři procenta, nebo naopak úroveň zvýšila na osm.

Závažnější otázkou je problém, jak by mohl algoritmus určit směřování lidských emocí. Má vás po hádce s přítelem povzbuzovat ve smutku, nebo v pocitu úlevy? Má se slepě řídit škálou dobrých a špatných pocitů? I smutek je někdy potřebný. To se ovšem týká každého diskžokeje či hudebníka. Problém algoritmu nabízí hned několik zajímavých řešení.

Jednou z možností je nechat člověka, aby sám hodnotil své pocity, jak se mu zlíbí. Bude-li se chtít vyžívat v sebelítosti, nebo skákat radostí, algoritmus jej poslechne na slovo. Nakonec se naučí jeho přání rozpoznat i bez jeho vědomí.

Pro toho, kdo si sám příliš nedůvěřuje, se nabízí možnost, aby si pro svůj algoritmus vybral dobrého psychologa. Když vás opustí přítel, může se s vámi algoritmus vydat na cestu po pěti hudebních zastávkách. Začít můžete s Bobby McFerrinem (Don’t Worry Be Happy), pak se můžete zlobit na Alanis Morissett (You Oughta Know), dohadovat se s Jacquesem Brelem (Ne me quitte pas) nebo se doprošovat jako Paul Young (Come Back and Stay). Zbývá ještě možnost ponořit se do studně zoufalství s Adele (Someone Like You nebo Hello) anebo to udělat jako Gloria Gaynor (I Will Survive).

Algoritmus si také může pohrávat s melodií a textem, různě je upravovat, aby lépe odpovídaly osobní náladě i návykům. Pozná například, že vám jedno místo ve vaší oblíbené písničce moc nesedí, protože se na něm tlukot srdce pokaždé trochu zadrhne a hladina oxytocinu se nepatrně sníží. Není nic snazšího než otravnou část upravit nebo vypustit.

Algoritmy budou jednou skládat melodie podle lidských emocí, jako by emoce tiskly klávesy piana. Biometrická data poslouží jako podklad pro osobnostní jedinečnou melodii, kterou oceníte jen vy. Říká se, že umělecké dílo promlouvá k lidem, protože ti mají pocit, jako by bylo psáno přímo pro ně. Bude-li ale výsledkem přesných osobních dat, může to vést k překvapivému a poněkud děsivému důsledku, že umělecké dílo bude ušito přesně na míru každého člověka. Místo toho neznámého, jenž možná zlomil srdce Adele nebo Morissett, vám Facebook poskytne personalizovanou písničku o darebákovi, co vás právě opustil. Text i melodie vám připomenou společně prožité chvíle, jež nikdo jiný nezná.

Je dost dobře možné, že takový výtvor velkou díru do světa neudělá, protože lidé dají přednost všeobecně oblíbeným šlágrům. Kdo by chtěl tancovat na melodii známou jenom jedné osobě? Biometrická data milionů lidí ale umožní algoritmům vytvářet globální hity, jež poblázní celý svět a ovládnou taneční sály. Lidští hudebníci nebudou mít v konkurenci s algoritmy nejmenší šanci – jejich umění působí na biochemický systém, jejž algoritmy budou znát mnohem dokonaleji.

Půjde pak ještě o opravdové umění? To záleží na definici. Přichází-li estetický prožitek prostě z ucha do mozku posluchače, pak ovšem biometrické algoritmy vytvoří ta největší umělecká díla. Jestliže ale umění je víc než emoce, jestliže vyjadřuje pravdu, která přesahuje biochemické vibrace, pak se algoritmy skutečnému umění nevyrovnají. Totéž ovšem platí i o lidech. Algoritmy přece nemusí konkurovat Čajkovskému nebo Dvořákovi, bohatě jim stačí, když budou úspěšnější třeba než Britney Spears.

Nová zaměstnání?

Mnohé tradiční profese jistě zaniknou, ale nepochybně se objeví nové. Praktické lékaře zabývající se rutinní diagnostikou a běžnou léčbou asi zastoupí umělá inteligence, to ale zároveň přinese velké finanční ohodnocení lékařům a dalším odborným pracovníkům ve výzkumu.(23) Lidé nebudou s roboty soutěžit, budou se zabývat jejich servisem a logistikou. Drony už dnes nahradily pilotovaná letadla a vykonávají dálkovou bezpečnostní kontrolu, analýzu dat i nové služby. Americká armáda zaměstnává třicet osob na každý Predator či Reaper ve vzdušném prostoru nad Sýrií a vyhodnocením získaných informací se pak zabývá osmdesát i víc specialistů. Je paradoxní, že v roce 2015 americké letectvo náhle zjistilo, že má nedostatek pracovníků na řízení bezpilotních letadel.(24)

Pro pracovní trh v roce 2050 nebude typická konkurence, nýbrž spolupráce umělé inteligence s lidmi. V bankovním sektoru nebo u policie budou lidé i roboti pracovat společně a nepochybně svou výkonností předčí nyní známé podniky se zaměstnanci a počítači. V roce 1997 sice Deep Blue z IBM vyhrál nad šachovým velmistrem Garrim Kasparovem, ale lidé proto nepřestali hrát šachy. Umělá inteligence naučila šachisty dokonaleji hrát, takže lidé pak po nějaký čas nad počítači zase vítězili. Podobně umělá inteligence vycvičí nejlepší detektivy, bankéře a vojáky v dějinách.(25)

Nově vzniklé specializace budou mít přesto jeden háček, budou totiž vyžadovat poměrně značnou kvalifikaci a nevyřeší problém nezaměstnanosti většiny stávajících manuálních dělníků. Nové profese budou vznikat rychleji, než se stačí vyučit dostatečný počet osob. V předchozích vlnách automatizace vyměnili lidé jednu rutinní činnost za jinou. Mechanizace zemědělství ve dvacátých letech zaměstnala rolníka v továrně na traktory, přebytečný průmyslový dělník v osmdesátých letech sehnal práci u pokladny v supermarketu a na změnu svého zařazení nepotřeboval nějaké zvláštní úsilí. Přechod ze statku do továrny a z továrny do samoobsluhy vyžadoval jen minimální rekvalifikaci.

Až v roce 2050 automaty nahradí pokladního i dělníka v textilní továrně, ti se nedokážou přeškolit na výzkumníky rakoviny nebo operátory dronů. Neporadí si se složitými programy počítačů. V první světové válce bylo ještě možné poslat miliony branců na frontu proti kulometům a na smrt, žádnou zvláštní kvalifikaci na to nepotřebovali. Chybějící odborné operátory a analytiky dat však americké vzdušné síly nemohou nahradit dělníky ze supermarketu, co kdyby si pak armáda spletla afghánskou svatební hostinu s konferencí Tálibánu?

A tak navzdory vzniku mnoha nových pracovních míst se možná vytvoří deklasovaná třída nezaměstnatelných, neužitečných lidí. Mohlo by hrozit, že nastane vysoká nezaměstnanost a současně bude nedostatek kvalifikovaných pracovníků. Kočí se kdysi přeškolili na taxikáře, ale nám hrozí osud přebytečných koní z 19. století, pro něž se už žádné využití nenašlo.(26)

Před automatizací výroby a služeb nebude nikdo v bezpečí, neboť stroje i robotika se vylepšují a jsou stále výkonnější. I kdyby se nadlidským úsilím nějaký čtyřicetiletý pokladní z Kauflandu naučil řídit dron, musel by se nejspíš po deseti letech vývoje vojenské techniky opět přeškolit na něco jiného. Nestálý trh práce znemožní odborům, aby se organizovaly a zajistily svým členům lepší podmínky, než poskytují snadno zaměnitelné pozice brigádníků nebo práce na zkrácený úvazek.(27) Nelze hájit profesi, jež se náhle objevila a po krátkém čase zase mizí.

Podobně i v týmech lidsko-počítačových kentaurů možná zavládne místo životního partnerství spíš tahanice mezi lidmi a počítači. Pracovní skupina složená z lidí, tak jako Sherlock Holmes a dr. Watson, vytváří dlouhodobou hierarchii a rutinu. Avšak detektiv propojený s počítačovým Watsonem značky IBM, který vyhrál v roce 2011 americký televizní kvíz Jeopardy! (Ohrožení), ví, že rutina je cesta do záhuby a neměnné uspořádání výzva k revoluci. Včerejší poskok se stane zítřejším vedoucím a všechny pracovní postupy se budou každý rok přepisovat.(28) Když se podíváme na vývoj šachu, vidíme, kam svět spěje. Několik let po porážce Kasparova slavila lidská spolupráce s počítačem velký úspěch, ale nakonec se počítače výrazně zlepšily, hráče vyřadily a začaly vítězit na celé čáře. Šachisté byli zbyteční.

Zlom nastal 7. prosince 2017, když počítač AlphaZero porazil StockFish 8 – světového šampiona z roku 2016. Ten byl nabit nepředstavitelnou šachovou zkušeností několika století a představoval naprostou špičku ve vývoji počítačové techniky. Ve vteřině dovedl promyslet 70 milionů šachových kombinací. Nic mu to však nebylo platné. AlphaZero sice uměl spočítat nejvýš 80 000 kombinací za vteřinu a nevěděl nic o šachové strategii (neznal dokonce ani všechna základní zahájení), ovládal však nejnovější zásady samoučícího procesu, takže dokázal hrát i sám proti sobě. Tento začátečník sehrál se StockFishem sto partií, z nichž 28 vyhrál a 72 remizoval, ani jednou tedy neprohrál. AlphaZero se od žádného člověka nic neučil, jeho strategie v mnoha vítězných partiích byla velmi nekonvenční, až se lidem zdála nepochopitelná. Z tohoto pohledu by se snad dalo říct, že tato strategie byla tvůrčí, možná dokonce geniální.

Uhodnete, jak dlouho tomuto počítači trvalo, než se naučil hrát šachy a byl připraven na zápas se StockFishem? Čtyři hodiny! Po dlouhá staletí byly šachy považovány za vrcholnou prověrku lidské inteligence. AlphaZero se na mistrovskou úroveň geniálního stratéga bez pomoci lidského průvodce vypracoval z nuly za pouhých několik hodin.(29)

Není jediný. Počítačové programy dnes běžně porážejí šachisty, a to nejen nadlidským výpočtem, ale i svou vlastní novátorskou strategií. Na šachových turnajích dnes musí rozhodčí hlídat hráče, aby nepodváděli a tajně nehledali pomoc u počítače. Podvodníky může prozradit originalita jejich hry, nápadně nezvyklý tah je totiž podezřelý. V šachové disciplíně dnes panuje tak ohromná tvořivost počítačů, že to vypadá, jako by tato hra byla předzvěstí budoucnosti a smutný osud šachistů příznakem veškeré lidské spolupráce s umělou inteligencí v nejrůznějších oborech: v bankovnictví, lékařství nebo v bezpečnostních složkách.(30)

Nový typ práce a potřeba školit nové zaměstnance se samozřejmě neobjeví náhle, revoluce umělé inteligence není jednorázový jev, ale pracovní trh už zřejmě rovnováhu mezi nabídkou a poptávkou nikdy nenalezne. Rozvrat lze očekávat ve stále větších vlnách, ostatně už dnes mladí lidé dobře vědí, že nebudou pracovat celý život ve stejném zaměstnání.(31) Nejen představa stále téhož zaměstnání, ale i celoživotní profese v jediném oboru bude lidem okolo roku 2050 připadat předpotopní.

I kdybychom dokázali vymýšlet stále nové formy práce a podle potřeby přeškolovat pracovníky, je otázka, zda lidé mají dostatečnou emocionální výdrž, aby zvládli neustálé životní zvraty. Změna je pro lidský organismus velkou zátěží a už od počátku 21. století je zřejmé, jakou globální epidemii stresu působí hektický svět.(32) Těkavost pracovního trhu a nejistota každé kariéry narůstají a my nevíme, jak si s těmito problémy poradíme. Bez účinnějších antistresových cviků, meditace a nepochybně i antidepresiv by se homo sapiens zřejmě zhroutil. Neužitečná třída lidí by mohla vzniknout nejen z nedostatku pracovních příležitostí a potřebného vzdělání, ale i kvůli omezené duševní odolnosti.

Takové úvahy jsou samozřejmě značně hypotetické. Přestože automatizace v poslední době už rozvrátila některá průmyslová odvětví, nezpůsobila zatím masovou nezaměstnanost. Ta je dokonce v mnoha zemích (např. v Americe) na historicky nejnižší úrovni. Nevíme, jaký vliv budou mít samostatně se učící automaty na různá povolání, neboť jejich rozvoj nezávisí jen na technických inovacích, ale i na kultuře a politických rozhodnutích, a tak nelze přesně odhadnout jednotlivé fáze budoucího vývoje. Samořídicí auta budou jistě bezpečnější a levnější než řidiči, ale zákazníci a politici je mohou odmítnout a celá desetiletí blokovat jejich uvedení do provozu.

Bylo by však naivní a nebezpečné předpokládat, že nová pracovní místa dokážou zcela nahradit ta dřívější. Z faktu, že to tak zatím vždycky bylo, nijak nevyplývá, že za zcela odlišných podmínek automatizace to tak navždy zůstane. Bylo by proto nezodpovědné nebrat vážně nebezpečí sociálního rozvratu a masové nezaměstnanosti, a to i v případě, že se nám tyto jevy nezdají příliš pravděpodobné.

V 19. století vytvořila průmyslová revoluce nové podmínky a problémy, se kterými si tehdejší sociální a politický systém neuměl poradit. Feudální monarchie a tradiční náboženství nedokázaly vládnout průmyslové metropoli, uspokojit miliony vykořeněných dělníků a stabilizovat moderní hospodářství. Lidé proto hledali nový způsob soužití – liberální demokracii, komunistickou diktaturu nebo fašistický režim – a stálo je to více než sto let krvavých válek a revolucí. Stačí připomenout dětskou práci v dolech, jak ji popisuje Dickens, první světovou válku a velký ukrajinský hladomor (1932–1933), abychom si uvědomili, jakou strašlivou cenu lidstvo za rozpad starého řádu zaplatilo.

Dnešní informační a biotechnologická revoluce je mnohem radikálnější než její průmyslová předchůdkyně. Vynálezy parního stroje, železnice a elektřiny zdaleka nepřinesly tak rychlé a dramatické proměny. Tentokrát by neúspěšný model společnosti při dnešní ničivé moci civilizace mohl vyvolat světovou válku, krvavé revoluce, nukleární armagedon, nástup genetických oblud, a dokonce zhroucení biosféry. Je nutné, aby se lidstvo připravilo na rozklad starého světa podstatně lépe než za průmyslové revoluce.

Od vykořisťování k bezvýznamnosti

Případné řešení se týká tří oblastí – jak zabránit ztrátě zaměstnání, jak vytvářet dostatečné množství nových pracovních míst a jak si poradit s masovou nezaměstnaností v případě, že navzdory všemu úsilí důsledkům ztráty manuální práce nepůjde zabránit a že počet nových pracovních příležitostí bude nedostatečný. Snaha úplně zastavit rozvoj automatizace je neobhajitelná strategie, protože by se tak odstranil ohromný potenciál a přínos umělé inteligence. Něco jiného však bude, když se vlády pravděpodobně pokusí zavádění robotů do výroby zpomalovat, aby společnost získala dostatek času a stačila se změnám přizpůsobit.

Determinismus ovšem neexistuje ani v technickém rozvoji a z toho, že něco dělat lze, nevyplývá, že se to dělat musí. Státní regulace může brzdit i komerčně výhodné a úspěšné technologie, tak jako například zastavila lukrativní trh s lidskými orgány. V zaostalých zemích by bývalo snadné zakládat „farmy“ na náhradní součástky lidského těla a poptávka zoufalých bohatých zájemců by byla enormní – přesto se tomuto vývoji podařilo zabránit. Ačkoli by takové firmy dosahovaly miliardových zisků, trh s lidskými orgány se neprosadil. Stoprocentní likvidace černého trhu není možná, ale proti tomu, co se očekávalo, má nyní trh s lidskými orgány prakticky zanedbatelný rozsah.(33)

Zpomalením změn se získá potřebný čas na vytváření nových specializací, ale jak už bylo řečeno, nové podnikání potřebuje revoluční přístup ke vzdělávání a k psychologii práce. S výjimkou umělých míst ve státní administrativě budou nové specializace vyžadovat vysokou odbornou úroveň. S vývojem umělé inteligence se lidé musejí průběžně vzdělávat a učit. To se ale neobejde bez státních investic do celoživotního vzdělávání a bez patřičné podpory nezaměstnaným. Až si kupříkladu čtyřicetiletý nezaměstnaný operátor dronů vezme tříleté volno, aby se překvalifikoval na virtuálního návrháře, budou náklady na jeho přeškolení a rodinu značné. Už dnes ve Skandinávii spouštějí rekvalifikační kurzy pod heslem Chraňme dělníky, nikoli pracovní místa.

Není ale vůbec jisté, zda si stát poradí s miliony lidí neschopných absolvovat během života několik rekvalifikačních kurzů, aniž by byla podlomena jejich duševní rovnováha. A pokud umělá inteligence navzdory veškerému úsilí vyřadí z pracovního trhu značný počet lidí, bude nezbytné vymyslet nový post-pracovní, post-ekonomický a post-politický řád společnosti, v níž se bude vysoký počet osob bez zaměstnání chápat jako něco samozřejmého. Nejprve si ale poctivě přiznejme, že současná organizace společnosti, jak jsme ji zdědili, na tak razantní sociální, ekonomické a politické změny rozhodně nestačí.

Pokud automatizace od základu otřese tržním hospodářstvím, navrátí se možná ideál komunismu. Ten ovšem s takovým společenským vývojem nepočítal. Považoval dělnickou třídu za základ výrobního procesu a komunističtí aktivisté přesvědčovali proletariát, aby svou ohromnou ekonomickou sílu proměnil v politickou moc. Co ale komunistická ideologie může nabídnout, jestliže nekvalifikovaná práce zcela ztratí svou hodnotu a dělníci budou muset zápasit nikoli s vykořisťováním, nýbrž s bezvýznamností vlastní existence? Těžko si lze představit proletářskou revoluci bez proletářů. Už dnes (s výjimkou státních organizací) málokde existují odbory.

Lze namítnout, že i když lidé v konkurenci s umělou inteligencí neobstojí, nemohou se stát zcela přebyteční, protože jsou konzumenty. Ale ani to není vůbec jisté; automatizované hospodářství, stroje a počítače žádné spotřebitele nepotřebují. Teoreticky vzato může báňský průmysl dodávat suroviny firmě na výrobu robotů, výměnou za ně obdrží vytěžené suroviny a oba podniky mohou expandovat do dalekých končin sluneční soustavy. Nač by jim byli zákazníci, když potřebují jen roboty a počítače?

V současnosti už počítače a algoritmy zvládají i další funkce. Staly se důležitými zákazníky burzy, nakupují akcie, dluhopisy i suroviny a podobně se chová i obchod s reklamou. Pro Google je nejdůležitější vyhledávací algoritmus a s ohledem na něj pracují návrháři webových stránek (vkus lidí je příliš nezajímá). Na rozdíl od lidských zákazníků algoritmus nemá vlastní vědomí ani vjemy a emoce, jeho rozhodnutí neovlivňuje radost z nákupu. Algoritmus nemůže ochutnat zmrzlinu, všechno si jen vypočítá podle předepsaných priorit. Dalo by se říct, že internetový vyhledávač má velmi sofistikovaný chuťový smysl, když určuje pořadí zmrzlinářů podle jejich úspěšnosti – jenže obchodně nejúspěšnější výrobci možná nenabízejí nejchutnější zmrzlinu.

Znám to dobře i z vlastní zkušenosti. Před vydáním knihy mě nakladatelé žádají o pár řádek pro reklamu na internetu, ale jejich odborný poradce můj text před zveřejněním upraví. Vyškrtne mi z něho nevhodná slova a navrhne četné změny, aby si vyhledávač Googlu mé reklamy více všímal. „Upozorníme-li na sebe jeho oko, získáme víc lidských očí.“

Jestliže tedy lidé nebudou potřební jako výrobci a spotřebitelé, jak si zajistí fyzickou existenci a duševní rovnováhu? S odpovědí přece nemůžeme čekat, až na nás plnou vahou dopadne krize. Abychom se vypořádali s tak bezpříkladným technickým a ekonomickým rozvratem 21. století, je zapotřebí včas vymyslet nový model společnosti na ochranu lidí, a nikoli pracovních míst, která často představují jen otrockou dřinu. Těšili byste se, že získáte práci u pokladny v supermarketu? Hlavním úkolem je zajistit lidem základní potřeby a ochránit jejich sociální status, tedy vědomí vlastní společenské hodnoty.

Jeden takový experiment si už získal všeobecnou pozornost – je to univerzální nepodmíněný příjem. Podle tohoto nápadu by měly vlády výrazně zdanit miliardáře i firmy zaměstnávající roboty a získané prostředky použít na velkorysé financování minimálních potřeb pro každého. Stát by tak chránil chudé před existenčními starostmi ze ztráty zaměstnání, z nezbytné rekvalifikace i případného stěhování, zámožné pak před hněvem davu.(34)

Příbuznou myšlenkou je i návrh podstatně rozšířit rejstřík lidských aktivit, jež by se daly považovat za běžné zaměstnání. Miliardy rodičů se starají o děti, sousedé si navzájem vypomáhají, občané dobrovolně organizují různé komunity, a to vše bez nároku na odměnu. Péče o děti je nepochybně nejdůležitější činnost, jakou kdo může vykonávat, a žádná umělá inteligence nebo roboti ji nikdy nemohou plnohodnotně nahradit. Zůstává jen otázka, jak tuto práci finančně ocenit a kdo by ji měl platit. Zřejmě stát. Matky by dostávaly patřičný plat, takže by se vlastně jednalo o univerzální nepodmíněný příjem.

Nabízí se i alternativa, aby místo peněžní podpory vláda dotovala základní veřejné služby. Lidé by přestali platit za vzdělání, lékařskou péči, dopravu a mnoho dalších věcí, jak si to ostatně utopicky představovali komunisté. Ačkoli myšlenka proletářské revoluce zastarala, jejího ideálu by bylo dosaženo jinými prostředky. Je pochopitelně značně diskutabilní, zda je lepší poskytovat lidem univerzální příjem (kapitalistický návrh), nebo základní služby (komunistický nápad); obojí má své výhody i nevýhody, avšak bez ohledu na to, jaký způsob sociálního blaha si zvolíme, zůstává problém, jak určit „univerzální“ a „základní“.

Co míníme univerzálností?

Když lidé mluví o univerzálním příjmu, ať už formou peněz, nebo služeb, většinou mají na mysli státní podporu chudým občanům bez práce. Jako první zahájilo tento experiment v lednu 2017 Finsko. Poskytovalo dvěma tisícům nezaměstnaným 560 eur měsíčně během dvou let, a to bez ohledu na to, zda si najdou práci, nebo zda ji vůbec hledají. Podobný projekt zahájila kanadská provincie Ontario, italské Livorno a několik měst v Holandsku.(35) Ve Švýcarsku ovšem tenhle nápad v roce 2016 lidové referendum zavrhlo.(36)

Podpůrné programy jsou problematické, protože hlavní oběti automatizace nežijí ve Finsku ani v Amsterodamu. Hospodářská globalizace vytvořila obchodní řetězec a závislost lidí na vzdálených trzích; automatizace by tato propojení narušila s katastrofálními důsledky pro ty nejslabší. Rozvojové země, zejména ty, jež postrádají suroviny, zvýšily svou životní úroveň nabídkou levné manuální práce. Miliony lidí v Bangladéši se dnes živí výrobou košil, které pak nosí zákazníci ve Spojených státech. V indickém Bengalúru fungují telefonní kontaktní centra pro americké zákazníky.(37)

Nástup umělé inteligence, robotů a 3D tiskáren většinu levné nekvalifikované práce odstraní. Luxusní oděvní obchody na Páté avenue nahradí 3D tiskárny v Brooklynu. Kdo si pořídí kód košile z Amazonu, nechá si ji vyrobit automaticky v New Yorku. Telefonní střediska nahradí robot Googlu, jehož hlas a přízvuk se naladí podle zákazníkova vkusu. Co si ale počnou nezaměstnaní dělníci v Dháce a Bengalúru, postrádají-li nezbytné vzdělání, aby mohli navrhovat módní košile nebo jim stanovovat počítačový kód?

Až umělá inteligence a 3D tiskárny převezmou výrobu a obchod, příjmy dosud plynoucí do jižní Asie poplynou několika technickým obrům v Silicon Valley, a ti astronomicky zbohatnou. Podmínky pro hospodářský rozvoj v třetím světě zaniknou a některé státy se možná i zhroutí. Samozřejmě že se několika z nich – snad právě Indii nebo Bangladéši – podaří do té doby postavit na nohy natolik, aby patřily do vítězného týmu světa. Děti a vnuci dnešních textilních dělníků a telefonních operátorů se vyškolí na inženýry a podnikatele, pokud na to dostanou dost času. Dnes však s časem zoufale závodí a mnohdy zůstávají pozadu. Levná práce sloužila v minulosti k přemostění civilizační a hospodářské nerovnosti, a dokonce ani opozdilci nemuseli příliš spěchat, aby se dostali do bezpečí. Důležitější než rychlost bylo zavedení správných opatření. Most se ale začíná otřásat v základech a brzy se může rozpadnout. Některým státům se už podařilo vymanit z hospodářského systému levné mechanické práce a dostat se na vyšší úroveň, ale co s těmi, které tolik zaostávají? Co budou dělat, až se jejich práce stane zbytečná, když nemají dost financí na rozvoj školství?(38)

Jaký osud čeká opozdilce? Američtí voliči by možná souhlasili se zdaněním obřích zisků Amazonu a Googlu, aby stát byl s to pomoci nezaměstnaným horníkům v Pensylvánii nebo taxikářům bez práce v New Yorku. Dotované služby a nějaká ta dočasná minimální mzda by se daly politicky obhájit. Není ale pravděpodobné, že by Američané byli ochotni podporovat nezaměstnané v nějakém cizím zkrachovalém státě „v prdeli světa“, jak říká prezident Trump.(39) Věřit v něco takového je jako doufat, že jim přispěchá na pomoc svatý Mikuláš nebo dobrotivá víla z pohádky.

Co znamená „základní“?

Univerzální nepodmíněná finanční podpora se má postarat o základní potřeby, ale shoda na jejich definici neexistuje. Z biologického hlediska potřebuje sapiens k přežití 1500–2500 kalorií, a co je navíc, je tedy luxus. Každá kultura v dějinách to ale vidí jinak a za základní považuje něco zcela jiného. Ve středověku byl přístup ke svátostem církve všeobecně považován za důležitější než dostatek potravin, protože spása duše měla vyšší hodnotu než pomíjivé tělo. V dnešní Evropě se základními potřebami rozumí slušné vzdělání a zdravotní péče, ale zanedlouho budou lidé jistě vyžadovat třeba i přístup k internetu. Jestliže v roce 2050 bude „světová vláda“ zdaňovat Google, Amazon, Baidu a jiné globální technické giganty, aby zajistila základní podporu všech lidských bytostí, co se stane?

Tak třeba základní vzdělání. Stačí umět číst a psát, nebo také hrát na housle a vytvořit počítačový program? Má být povinná školní docházka do patnácti let, nebo by se měl každý snažit dosáhnout doktorátu? A co zdravotní pojištění? Co když rozvoj lékařství okolo roku 2050 podstatně zpomalí stárnutí? Bude nákladná péče o tělo dostupná všem deseti miliardám obyvatel planety, nebo jen miliardářům? Pokud by biotechnologie opravdu umožnila zvýšit genetickou kvalitu potomků, budou si ji moci dovolit všichni rodiče? Vznikne nová základní potřeba, nebo se lidstvo rozvrství do odlišných, tentokrát biologických kast a superboháči budou mít vlastnosti daleko převyšující chudé příslušníky druhu homo sapiens?

Jakmile si definujeme „základní“ a bezplatné potřeby, budou je všichni považovat za samozřejmé, sociální rivalita a politické spory se zaměří na luxusní zboží, možná na nějaká přepychová samořídicí auta, přístup k virtuálním parkům nebo bioinženýrskou techniku zkrášlující lidské tělo. Armáda nezaměstnaných bez kapitálu si takový luxus nepořídí a propast mezi bohatými (manažery Tencentu nebo akcionáři Googlu) a chudinou se výrazně zvýší, stane se dokonce nepřekonatelná.

Univerzální podpora chudým v roce 2050 nijak nezastaví růst globální nerovnosti a nepodpoří sociální vzestup, i kdyby poskytovala daleko lepší zdravotní péči a vzdělání než dnes. Lidé budou zuřit, že je systém nastaven proti nim, vládu obviní z kolaborace s bohatou elitou a z odpovědnosti za osud svých dětí bez budoucnosti.(40)

Uspokojení homo sapiens je záležitost velice relativní a neodpovídá objektivní životní situaci. Lidské očekávání vychází z daných podmínek a ohlíží se na situaci druhých. Čím lépe se člověk má, tím větší má choutky, a dokonce ani dramatické zvýšení životní úrovně mu nestačí k větší spokojenosti. Základní univerzální podpora zajistí zvýšení průměrné ekonomické úrovně, ale většina lidí se i tak nemusí cítit subjektivně spokojená. Průměrné zvýšení tedy nezabrání společenskému neklidu.

Má-li nepodmíněný příjem splnit svůj cíl, bylo by zapotřebí jej doplnit nějakou smysluplnou aktivitou, snad sportovní nebo náboženskou. Takový experiment se neplánovaně uskutečnil v Izraeli a je možná nejúspěšnějším návodem na spokojený život. Zhruba polovina ultraortodoxních izraelských mužů nepracuje a věnuje se studiu Svatého písma a náboženským rituálům. A protože je živí částečně jejich ženy a dotuje stát, neumírají jejich početné rodiny hladem. Základní podpora jak vyšitá, čin v tomto případě předešel slova.(41)

Chudí a nezaměstnaní ultraortodoxní židé, jak potvrzuje každý sociologický průzkum, jsou se svou životní situací na rozdíl od všech ostatních skupin obyvatel mnohem spokojenější. Čerpají sílu ze vzájemného přátelství své komunity a nacházejí hluboký smysl v bohoslužbě a ve studiu teologických spisů. Vášnivě diskutují o hádankách talmudu a v jejich společném životě lze nalézt více radosti a intelektuálního zápalu než kupříkladu mezi těžce pracujícími dělnicemi v textilní dílně u šicích strojů. Na celosvětové stupnici životní spokojenosti zaujímá Izrael jedno z předních míst, částečně i díky těmto nuzným komunitám.(42)

Světská část izraelské společnosti si ovšem trpce stěžuje, že tihle budižkničemové žijí na úkor tvrdě pracujících občanů a nepřispívají svým dílem společnosti. Lidé poukazují na dlouhodobou neudržitelnost ultraortodoxního způsobu života. V jedné rodině je totiž průměrně téměř sedm dětí, což už dnes odpovídá 15 procentům celkové porodnosti.(43) Je jen otázkou času, kdy stát tak velký počet nezaměstnaných neuživí. Zní to logicky, ale ve skutečnosti by to mohlo dopadnout právě opačně, až umělá inteligence vyloučí mnoho lidí z pracovního trhu. Ultraortodoxní židé, dnes považovaní za zkameněliny dávné minulosti, se stanou příkladem. Ne snad, že by se k nim chtěl kdekdo připojit a studovat talmud, ale v obecném významu hledání smysluplného života a vzájemného společenství namísto produktivního zaměstnání.

Pokud by se podařilo ekonomické zabezpečení spojit se smysluplnou aktivitou v soudržné obci, ztráta pracovních příležitostí by se stala požehnáním. Kdyby ale měli lidé ztratit vládu nad svým životem, nastoupila by tragédie. Bez ohledu na nebezpečí masové nezaměstnanosti představuje největší hrozbu pro lidstvo náhrada lidské autority algoritmy – tento jev by nadobro zničil víru v liberalismus a otevřel by cestu k digitální diktatuře.

Kapitola 3.

Svoboda

Velká data vás sledují

Liberalismus staví na první místo osobní svobodu člověka. Předpokládá, že ze svobodné vůle vychází veškerá politická autorita a projevuje se přáními, pocity a možností volby. V demokratické politice rozhoduje volič, ve svobodné tržní ekonomice zákazník, v soukromých záležitostech máme poslouchat své já, řídit se výlučně svým srdcem a nepřekračovat svobodu ostatních. Osobní volbu ochraňují lidská práva.

Výraz liberální se dnes v západní politické diskuzi používá v daleko užším, stranickém významu. Označuje různé cíle a požadavky, zejména právo na dostupný potrat, kontrolu střelných zbraní a uznání manželství homosexuálů. Dokonce i většina tzv. konzervativců do značné míry přijímá svobodomyslný světonázor. Zvláště ve Spojených státech by si demokraté a republikáni měli při svých zuřivých hádkách občas udělat přestávku na zamyšlení nad tím, že v zásadních záležitostech, jaké představují svobodné volby, nezávislé soudy a lidská práva, spolu naprosto souhlasí.

A nejen to. Stojí za připomenutí, že takoví hrdinové pravice jako Ronald Reagan a Margaret Thatcherová vášnivě prosazovali nejen ekonomické, ale i individuální svobody. Ve svém slavném rozhovoru v roce 1987 prohlásila britská premiérka: „Společnost ve skutečnosti neexistuje, je to taková živá tapisérie mužů a žen… kvalita našeho života závisí na každém z nás, na míře naší individuální zodpovědnosti.“(44)

Její následovníci z konzervativní strany plně souhlasí s konkurenční Stranou práce, že politickou autoritu vytvářejí pocity, volby a vůle svobodných voličů. Když se Británie potřebovala rozhodnout, zda má, či nemá vystoupit z Evropské unie, předseda vlády David Cameron se neptal královny ani arcibiskupa canterburského, ani rektorů staroslavných univerzit. Vyhlásil referendum, aby na tuto otázku mohl odpovědět každý občan, a to podle svého pocitu.

Slyším vaši námitku, že to není pravda, šlo přece o otázku „co si o tom lidé myslí“, a nikoli jaké mají pocity. To je ale běžné nedorozumění. Lidová hlasování a všeobecné volby jsou citovou záležitostí, nejsou postaveny na racionálním úsudku. Kdyby byla demokracie záležitostí rozumu, nemohli by mít všichni lidé volební právo a je otázka, jestli by je měl vůbec někdo. Máme nepopiratelné důkazy o vyšší informovanosti a lepším úsudku některých osob, a to i v politických a ekonomických záležitostech.(45) Po plebiscitu o brexitu protestoval známý biolog Richard Dawkins, že veřejnost včetně jeho samého vůbec neměla o takové závažné věci rozhodovat, protože nemá ponětí o ekonomii a politické vědě. „Zrovna tak jsme mohli vyhlásit národní hlasování o správnosti Einsteinových výpočtů nebo nechat volit pasažéry letadla, na které letištní dráze přistát.“(46)

Přes všechno dobré i zlé, všeobecné volby a referenda opravdu nemají s rozumem mnoho společného, jsou záležitostí pocitů. A ty nemá Einstein ani Dawkins o nic lepší než ostatní lidé. Demokracie je založena na tajuplné autoritě lidské vůle, a ta je bez ohledu na rozum a inteligenci hlavním rozhodčím, neboť všichni občané jsou si rovni a mají právo rozhodovat o svém politickém osudu. I negramotná uklízečka má svou svobodnou vůli stejně jako oni dva slavní vědci a v den voleb mají její pocity při rozhodování stejnou váhu jako ty jejich.

Nejen voliči, také politici se řídí svými pocity, jak názorně ukázala britská předvolební kampaň za brexit. Po premiérově demisi vyhlásil na poslední chvíli Michael Gove, jenž předtím celou dobu podporoval kandidaturu Borise Johnsona, vlastní kandidaturu a svého kolegu tak machiavelisticky podrazil.(47) Své nečestné chování obhajoval slovy: „V politickém životě jsem se vždycky při odpovědi na otázku, jak se zachovat, řídil srdcem.“(48) To srdce mu nařídilo, aby usilovně bojoval za brexit, zlikvidoval svého úspěšnějšího druha ve zbrani a pak se pokusil uchvátit pozici alfa samce.

Tahle podivná srdeční závislost se může nakonec projevit jako Achillova pata liberální demokracie. Až budou k mání manipulativní techniky umožňující ovlivňování lidských pocitů, politika zmutuje na emocionální úroveň představení loutkového divadla.

Naslouchejte algoritmům

Liberální víra ve svrchovanou autoritu pocitů a nezávislou individuální volbu je poměrně nedávná a nelze ji považovat za přirozenou. Po tisíce let uznávali lidé boží zákony a nad svobodu vyzdvihovali poslušnost. Teprve během posledních století se legitimita moci přestěhovala z nebeských výšin do nitra lidských bytostí. Co když se teď převtělí do algoritmů? Autoritu Božího slova podpíraly mytologie, sekulární lidskou vládu vysvětloval liberální příběh, ale nastávající technická revoluce možná potvrdí nadvládu algoritmů velkých dat, a ty podkopají osobní svobodu.

Jak už bylo řečeno v předchozí kapitole, vědecký výzkum mozku a tělesných funkcí naznačuje, že lidské pocity nejsou nějaká jedinečná duchovní záležitost svobodné vůle, nýbrž biochemický mechanismus, jenž ptákům a savcům umožňuje bleskově vypočítat pravděpodobnost přežití a rozmnožování. Žádná intuice, inspirace ani svoboda – pouhá kalkulace.

Když opice, myš nebo člověk spatří hada, nebezpečí vyburcuje v mozku miliony neuronů, aby odhadly šanci na život a smrt. Sexuální přitažlivost se probudí, teprve když algoritmy vypočítají naději na úspěšný sexuální styk, pravděpodobnost vhodného sociálního vztahu nebo naplnění jiného žádoucího cíle. Morální rozhořčení, pocit viny či odpuštění vycházejí z nervového mechanismu vytvořeného evolucí během milionů let skupinové spolupráce. Jestliže ale mylné pocity nějakého pradávného předka skončily fiaskem, tak své pocitové geny potomkům nepředal. Emoce proto nejsou opakem rozumu, ale ztělesňují evoluční racionalitu.

Jen málokdy si uvědomujeme, že pocity jsou podloženy výpočtem, protože ten probíhá závratnou rychlostí kdesi pod prahem našeho vědomí. Miliony neuronů nepociťujeme, a proto se domníváme, že náš strach z hada, volba partnera nebo názor na Evropskou unii jsou výsledkem nějaké tajuplné „svobodné vůle“.

Přestože liberalismus se mýlí – pocity nezrcadlí svobodnou vůli – nemáme k dispozici lepší způsob pro rozhodování co studovat, s kým se oženit ani kterou politickou stranu volit. Kdo jiný by to mohl lépe vědět? I když španělská inkvizice a sovětská KGB špiclovaly své poddané sebevíc, postrádaly biochemické znalosti a výpočetní techniku, takže nemohly proniknout do procesu utvářejícího přání a volbu. Ostatně do souhry mých individuálních vnitřních sil nikdo nevidí, a proto je rozumné věřit ve svobodnou vůli. Proč si nedopřát iluzi, že řídím svou tajnou arénu, do níž žádný vnější pozorovatel (zatím) nepronikne a nezjistí, co se v ní odehrává a jak ke svému rozhodnutí docházím?

Liberalismus nám doporučoval, abychom poslouchali diktát svého srdce, a ne nějakého faráře nebo aparátčíka. Až se ale potvrdí mytický charakter „svobodné vůle“, ztratí ta pak svou praktickou výhodu, neboť počítačové algoritmy nám budou radit lépe než naše vlastní pocity. Nacházíme se v souběhu dvou velkých revolucí – počítačoví vědci objevují ohromnou moc dat, zatímco biologové luští tajemství mozku a našich emocí, jež velká data algoritmů umožní sledovat a rozumět jim lépe, než dokážeme my sami. Splynutí biotechnologií s informačními technologiemi představuje revoluci. Při každodenním styku s institucemi, podniky a úřady se iluze svobodné vůle začne hroutit, neboť tyto organizace budou znát náš duševní život a budou umět manipulovat myšlením, jež se dosud nacházelo v jim nedostupné oblasti.

Tento vývoj názorně ukazuje lékařská věda. Nejdůležitější rozhodnutí týkající se našeho zdraví není závislé na dojmech ani na informacemi podložené předvídavosti doktora, nýbrž na přesné znalosti našeho tělesného stavu, o němž my sami nemusíme mít nejmenší ponětí. Za několik desetiletí budou algoritmy pracující s velkými daty přijímat stálý tok našich biometrických údajů a trvale sledovat náš zdravotní stav. Dříve, než si sami všimneme, že s námi není něco v pořádku, zjistí v zárodku chřipku, rakovinu nebo Alzheimerovu chorobu a navrhnou vhodnou léčbu, dietu, denní režim, vše přesně na míru naší osobní DNA a fyzické i psychické kondici.

Až budou mít lidé k dispozici nejlepší lékařskou péči v dějinách, hrozí nebezpečí, že se budou cítit neustále nemocní. Špatně diagnostikovaný člověk, dokud nic necítí nebo netrpí trvalým postižením, má dobrý pocit a cítí se zdráv. Nyní bude vědět, že se v těle dá stále něco napravovat a nemusí se čekat, až se nemoc rozvine. Člověk by sice mohl odmítnout stálý dohled, co by tomu ale řekla zdravotní pojišťovna a šéf v zaměstnání? Proč by měli platit za tuhle jeho neochotu?

Je velký rozdíl mezi člověkem, který opomíjí statistiku dokládající vztah mezi kouřením a plicní rakovinou, a člověkem, jenž nepřestane kouřit, ačkoli u něj v levé části plic objevil biometrický senzor sedmnáct rakovinových buněk. A co teprve, když nález automaticky nahlásí jeho pojišťovně, manažerovi a matce?

Kdo by měl čas a sílu stále se zabývat každým začínajícím neduhem? S velkou pravděpodobností nařídíme zdravotnímu algoritmu, aby si s tím poradil, jak umí. Pravidelně nás bude informovat o našem zdravotním stavu, ale na rozdíl od hypochondrů nás zpráva o nálezu a likvidaci sedmnácti rakovinových buněk nevzruší, tak jako nás nevzruší otravná hlášení antivirového programu v počítači.

Drama rozhodování

Změny, jež nastupují v lékařství, se brzy objeví i v jiných vědeckých oborech. Zásadní význam získává čidlo umístěné v těle, neboť přenáší informace o biologických procesech a předkládá je k analýze. Výkonný počítač a dostatečná biometrická data umožní externímu procesoru, aby rozpitval naše přání, rozhodnutí i názory. Jen on bude vědět, kdo vlastně jsme.

Většina lidí totiž sama sebe příliš nezná. Já jsem si například teprve v jednadvaceti letech přiznal svou homosexuální orientaci, dlouho jsem si nechtěl nic takového připustit. To není nijak neobvyklé. Mnoho mužů nemá jistotu své sexuality po celá léta. Představme si ale situaci kolem roku 2050, kdy nás algoritmus přesně zařadí na škále gay – heterosexuál. Možná vám při sledování videa pohledných mužů a žen změří krevní tlak, zjistí pohyby očí, činnost mozku a během pěti minut vyhodí číslo na Kinseyho škále.(49) Tato možnost by mi byla ušetřila léta trápení. Samozřejmě že ne každý by měl zájem test podstoupit, ale co když ho někdo pro zábavu navrhne na nudném večírku s kamarády a ze zvědavosti budou všichni chtít vědět, jak na tom jsou? Najde někdo odvahu odejít?

Někdo se bude snažit ukrýt sám před sebou i před svými spolužáky; před tajnou policií Amazonu nebo Alibaby se však neschová. Algoritmy vás na webu stále sledují, stačí jim YouTube a sociální média, aby prozradily Coca-Cole, že by vám v reklamě na šumivý nápoj mohla místo polonahé děvy ukázat mladíka bez košile. Vy možná o důvodu nebudete spekulovat, ovšem pro reklamní agentury mají osobní informace o zákazníkovi ohromnou cenu.

V leckteré situaci se lidé možná rádi obrátí na algoritmy o radu a doporučení. Chcete si třeba se skupinou přátel pustit nějaký film a nemůžete se na žádném shodnout. Před padesáti lety nebylo co vybírat, mohli jste se nanejvýš dívat na televizi, nyní vám filmový servis nabízí na požádání tisíce titulů, vy si ale nedokážete vybrat. Jack má rád romantické veselohry a Jil francouzské extravagantní filmy, a tak se dohodnete na kompromisu nějakého béčka, které otráví všechny.

Na pomoc přichází algoritmus. Každý z vás mu sdělí, co má v oblibě, a on vzápětí určí, který film se pro vás hodí. Co když jste ho ale uvedli v omyl? Stává se běžně, že lidé neříkají pravdu. Když slyší od ostatních samou chválu na to úžasné umělecké dílo, které je samé v půlce uspalo, raději řeknou, že to pro ně byl ohromný zážitek – prostě nechtějí vypadat jako hlupáci, kteří nemají ponětí o opravdovém kumštu.(50)

S takovým problémem si algoritmus lehce poradí. Stačí, když mu umožníme, aby se řídil pevnými daty našeho dlouhodobého chování při sledování filmů a nebyl závislý na naší pochybné sebeprojekci. Program snadno vyhodnotí, s jakým zaujetím jsme se na které filmy dívali a od kterých jsme utekli, případně jsme u nich usnuli. Můžeme celému světu hlásat, jak jsme nadšení Annou Kareninovou, algoritmus však bude vědět, že jsme nevydrželi ani do slavného plesu, na kterém se Anna zamiluje.

Algoritmy možná dokážou ještě mnohem víc. Inženýři už dnes vyvíjejí software, který z pohybu našich očí a svalů obličeje rozpozná emoce.(51) Postačí, když na televizní přijímač instalujeme kvalitní kameru, a program zjistí, při které scéně jsme se smáli a kdy jsme se nudili. Spojení s biometrickým senzorem mu umožní měřit náš tep, krevní tlak i aktivitu mozku v závislosti na ději filmu. Všimne si nepostřehnutelného sexuálního vzrušení při znásilňovací scéně, špatně potlačeného provinění ze smíchu na nepatřičném místě nebo zarážejícího ticha z nepochopení složitého vtipu. Dokonce i u vynuceného uchechtnutí, usmějeme-li se, abychom před ostatními nevypadali hloupě, se aktivují jiné obvody v mozku a jiné svaly v obličeji než u spontánního smíchu. Lidem tyto rozdíly unikají, ale biometrický senzor je snadno zjistí.(52)

Pojmenování televize pochází z řeckého tele (daleko) a latinského visio (vidění). Funkce tohoto přístroje se ale brzy může obrátit, jak si to představoval Orwell ve svém slavném románu 1984, v němž televizory sledují diváky. Lidé sice snadno zapomenou, na co se dívali, ale Netflix a Amazon se svými algoritmy si všechno zapamatují, rozeznají každý typ osobnosti a budou pak umět vyvolat žádané emoce. Nejen že s podivuhodnou přesností vyberou každému ten správný film, ale budou za nás rozhodovat i v nejdůležitějších momentech našeho života: až si budeme vybírat studijní obor, zaměstnání a životního partnera.

Ani Amazon nebude ovšem mít pokaždé pravdu. Takovou dokonalost reálný svět prostě neumožňuje. Nedostatečná data, chyby v programech, špatně určený záměr i sama chaotická podstata života způsobí, že se algoritmy někdy zmýlí.(53) Ony ale nemusí být dokonalé, úplně postačí, když nám poradí podstatně lépe než průměrný člověk. A to nebude obtížné, protože lidé sami sebe dobře neznají a často se dopouštějí velkých životních omylů. Trpí totiž nedostatkem správných informací, špatným genetickým a kulturním naprogramováním, zmatenými představami, nemluvě o určitém chaosu, jenž je životu vlastní.

Nedostatky algoritmů jsou pochopitelné a není obtížné je sepsat a dojít tak k závěru, že jim lidé nebudou věřit. Obdobně je snadné vytvořit dlouhý seznam stinných stránek demokracie. Stojí však za připomenutí slavný výrok Winstona Churchilla, že demokracie je ten nejhorší způsob vlády, ovšem i tak lepší než všechny ostatní, o něž se kdy lidé pokoušeli. Podobně to může dopadnout i s algoritmy velkých dat. Mají jistě nepochybné vady, ale nic lepšího není k mání.

Čím lépe rozumí věda vzniku lidských rozhodnutí, tím větší bude pokušení zastoupit je algoritmy velkých dat. Jsou totiž mnohem spolehlivější, zatímco lidským citům, jak prokazuje jejich rozbor, nelze příliš důvěřovat. Vlády a firmy už dnes vědí dost o tom, jak funguje naše vnitřní rozhodování, a brzy nás zahltí přívalem manipulativní reklamy a propagandy. Nebude obtížné ovlivňovat naše názory i emoce a nezbyde nám než se i v tomhle opřít o algoritmy, tak jako se pilot letadla při nějaké indispozici nemůže spoléhat na své vědomí a smysly, ale musí se svěřit vedení přístroje.

V některých státech nebudou mít lidé možnost volby a budou státem přinuceni, aby poslouchali pokyny algoritmů velkých dat. Algoritmy ale získají velkou autoritu i ve svobodných zemích, protože se na nich sami staneme závislí, až nakonec ztratíme schopnost vlastního rozhodování. Netrvalo to ani dvě desítky let a miliardy lidí se spoléhají na vyhledávač a na jeho relevantní a důvěryhodnou informaci. Přestali jsme už sami hledat, místo toho googlujeme a čím dál víc se řídíme algoritmy. Naše schopnost samostatného výzkumu se snížila a „pravdu“ pro nás určuje pořadí v internetovém vyhledávači.(54)

Už dnes ztrácíme některé dřívější fyzické schopnosti, automobilová navigace například oslabila naši vlastní orientaci v prostoru. Závisíme na přístrojové navigaci, a když nám na křižovatce radí, že bychom se měli dát doleva, vydáme se tam, i když náš vlastní pocit je opačný. Zpočátku se lidé řídili svou intuicí, ale stačila jedna dopravní zácpa a zmeškané jednání, a už se všichni nechají vést a slepě věří přístrojovým mapám. Když jim zkolabuje chytrý telefon, jsou mnozí naprosto bezradní.

V březnu 2012 se tři japonští turisté v Austrálii vydali navštívit jeden pobřežní ostrůvek a vjeli přímo do Tichého oceánu. Jednadvacetiletá řidička Yuzu Nodová pak řekla novinářům, že se řídila nařízením GPS, které hlásilo, že tam má jet. „Tak jsme uvízli v písku.“(55) Není to první případ, lidé už víckrát vjeli do vody nebo se zřítili z napůl zbouraného mostu.(56) Umění navigace je jako používání svalu – zmenší se, když ho přestanete používat.(57) Co když totéž bude platit i pro schopnost volby povolání a životního partnera?

Každoročně se miliony mladých lidí chystají studovat na vysoké škole. Mají před sebou životně důležité a obtížné rozhodnutí. Často se nacházejí pod tlakem rodičů, kamarádů a učitelů s odlišnými zájmy a představami. Ke všemu se i oni sami musejí vyrovnat se svými obavami a zavádějící představivostí. Jejich soudnost může snadno ovlivnit hollywoodský filmový trhák, pochybný knižní bestseller nebo vlivná reklama. Není snadné se rozhodnout, když nevíme, co vše vlastně volba obnáší a jaké schopnosti potřebujeme, abychom v daném povolání uspěli. O svých slabostech a přednostech má mladý člověk nepochybně zkreslenou představu. Neví, jaké vlastnosti potřebuje úspěšný advokát. Netuší, zda a jak obstojí pod tlakem. Nemá ponětí, jak mu půjde práce v týmu.

A tak není divu, že někdo jde na práva, protože má špatnou představu o této profesi i o sobě. Soudní síň neprožívá každý den napínavé drama. A co teprve, když si někdo chce splnit dětský sen – přihlásí se do baletní školy, ale nemá na tvrdý trénink vhodnou postavu ani psychickou výdrž. Po ztracených letech zbytečné námahy pak marně honí bycha. Takže proto budeme jednou důvěřovat rozhodnutí algoritmu, i když nás jeho rada někdy nepotěší.(58)

Jestliže nám umělá inteligence umožní kvalitnější rozhodování, změní se i celý náš pohled na život. Dosud jsme jednak zvyklí vidět svůj osud jako drama, jednak nás liberalismus a tržní hospodářství naučily chápat se jako autonomní jedince, kteří o sobě a o světě neustále rozhodují. Vždyť i umění podporuje takový názor. Hrdinové Shakespearových her, románů Jane Austenové, F. S. Fitzgeralda i hollywoodských limonád se všichni točí okolo rozhodující napínavé volby „být, či nebýt“. Poslechnu manželku a zavraždím krále Duncana, nebo se budu řídit vlastním svědomím? Mám si vzít za manžela Collinse, nebo trpělivě čekat na Darcyho? Jak teprve dramatické musí být rozhodování v rámci muslimské nebo křesťanské teologie, jestliže na něm závisí věčná spása.

Co se stane s názorem na život, až za nás bude rozhodovat umělá inteligence? Je hluboký rozdíl mezi radou, kudy mám jet nebo na jaký film se dívat, a radou, s kým se oženit a co studovat. Závislost na umělé inteligenci znamená konec životního dramatu, demokratických voleb i svobodného trhu, nemluvě o náboženství a umění. Představme si Annu Kareninovou, jak vytahuje mobil a radí se s algoritmem, zda má zůstat věrná svému nudnému manželovi, nebo uprchnout do světa s okouzlujícím hrabětem Vronským. Hamlet a Macbeth by mohli mít nepochybně pohodlnější život, ale nevíme jaký. Zatím totiž nemáme příslušný algoritmus.

Až programy převezmou řízení lidí, přestaneme považovat svět za hřiště nezávislých hráčů. Vesmír se změní na tok informací, organismy na biochemické algoritmy a všezahrnující proces zpracování dat – včetně těch o nás samých – nahradí naši představu kosmického údělu. Už nyní se stáváme nepatrnými úlomky v obřím informačním systému, jemuž nikdo pořádně nerozumí. Světová síť počítačů každodenně požírá nekonečné množství emailů, tweetů a textů všeho druhu, osobní zprávy kolují mezi miliardami procesorů a nikdo nezná smysl své účasti na téhle kosmické symfonii. Ostatně, kdo by se tím také zabýval, když ještě nestihl odpovědět na všechny emaily ze včerejška?

Filozofický automobil

Mnozí namítnou, že opravdu důležitá rozhodnutí zbývají na nás – cožpak algoritmy mohou porozumět etice? Ale proč by nemohly, když nás předčí ve všech jiných oblastech? Už nyní je zřejmé, že samořídicí auta a chytré telefony v mnoha oborech rozbily lidský monopol a že se zabývají i morálními otázkami, jež trápí lidstvo po celá tisíciletí.

Představme si dva kluky, jak skočí za míčem na silnici před samořídicí vozidlo. Algoritmus bleskově usoudí, že se klukům vyhne pouze riskantní srážkou s nákladním autem v protějším pruhu vozovky, i když to pro pasažéra pospávajícího na zadním sedadle bude znamenat sedmdesátiprocentní pravděpodobnost, že nepřežije. Jak se asi auto rozhodne?(59)

Nejde tady o nic nového. O problému „utrženého vozu“ se přou filozofové už po celá staletí. Jak se zachovat v kritické situaci, když se po železnici řítí utržený vagon?(60) Jak bohužel dobře víme, žádné filozofické argumenty nemají vliv na lidské chování. V krizi běžně zapomínáme na své etické zásady a řídíme se pak svým okamžitým pocitem a základními pudy.

V roce 1970 provedla Princetonská univerzita na seminaristech presbyteriánské církve dost ošklivý pokus. Před přednáškou o dobrém Samaritánovi studenty na poslední chvíli vyzvala, aby se přemístili do značně vzdálené posluchárny. Jak známo, biblické podobenství vypráví o okradeném a těžce zraněném pocestném, jehož zanechali zločinci na cestě z Jeruzaléma do Jericha. Kolem projde kněz a po něm jakýsi levita, ale oba pocestného minou bez povšimnutí. Teprve Samaritán, člen opovrhované židovské sekty, se jej ujme a zachrání mu život. Příběh učí, že sama příslušnost k nějaké církvi nestačí, o morální zásluze rozhoduje výlučně lidské chování.

Nedočkaví studenti chvátali do přednáškového sálu a cestou jistě přemýšleli, jak podobenství nejlépe vyložit. Experimentátoři jim přímo u vchodu do posluchárny nastrčili do cesty ošuntělého, zhrouceného ubožáka se svěšenou hlavou, ale jeho sténání a pokašlávání nepřimělo ani jediného studenta bohoslovectví, aby se obtěžoval zjistit, co se tomu nešťastníkovi vlastně přihodilo. Emocionální potřeba stihnout přednášku byla silnější než morální povinnost pomoci bližnímu v nouzi.(61)

Příklad názorně ukazuje vítězství emocí nad etikou a vysvětluje, proč jsou dějiny lidstva tak smutným čtením, jemuž vévodí skvělé ideály a mizerná praxe. Kolik křesťanů nastaví druhou tvář, kolik buddhistů se dokáže povznést nad své nafoukané ego a kolik židů miluje své bližní jako sebe? Inu, za vším je přirozený výběr. Jako všichni savci, i homo sapiens se řídí emocemi, má-li rychle reagovat na problém života a smrti. Po milionech svých předků, kteří prošli nemilosrdnou zkouškou přírodního výběru, jsme zdědili jejich zuřivost, strach i chtíč.

Bohužel ale instinkt vytvořený pro přežití v africké savaně není nejlepším vodítkem pro zodpovědné chování na dálnicích 21. století. Nepozorní a vzteklí řidiči zabíjejí na světě zhruba milion lidí ročně. Sebelepší kazatelské výkony filozofů, proroků a kněží o zásadách správného chování pudy savců nepřekonají. A tak jako uspěchaní seminaristé míjeli svého trpícího bližního, tak také řidiči v krizové situaci srážejí bezmocné chodce.

Tento rozpor je snad největším praktickým problémem morálky. Immanuel Kant, John Stuart Mill a John Rawls mohou v klidu univerzitních seminářů donekonečna rozebírat etické otázky, ale není moc jasné, nakolik bude jejich ponaučení užitečné vystresovaným řidičům, kteří se musejí rozhodnout ve zlomku vteřiny. Možná by si s tím poradil Michael Schumacher, ve své době považovaný za nejlepšího závodníka světa, ale my amatéři asi sotva.

Počítačové algoritmy za sebou nemají dějiny přirozeného výběru a nevládnou ani emocemi či pudy, proto se v krizové situaci řídí zakódovanou etikou mnohem důsledněji než lidé. Stačí morální předpisy Kanta, Milla a Rawlse vyjádřit čísly a samořídicí auto poslechne na slovo. Pojede, jako by je řídil Schumacher s Kantem v jedné osobě. Je naprogramováno, aby pomáhalo lidem v tísni, i kdyby se rozpoutalo peklo nebo přišla velká voda, a proto zachrání ty dva kluky s míčem. Nemůže jinak. Návrháři Toyoty nebo Tesly totiž ve skutečnosti převádějí teoretické etické problémy do praktických inženýrských řešení.

Samozřejmě, chyba se tu a tam vloudí, způsobí zranění i smrt a vyvolá velmi složité soudní procesy. Poprvé v dějinách nastane možnost soudit filozofa za nešťastný důsledek jeho teorie, protože o příčině neštěstí bude existovat nezpochybnitelný důkaz. Ale ani v tomto případě nadřazenost algoritmů nepotřebuje být dokonalá. Stačí, aby programy byly výrazně lepší než průměrní řidiči. A vzhledem k tomu, že ti zabíjejí na silnicích milion lidí ročně, není o čem mudrovat. Kdo je proti, aby místo opilého mladíka, který jej právě předjíždí, řídil auto tým Schumacher–Kant?(62)

Logika, jaká platí o řízení vozu, se objevuje i v mnoha jiných případech. Algoritmy budou kupříkladu přijímat uchazeče o zaměstnání. Etický standard samozřejmě určí lidé, bude-li ale jednou rozhodnuto, že žádná diskriminace žadatelů o práci nepadá v úvahu, bude na přístroj naprosté spolehnutí, že neodmítne černocha nebo ženu.(63)

Manažer sice ví, že diskriminace je z morálního hlediska nepřípustná a třeba s tím i souhlasí, ale snadno podlehne svému podvědomí a nakonec ženu do práce nepřijme. Počítač probere žádosti zcela nestranně, o ničem takovém jako pohlaví a rasa nebude uvažovat. To však neznamená, že bude snadné vytvořit neutrální program pro výběr uchazečů o práci, protože jeho tvůrci do něj nejspíš nechtěně zabudují vlastní zaujetí.(64) Jejich nedostatky bude ale možné na rozdíl od mizogynních předsudků snadno odstranit.

Je zřejmé, že vývoj umělé inteligence vytěsní z pracovního trhu většinu dnešních profesí, například řidiče a silniční policii. Špatně ovladatelné lidské bytosti budou nahrazeny dokonale poslušnými algoritmy. Šanci možná dostanou filozofové, dosud trhem nepříliš oceňovaní. Rozhodujete-li se studovat něco užitečného, co vám zajistí slušné zaměstnání, měli byste začít přemýšlet právě o filozofii, sázka na ni se vám může vyplatit.

Samozřejmě že se filozofové nikdy neshodnou na jediném správném východisku. Konsekvencialisté jdoucí ve stopách Johna Stuarta Milla hodnotí problém „utrženého vozu“ podle nejlepšího konečného výsledku, kdežto deontologisté podle absolutních morálních měřítek (např. Immanuel Kant). Jak se v takovém zapeklitém případě má rozhodnout výrobce aut?

Možná si Tesla řekne, ať rozhoduje trh. Vyrobí tedy dva typy samořídicích vozů, altruistický a egoistický. V kritické situaci altruista obětuje ve jménu obecného dobra svého majitele, kdežto egoista dá přednost jeho záchraně i za cenu života dvou dětí. Zákazníci si vyberou podle svého filozofického založení. Zvítězí-li na trhu egoisté, nebude to vina firmy. Nemá snad zákazník vždycky pravdu?

Vypadá to jako vtip, ale v roce 2015 byl v průlomové studii takový scénář skutečně prezentován a většina dotázaných dala přednost chodcům před majitelem auta, a to i za cenu jeho života. Na otázku, zda by si takto naprogramovaný vůz sami pořídili, ale odpověděli záporně; většina by si koupila egoistickou Teslu.(65)

Představme si situaci, že ve své rodině přemýšlíte, jakou kolonku zaškrtnout v technickém průkazu svého nového auta. Rozhodnete se obětovat svůj život a zachránit rodinu v protijedoucím vozidle, nebude-li vyhnutí? Opravdu? V tom případě možná nezbývá než přenechat etiku státní regulaci. Někteří legislativci se jistě nad možností uzákonit neporušitelné zákony zaradují. Jiní se nepochybně vyděsí, neboť historická zkušenost s totalitní kontrolou není právě nejlepší. Bez omezení státní moci nelze zamezit jejímu zneužití. Ani zákonodárci nejsou bez předsudků a běžně se dopouštějí chyb i absurdních excesů. Jen šťastnou shodou okolností se v západní civilizaci zákony proti homosexuálům a blasfemii příliš nevymáhaly. Opravdu bychom si přáli, aby omylní politici vymýšleli nařízení stejně neúprosná jako fyzikální zákon zemské přitažlivosti?

Digitální diktatura

Obavy z umělé inteligence jsou celkem pochopitelné, vždyť kolik jen jsme zhlédli vědecko-fantastických filmů o povstání robotů, kteří rozpoutali hrůzný masakr a zničili lidskou civilizaci! Ve skutečnosti je problém přímo opačný, měli bychom se obávat jejich mechanické poslušnosti.

Na slepém podřízení strojů, pokud na slovo poslouchají své laskavé tvůrce, není nic špatného. Právě naopak. Poprvé v dějinách by závislost na vraždících robotech znamenala dodržování bojových pravidel – na rozdíl od éry živých vojáků, kteří v amoku podléhají nekontrolovaným emocím a vraždí, loupí i znásilňují bez ohledu na vyznávanou morálku. Velmi často si spojujeme emoce se soucitem nebo empatií a zapomínáme, že sem patří i strach, nenávist, které probouzejí krutost. Bezcitným robotům lze naprosto důvěřovat, že do písmene dodrží válečný kodex a nikdy nepodlehnou panice ani nenávisti.(66)

Připomeňme si události z 16. března 1968, kdy rota amerických vojáků propadla válečnému šílenství a vyvraždila všech čtyři sta obyvatel vietnamské vesničky My Lai, které podezírali z podpory partyzánů. Odvetná akce neměla žádný strategický smysl a porušila jak válečná pravidla, tak i politické směřování Spojených států.(67) Kdyby Američané válčili za pomoci robotů, nikdy by k masakru vesničanů nemohlo dojít.

Před použitím zabijáckých strojů bychom si měli uvědomit, že pouze odrážejí a rozšiřují lidské možnosti, zatímco o způsobu vedení války stále rozhodují lidé. V omezené válce budou roboti v porovnání s běžnými vojáky nepochybně velkým zlepšením. Bude-li ale rozpoutána totální nesmiřitelná a krutá válka, způsobí katastrofu. Se základními vlastnostmi umělé inteligence, na rozdíl od přirozené hlouposti a krutosti vládců, to nemá nic společného.

V červenci 1995 zmasakrovali bosenští Srbové u města Srebrenica zhruba 8000 místních muslimů. Na rozdíl od paniky v My Lai šlo o dlouhodobou, pečlivě organizovanou etnickou čistku.(68) Kdyby měli pachatelé k dispozici bojové roboty, došlo by k daleko většímu masakru. V podstatě automatu není přítomno lidské znechucení z vraždění, takže příslušně naprogramovaný robot by neušetřil ani jedno muslimské dítě.

Bezohledný diktátor vyzbrojený vraždícími stroji se nemusí obávat, že se jeho mechaničtí vojáci obrátí proti němu, ať už budou jeho rozkazy jakkoli kruté a šílené. Armáda robotů by nepochybně v roce 1789 v samém zárodku zlikvidovala Francouzskou revoluci a egyptský diktátor Husní Mubárak by se nemusel v roce 2011 obávat zrady svých vojáků a jistě by je použil proti svému lidu. Imperiální vláda by vedla válku bez starostí, že její roboti ztratí motivaci a jejich rodiny v zázemí se začnou bouřit. Bojové stroje americké vlády by sice nespustily masakr v My Lai, ale konflikt by se táhl o mnoho let déle. Vláda by neměla problém s demoralizací armády ani s masivními demonstracemi a protesty mladých mužů, kteří odmítali narukovat do Vietnamu. Bez osobního rozhořčení nad masakry a bez bolestné ztráty někoho z rodiny by odpůrci války zdaleka nebyli tak početní a oddaní své věci.(69)

Autonomní civilní vozidla takové problémy nemají, neprogramovali je totiž na zabíjení lidí, zato autonomní systém zbraní náležejících zkorumpovaným a někdy dokonce zvráceným vládcům způsobí přímo katastrofu. Nejde jen o vražedné roboty, vysoce riskantní jsou i algoritmy průzkumných systémů. V rukou slušné vlády by byly dobrodiním lidstva, ale ve výzbroji Velkého bratra představují nebezpečí nepřetržitého dohledu vykonávaného orwellovským režimem.(70)

Jenže ani Orwell by si možná nedokázal představit režim, který nejen sleduje veškerý pohyb a výroky svých občanů, ale dostane se jim pod kůži a zjišťuje, co si opravdu myslí. Představme si, že by severokorejská diktatura nařídila svým poddaným, aby nosili biometrický náramek. Totalitní moc by nejen věděla, kde se kdo nachází a co říká, ale měřením krevního tlaku a mozkové činnosti by poprvé v dějinách nahlédla do lidské mysli. Zvýšený tlak při pohledu na portrét Kim Čong-una a zrychlená aktivita amygdaly by neklamně prozradily váš vztek a ráno už byste byli na cestě do gulagu.

Izolovaný severokorejský režim sice takový systém dohledu nevybuduje, ale jistě si jej pokoutně koupí od vyspělejších států nebo jej zkopíruje. Čína a Rusko neustále vylepšují svou monitorovací techniku – stejně jako Spojené státy a zejména Izrael. Ten dokonce ve vývoji bezpečnostního kyberprůmyslu vede, protože se nachází v pasti smrtelného konfliktu s Palestinci a mnozí jeho politici, generálové i občané se těší, až budou mít Západní břeh pod totální kontrolou.

Izraelské bezpečnostní služby už dnes monitorují každý telefonát, email i pohyb Palestinců a informace z mikrofonů, kamer a dronů vyhodnocují speciální algoritmy, aby včas objevily potenciální nebezpečí a ušetřily své lidi v terénu. Palestinská samospráva sice spravuje městečka a vesnice, ale Izraelci ovládají vlny ve vzduchu i v kybersprostoru a nepotřebují příliš vojáků, aby sledovali dva a půl milionu Arabů na Západním břehu Jordánu.(71)

V říjnu 2017 došlo k tragikomické epizodě. Jeden palestinský dělník umístil na Facebooku fotografii, na které stojí vedle buldozeru s nápisem Ysabechhum, tedy Dobré jitro. Algoritmus se spletl a nápis ohlásil jako Ydbachhum čili Zraň je. Policie dělníka okamžitě zatkla, a přestože záhy zjistila, že jde o omyl, fotografie musela zmizet. Opatrnosti není nikdy dost!(72) Úděl Palestinců je možná jen chabou ukázkou, co čeká miliardy lidí po celém světě.

Demokratické režimy ke konci 20. století většinou trumfly diktátorské režimy, protože lépe vyhodnocovaly data a decentralizace vlády jim umožnila rozhodovat na mnoha úrovních, kdežto soustředění diktátorské moci na jedno místo bylo z hlediska technických možností 20. století nevýhodné. Astronomické množství dat nebylo možné vyhodnotit a o všem pak nešlo účelně rozhodovat. Proto také Sovětský svaz se svým ústředně plánovaným a řízeným hospodářstvím za Spojenými státy tolik zaostával.

Umělá inteligence možná vychýlí kyvadlo na opačnou stranu, neboť dokáže pracovat s enormním kvantem informací. A čím více jich bude analyzovat, tím výkonnější bude. Soustředí-li se v jedné databázi miliarda údajů, umožní to podstatně zpřesnit výkon algoritmů. Autoritářská vláda s DNA všech občanů získá v lékařském výzkumu a zejména genetice ohromnou výhodu před svobodnou společností, jež chrání soukromí občanů.

A protože nás algoritmy budou perfektně znát, získají diktatury mnohem větší nadvládu nad svými poddanými, než měli kdysi nacisté. Proto nebude možné zorganizovat odboj. Nová moc bude nejen znát náš emocionální život, ale nařídí nám, jak se musíme cítit. Svým občanům sice nezajistí výkonnější zdravotní péči ani větší rovnost, snadno je ale přesvědčí, aby společně nenáviděli sebemenší opozici. Dnešní forma demokracie součinnost biotechnologií a informatiky nepřežije. Buď se zásadně promění, nebo zavládne digitální diktatura.

V žádném případě nepůjde o návrat ke Stalinovi nebo Hitlerovi, nová moc se jim podobat nebude, tak jako se obě totality nepodobaly dávné centralistické vládě francouzského krále Ludvíka XIV., jehož technické prostředky na vytvoření totalitního státu nestačily. I kdyby o to usiloval sebevíc, bez rozhlasu, telefonu a železnice nemohl ovládat každodenní život sedláků, ba ani obyvatel Paříže. Neměl možnost zorganizovat masovou politickou stranu, mládežnické hnutí nebo celostátní vzdělávací systém.(73) Teprve technická úroveň 20. století dala Hitlerovi a Stalinovi moc i motivaci něco takového vytvořit. Čím se bude řídit a jakou vládou bude disponovat digitální diktatura v roce 2084, to nevíme, ale jistě nebude napodobovat staré diktátory. Kdo se dnes připravuje na staronové zápasy třicátých let minulého století, toho nepochybně překvapí útok na svobodu ze zcela jiné strany.

I kdyby se demokracie přizpůsobila novým technickým podmínkám a v nějaké formě přežila, není vyloučeno, že lidé budou oběťmi zcela odlišné diskriminace a útlaku. Už nyní o nás rozhodují algoritmy velkých bank, podniků a institucí. O naší půjčce už nerozhoduje nějaký manažer, nýbrž automatická analýza dat. Algoritmus má k dispozici nejen naše osobní údaje, ale i statistiku milionů podobných případů a sám určí, kdo je dostatečně zodpovědný a solventní, aby získal úvěr. Přestože svou práci vykonává podstatně lépe než člověk, je nesnadné zjistit, zda se dopustil chyby, když někoho odmítl. Na otázku „proč?“ dostaneme odpověď: algoritmus tak rozhodl. Zeptáme-li se, jaké důvody jej k tomu vedly a co nebylo v pořádku, banka jednoduše odpoví, že neví. Člověk přece takové vyšší mechanické inteligenci algoritmu nemůže rozumět, a proto mu nezbývá než jí důvěřovat.(74)

Pokud je diskriminace namířena proti ženám nebo černochům neboli celé množině, mohou tyto skupiny protestovat proti kolektivnímu znevýhodnění. Algoritmus se ale týká jednotlivců a nikdo nezjistí, co se mu na DNA, Facebooku nebo životní kariéře žadatele nezdálo. Rozhodnutí je mechanické, je jedno, zda jde o ženu nebo Afroameričana, automat má před sebou jedince a nelíbilo se mu něco, co se vztahuje pouze na něj. Nelze protestovat proti předsudku, když ani nevíme, o jaký předsudek jde a nikdo jiný nebyl na základě stejného rozhodnutí odmítnut. Možná už nebudeme trpět jako dosud diskriminací kolektivní, nýbrž individuální.(75)

Na nejvyšších pozicích autority nás nepochybně budou ujišťovat, že algoritmy pracují pouze jako poradci a že vládu drží pevně v rukou lidé. Umělá inteligence se nestane kancléřem Německa ani ředitelem Googlu. Formálně budou vládnout jednotlivé osoby, ale jejich rozhodování se bude řídit analýzou velkých dat. Kancléř se nepochybně rozhodne sám, ale ze všech možností nevyhnutelně zvolí takovou, jež v nejvyšší míře obsahuje světonázor umělé, a ne lidské inteligence.

Analogií může posloužit dnešní rozhodování o hospodářské politice státu. Politici sice mají na výběr několik odlišných variant, ale všechny vycházejí z kapitalistického pohledu na ekonomiku. Volba se stala iluzí, protože o tom, co je důležité, už dávno rozhodli ekonomové, bankéři a obchodníci. To oni připravili menu, z něhož si můžeme vybírat. Za několik desetiletí je bude politikům předkládat umělá inteligence.

Umělá inteligence a přirozená hloupost

Přece však pro vás mám jednu dobrou zprávu. Černá můra vědecko-technické fantazie budoucnosti, kdy umělá inteligence ovládne vědomí a zotročí nebo vyvraždí lidstvo, nás opravdu neohrožuje. Staneme se jistě závislejší na algoritmech, není ale pravděpodobné, že ty by mohly záměrně manipulovat s lidmi. Nemají totiž vědomí.

Vědecká fikce si často plete inteligenci s vědomím a předpokládá, že bez něho počítače nemohou překonat lidský rozum. Ve sci-fi románech a filmech je vrcholem zápletky ona magická chvíle, kdy robot získá vědomí a pokusí se zavraždit člověka anebo se do něho zamiluje jeho lidský protihráč.

Ve skutečnosti se nic takové stát nemůže, protože inteligence s vědomím přímo nesouvisí. Rozum se zabývá problémy, vědomí pociťuje svou existenci, bolest, radost, lásku nebo vztek. Obě složky nám splývají, neboť lidé a ostatní savci nemohou bez pocitů nic zkoumat. Počítače ale řeší problémy zcela odlišně.

Cesty k vysoké inteligenci jsou různé a nemusí souviset se získáváním vědomí. Tak jako letadla létají bez peří mnohem rychleji než ptáci, počítače bez pocitů řeší úlohy mnohem dokonaleji než člověk. Umělá inteligence se ještě musí lépe naučit rozpoznávat lidské emoce, aby mohla dobře léčit, odhalovat teroristy, navrhovat manželské partnery a řídit auto na rušné ulici plné chodců. Není ale živočich a nepotřebuje nic cítit. Aby algoritmus rozlišil biochemické struktury vzteklých nebo radostných opic, nepotřebuje k tomu pociťovat strach, nadšení ani zuřivost.

Vzhledem k tomu, že dosud nemáme dostatečné znalosti o funkci vědomí, nelze vyloučit, že umělá inteligence jednou vyvine vlastní pocity. Nabízejí se tři možnosti:

1. Je-li vědomí úzce propojeno s organickou hmotou, nebude ho možné uměle vyvolat v anorganickém systému.

2. Pokud však vědomí není závislé na organické hmotě, ale na přítomnosti inteligence, pak by ho počítače, mají-li dosáhnout vyššího rozumového stupně, nejen mohly, ale musely získat.

3. Jestliže vědomí nemá přímou souvislost s organickou hmotou ani s inteligencí, počítače ho mohou vytvořit. Ovšem nestalo by se tak nutně – superinteligence se projeví i za nulového vědomí.

Žádnou z těchto možností nelze vyloučit, protože zatím toho o vědomí víme příliš málo, než abychom je mohli naprogramovat. Stroje proto budou ještě dlouho fungovat v určité závislosti na lidském vědomí.

Jestliže dnes masivně investujeme do umělé inteligence a příliš málo do lidského vědomí, vzniká reálné nebezpečí, že nás příliš chytré počítače předhoní a zvýší přirozenou lidskou hloupost. Nečeká nás sice vzpoura robotů, ale hordy internetových botů odhadnou lépe než naše vlastní matka, na jaké city zahrát, abychom si koupili nejen určité zboží, ale hlásali i určitou politiku a ideologii. Dobře znají naše obavy, nenávist i očekávání a s ďábelskou rafinovaností dokážou proti nám použít naše vlastní předsudky. Algoritmy nám to předvedly v nedávných volbách a referendech po celém světě – hackeři analýzou soukromých dat totiž ovlivňovali voliče.(76) Zatímco dystopické romány nás děsí dramatickou apokalypsou plnou plamenů a dýmu, máme před očima zdánlivě bezvýznamnou malou apokalypsu – stačí brouzdat po internetu.

Proto bychom měli za každý dolar investovaný do umělé inteligence věnovat další dolar na rozvoj lidského vědomí. Nic takového neděláme a místo výzkumu duševních potřeb nás zajímá jen uspokojení naléhavých ekonomických a politických požadavků. Můj šéf má zájem, abych co nejrychleji odpovídal na emaily, a nebere v úvahu, že bych si měl v klidu vychutnat oběd. Má schopnost ocenit kuchařské umění jej nezajímá. A tak během oběda kontroluji přijatou poštu a na své pocity nedbám. Jiný příklad. V pasti ekonomického systému mám nutkání zvyšovat a rozšiřovat své investice, a proto se namáhám, abych porozuměl záhadám burzovních výkyvů, ale vůbec mě nenapadne, že bych měl možná pěstovat svůj soucit a snažit se pochopit hlubší příčiny lidského utrpení.

V téhle záležitosti se nelišíme od domácích zvířat. Na ohromnou produkci mléka jsme si vyšlechtili poddajné krávy, které se staly podřadnějším druhem svých dávných předků v divočině. Jsou tupé, pomalé a méně zvídavé.(77) Podobně si pěstujeme krotké lidi, aby vyráběli velké množství dat a fungovali jako mikroprocesory v obřím obvodu, místo aby zvyšovali svůj potenciál. Nemáme ani ponětí o skrytých možnostech lidské mysli, protože toho o svém vědomí víme uboze málo, zato zvyšujeme rychlost internetu a výkon algoritmů velkých dat. Nedáme-li si dobrý pozor, bude úpadek myšlení pokračovat, degradovaní lidé zneužijí superpočítače a zpustoší sebe i svět.

Čeká nás nejen nebezpečí digitální diktatury, ale kromě ztráty svobody hrozí i ztráta rovnosti, té druhé kardinální hodnoty, ke které se během dlouhých let dopracoval politický liberalismus, když zjistil, že bez sociální péče a slušné životní úrovně nemá svoboda žádnou cenu. Algoritmy velkých dat mohou vytvořit tu nejnerovnější společnost, jaká kdy existovala. Veškeré bohatství i moc by mohla uzurpovat nepatrná elita, zatímco naprostá většina lidí by trpěla nikoli vykořisťováním, ale něčím mnohem děsivějším – svou naprostou bezvýznamností.

Kapitola 4.

ROVNOST

Kdo vlastní data, ovládá budoucnost

Už dlouho se tvrdí, že globalizace a technická revoluce sníží celosvětově ekonomickou a společenskou nerovnost mezi lidmi. Zatímco internet a mezinárodní obchod skutečně zmenšují přehrady mezi jednotlivými státy, uvnitř každé společnosti se třídní rozdíly zvětšují, takže to vypadá, že ve 21. století vznikne diametrálně nerovná společnost, jakou dějiny dosud neznaly. Sjednocení lidstva provází nebezpečí, že se nejen zvýší rozdíly mezi společenskými třídami, ale že se lidský druh dokonce rozdělí na biologické kasty.

Nerovnost mezi lidmi má dlouhou historii datující se už od doby kamenné. Před třiceti tisíci lety pohřbívali lovci některé své zesnulé do skvostných hrobek, zdobili je šperky a uměleckými předměty, zatímco jiné jen ledabyle zahrabali do země. V loveckých tlupách přesto vládlo krajní rovnostářství, protože téměř neexistoval soukromý majetek, který je podmínkou třídních rozdílů.

Teprve když zemědělská revoluce umožnila vlastnit půdu, dobytek a nářadí, začala se nerovnost zvyšovat. Vznikala společenská hierarchie a malá elita si přivlastnila moc i bohatství na celé generace. Třídní rozdělení společnosti se považovalo za přirozené a bohy posvěcené. Hierarchie se dokonce stala ideálem spořádané společnosti. Jak by mohl existovat pevný řád bez jasně vymezené dělby úloh mezi šlechtou a lidem, muži a ženami, rodiči a dětmi? Kněží, filozofové i básníci vysvětlovali, že tak jako v lidském těle nemají všechny orgány stejně důležité funkce a končetiny musí poslouchat hlavu, je hierarchicky uspořádána i společnost.

V pozdní moderní době se stala ideálem téměř ve všech společnostech rovnost. Částečně se o to zasloužily ideologie komunismu a liberalismu, ale především si ji vynutil vznik masového proletariátu průmyslové revoluce, na němž záviselo hospodářství i armáda. Demokratické i diktátorské vlády masivně investovaly do zdravotnictví a školství, neboť potřebovaly miliony zdravých dělníků k pásům do továren a do zákopů novodobých válek.

A tak se dějiny 20. století do značné míry zabývaly problémem snižování třídních, rasových a genderových rozdílů mezi lidmi. Podíváme-li se na svět v roce 2000, musíme připustit, že stále ještě existuje značná hierarchie, ale s rokem 1900 je naprosto nesrovnatelná. Není divu, že s nástupem globalizace na počátku 21. století se očekávalo pokračování, nebo spíš zrychlení společenského zrovnoprávňování. Zvyšování světové životní úrovně dávalo naději, že občané v Indii či Egyptě získají stejné příležitosti i privilegia jako Finové nebo Kanaďané. S tímto příslibem vyrostla celá jedna generace.

Dnes už víme, že to byla iluze. Globalizace sice vytáhla ohromné masy lidí z bídy, ale nerovnost mezi národy i uvnitř každé společnosti se stále zvyšuje. Nepatrné skupiny podnikatelů získávají hospodářský monopol a miliardy lidí z růstu hospodářství těží jen zanedbatelně. Jedno procento nejbohatších lidí vlastní celou polovinu světového majetku, a dokonce pouhá stovka nejmocnějších rodin má tolik jmění a kapitálu jako čtyři miliardy nemajetných.(78)

A situace se vyostřuje. Jak už bylo řečeno, umělá inteligence likviduje ekonomickou hodnotu a politický vliv společenské většiny. Další rozvoj biotechnologií by mohl způsobit dokonce biologickou nerovnost. Bohatí si dosud mohli pořizovat nanejvýš symboly svého postavení, nyní by si kupovali sám život. Nové, nepochybně velmi nákladné medicínské postupy dovedou prodloužit lidský život a zvýšit fyzickou i duševní výkonnost, takže by nakonec mohly rozdělit lidstvo na dvě biologické kategorie.

Boháči a šlechta žili v představách, že jsou podstatně schopnější než ostatní lidé a že to je důvod jejich nadvlády. Průměrný vévoda ale nemusel být o nic talentovanější než běžný sedlák – svou nadřazenost si udržoval právní a ekonomickou diskriminací. Avšak v roce 2100 by mohli být miliardáři opravdu nadanější, tvořivější a inteligentnější než obyvatelé chudinských čtvrtí. Jestliže si boháči za peníze koupí fyzickou a mentální kapacitu, nerovnost se samozřejmě zvýší. Jedno procento majitelů světového bohatství se zmocní veškeré krásy světa, veškeré tvořivosti i zdraví.

Umělá inteligence a bioinženýrství by tak rozdělily lidstvo na nepočetnou menšinu supermanů a masivní třídu podlidí homo sapiens. A aby toho nebylo málo, stát by mohl ztratit zájem investovat do vzdělání a zdravotní i sociální péče. Možná by ještě nějaký čas přetrvávala dobrá vůle elity, na níž by byly masy lidí závislé, jenže v případě krize nebo klimatické katastrofy by vládnoucí vrstva byla v pokušení hodit přebytečné občany přes palubu.

Ve státech s dlouhou tradicí liberalismu a pečovatelské společnosti, jako je Nový Zéland nebo Francie, by se vládnoucí vrstva možná o nepotřebné občany postarala, ale v kapitalističtější Americe by využila příležitosti zlikvidovat sociální pomoc. A co teprve v takové Číně, Jižní Africe nebo Brazílii – tam by ztráta ekonomické hodnoty obyčejných lidí vedla k nepředstavitelné nerovnosti.

Víceméně stejnorodé lidstvo by se v důsledku globalizace mohlo rozpadnout na biologické kategorie a možná i nové druhy člověka. Horizontální likvidace národních hranic by byla nahrazena vertikálním rozdělením lidstva. Všechny oligarchie světa ze zemí tak odlišných jako Spojené státy nebo Rusko by se mohly sjednotit proti obyčejným sapiens. Z pohledu takového vývoje je možná příznačný už dnešní lidový odpor vůči globální elitě. Nedáme-li si pozor, vnuci velkých byznysmenů ze Silicon Valley a potomci ruských multimiliardářů by se mohli stát novým superhomo nadřazeným vnukům venkovských balíků.

V delší perspektivě si můžeme lehce představit deglobalizaci světa, v němž se nejvyšší kasta zabarikáduje ve své novém postavení a vybuduje si hradby a příkopy na ochranu před hordami barbarů. Průmyslový svět 20. století potřeboval dělníky, protože trhy závisely na jejich levné práci, a proto je ovládl a nakonec emancipoval i politicky. Postindustriální civilizace umělé inteligence, bioinženýrství a nanotechniky 21. století na nich nebude tolik záviset, vládnoucí vrstva bude daleko samostatnější a soběstačnější. Nejen celá společenská třída, ale i země a kontinenty se mohou stát zbytečné. Vzniknou možná zóny ovládané samozvanci a chráněné roboty a za jejich hradbami v zemi barbarů se budou odehrávat bitky divochů s mačetami a samopaly.

Když spekuluji o tom, co bychom měli udělat, užívám první osobu množného čísla, ale co když v budoucím světě žádné my už nebude platit? Rozdílné lidské skupiny budou mít odlišnou budoucnost. V jedné části světa by se možná už dnes měly děti učit vytvářet počítačové programy, v jiné přesněji mířit a rychleji střílet.

Kdo vlastní data?

Máme-li zabránit tomu, aby nepatrná elita ovládla téměř veškeré bohatství a moc, bude zapotřebí regulovat vlastnictví dat. V dávných dobách představovala nejdůležitější kapitál půda, politika byla zápasem o nadvládu nad pozemky, a když došlo ke koncentraci majetku, společnost se rozdělila na urozené a neurozené. Ve věku oceli a páry se hlavním výrobním prostředkem staly stroje a továrny. Politický zápas se proto soustředil na ovládnutí průmyslu, vytvořil kapitalisty a masový proletariát. V našem století nastává střet o vlastnictví dat, a pokud je ovládne úzká vrstva, rozdělí se lidstvo na dva odlišné druhy.

Závody o vlastnictví dat mezi technickými obry jako Google, Facebook, Baidu a Tencent jsou už v plném běhu. Někteří z nich se stali „obchodníky s naší pozorností“.(79) Není snad podivné, když vám někdo nabízí informace, servis a zábavu zadarmo? Jenomže tito dobrodinci pak prodávají takto získaný přehled o našich zájmech a zálibách reklamním agenturám. Gigantičtí sběrači dat však míří mnohem dál a jejich opravdový byznys se rozvine teprve ve chvíli, kdy o nás nasbírají takové množství informací, že příjmy z reklamy už nebudou potřebovat. Přestaneme být jejich zákazníky a staneme se jejich zbožím.

Lup nasbíraných osobních dat změní ve střednědobé perspektivě stávající obchodní model, a to velmi radikálně. První obětí bude reklamní průmysl. Algoritmy ovládnou naše rozhodování co koupit, a zničí tím odvětví reklamy, protože budou prostě nakupovat za nás. Podívejme se na Google, jak se snaží dosáhnout takové úrovně, abychom se jej mohli na cokoli zeptat. A protože tímto způsobem dokonale pozná naše potřeby, zájmy, návyky i názory, budeme mít nepochybně důvod, abychom se například při nákupu auta řídili jeho doporučením. Naše důvěra v jeho schopnosti a znalosti poroste. Až ztratíme odpor vůči manipulaci a přestaneme na ni být citliví, bude to reklama muset zabalit.(80)

V dlouhodobé perspektivě by astronomické množství dat a zásadní zvýšení výkonu počítačů mohlo vést k rozluštění tajemství života. Datový gigant by se pak nemusel zabývat manipulací a nemusel by za nás přebírat rozhodování – podle principů organické formy života by prostě zkonstruoval jeho novou, anorganickou formu. Obří technologické firmy se ještě nějakou dobu budou živit reklamou, ale už dnes se jejich hodnota oceňuje nikoli podle zisku nebo obratu, nýbrž podle shromážděného množství dat. Oblíbená aplikace se odpoutává od svého obchodního modelu – pokud se jí daří intenzivně shromažďovat informace, může poměrně dlouhou dobu nevydělávat.(81) Přestože data momentálně nepřinášejí zisk, mohou jednou mít miliardovou hodnotu a mohou být klíčem k ovládnutí budoucnosti. Nevím, zda datoví giganti takto přemýšlejí, ale jejich působení naznačuje, že si shromažďování údajů cení víc než dolarů a centů.

Obyčejní smrtelníci se popsanému vývoji těžko ubrání. Zdá se, že lidem vůbec nevadí, že za bezplatný email a roztomilá videa s kočičkami rozdávají svoje osobní údaje, tedy svůj nejcennější kapitál. Připomíná mi to domorodé Afričany a indiány, kteří za barevné korálky a laciné tretky směnili s imperialisty celá území. A pokud budou lidé později chtít tok informací přece jen zastavit, zjistí, že je to velmi obtížné, protože bez pomoci algoritmů by byli bezradní. Přišli by například i o lékařskou péči – a bez ní by nepřežili.

Dokonalé splynutí strojů a lidí nás bude provázet od kolébky do hrobu a každou snahu vypadnout z této sítě budou pojišťovny, zaměstnavatelé i zdravotnická zařízení vnímat zcela jistě s nelibostí. Kdo tak asi v zápase mezi soukromím člověka a zdravotní péčí vyhraje? Čím více dat o našem těle a mozku biometrická čidla zachytí a pošlou dál, tím lépe nás firmy a vládní agentury budou znát a tím snáz za nás budou rozhodovat. Až rozluští složitý mechanismus lidského organismu, získají moc sestrojit i sám život. Máme-li znemožnit úzké společenské vrstvě, aby získala božskou moc, a zamezit vzniku biologických kast, je nezbytné rozhodnout o vlastnictví dat. Jsou informace o mé DNA, mozku a fyziologických projevech mým soukromým vlastnictvím, anebo majetkem vlády, firmy či lidského společenství?

Firemnímu vlastnictví dat by se dalo zamezit jejich zestátněním. To by ale znamenalo počátek plíživé digitální diktatury. Politici se chovají tak trochu jako hudebníci, také hrají na lidské city a biochemické reakce. Jeden projev vyvolá strach, jeden tweet výbuch nenávisti. Nemyslím, že by bylo moudré těmto muzikantům dát do rukou tak rafinovaný nástroj. Kdyby měli možnost pouhým tlačítkem uvést do chodu obavy, nenávist, radost i nudu, politika by se proměnila v emocionální cirkusové představení. Je sice na místě obávat se moci velkých firem, ale z dějin víme, že život pod neomezenou vládou může být ještě horší.

I po březnu 2018 bych svá data svěřil raději Marku Zuckerbergovi než Vladimiru Putinovi, byť skandál s Cambridge Analytica vyjevil, že si informace od jednoho k druhému klidně najdou cestu.

Soukromé vlastnictví dat vypadá na první pohled jako jediná správná volba, ale není zřejmé, co vlastně znamená. Lidstvo má tisíce let zkušeností s vlastnictvím půdy, umí pozemek ohradit, ohlídat a kontrolovat. Za dvě století jsme se naučili regulovat i vlastnická práva v průmyslu, lidé mohou mít podíl v automobilce, stačí si zakoupit akcie, a stanou se spoluvlastníky Toyoty. Ale vlastnictví dat? S kontrolou informací nemáme žádnou zkušenost. Na rozdíl od nemovitostí se data nacházejí všude a nikde, pohybují se rychlostí světla a každý je může podle libosti kopírovat.

Měli bychom se obrátit na právníky, politiky, filozofy a možná i na básníky, aby se hádankou začali zabývat. Možná je to nejdůležitější politická otázka dnešní doby. Pokud ji nezodpovíme, celý náš společenský řád by se mohl zhroutit. Lidé už to nebezpečí cítí, a možná proto ztrácejí víru v liberální odpověď, která se ještě před deseti lety zdála být samozřejmá.

To, jak se postavíme k biotechnologické a informační revoluci, je naprosto zásadní. Vědci a podnikatelé, kteří stojí v jejím centru, by zřejmě měli hledat technické řešení. Neměla by veškerá data vlastnit nějaká agentura síťových algoritmů, která by jednala ve jménu globálního společenství? Neměl by se Zuckerberg obrátit na dvě miliardy svých přátel a vymyslet s nimi nějaký lék na prohlubující se majetkovou nerovnost a s tím související sociální napětí?

Část II.

PROBLÉM POLITIKY

Splynutí informačních technologií a biotechnologií ohrožuje v současnosti základní hodnoty svobody a rovnosti a bez globální spolupráce nemá tento problém řešení. Nacionalismus, náboženství a kulturní rozdíly však dělí lidstvo do nepřátelských táborů a znesnadňují mezinárodní součinnost.

Kapitola 5.

SPOLEČENSTVÍ

Lidé mají těla

Zemětřesení v Kalifornii není nic neobvyklého. Ve srovnání s běžným zemětřesením byl otřes, který v Silicon Valley následoval po amerických volbách v roce 2016, něčím naprosto mimořádným. Počítačoví mágové si uvědomili, že jsou sami součástí problému, a tak, jak už mají inženýři ve zvyku, se okamžitě pustili do hledání technického východiska. Nepřekvapí, že nejsilněji reagoval hlavní stan Facebooku v Menlo Parku. Nikdo nemá tak velkou sociální síť a nikdo tak pilně nesleduje sociální zvraty.

Po třech měsících sebezpytování uveřejnil 16. února 2017 Mark Zuckerberg odvážný manifest o roli Facebooku při podpoře světového společenství(82) a pod hlavičkou komunitárního summitu svolal konferenci, kterou zahájil 22. června 2017 ostrým projevem o potřebě zastavit rozpad soudržných komunit, neboť sociopolitické otřesy naší doby – od drogové epidemie až po vražedné totalitní režimy – jsou důsledkem ztráty sociálního kapitálu. Zuckerberg upozornil na smutnou skutečnost, že „v Americe klesl počet členů ve spolcích nejrůznějšího typu v posledních desetiletích o celou čtvrtinu, což je značný počet na to, aby tito lidé nalezli podporu a soudržnost někde jinde“.(83) Slíbil, že se Facebook a jeho inženýři vynasnaží komunity posilovat a navázat na práci, kterou přestali vykonávat kněží. „Musíme vytvořit nové nástroje, aby bylo snadnější taková společenství organizovat.“

„Připravili jsme návrhy, jak zakládat zájmové skupiny, a v tom nám pomohla umělá inteligence. Docela se nám to daří. Za šest měsíců našlo s naší pomocí o polovinu více lidí nějakou komunitu, jež by pro ně mohla mít význam. Budeme se snažit, aby těchto lidí byla nejméně miliarda. Pokud by se to podařilo a úpadek by se zastavil, zvýšila by se sociální soudržnost a svět by se nám přiblížil.“ Tento důležitý cíl se stane „novou misí Facebooku“,(84) prohlásil Zuckerberg. Rádi bychom jeho lítost nad rozpadem společnosti ocenili, jenže sotva několik měsíců po jeho slavnostním projevu vypukl skandál s firmou Cambridge Analytica, která získala od Facebooku data a zneužila je k manipulaci voleb po celém světě. Tato informace zesměšnila Zuckerbergův honosný příslib a otřásla veřejnou důvěrou ve Facebook. Můžeme jen doufat, že než Zuckerberg začne budovat nové spolky, zaváže se nejdříve k ochraně informací těch existujících.

Podívejme se nicméně na společenský ideál Facebooku a posuďme, zda za předpokladu zabezpečení dat by sociální sítě mohly vybudovat globální společnost. Ještě nějaký pátek potrvá, než lidské bytosti dosáhnou úrovně bohů, zatím mají vlastnosti živočichů doby kamenné a bez vazby na společenství se jim nevede příliš dobře. Miliony let žily v nevelkých skupinách několika desítek lidí. Navzdory Facebooku málokdo opravdu zná více než 150 lidí,(85) a nepatří-li k nějaké komunitě, cítí se osaměle a odcizeně.

Poslední dvě století se důvěrné lidské obce, kde lidé znají jeden druhého, opravdu rozpadají a pokusy nahradit je imaginárním společenstvím národa nebo politické strany nebyly nijak zvlášť úspěšné. Miliony bratří a sester národní rodiny ani miliony soudruhů komunistické strany nemohou nahradit důvěrnou blízkost sourozenců a přátel. A tak lidé trpí čím dál osamělejším způsobem života na stále provázanější planetě a mnohé sociální i politické bouře našich časů jsou jen důsledkem této nemoci.(86)

Zuckerbergova vize vzájemného propojení je na výsost aktuální, ale i v tomto případě je snadnější o něčem mluvit než to uskutečnit. Znamenalo by to totiž radikálně změnit obchodní model Facebooku. Globální společenství nelze vybudovat dolováním a prodejem osobních dat, přesto už sám fakt, že Zuckerberg takový záměr zformuloval, zaslouží chválu. Obchodní společnosti se zabývají hlavně prodejem, od vlády očekávají co nejmenší vměšování a od veřejnosti důvěru v tržní síly, které se postarají o správné rozhodnutí.(87) Ideologický závazek organizovat lidská společenství by ale neměl vést k výkřikům Pozor, Velký bratr nás sleduje! Měli bychom naopak působit na další firmy, instituce a vlády, aby i ony učinily podobný slib.

Zájmové organizace – od feministek až po islámské fundamentalisty – naříkají nad rozpadem společenství a snaží se každá po svém soudržnou komunitu vytvářet. Facebook se od nich liší svým globálním dosahem, firemní podporou a hlubokou vírou v úžasné technické možnosti. Zuckerberg nepochybuje, že umělá inteligence umí „vytipovat smysluplné komunity, a tak zvýšit sociální soudržnost a přiblížit svět lidem“. Takový plán je mnohem odvážnější než zavedení umělé inteligence do aut či automatická diagnóza rakoviny.

Vize facebookové komunity je prvním zjevným pokusem využít umělé inteligence k centrálně plánovanému sociálnímu inženýrství v globálním měřítku. Představuje zásadní experiment, a bude-li úspěšný, budou jistě následovat další podobné iniciativy a algoritmy se prosadí v roli nových vládců sociálních sítí. Pokud ale neuspěje, odhalí omezení nových technologií – algoritmy budou řídit auta a léčit rakovinu, ale v řešení sociálních problémů budeme nadále závislí na politicích a kněžích.

On-line proti off-line

Facebook dosáhl v posledních letech monumentálního úspěchu a má dvě miliardy aktivních účastníků. Má-li však uskutečnit svou vizi, musí překročit propast mezi světem on-line a off-line. Komunita, která se zrodí na internetu, nemůže vzkvétat, dokud nezapustí kořeny v reálném světě. Kdyby jednoho dne nějaký diktátor Facebook zakázal, či dokonce vypnul internet, zanikla by taková společenství, nebo by se pokusila stmelit a bojovat? Dokázala by uspořádat demonstraci bez komunikace on-line?

Zuckerberg ve svém manifestu prohlásil, že komunity on-line pomáhají vytvářet skupiny off-line. To je někdy pravda. V mnoha případech žije svět na internetu na úkor reálného světa, protože je mezi nimi zásadní rozdíl. Hloubce fyzickému společenství se virtuální komunity nevyrovnají, přinejmenším ještě dlouho ne. Když v Izraeli ležím nemocný v posteli, mí přátelé v Kalifornii sice se mnou mohou bez problému rozmlouvat, ale polévku ani čaj mi nepřinesou.

Je dobré si uvědomit, že lidé mají tělo. Už od konce minulého století nás elektornika od naší fyzické existence rychle vzdaluje. Nevšímáme si pachů ani chutí. Soustřeďujeme se na svůj chytrý telefon a počítač. Kyberprostor nás zajímá víc než dění na ulici. Je pro nás snadnější mluvit s bratrancem v cizině než s partnerem u snídaně, někdy i proto, že bez ustání sleduje svůj mobil a na mě se ani nepodívá.(88)

V minulosti si lidé takovou netečnost vůči svému okolí nemohli dovolit. Dávní hledači potravy v pralesích byli neustále ve střehu a sledovali přírodu kolem sebe. Při pátrání po houbách opatrně našlapovali a naslouchali všem šelestům, aby nešlápli na hada. Dovedli bez potíží rozlišit jedlou houbu od jedovaté. V dnešní blahobytné společnosti už takové schopnosti nepotřebujeme. Můžeme bloumat v supermarketu mezi regály, posílat esemesky a bezmyšlenkovitě vkládat do košíku potraviny připravené pod hygienickým dozorem. Své pokrmy často pojídáme před zapnutou obrazovkou, zároveň probíráme došlé maily a chuť jídla ani nevnímáme.

Zuckerberg tvrdí, že Facebook nám poskytne větší možnost dělit se o své zkušenosti s ostatními lidmi.(89) Dnes ale nejvíc postrádáme schopnost rozumět vlastním prožitkům. Sociální síť nás ve jménu sdílení povzbuzuje, abychom se na sebe dívali očima druhých, a proto na každou vzrušující událost reagujeme instinktivně, okamžitě fotíme a posíláme známým obrázek, abychom zjistili, kolik lajků dostaneme. Ani si nevšimneme, co vlastně v té chvíli sami cítíme, a tak nám uniká, že naše pocity on-line většinou určují reakce dalších uživatelů.

Když se lidé oddělí od svého těla, svých smyslů a fyzického okolí, pociťují v životě odcizení a bezradnost. Někteří podobnou dezorientaci přičítají na vrub ztrátě náboženství nebo vlasteneckého cítění, ale vážnějším problémem pravděpodobně je ono odloučení od vlastního těla. Jestliže jsme po miliony let existovali bez náboženství a bez národů, tak nás možná i bez nich čeká šťastná budoucnost. Ale bez souladu se svým tělem nemůžeme být spokojení, a nedokážeme-li se cítit doma ve vlastní tělesné schránce, nebudeme doma ani ve světě.

Facebook povzbuzuje uživatele, aby trávili co nejvíce času on-line, přestože jim to ubírá čas a sílu věnovat se aktivitám off-line. Nyní slibuje změnit svůj obchodní model. Hodlá skutečně své klienty povzbuzovat, aby raději věnovali více pozornosti svému fyzickému okolí i smyslovým vjemům a do sítě vstupovali, jen když je to nezbytné? Co si o tom pomyslí akcionáři? Zajímavou alternativu navrhl nedávno filozof a bývalý technik Googlu Tristan Harris; sestavil totiž systém pro měření „užitečně stráveného času“.(90)

Zuckerbergův návrh jak mírnit rozkol ve společnosti má ještě jeden háček, a to lidské vztahy omezené na komunikaci on-line. Pravda je, že samotné sdílení odlišných názorů nestačí překlenout rozdíly mezi lidmi. „Když ukážete někomu text s opačnými argumenty, než on sám uznává, protiklad se prohloubí, protože tak odlišnou perspektivu odmítne jako cizí.“ Proto doporučuje, „aby se lidé poznávali nejdříve navzájem, a to celistvě od člověka k člověku, ne jen jako pouhé názory. Právě Facebook se k tomu ideálně hodí. Pokud se lidé seznámí na základě společných zájmů – jako jsou sportovní idoly, televizní programy, koníčky – mohou snadněji vést dialog o záležitostech, v nichž mají názory odlišné“.(91)

Je však nesmírně obtížné poznat někoho celistvě. Tomu je třeba věnovat hodně času a bez osobního setkání je to dokonce nemožné. Jak už bylo řečeno, průměrný homo sapiens se za celý život neseznámí s více než 150 lidmi. Vybudovat spřízněnou komunitu by neměla být hra s nulovým součtem, lidé mají vztah k více než jedné skupině. Intimní přátelství většinou ale takovou bezvýhradnou hrou je. Čas a energie vynaložené nad určitou míru na on-line přátele v Íránu nebo Nigérii jdou na úkor poznání vlastních sousedů.

Teprve až inženýři Facebooku vyvinou nový nástroj, který by přiměl zákazníky, aby trávili méně času nakupováním on-line a dali přednost svým přátelům v reálném světě, teprve pak budeme vědět, že to ve Facebooku myslí vážně. Opravdu firma takový nástroj použije? Učiní skok víry a nadřadí svému finančnímu zájmu sociální péči? A pokud ano a nezbankrotovala by přitom, nastalo by něco nevídaného, byla by to proměna monumentálního významu.

Kdyby Facebook věnoval více času světu off-line než svým účetním výkazům, mělo by to jistě vliv na jeho daňovou politiku. Tak jako ostatní technogiganti jako Amazon, Google a Apple se ani on opakovaně nevyhnul nařčení z daňových úniků.(92) Potíže s daněním on-line obchodů umožňují nadnárodním firmám, aby se dopouštěly kreativního účetnictví. Pokud se domnívají, že lidé žijí hlavně na internetu a oni jim umožňují existenci on-line, daňové podvody jim v dobrém pocitu nepřekážejí. Jakmile si ale uvědomíme, že lidé mají těla a potřebují silnice, nemocnice i kanalizaci, pak je mnohem obtížnější ospravedlnit obcházení daňových povinností. Jak může někdo vychvalovat ctnosti komunitárního života, a současně odmítat platbu za sociální služby?

Doufejme, že Facebook opravdu zlepší svou obchodní i daňovou politiku a pomůže sjednotit svět, aniž by přestal být výdělečný. Nereálné vyhlídky, že se mu podaří uskutečnit globální vizi, ovšem chovat nemůžeme. Byznys nikdy není tím pravým nástrojem sociální a politické revoluce. Skutečná transformace vyžaduje oběti, jaké akcionáři a zaměstnanci firem nehodlají přinášet. Proto revolucionáři zakládají církve, politické strany a armády. Takzvaná facebooková a twitterová revoluce v arabských zemích se sice připravovala na sociálních sítích, když se ale přesunula do chaotického reálného světa, uchvátili ji náboženští fanatici a vojenské junty. Pokud by měl Facebook zahájit světovou revoluci, musel by překlenout rozdíl mezi světem on-line a off-line. Obří internetové firmy považují lidské bytosti za audiovizuální živočichy – pár očí a uší propojených s deseti prsty na klávesnici, s obrazovkou a kreditní kartou. Teprve když si uvědomíme, že lidé mají tělo, můžeme vykročit na cestu k jednotnému lidstvu.

Samozřejmě i to má svou negativní stránku. Technogiganty by mohlo napadnout zvýšit svůj vliv a použít přístroje jako Google Glass a počítačové hry jako Pokémon Go, které rozdíl mezi virtuálním a reálným zatemňují a vytvářejí iluzi jednotné skutečnosti. Biometrická čidla a počítačová styčná plocha s mozkem do jisté míry ruší hranici mezi elektronickým přístrojem a organickým tělem. Internetové firmy by pak mohly manipulovat s naším tělem, tak jako dnes využívají zrak, prsty a kreditní karty. Možná bychom jednou litovali ztráty starých dobrých časů, kdy bylo ještě možné odlišit svět on-line od reálného světa.

Kapitola 6.

CIVILIZACE

Světová civilizace je jen jediná

Zatímco Mark Zuckerberg sní o sjednocení lidstva na internetu, nedávné události ve světě vdechly nový život přesvědčení o střetu civilizací. Komentátoři, politici i běžní občané se domnívají, že občanská válka v Sýrii, vznik Islámského státu, zmatek kolem brexitu nebo krize Evropské unie jsou důsledkem srážky západní civilizace se světem islámu. Západní pokusy vnutit muslimům demokracii a lidská práva vyvolaly prudkou reakci a vlna migrantů spojená s teroristickými útoky islamistů přesvědčila evropské voliče, aby odmítli sen o multikulturalismu a hledali zakotvení v národní identitě.

Podle tohoto názoru je lidstvo rozděleno do různorodých civilizačních okruhů, jejichž obyvatelé mají odlišný pohled na svět. Hluboké světonázorové rozdíly vedou k nevyhnutelným konfliktům, podobně jako podle nelítostného zákona přírodního výběru zápasí odlišné druhy o přežití. Je známo, že v lidských dějinách spolu odlišné civilizace opakovaně válčily a přežily pouze ty vítězné. Jestliže někdo tento chmurný fakt přehlíží, ať už jde o liberální politiky, nebo inženýry s hlavou v oblacích, činí tak na vlastní riziko.(93)

Přesvědčení o střetu civilizací má dalekosáhlé politické důsledky. Jeho zastánci se domnívají, že žádný pokus smířit Západ s muslimským světem není možný, protože islám liberální hodnoty z principu neuznává a Západ nikdy nedokáže své muslimské menšiny vstřebat. Proto by neměly Spojené státy přijímat imigranty ze Sýrie nebo Iráku a Evropská unie by měla zrušit politiku multikulturalismu a začít prosazovat západní identitu. Z dlouhodobé perspektivy je zřejmé, že může přežít jen jedna civilizace, a pokud eurokrati v Bruselu odmítají Západ zachránit, nezbývá ohroženým zemím, než aby se o svou záchranu postaraly samy.

Tento velice rozšířený názor je poněkud zavádějící. Islámský fundamentalismus jistě představuje nebezpečí, ale neútočí jen na Západ, nýbrž na celou globální civilizaci. Proti Islámskému státu se spojil kupříkladu teokratický Írán se znepřátelenou Amerikou. A dokonce i islámští fundamentalisté navzdory svým středověkým fantaziím jsou daleko více součástí globálního světa než Arábie 7. století. Reagují na obavy a naděje dnešní odcizené muslimské mládeže, a nikoli dávných zemědělců a obchodníků. Jak přesvědčivě to vyjádřili Pankaj Mishra a Christopher de Bellaigue, islamisty vedle Mohameda a chalífátu z časů Umajjádů a Abbasidů inspirovali také Marx i Foucault a anarchisté 19. století.(94) Přesnější by bylo popsat radikalizaci islámu jako bludný výhonek společné globální kultury, a ne jako nějaký nepochopitelný výron dávného a tajuplného světa.

Za představou střetu civilizací se rovněž skrývá falešné porovnávání historie s biologií. Už od pravěku se potulné skupiny lovců zásadně lišily od zvířat a jejich konflikty nepodléhaly logice přirozeného výběru. Ostatní živočišné druhy mají svou objektivní identitu, která přetrvává tisíce a tisíce generací. Jejich sociální chování určují geny, a nikoli společná víra. Šimpanzi žijí ve skupinách samců a samic a soutěží o moc vytvářením smíšených koalic obou pohlaví. Gorily se naproti tomu podřizují svému dominantnímu vůdci s harémem, který většinou vypudí každého rivala. Nedovedou napodobit sociální řád šimpanzů, a ti se zase nedovedou chovat jako gorily. Oba druhy opic setrvávají ve svém způsobu života už statisíce let.

Pro člověka nic takového neplatí. Různé lidské skupiny mohou mít odlišné sociální řády, ty však nejsou podmíněné genetikou a jejich existence je omezena nejvýš na několik staletí. Příkladem mohou posloužit současní Němci, kteří za pouhých sto roků zažili šest odlišných politických režimů: pruskou říši Hohenzollernů, Výmarskou republiku, Třetí říši, Německou demokratickou republiku, Německou spolkovou republiku a nakonec Spolkovou republiku Německo. Během všech těchto režimů si udrželi jazyk, pivo a bratwurst. Mají snad nějakou jedinečnou základní charakteristiku, jež je odlišuje od všech ostatních národů a která se nezměnila od doby císaře Viléma II. až po Angelu Merkelovou? A pokud by se snad něco ryze germánského našlo, měli takovou charakteristiku před tisíci nebo před pěti tisíci lety?

Preambule evropské (neratifikované) ústavy prohlašuje za základ Evropy její „kulturní, náboženský a humanistický odkaz, ze kterého vzešly všeobecné hodnoty nedotknutelných a nezadatelných práv lidských bytostí, demokracie, rovnosti, svobody a právního státu“.(95) Zdánlivě to vypadá, že se evropská civilizace dá takto definovat a mnohé projevy i dokumenty oslavující svobodnou athénskou demokracii před 2500 lety zdůrazňují návaznost této tradice až k dnešní Evropské unii. Připomíná to příslovečného slepce, který drží v ruce ocásek slona a považuje jej za kartáč.

Ano, demokracie je už po staletí součástí evropské kultury, ale sláva a vliv starověkých Athén nikdy neurčovaly vývoj Evropy. Řecký polovičatý experiment se prosadil jen v malém koutě Balkánu a nevydržel ani dvě století. Kdyby měl být pro evropskou civilizaci příznačný, kam bychom zařadili Spartu, Julia Césara, křižáky a konkvistadory, inkvizici a otrokáře, Ludvíka XIV., Napoleona nebo Hitlera a Stalina? Byli to snad všechno vetřelci z nějaké cizí civilizace?

Tak jako je tomu v křesťanství, v judaismu nebo v islámu, je i Evropa tím, co si z její pestré minulosti kdo vybere. Je pozoruhodné, jak během dlouhých staletí mění svou formu i obsah. Lidská společenství se neustále proměňují a nelze je definovat pouhou kontinuitou. Mají podivuhodný talent obměňovat svůj příběh a bez ohledu na všechny změny a revoluce umějí uplést ze starého a nového vlákna jedinou totožnost.

Platí to i o každém z nás. I my si umíme své osobní revoluční proměny vtělit do silného a soudržného příběhu jednoho života. „Ano, býval jsem socialista, ale stal se ze mě kapitalista. Narodil jsem se ve Francii, teď jsem ale Američan, oženil jsem se, rozvedl, měl jsem rakovinu, a dnes jsem opět zdravý, ale jsem to samozřejmě stále já.“ Totéž tvrdí každé lidské společenství, ale právě tak by se mohlo definovat svými proměnami. Němci by kupříkladu mohli tvrdit: „Byli jsme nacisté, ale poučili jsme se a stali jsme se mírumilovnými demokraty.“ Nemá smysl hledat nějakou esenciální podstatu národa od Viléma II. k Hitlerovi nebo až k Merkelové. Radikální společenské změny jsou sice německým příběhem, ale nevypovídají nic o identitě. Dnešní Němci se musejí vyrovnávat s nepříjemným dědictvím nacismu a udržovat liberální a demokratické zvyklosti, a právě toto úsilí lze považovat za jejich definiční znak. Kdo ale ví, jak to bude vypadat v roce 2050?

Lidé často nechápou změny, zejména týkají-li se základních politických a náboženských zásad. Trváme na svých ušlechtilých zděděných hodnotách po předcích, ale s jistotou o nich můžeme říct jen jediné, že mrtví nám nemohou oponovat. Podívejme se například na židovský postoj ke druhému pohlaví. Ultraortodoxní židé zakazují zobrazování žen na veřejnosti, a proto se na ně reklama obrací jen fotografiemi mužů a chlapců.(96)

V roce 2011 vypukl v Brooklynu malý skandál ohledně ultraortodoxního časopisu Di Tzeitung, protože uveřejnil snímek amerických vládních úředníků, kteří sledovali útok na úkryt Usáma bin Ládina, a digitálně z něj odstranil všechny ženy včetně ministryně zahraničí Hillary Clintonové. Redaktoři listu svou praxi obhajovali židovskou zásadou cudnosti. Stejný skandál postihl jiné židovské periodikum HaMevaser, které z fotografie politiků na demonstraci po masakru redaktorů Charlie Hebdo vymazalo německou kancléřku, aby snad nevyvolala lascivní touhu zbožných čtenářů. Vydavatel obdobného ultraortodoxního časopisu Hamodia obhajoval redakční politiku poukazem na tisíciletou židovskou tradici.(97)

Přísnější zákaz pohledu na ženu snad ani nikde neexistuje. V ortodoxní synagoze se ženy od mužů přísně oddělují, skrývají se za plentou, aby muže při modlení a čtení Písma náhodou nerušily. Jestli tohle je tisíciletá tradice neměnných božích zákonů, jak si vysvětlit nedávný archeologický nález synagogy z časů mišny a talmudu? Nejenže se nenalezly nejmenší známky rozdělené modlitebny, ale nádherná mozaiková podlaha i malby na stěnách ukázaly zobrazení žen, mezi nimiž byly některé spoře oděné. Můžeme předpokládat, že se v takové synagoze rabíni té doby pravidelně modlili, případně v ní i studovali, ale dnešní ortodoxní židé ji zřejmě považují za blasfemické znesvěcení prastaré tradice.(98)

Podobné překrucování vývoje postihuje všechna náboženství. Islámský stát se naparoval návratem k původní verzi islámu, ve skutečnosti si ji ale vymyslel. Výběr citátů ctihodných textů je samozřejmě subjektivní, a co se nehodí, lze snadno přehlížet. Taková je typická metoda současnosti. Výklad Písma je tradičně monopolem učenců ulamá v staroslavných učilištích teologie a muslimského práva. Málokterý z vůdců Islámského státu však měl takové pověření. Dnešní respektovaní ulamá považují Abú Bakra-al Bagdádího a jeho druhy za naprosté ignoranty a zločince.(99)

To samozřejmě neznamená, že by islamisté neměli nic společného s islámem nebo že by jejich stát byl dokonce neislámský či antiislámský, jak občas slyšíme. A je poněkud absurdní, když „křesťanští“ politici jako Barack Obama vysvětlují muslimům, jako je Abú Bakr-al Bagdádí, co znamená být pravým muslimem.(100) Vášnivá diskuze o podstatě islámu totiž nemá vůbec smysl. Náboženství nemá předem danou genetickou výbavu. Islám je to, co každý muslim vyznává.(101)

Němci a gorily

Mezi lidmi a ostatními živočichy existují ještě jiné velmi hluboké rozdíly. Druhy se často dělí, ale nikdy se neslučují. Šimpanzi a gorily měli před 7 miliony lety společného předka, jenž se rozvětvil na dvě populace, a ty se vydaly každá jinou evoluční cestou. Jakmile se něco takového přihodí, není už návratu, protože různé, byť velmi příbuzné druhy spolu nemohou mít plodného potomka, tak jako se nemohou pářit žirafy se slony nebo kočky se psy. Lidské kmeny naproti tomu se postupně shlukují do stále větších celků. Současní Němci jsou potomky ještě nedávno znesvářených kmenů – Sasů, Prusů a Bavorů. Jak prý jednou poznamenal kancléř Otto von Bismarck po přečtení Darwinova spisu O původu druhů, Bavoři jsou nepochybně chybějícím článkem mezi Rakušany a lidmi.(102) Francouzi vznikli smíšením Galů, Franků, Normanů, Bretonců a Gaskoňců a za Lamanšským průlivem se Angličané, Skotové, Velšané i Irové postupně, i když mnohdy nechtěně, stávali Brity. V nedaleké budoucnosti se ti všichni možná sloučí v jeden evropský lid.

Splynutí národů ovšem nemusí být trvalé a obyvatelé Londýna a Bruselu to dnes dobře vědí. Brexit může zahájit vzájemný odklon populace Británie a Evropské unie, ale dlouhodobý proces dějin je zřejmý a nelze ho zastavit. Před deseti tisíci lety bylo lidstvo rozděleno do nesčetných izolovaných skupin, ale s každým uplynulým tisíciletím jejich počet klesal, vznikala rozsáhlejší společenství tvořící menší počet odlišných civilizací. Během několika posledních generací jsme už svědky toho, jak se pár zbylých civilizací prolíná navzájem a vytváří jediný globální svět. Politické, etnické, kulturní a ekonomické rozdíly sice přetrvávají, ale nepodlamují základní jednotu lidstva. Některé odlišnosti jsou dokonce výsledkem vzájemných vazeb. Dělba výroby kupříkladu není možná bez společného trhu a žádný stát by se nemohl specializovat na produkci automobilů nebo ropy, kdyby neměl možnost dovážet potraviny ze zemědělských zemí.

Sjednocování probíhá ve dvou odlišných fázích. Ta první je ve znamení vznikajících kontaktů mezi různými skupinami, tu druhou představuje proces postupné etnické homogenizace. Vazby a pouta mezi lidmi někdy vznikají navzdory odlišnosti i nepřátelství, a to dokonce i za války. Podle mnoha historiků dosáhla globalizace prvního vrcholu v roce 1913, během dvou světových válek a následujícího rozděleného světa poklesla a teprve po rozpadu Sovětského svazu v roce 1989 se znovu rozběhla.(103) Nepochybně to platí zejména o světovém hospodářství, ale často se zapomíná na vojenské složky, které jsou progresivnější než obchod. Spojené státy byly v roce 1918 propojenější s Evropou než v roce 1913, později se od ní vzdálily, znovu se k ní pak ale přimkly a sdílely s ní svůj osud i ve druhé světové válce a ještě dlouho po ní během války studené.

Ve válečném nebo napjatém stavu se lidé také velmi intenzivně zajímají o život svých nepřátel. Nikdy v dějinách se Amerika tolik nestarala o dění v Rusku jako během bipolárního napětí, kdy sebemenší hnutí v Kremlu vyvolalo bouřlivou reakci ve Washingtonu. Lidé se zabývají svými protivníky daleko víc než svými obchodními partnery. Na jeden americký film o Tchaj-wanu jich možná připadá padesát o Vietnamu.

Středověké olympiády

Svět 21. století dávno překonal fázi prvotních kontaktů mezi odlišnými skupinami lidí. Nejde jen o mezinárodní vztahy, v mnohém dnes všichni sdílíme společné názory a praktiky. Před tisíci lety existovaly nejrůznější politické řády. Ve feudální Evropě spolu soutěžila knížectví se svobodnými městy a církevními státy. Muslimský svět vyznával univerzální suverenitu chalífátu, ale experimentoval s monarchií, sultanáty a emiráty. Čínské impérium věřilo, že je jedinou legitimní autoritou světa, ale na severu a na západě říše se spolu vesele potýkaly kmenové konfederace. Indie a jihovýchodní Asie byly mozaikou nejprapodivnějších režimů a vlád, kdežto za oceány v Africe a Australasii se potloukali lovci a sběrači. Není divu, že ani nejbližší sousedé se nemohli dohodnout na společných zásadách, o diplomacii a mezinárodním právu ani nemluvě. Každá společnost měla svá pravidla a stěží mohla rozumět jiným politickým zvyklostem.

Nyní naproti tomu všude vládne jediné paradigma. Planeta se rozdělila zhruba do dvou set států, jež mají všechny tentýž diplomatický protokol a uznávají stejné mezinárodní právo. Vstoupily do Organizace spojených národů a navzdory mnoha kulturním odlišnostem mají jako nezávislé státy stejná práva a privilegia. Sdílejí i mnohé politické zásady včetně alespoň formální zastupitelské parlamentární praxe a systému politických stran, všeobecných voleb a uznání všeobecných lidských práv. Parlamenty najdeme v Teheránu i v Moskvě, v Kapském městě a Novém Dillí, stejně jako v demokratickém Londýně nebo Paříži. Když Izraelcům a Palestincům podobně jako Rusům nebo Ukrajincům záleží na světovém mínění, nemají jinou možnost než hovořit jazykem lidských práv, státní suverenity a mezinárodního práva.

Na světě se sice tu a tam vyskytnou různé „zkrachovalé státy“, ale známe jen jeden úspěšný vzor. Globální politická mozaika připomíná Tolstého postřeh v románu Anna Kareninová: „Všechny šťastné rodiny jsou si podobné; každá nešťastná rodina je nešťastná po svém.“ Důvod je zřejmý, zkrachovalému státu chybí některý nezbytný prvek základní politické výbavy. Pokus Islámského státu založit novou politickou entitu univerzálního chalífátu může sloužit jako příklad naprostého odmítnutí mezinárodního pořádku. Proto také selhal. I mnohé guerilly a teroristické organizace, jež založily nové státy nebo obsadily ty existující, se vždy zařadily do mezinárodního politického systému. Dokonce i Tálibán usiloval o mezinárodní uznání jako legitimní vláda nezávislého Afghánistánu. Žádnému hnutí odmítajícímu minimální zásady globálního řádu se ale zatím nepodařilo získat trvalou vládu nad významným územím.

Posoudit sílu globálního politického paradigmatu můžeme nejlépe nikoli na příkladu války a diplomacie, ale na apolitickém soutěžení při olympijských hrách. Stačí se podívat na jejich organizaci. Jedenáct tisíc atletů v Riu de Janeiro v roce 2016 reprezentovalo národní státy, nikoli jednotlivá náboženství, společenské třídy nebo odlišné jazyky. Žádná buddhistická, proletářská ani jednotná anglickojazyčná delegace se zde nenacházela, zjistit národnost atletů s výjimkou Tchaj-wanu a Palestiny je snadné.

Při zahajovacím ceremoniálu pochodují sportovci ve skupinách, každá pod svou státní vlajkou, a když Michael Phelps získal další zlatou medaili, zazněla hymna Hvězdami posetý a na stožáru se zatřepetala vlajka s hvězdami a pruhy. Když zvítězila judistka Emilie Andéolová, zavlála nad hlavami účastníků trikolora a ozvala se Marseillaisa.

Je výhodné symbolizovat svou zemi krátkou písní, všimněme si ale, jak všechny odpovídají univerzálnímu modelu. Místo dlouhých proslovů stačí pár minut orchestrální skladby. Dokonce i hymny států jako Saúdská Arábie, Pákistán a Kongo se podřídily západní hudební konvenci. Jejich hymny znějí, jako by je zkomponoval Beethoven, když ho právě bolela hlava. Zkuste zahrát kamarádovi různé národní hymny na YouTube a nechte ho hádat, které zemi patří. Ani jejich texty se v mnohém neliší od ostatních, vyjadřují společnou koncepci politiky a kolektivní loajality. Vyzkoušejte si to na následujícím příkladu, změnil jsem pouze název státu na „má vlast“.

Má vlast, má rodná země,
místo, kde jsem prolil svou krev,
zde stojím,
abych prospěl své rodné zemi.

Má vlast, má národnost,
můj národ a má rodná zem.
Zvolejme:
Ať je jednotná má vlast!

Ať žije má země,
ať žije můj stát,
můj národ a všechen můj lid.
Dejme jeho ducha,
dejme jeho tělo
do služeb za naši velkou vlast.

Těžko uvěřit, že jde o hymnu Indonésie, nikoho by ale jistě nepřekvapilo, kdyby náležela Polsku, Nigérii nebo Brazílii.

I národní vlajky vykazují podobné opakující se znaky. S jedinou výjimkou jsou tyto obdélníkové kusy látek omezenými variacemi pruhů, barev a geometrických tvarů. Jen Nepál se svými dvěma trojúhelníky se vymyká. (Bohužel ještě nezískal jedinou olympijskou medaili.) Na indonéském praporu je červený pruh nad bílým, polský to má obráceně. Barvoslepý člověk by rozdíly mezi zástavami Belgie, Čadu, Pobřeží slonoviny, Francie, Guineje, Irska, Itálie, Mali a Rumunska nerozpoznal – všechny se honosí svislými pruhy různých barev.

Některé tyto státy spolu dříve zuřivě bojovaly, ale ačkoli 20. století bylo značně bouřlivé, olympijské hry se kvůli válce nemohly konat jen třikrát, a to v letech 1916, 1940 a 1944. V roce 1980 Spojené státy a někteří jejich spojenci bojkotovali moskevskou olympiádu a čtyři roky nato zase pro změnu nepřijeli Sověti do Los Angeles. Kontroverzní byly hry už v roce 1936 v nacistickém Berlíně a politickou bouři způsobil masakr izraelských sportovců Palestinci v Mnichově v roce 1972.

Jak by to asi vypadalo, kdyby se hry pořádaly před tisíci lety? Zapomeňme na chvíli, že na místě dnešního Ria de Janeiro tehdy stála vesnice indiánů kmene Tupí(104) a že Asiaté, Afričané ani Evropané o existenci Ameriky nic nevěděli. Nezabývejme se logistikou, jak bez letadel shromáždit tolik atletů na jednom místě, ani nedostatkem společných sportovních disciplín ve středověku. Přestože lidé uměli běhat, na stejných pravidlech by se asi byli těžko shodli. I dnes má Mezinárodní olympijský výbor potíže s účastí některých olympijských týmů a tráví nesčetné hodiny v diskuzích o účasti Tchaj-wanu a Palestinců. Kolik hodin by asi potřebovali středověcí politici, aby se dohodli? Desetkrát víc?

V roce 1016 neuznávala čínská říše Sung žádný stát na světě za sobě rovný. Kdyby její tým měl mít shodný status jako korejský nebo vietnamský, považovali by to Číňané za pokořující a nepřijatelné. A co teprve kdyby měli přijet nějací barbaři ze zámoří!

Bagdádský chalífa si také dělal nárok na univerzální nadvládu a většina sunnitů jej za svého náboženského vůdce uznávala, i když ve skutečnosti neovládal ani své domovské město. Nevíme, zda by vznikla jednotná reprezentace sunnitů anebo zda by sportovci zastupovali desítky různých emirátů a sultanátů. V Arabské poušti se nacházelo hodně beduínských kmenů, které neuznávaly nikoho kromě svého Alláha. Měl by snad každý z nich poslat na mezinárodní velbloudí dostihy svého závodníka? Složité by to měli i Evropané. Atlet z normandského města by nevěděl, zda má do soutěže nastoupit pod korouhví místního hraběte, normandského vévody nebo francouzského krále.

Mnoho z malých knížectví a státečků v Evropě vznikalo a zanikalo během krátké doby. Přípravy na olympiádu by byly problematické, státní útvary by nevěděly, zda ještě za pár let budou vůbec existovat. Kdyby v roce 1016 vyslal anglický král svůj tým sportovců, vrátili by se domů, právě když Dánové obsadili Londýn a země se stala součástí severomořského impéria Knuta Velikého, panovníka nad Dánskem, Norskem a částí Švédska. Za dvacet let se jeho říše rozpadla a za dalších třicet roků Anglii obsadil normandský vévoda.

Netřeba dodávat, že většina těchto pomíjivých politických útvarů ani neměla svou hymnu nebo vlajku. Ne že by státní symboly nebyly důležité, ale jejich evropský výraz se zásadně lišil od zástav a znaků Indonésanů, Číňanů nebo Tupíů. Dohodnout se na společném protokolu sportovního klání by sotva bylo možné.

A proto, až budete sledovat olympiádu v Tokiu v roce 2020, připomeňte si, že ono zdánlivé soutěžení mezi národy představuje úžasnou globální dohodu. Spolu s hrdostí, jakou lidé cítí, když jejich tým získá zlatou medaili a národní vlajka stoupá na stožár, bychom měli pociťovat ještě silnější hrdost, že lidstvo vůbec dokázalo takovou společnou událost zorganizovat.

Dolar vládne všude

V předmoderních časech neprováděli lidé jen pokusy s politickými systémy, vytvářeli i ohromující variace hospodářských řádů. Bojaři v Rusku, mahárádžové v Indii nebo mandaríni v Číně měli velmi odlišné představy o penězích, daních, obchodu a zaměstnanosti. Dnes už mají lidé téměř jednotné názory na tržní hospodářství a všichni jsme se stali součástkami v soukolí globální výrobní linky. Ať žijete v Mongolsku, na Novém Zélandu, nebo v Bolívii, vaše každodenní práce a hospodářský úspěch jsou závislé na společných ekonomických předpokladech, na obdobně fungujících firmách a bankách a tocích kapitálu. Pokud by se mohl ministr financí Izraele sejít na oběd se svým íránským protějškem, perfektně by si spolu rozuměli jazykem a chápáním ekonomie a snadno by vzájemně chápali svoje obtíže a starosti.

Jakmile se Islámskému státu podařilo opanovat nějakou část území Sýrie a Iráku, zavraždil desetitisíce lidí, ničil archeologické památky, bořil sochy a důsledně likvidoval veškeré symboly předcházejících epoch a západního kulturního vlivu.(105) Když ale jeho bojovníci obsadili místní banky a nalezli v sejfech stohy dolarů s tvářemi amerických prezidentů a nenáviděnými politickými a náboženskými hesly, tyto symboly amerického imperialismu jim najednou nevadily a rozhodně je nespálili. Přes všechny náboženské a politické různice mezi národy ctí celý svět dolary. Ačkoli dolaru není vlastní žádná vnitřní hodnota a jeho bankovku nelze sníst ani vypít, všeobecná důvěra ve spolehlivost Federálního rezervního systému a sílu amerického hospodářství je tak ohromná, že ji uznávají i islámští fundamentalisté, mexičtí drogoví baroni a severokorejští diktátoři.

Jednota současných planetárních obyvatel je dnes také obzvlášť patrná ve společném názoru na přírodu a lidské tělo. Uzdravení nemocného před tisící lety bylo naprosto závislé na místě, kde se léčil. V Evropě se dozvěděl, že trpí božím hněvem, a měl by přispět na charitu nebo na církev, vydat se na pouť a modlit se za odpuštění. Někde na venkově mohl objevit léčitelku, která zaříkáním vyháněla z těla zlého ducha, případně doporučovala krev z černého kohouta.

Na Blízkém východě mu tamní lékaři objasnili příčinu jeho neduhu porušenou harmonií tělesných šťáv a pokusili se ji napravit dietou a páchnoucími lektvary. V Indii mudrci ájurvédy na základě své teorie rovnováhy tří tělesných sil, známých jako dóša, pacientovi navrhli užívání bylinných roztoků, masáže a jógu. Lékaři v Číně, tak jako šamani na Sibiři či v Africe, každý podle své tradice chápali lidské tělo i nemoc odlišně a nabízeli jiný rituál, lektvary či medicínské kúry. Některé skutečně působily, jiné se téměř rovnaly rozsudku smrti. Všechna místa na světě měla společné pouze to, že nejméně třetina dětí se nedožila dospělosti a průměrný věk zdaleka nedosahoval k padesátce.(106)

Dnes už příliš nezáleží na tom, v kterém koutě světa onemocníte. Navštívíte nemocnici s doktory v bílých pláštích, kteří studovali stejné vědecké teorie na přibližně stejně vybavené lékařské fakultě. Budou se řídit stejnou metodou, použijí stejné testy, dojdou ke stejným závěrům a předepíší tytéž léky vyráběné obvykle mezinárodními koncerny. Kulturní rozdíly mezi Kanaďany, Japonci a Íránci sice existují, ale jejich pohled na lidské tělo a nemoc se neliší. Ani Islámský stát po dobytí Rakky a Mosulu nevyhodil místní nemocnice do povětří, naopak – vybídl muslimské lékaře a zdravotní sestry po celém světě, aby přišli na pomoc.(107) Zřejmě i islámští fundamentalisté věří, že se lidské tělo skládá z buněk, že patogenní mikroorganismy vyvolávají nemoci a antibiotika zabíjejí bacily.

Jaký je ale základní stavební materiál světa? Před tisíci lety měla každá civilizace své vlastní vysvětlení. Dnes mají vzdělaní lidé všude na světě stejnou představu, věří ve hmotu, energii, čas a prostor. Íránské a severokorejské nukleární programy se nijak neliší, vycházejí ze stejné atomové fyziky jako Izraelci a Američané. Kdyby Íránci a Severokorejci věřili, že E = mc^4, měli by Izraelci a Američané po starostech.

Stále však existují odlišná náboženství a národní identity. Když ale dojde na praktickou stránku věcí – hospodářství, nemocnici nebo bombu, všichni náleží do jediné civilizace. Nebudou spolu pochopitelně souhlasit ve všem, koneckonců každá společnost má i své vnitřní neshody, a právě ty jsou definiční. Nemá totiž smysl charakterizovat kulturu seznamem společných vlastností, daleko výstižnější je popis vzájemných konfliktů a sporů. Evropa v roce 1618 už neměla společné náboženství a definoval ji hluboký konflikt – identitu určovaly rozdíly mezi katolicitou a protestantismem. Lidé kvůli odlišným doktrínám zabíjeli a umírali. Nezájem o tyto konfesní odlišnosti mohl mít nanejvýš Turek nebo Ind.

Nejinak tomu bylo v roce 1940, kdy měly Británie a Německo zcela odlišné politické režimy, přestože oba státy byly součástí jedné civilizace. Hitler nebyl o nic méně Evropanem než Churchill. Na křižovatce dějin teprve zápas mezi nimi určil, co to znamená být Evropanem. Žádný lovec a sběrač někde v džungli by tento evropský konflikt kvůli rase a impériu nedokázal pochopit.

Lidé spolu zápasí většinou právě jako členové jedné rodiny. Definují se daleko více svými konflikty a nevyřešenými problémy než vzájemným souladem. Co znamená být Evropanem v roce 2019? Mít bílou kůži, věřit v božství Ježíše Krista nebo snad vyznávat politickou a individuální svobodu? Ale kdepak! Dnešní zásadní spor se týká imigrace, Evropské unie a limitu tržního hospodářství. Nepochybně i posedlosti vlastní identitou a obavami ze stárnutí populace, z bezuzdné konzumní společnosti anebo globálního oteplování. Ve svých nevyřešených konfliktech se Evropané hluboce liší od svých předků z let 1618 nebo 1940 a paradoxně se čím dál víc podobají svým současným čínským a indickým obchodním partnerům.

Ať už přijdou jakékoli změny, čeká nás spíš bratrský zápas uvnitř jediné civilizace než střet cizorodých civilizací, protože 21. století je globální. Co se stane, až klimatická změna způsobí ekologickou katastrofu? Co bude, až počítače získají převahu nad lidmi a připraví většinu z nich o práci? A co teprve, jestli biotechnologie vytvoří homunkula a prodlouží život! Nepochybně vypuknou šílené spory a konflikty, ale ty nás už nemohou rozdělit do izolovaných skupin. Všichni jsme na sobě závislí, a třebaže lidstvo nemůže být harmonickou společností, stali jsme se členy jediné, byť rozhádané globální civilizace.

Jak si máme ale vysvětlit, že se dnes světem valí vlna nacionalismu? Nepřehnali jsme to se svým nadšením pro jediný společný svět a nepodcenili jsme poněkud soudržnost starých dobrých národů? Jestliže globalizace přináší jen zoufalé světové krize, neměli bychom ji opustit a hledat odpověď v tradičním národním společenství?

Kapitola 7.

NACIONALISMUS

Globální problémy vyžadují globální odpověď

Vzhledem k tomu, že lidstvo tvoří jedinou civilizaci a potýká se se stejnými problémy a příležitostmi, jak se mohlo stát, že se Britové, Američané a Rusové i další národy chtějí izolovat? Nabízí návrat k nacionalismu odpověď na bezprecedentní problémy globálního světa, anebo jde o únik, který pouze urychlí zkázu lidstva a biosféry?

Abychom správně odpověděli, musíme nejdříve odmítnout široce rozšířený mýtus lidové moudrosti. Nacionalismus není přirozená a neměnná část lidské psychologie a nemá biologické kořeny. Ano, člověk je nepochybně sociální tvor a skupinovou loajalitu má zakódovanou v genech. Avšak homo sapiens a jeho hominidní předci žili statisíce let v tlupách o několika desítkách členů. Oddanost malému kmeni, rotě nebo rodinnému podniku je pro člověka typická, ale není přirozené totéž pociťovat vůči milionům dalších lidí. Masová loajalita se objevila teprve před pár tisíci lety – čili z perspektivy dějin prakticky včera – a vyžaduje ohromné úsilí sociálního inženýrství.

Lidé si vybudovali národní stát, protože problémy, které je trápily, neměly jiné řešení. Starodávné kmeny na březích Nilu zavlažovaly svá pole a obchodovaly, ale jejich životodárná řeka nebyla spolehlivým spojencem. Někdy nastalo sucho a s ním i hladomor, jindy se voda vylila z břehů a zaplavila vesnice. Jednotlivé kmeny byly vůči přírodním živlům bezmocné, každý sídlil jen na malém vymezeném pobřežním území a mohl si povolat na pomoc nanejvýš několik set dělníků. Pouze úsilí velkého počtu lidí mohlo mohutnou řeku zkrotit a spoutat, vybudovat přehradu a stovky kilometrů kanálů. To je jeden z důvodů, proč se jednotlivé kmeny postupně sdružovaly ve větší celek schopný nejen regulovat řeky, ale také stavět sýpky, silnice a společný systém komunikací.

Přes všechny výhody masové spolupráce nebylo nikdy snadné sjednotit kmeny do jediného národa, a to platí dodnes. K pochopení, jak je to obtížné, si stačí položit otázku „Znám snad tyhle lidi?“ Mohu pojmenovat své dvě sestry a jedenáct bratranců a nekonečné hodiny popisovat jejich povahy, návyky a vztahy, ale nic podobného nevím o milionech lidí, s nimiž sdílím své občanství. Většinu z nich jsem nikdy nepotkal a nikdy nepotkám. Má loajalita vůči tomuto mlhavému společenství není dědictvím po mých pravěkých předcích, nýbrž představuje zázrak nedávných dějin.

Marťanský biolog, znalec anatomie a evoluce homo sapiens, by nikdy neuhodl, že tyhle opice budou jednou cítit soudržnost s miliony naprosto neznámých lidí. Abych mohl považovat několikamilionové společenství za svoje, muselo se o to postarat politické hnutí, školství, propaganda s vlajkoslávou a národními hesly. A nejen to. Bylo nutné vybudovat společnou národní obranu a zdravotní i sociální péči.

To jistě neznamená, že je národní souručenství špatné, vždyť žádná velká společnost nemůže fungovat bez kolektivní loajality a rozšíření empatie na národ má jistě své přednosti. Patriotismus nepochybně patří mezi bohulibé lidské výtvory. Věřit v jedinečnost svého národa, cítit vůči němu oddanost a zvláštní povinnosti, to vše nás povzbuzuje, abychom se starali o druhé a dokázali se pro ně i obětovat. Byla by chyba domnívat se, že bez nacionalismu by vznikl liberální ráj. Nejspíš bychom upadli do chaosu kmenové společnosti. Mírumilovné, blahobytné a liberální státy jako Švédsko, Německo nebo Švýcarsko představují silná národní společenství, kdežto většině zkrachovalých států, jako jsou Afghánistán, Somálsko nebo Kongo, podobná soudržnost zcela schází.(108)

Jakmile ovšem vlastenectví zmutuje do podoby šovinistického ultranacionalismu, namísto jedinečnosti svého národa začne vyznávat jeho nadřazenost a vyžadovat výlučnou loajalitu, jako by žádné jiné povinnosti neexistovaly – vzniká tak plodné podhoubí pro násilí. Kritici varují, že nacionalismus vede k válce, protože nedokáže brzdit národní nadšení. Každý národní stát ospravedlňuje svou vojenskou expanzi obranou před machinacemi sousedů. Dokud zajišťuje bezpečí a blahobyt, jeho občané ochotně zaplatí i krvavou daň. Do počátku 20. století byla taková národní úmluva přijatelná. Občas docházelo k hrůzným konfliktům, stát ale vybudoval například masivní vzdělávací, zdravotní a sociální péči. Dokonce se zdálo, že za tuto cenu jsou přijatelná i jatka u Passchendaele a u Verdunu.

Rok 1945 všechno změnil. Strašlivý vynález atomové bomby narušil rovnováhu národních států. Po Hirošimě se už lidé neobávali obyčejné války národů, ale děsili se, že nacionalismus způsobí nukleární katastrofu. Pod hrozbou totálního zničení byl džin národovectví napůl zatlačen zpátky do láhve. Jako když se obyvatelé dávných osad na březích Nilu rozhodli přesunout svou klanovou loajalitu na mocné království, jež by spoutalo nebezpečnou řeku, tak i v době zbraní hromadného ničení se pomalu ustavovala globální moc na úkor národů, neboť jen ona mohla potlačit nukleárního démona.

V roce 1964 se během americké prezidentské kampaně objevila v televizi tzv. kopretinová reklama kandidáta Lyndona B. Johnsona, snad nejúspěšnější propaganda v dějinách televize. Představila holčičku s kopretinou, jak trhá a počítá plátky, a když napočítá desátý, ozve se chladnokrevný mužský hlas odpočítávající od deseti k nule jako při odpalování rakety. Po dosažení nuly se objeví záblesk, nukleární výbuch zaplní obrazovku a prezidentský kandidát se obrací k americkému národu slovy: „Toto je v sázce. Buď se zasloužíme o svět, v němž budou žít všechny boží děti, nebo se svět propadne do tmy. Buď dokážeme milovat jeden druhého, nebo zahyneme.“(109) Jak vidno, kultovní heslo vzbouřené mládeže opoziční kultury šedesátých let „make love, not war“ se vztahovalo i na ostřílené politiky Johnsonova typu.

Během studené války ustoupil nacionalismus v mezinárodní politice do pozadí, a tak se po jejím konci zdálo, že se vlna globalizace nezastavitelně valí do budoucnosti. Předpokládalo se, že nacionalismus je jen pozůstatkem dávného primitivismu a může inspirovat nanejvýš špatně informované obyvatele zaostalých zemí. Ukázalo se však, že má mocné zastánce i mezi občany Evropy a Ameriky, nemluvě o Rusku, Indii a Číně. Neosobní instituce globálního kapitalismu mnohé zklamaly a odcizily se, stouply i obavy o osud národního zdravotnictví, vzdělání a sociální péče, a tak lidé opět hledají jistotu v objetí národního státu.

Avšak hrozba vyjádřená kopretinovou reklamou nezanikla, je dokonce naléhavější. Udržíme světový mír, nebo se propadneme do temnoty? Zničí politici svět vyvoláváním národních vášní, nebo je dnešní vlna nacionalismu jen dočasným únikem před neřešitelnými potížemi dneška?

Nukleární hrozba

Nukleární válka je Nemesis lidstva. Ne náhodou se kopretinová reklama objevila dva roky po kubánské krizi, kdy se sovětsko-americký konflikt vyhrotil a lidé se obávali, že politici a generálové nemají dost rozumu, aby nebezpečí odvrátili, a je jen otázkou času, kdy se studená válka rozžhaví. Rozum však převážil a Američané, Sověti, Evropané i Číňané změnili tisíciletý tradiční způsob geopolitiky. Světový konflikt skončil bez krveprolití. Nastoupila internacionální éra nebývalého míru, zanikla nejen hrozba nukleárního střetu, snížil se radikálně i počet mezistátních válek. Od roku 1945 se téměř nikde v důsledku vojenské agrese nezměnily hranice a většina vlád přestala považovat ozbrojený boj za standardní nástroj politiky. Bez ohledu na občanskou válku v Sýrii nebo konflikt na Ukrajině a několik dalších výbušných míst po světě ukazuje světová statistika z roku 2016, že v důsledku válek zahynulo méně lidí, než kolik jich zemřelo na obezitu, autonehody nebo spáchalo sebevraždu.(110) Je to největší politický a morální úspěch naší doby.

Bohužel se zdá, že jsme si na dobré zvykli a považujeme je za samozřejmé. Možná i proto si dnes zahráváme s ohněm. Rusko a Spojené státy se znovu předhánějí v nukleárním zbrojení, jako by chtěly zrušit celá desetiletí tak obtížně dosaženého příměří. Opět se ocitáme na hranici sebezničení.(111) Veřejnost si dávno přestala dělat starosti a snad si i „bombu oblíbila“, jak hlásil Dr. Strangelove (Divnoláska) ve slavném filmu. Nebo snad zapomněla, že bomba existuje.

Diskuze o brexitu v Británii, která je nukleární mocností, se týkala ekonomické a imigrační tematiky, ale o zásadním příspěvku Evropské unie ke světovému míru se téměř nemluví. Po staletích krvavých konfliktů se Francouzi, Němci a Italové dohodli na pravidlech kontinentálního souladu a teď jim Angličané sypou do soukolí zázračného stroje písek.

Vybudovat mezinárodní systém, jenž zamezil atomové válce, bylo nesmírně obtížné. Tento systém se musí neustále přizpůsobovat měnícím se podmínkám. Dnes by měl kupříkladu méně záviset na Americe a více na spolupráci s Čínou a Indií.(112) Opustit jej a vrátit se k nacionalistickému zápolení mezi státy by byl nezodpovědný hazard. Je sice pravda, že válečné hrátky mocností 19. století civilizaci nezničily, ale to bylo dávno před Hirošimou. Nukleární zbraně zvýšily sázku a z gruntu změnily politiku války a míru. Obohacování uranu a plutonia je veřejným tajemstvím, a tak přežití lidstva závisí na nadřazení světové bezpečnosti nad nezávislost jednotlivých států. Horliví nacionalisté, kteří provolávají „vlast na prvním místě“, by si měli uvědomit, zda by bez výrazné mezinárodní spolupráce ochránili svůj národ před nukleární zkázou.

Ekologická hrozba

V nedaleké budoucnosti se vedle nebezpečí světové války objeví i vážná hrozba ekologického kolapsu. Lidé dnes masivně poškozují globální biosféru, drancují přírodní zdroje, zamořují přírodu obrovským množstvím odpadů i jedovatých látek a ničí skladbu půdy, vodu i ovzduší. Má to mnoho příčin.

Mnohdy porušujeme křehkou ekologickou rovnováhu, která se vytvořila během sta milionů let, z neznalosti. V průmyslovém zemědělství se například běžně používají umělá hnojiva, zejména fosfáty. V malém množství pomáhají vyživovat rostliny, ale ve velkém jsou prudce jedovaté a mají devastující vliv na život v řekách, jezerech i oceánech. Americký farmář v Iowě tak bezděčně zabíjí ryby v Mexickém zálivu.

Agroprůmysl ničí faunu, flóru a celé ekosystémy, hyne korálový bariérový útes v Austrálii a mizí amazonské deštné pralesy. Homo sapiens se už po tisíce let chová k přírodě jako sériový vrah a nyní to vypadá, že se proměnil v masového vraha celé živé planety. Bude-li takto pokračovat, zlikviduje nejen většinu živých druhů, ale i sám základ lidské civilizace.(113)

Největším nebezpečím světa je zřejmě klimatická proměna. Lidé jsou přizpůsobiví a během statisíců let přežili ohromné změny teplot, doby ledové i velká oteplení, avšak zemědělství, města a velké společnosti existují teprve zhruba posledních 10 000 let. Během holocénu bylo klima naší planety poměrně stabilní, ale odklon od standardních výkyvů teploty by znamenal potíže, jaké lidstvo dosud nepoznalo. Stali bychom se miliardami pokusných morčat, jako bychom si přáli zjistit, co všechno ještě vydržíme. I kdybychom se dokázali přizpůsobit, nevíme, kolik obětí by tak radikální změna přinesla.

Tento úděsný pokus na lidech se už rozběhl. V porovnání s možnou nukleární válkou představuje klimatická změna skutečnost. Vědci se shodují, že zejména skleníkové plyny, např. kysličník uhličitý, mají na atmosféru zásadní vliv.(114) Nevíme samozřejmě, kolik ho lze ještě beztrestně napumpovat do ovzduší, ale bez radikálního snížení průmyslových emisí by se podle vědeckých prognóz globální průměrná teplota do dvaceti let zvýšila o dva stupně Celsia.(115) Rozšířily by se pouště, zvedla by se hladinu oceánů, rozpustily ledovce a zvětšily výkyvy počasí. Uragány a tajfuny by pak byly běžné. Masivní změna klimatu by narušila zemědělství, pod vodou by se ocitla nízko položená města a stamiliony uprchlíků by se vydaly hledat nové domovy.(116)

Už dnes je v dohledu zlom, po jehož dosažení neodvrátí světovou tragédii ani radikální snížení emisí. Postupné globální oteplování totiž rozpouští polární ledovce, zpět do stratosféry se odráží méně slunečního záření, planeta vstřebává více tepla a tání se zrychluje. Až tento bludný kruh dosáhne kritické hodnoty a v polární oblasti i na horách roztaje ledová pokrývka, už nepomůže zastavit spalování uhlí a ropy. Jen uznat nebezpečí nestačí – je zapotřebí podniknout nutné kroky, a to okamžitě.

Jenže místo abychom produkci skleníkových plynů snižovali, neustále ji zvyšujeme. Lidstvo si neuvědomuje, jak málo času mu zbývá, a nechce se vzdát své náruživé závislosti na fosilních palivech. Léčení planety musí začít už nyní! Ne za rok, ani ne za měsíc, energetického narkomana fosilních paliv jménem homo sapiens je zapotřebí zastavit ihned!

Jak se s takovou hrozbou hodlá vyrovnat nacionalismus? Má snad na ekologické nebezpečí nějakou odpověď? Co zmůže jednotlivý stát? Jednotlivé země nepochybně mohou zavádět zelenou politiku, zejména přináší-li hospodářské výhody. Některé vlády se snaží zdaňovat emise a zvyšovat cenu ropy i plynu, pečují o přírodní prostředí, podporují obnovitelné zdroje a přinejmenším nedotují znečišťující průmyslová odvětví. Investují také do výzkumu revolučních ekologických technologií a zakládají nejrůznější instituce na ochranu prostředí. Spalovacímu motoru můžeme jistě poděkovat za mnohé výhody posledních sto padesáti let, máme-li však udržet v rovnováze životní prostředí a ekonomii, musíme jej co nejdříve nahradit úspornější variantou a najít ekologičtější zdroje energie. S fosilními palivy bychom měli skoncovat co nejdříve.(117)

I mimo energetiku se prosazují důležité objevy, jež mohou být víc než nápomocné. Jednou z možností by mohla být výroba „čistého masa“. Dnešní masokombináty nejenže ukrutně trápí miliardy citlivých zvířat, ale jsou také hlavním zdrojem globálního oteplování, ohromné spotřeby antibiotik a jedů, největšími znečišťovateli půdy, vod i povětří. Podle souhrnné zprávy Institution of Mechanical Engineers z roku 2013 spotřebuje produkce jednoho kilogramu hovězího asi 15 000 litrů vody v porovnání s 287 litry na vypěstování kilogramu brambor.(118)

A nápor na životní prostředí, zvláště v zemích, jako je Čína nebo Brazílie, se zvyšuje úměrně s růstem životní úrovně. Ten nyní umožňuje stamilionům lidí, aby změnili stravovací návyky a nahradili konzumaci brambor hovězím. Nebude snadné ani přesvědčit Američany a Němce, aby se vzdali svých oblíbených steaků, hamburgerů a klobás. Ale co když vědci naleznou způsob, jak vypěstovat maso z buněk? Jaké by to bylo, kdybychom si místo jatek a porážky skotu, místo transportu masa mezi kontinenty mohli na místě vypěstovat karbanátek?

Zní to sice jako vědecko-technická fantazie, ale v roce 2013 se jeden takový čistý karbanátek už vypěstovat podařilo a výzkumníci jej také hned snědli. Tehdy sice vyšel na slušnou sumu 330 000 dolarů, ale během čtyř let srazil výzkum jeho cenu na 11 dolarů a vědci doufají, že do dalších deseti let trumfnou cenu běžného masa a vyprodukují levnější čisté maso. Byl by to převratný vývoj, který by nejen ušetřil miliardy živočichů příšerného utrpení a milionům podvyživených lidí poskytl výživu, ale zároveň by zabránil ekologické katastrofě.(119)

Jak vidíme, existují možnosti, jak se klimatickým změnám vyhnout, záleží ovšem na vládách, firmách a hlavně na lidech, co pro to chtějí udělat. Podařit se to ale může pouze na globální úrovni, protože ve sdíleném klimatu jsou všichni vydáni na milost lidem na druhém konci světa. Republika Kiribati – ostrovní stát v Tichém oceánu, by mohl emise svých skleníkových plynů snížit na nulu, ale bylo by mu to málo platné. Pokud se nepřipojí i ostatní země, zvýšená hladina oceánu ostrovy zaplaví a zničí.

I kdyby Čadská republika instalovala solární panely na každé střeše, nezodpovědná politika vzdálených cizinců by ji proměnila v poušť. Ani tak mocné státy jako Čína a Japonsko nejsou ekologicky suverénní. Chtějí-li ochránit Šanghaj, Hongkong a Tokio před ničivou záplavou a tajfuny, musí nejdříve přesvědčit americkou i ruskou vládu, aby skoncovaly s politikou „byznys jako obvykle“.

Nacionalistický izolacionismus je v rámci klimatické změny dokonce nebezpečnější než nukleární válka. Ta by mohla zničit všechny národy, a ty proto mají společný zájem, aby k ní nedošlo. Globální oteplení ale nedopadá na svět rovnoměrně. Některé státy, zejména Rusko s rozlehlou tundrou, by na něm slušně vydělaly. Rusko má také relativně málo aktiv na mořském pobřeží a nebezpečí zvýšené vodní hladiny je netrápí tak jako Čínu nebo Karibati. Vyšší průměrné teploty, jež by proměnily Čadskou republiku v poušť, by zlikvidovaly permafrost a Sibiř by se mohla stát obilnicí světa. Na dálném severu by roztála ledová pokrývka, otevřely by se arktické námořní cesty a vznikla by nová dopravní tepna globálního obchodu. Ruská Kamčatka by možná nahradila Singapur v roli křižovatky světa.(120)

Náhrada fosilních paliv obnovitelnou energií proto neláká všechny země stejně. Například Čína, Japonsko a Jižní Korea mají eminentní zájem snižovat globální emise, neboť dovážejí ohromné množství ropy a plynu a velice rády by se této finanční zátěže zbavily. Rusko, Írán a Saúdská Arábie jsou naopak na vývozu fosilních paliv ekonomicky závislé, a kdyby je solární a větrné elektrárny měly nahradit, zhroutilo by se jejich hospodářství.

Nedivme se, že některé státy tvrdě tlačí na snižování globálních emisí kysličníku uhličitého, a jiné nikoli. Zvláštní je, že někdy i tam, kde by na oteplování společnost těžce doplatila, tak jako ve Spojených státech, krátkozrací nacionalisté nebezpečí buď nevnímají, nebo mu dokonce nevěří. Typickým příkladem takové absurdity bylo rozhodnutí americké vlády v lednu 2018 uvalit kvůli podpoře vlastních výrobců 30% clo na dovoz levných slunečních panelů. Takové zdražení jistě rozvoj obnovitelné energie zpomalí.(121)

Nebezpečí atomové bomby je natolik očividné, že je nikdo nemůže zcela opomíjet, naproti tomu naléhavost hrozby globálního oteplování je obtížněji uchopitelná. Proto dávají nacionalisté přednost okamžitému národnímu zájmu a ujišťují se navzájem, že na bolestivé oběti je času dost, nemá přece smysl propadat panice, ať se kvůli životnímu prostředí trápí jiné státy. Někteří problém dokonce popírají a není žádným překvapením, že je pochybování o změnách klimatu výsadou pravice. Levicový intelektuál by nikdy netweetoval, že jde o čínský podvod. A protože neexistuje národní řešení, věří nacionalisté, že neexistuje ani problém.(122)

Technologická hrozba

Nacionalisté nemají odpověď ani na třetí existenciální hrozbu 21. století, na možnost společenského rozvratu způsobeného nezvládnutelným technickým rozvojem. Splynutí biotechnologií s informačními technologiemi otevírá několik hrůzných scénářů, o nichž jsem už hovořil. Jedním z nich je digitální diktatura, tedy vznik nepotřebné manuální třídy v globálním měřítku. Co na to nacionalisté? Vůbec nic. Odpověď nemají, protože národní stát neposkytuje ochranu proti rozvratu společnosti. Na výzkum a vývoj nemá nikdo monopol, dokonce ani velmoc ne. Když americká vláda zakázala provádět pokusy na lidských embryích, čínské vědce to nezastavilo. A pokud Číňané získají zásadní ekonomickou nebo vojenskou výhodu, Spojené státy budou v pokušení zákaz odvolat. V xenofobním světě „homo homini lupus“ postačí, aby jedna země získala technickou výhodu, a nikdo si nedovolí zůstat pozadu. Aby se lidstvo sebezničujícímu běhu do propasti vyhnulo, muselo by si uvědomit svou společnou identitu a být globálně loajální.

Zatímco nukleární válka a klimatické změny ohrožují fyzické přežití lidstva, nové rozkladné technologie mohou změnit samu lidskou přirozenost, neboť napadají naši nejhlubší etickou stránku a náboženskou víru. Na bioinženýrství a umělou inteligenci, jež možná vytvoří nové životní formy člověka, mají lidé mnohem rozporuplnější názory než na nebezpečí nukleární války a ekologické katastrofy. Neshodne-li se celý svět na jednotných etických pravidlech, povstane novodobý doktor Frankenstein.

Nacionalisté nedokážou zformulovat etické vodítko, protože jim chybí představivost. Přemýšlejí totiž v terminologii dlouhodobých územních konfliktů 19. století, kdežto technickou revoluci nutno chápat jako záležitost přímo kosmickou. Po čtyři miliardy let se organický život rozvíjel přirozeným výběrem, a nyní se jej chystá věda přeorganizovat inteligentním plánem a zahájit éru nového, anorganického života.

Je nepravděpodobné, že by takové inženýrství homo sapiens přežil. Člověk je stále ještě tou starou opicí a své hominidní rodiny se nezbavil. S neandertálci a šimpanzi máme společnou fyziognomii, mnohé mentální vlastnosti a fyzické schopnosti. Máme nejen hominidní ruce, oči a mozek – i naše smyslnost, láska, vztek a sociální pouta jsou našim vzdáleným příbuzným podobné. Během jednoho nebo dvou století biotechnologie v součinnosti s umělou inteligencí změní naše tělesné, fyzické a mentální vlastnosti natolik, že svou lidskou formu zcela opustíme. Někteří vědci se domnívají, že se od své organické stavby odpoutá i naše vědomí a bude pak volně surfovat v kyberprostoru bez biologického a fyzikálního omezení. Dokonce by se mohlo stát, že se také inteligence oddělí od vědomí a svět ovládnou nevědomé bytosti s vyšší formou inteligence.

Co na to řeknou izraelští, ruští nebo francouzští nacionalisté? Zásadní rozhodnutí o budoucím životě bude možné učinit jen v případě, že se svět zbaví nacionálního uvažování a nahlédne problémy už nejenom z globálu, ale přímo z kosmické perspektivy.

Země jako vesmírná loď

Každé z těchto nebezpečí – nukleární válka, kolaps ekologie a rozvrat společenského řádu – může samo o sobě ohrozit budoucnost civilizace. Všechna dohromady ale představují nebývalou existenciální krizi, protože se navzájem podmiňují.

Ekologická krize, přestože ohrožuje samu existenci lidstva, nezastaví vývoj umělé inteligence a bioinženýrství. Ani stoupající hladina oceánů, klesající produkce potravin a masová migrace nemohou odvrátit zájem o průzkum algoritmů a genetické pokusy, ba právě naopak, čím větší krize, tím víc uspíší rozvoj riskantních, avšak potenciálně vysoce lukrativních technologií.

Klimatická změna může sehrát stejnou roli jako obě světové války 20. století, které výrazně napomohly rozvoji vědy a techniky, neboť válčící strany během konfliktů přestaly dbát o životní úroveň svých občanů a věnovaly nesmírné prostředky na realizaci mnohdy odvážných a fantastických plánů. Ty sice často zkrachovaly, přesto se ale rozvinula výroba tanků, radarů, jedovatých plynů, nadzvukových letadel, mezikontinentálních balistických střel a nukleárních zbraní. Národy ohrožené klimatickou katastrofou budou rovněž investovat do zoufalých a riskantních podniků. Na omezení a kontrolu nebezpečného bioinženýrství či umělé inteligence si v krizi globálního nedostatku potravin, zaplavených měst a stovek milionů migrantů nikdo ani nevzpomene.

Rozvrácené státy přispívají k nebezpečí apokalyptické války, protože zvyšují mezinárodní napětí a narušují nukleární rovnováhu. Obě supervelmoci se od padesátých let dokázaly vyhnout konfliktu, neboť dobře věděly, že jim hrozí vzájemné zničení. S vývojem nových útočných a obranných zbraní se vznikající supervelmoc může domnívat, že zničí nepřítele bez rizika odvety. Upadající mocnost si naopak může myslet, že její nukleární zbraně brzy zastarají a je lépe riskovat, než bude pozdě. Atomová konfrontace připomínala ještě nedávno racionální partii šachu. Jak to bude vypadat, až se hráči pokusí kyberútokem vyrvat rivalovi kontrolu nad jeho figurami a anonymní třetí strana pohne pěšákem, aniž by si toho kdo všiml? A co teprve, až se AlphaZero místo společenské hry naučí pohybovat nukleárními šachovými figurkami!

Tak jako se rozličné hrozby navzájem posilují, tak i dobrá vůle, která by vyřešila jeden problém, nebude stačit na další dva, jež se mezitím vynoří. Státy vtažené do závodu ve zbrojení nebudou souhlasit s omezením výzkumu umělé inteligence a v soutěži o technickou převahu se se svými rivaly nedohodnou na postupu k zastavení globální klimatické změny. Ve světě rozděleném na soupeřící národní státy je velice obtížné zdolat tři tak ohromné problémy. Bohužel stačí, aby se nepodařilo překonat jediný z nich – a nastane katastrofa.

Na závěr je třeba říct, že nacionalistická vlna, která se dnes valí světem, nevrátí čas do roku 1939 ani 1914. Věda a technika všechno změnily a globální existenciální hrozby nemůže žádný národ zvládnout sám. Společný protivník bývá nejlepším katalyzátorem identity a dnes stojí před globálním lidstvem dokonce tři takoví nepřátelé – nukleární válka, změna klimatu a rozpad společnosti zaviněný technologiemi. A pokud lidé opět povýší národní loajalitu nad rozum, následky budou mnohem horší než v případě světových válek minulosti.

Nejlepší cestu do budoucnosti vytyčila ústava Evropské unie, když vyhlásila, že „národy Evropy zůstávají hrdé na svou národní identitu a historii, jsou ale pevně odhodlány překonat své dřívější spory a ve stále užším svazku vytvářet svůj společný osud“.(123) Tahle deklarace přece neruší národní příslušnost ani lokální tradice a neusiluje o vytváření nějaké šedé stejnorodé lidské masy. Neznamená znevažování patriotismu. Právě naopak. Vytvořením kontinentálního ekonomického a obranného valu podnítila Evropská unie lokální patriotismus ve Vlámsku, Lombardii, Katalánsku a Skotsku. Představa nezávislosti těchto regionů vypadá mnohem lákavěji, když se nikdo nemusí obávat německé invaze a když lze spoléhat na společnou evropskou frontu proti nadnárodním obchodním společnostem a globálnímu oteplování.

Nacionalisté v Evropě si argumentaci ulehčují. Mluví o návratu národa, ale kdo by chtěl dnes zabíjet nebo vůbec riskovat život pro takový ideál? Když se Skotové za časů Williama Wallace a Roberta Bruce pokusili vymanit ze sevření Londýna, museli postavit armádu. Když se o totéž pokusili v referendu v roce 2014, bylo značně nepravděpodobné, že by měli opět bojovat u Bannockburnu. Katalánští separatisté to mají podstatně těžší a došlo u nich k politováníhodnému španělskému násilí, i tak ale bylo nesrovnatelné s jatkami, jaké prožila Barcelona v roce 1939 nebo 1714.

Svět by se měl z evropské zkušenosti poučit a neobávat se, že na sjednocené planetě nezůstane dost místa pro vlasteneckou oslavu jedinečnosti každého národa a domácí povinnosti jeho členů. Máme-li však přežít a prosperovat, musíme lokální pocit oddanosti doplnit vědomím sounáležitosti s globální společností. Nikdo nemá jedinou loajalitu, máme přece také závazek vůči rodině, sousedům a kolegům ve své profesi, proč k nim tedy nepřiřadit odpovědnost vůči lidstvu a planetě? Jistě, někdy se mezi sebou různé vztahy sváří a konfliktu se nevyhneme. Kdo ale říká, že je život jednoduchý?

V předchozích staletích se lidé sdružovali do národního společenství, protože jejich problémy a příležitosti byly mimo dosah nepočetného kmene a vyžadovaly širší spolupráci. Ve 21. století se ocitají ve stejné situaci národní státy. V jejich rámci se už největší krize doby nedají vyřešit. Na celosvětové potíže národní instituce nestačí, a proto potřebujeme kosmopolitní identitu. Globální je ekologie, ekonomika i věda, ale politika se stále odbývá na národní úrovni. Takový nesoulad politického systému zabraňuje efektivnímu přístupu k hlavním problémům.

Účinná politika musí buď odglobalizovat ekologii, ekonomii a rozvoj vědy, nebo naopak internacionalizovat sama sebe. Samozřejmě odglobalizovat ekologii a vědu nelze a rozpad světového hospodářství by byl neúnosně nákladný, takže nezbývá než posilovat nadnárodní organizace. To vůbec neznamená usilovat o světovládu, jež je dosti pochybnou a nereálnou vizí. Globalizace politiky má především posílit politickou dynamiku uvnitř států a možná i velkých měst a zvýšit povědomí globálních potřeb a společných zájmů.

Vlastenecký cit nám v těchto záležitostech nijak nepomůže. Co ale univerzální náboženské tradice, nemohly by právě ony svět sjednotit? Křesťanství a islám se skutečně před dávnými časy zajímaly více o globální než místní záležitosti, zabývaly se významem života a smrti, nikoli dočasným politickým zápasem některého národa. Otázka je, zda nám dnes ještě mají co říct. Jsou natolik silné, aby utvářely nový svět, nebo představují jen přežitek minulosti a občas vyplouvají na povrch, neboť si s nimi pohrávají mocné síly současných států, ekonomiky a průmyslu?

Kapitola 8.

NÁBOŽENSTVÍ

Dnešní Bůh slouží národu

Moderní ideologie, věda ani politika dosud nemají reálnou vizi budoucnosti lidstva. Podaří se ji snad nalézt v hluboké studnici nějaké náboženské tradice? Čeká na stránkách Bible, Koránu nebo hinduistických véd? Nevěřící se takové představě posmívají nebo o ní pochybují. Jak by mohla být svatá písma, možná důležitá ve středověku, vodítkem v době umělé inteligence, bioinženýrství, globálního oteplování a kyberterorismu? Jenomže nevěřící jsou na světě menšinou, miliardy lidí uznávají Bibli nebo Korán víc než teorii evoluce. Náboženská hnutí mají ohromný vliv na politiku v Indii, Turecku i Americe a religiózní nevraživost je příčinou mnoha konfliktů od Nigérie až po Filipíny.

Jsou-li ale tato náboženství důležitá pro tolik lidí, nemohla by alespoň přispět k řešení hlavních problémů? Máme-li porozumět roli tradičních věrouk, musíme rozlišit tři druhy problémů:

1. Problémy technické. Co si mají zemědělci ve vyprahlých oblastech počít s globálním oteplováním?

2. Problémy politické. Jaká preventivní opatření mají zavést vlády, aby se suchu vyhnuly?

3. Problémy s identitou. Máme se starat o potíže farmářů na druhém konci světa, nebo se máme na prvním místě zajímat o vlastní kmenovou, případně národní společnost?

Jak už bylo řečeno, tradiční náboženství se o technické a politické problémy nezajímají, mají ale zásadní význam pro společnou identitu, proto spíš přispívají ke vzniku problémů, méně ale k jejich řešení.

Technické problémy: křesťanské zemědělství

Náboženská víra se v předmoderní době podílela zásadním způsobem na ustavení řádu zejména v zemědělství. Církevní kalendáře určovaly čas setby i sklizně, náboženské rituály zajišťovaly déšť a byly obranou před škůdci. V době ohrožení velkým suchem nebo před náletem sarančat se zemědělci obraceli na kněze, aby usmířili bohy. Pod jejich kuratelu spadalo také léčení a téměř každý prorok, guru nebo šaman vystupoval jako léčitel. Ježíš se většinu času v evangeliu zabývá uzdravováním: hle, slepí prozřeli, němí promluvili a šílenci nabrali rozumu. Ve starém Egyptě i ve středověké Evropě se nemocní obraceli daleko častěji na zázračné lidové léčitele než na ranhojiče a raději se vydali na pouť do vyhlášeného svatého místa než do nejbližšího špitálu.

Teprve v poměrně nedávné době nahradili kněze biologové a šamany lékaři. Kdyby dnes hrozila Egyptu záplava kobylek, je pravděpodobné, že by se mnozí Egypťané modlili k Alláhovi, ale rozhodně by nezapomněli na chemiky, entomology a genetiky a požadovali by po nich, aby vyvinuli efektivnější pesticidy a odolnější druhy obilí. Onemocní-li dnes dítě zbožného hinduisty, jeho otec se pomodlí k božstvu Dhanwantari, obětuje mu v místním chrámu květiny a pamlsky, ale ještě než se vydá na pouť, urychleně dopraví své dítě do nejbližší nemocnice. Dokonce i duševní choroby, poslední bašta náboženských felčarů, se dostávají do područí vědců. Neurologové nahrazují démonology a antidepresiva Prozac vyhánění zlých duchů.

Vítězství vědy je tak velké, že změnilo i samo náboženství. Dnes už i náboženští horlivci trpí kolektivní amnézií a nejraději by zapomněli, že se tradiční věrouky podobnými záležitostmi zabývaly. „Co na tom, že se v praktických záležitostech obracíme o pomoc na inženýry a doktory?“ říkají. „Co má víra společného se zemědělstvím nebo s lékařstvím?“

Upřímně řečeno, nemá s nimi společného nic. Profese kněží spočívá v něčem jiném než v přivolávání deště, uzdravování, prorokování a magii. Umění kazatele tkví od nepaměti v šikovné interpretaci. Kněz nemusí umět tancovat, musí ale vysvětlit, proč rituální tanec nepřinesl déšť a proč máme v našeho Boha věřit, přestože se zdá být k našim prosbám a modlitbám hluchý a slepý.

Právě tato až geniální schopnost vysvětlovat znevýhodňuje náboženské představitele vůči vědcům. Ti také dokážou zjednodušovat nebo žonglovat s důkazy, ale mají jednu obrovskou výhodu. Zásadu a povinnost přiznat omyl a každý neúspěch napravit novou teorií. Proto také umíme pěstovat odolnější plodiny a vyrábět lepší léky, kdežto kněží a guruové dokážou pouze zlepšovat své výmluvy. Mnozí věřící si to během staletí uvědomili, takže autorita církví a guruů v technické oblasti upadla. Zde je i důvod, proč se svět postupně stává jedinou civilizací. Když něco funguje, lidé si to ihned přivlastní.

Politické problémy: muslimské hospodářství

Zatímco nám věda nabízí přesnou odpověď na vědecké problémy, jako je třeba léčba spalniček, když jde o politickou volbu, neexistuje mezi vědci shoda. Téměř všichni považují globální oteplování za nebezpečnou skutečnost, ať už zaviněnou průmyslem a spotřebou, nebo ne, ale konsenzus, jak tuto hrozbu co nejefektněji odvrátit, neexistuje. To ovšem neznamená, že se máme obrátit o pomoc k náboženství. Starobylá svatá písma nejsou dobrým průvodcem současným hospodářstvím a hlavní spor mezi kapitalisty a socialisty nemá nic společného s rozdíly mezi tradičními náboženstvími.

Je sice pravda, že v Izraeli a Íránu mají rabíni a ajatolláhové značný vliv na hospodářskou politiku státu, a dokonce i v sekulárnějších zemích, jako jsou Spojené státy nebo Brazílie, ovlivňují církevní představitelé veřejné mínění, zejména pokud jde o daně a regulaci životního prostředí. Při detailnějším pohledu je však zřejmé, že ve srovnání s vědeckými teoriemi hraje náboženství druhé housle. Duchovní vůdce ajatolláh Sajjid Alí Chameneí by v Koránu marně hledal odpověď na krizi íránského hospodářství – Arabové 7. století o dnešní průmyslové ekonomice a globálních finančních trzích samozřejmě nic nevěděli. Musel by se poučit z moderní ekonomie od takových myslitelů, jako byli Milton Friedman a Friedrich Hayek. Pokud by se rozhodl zvýšit úrokovou míru, snížit daně, privatizovat státní podniky a podepsat mezinárodní dohodu o clech, mohl by využít své náboženské autority a ukrýt své racionální rozhodnutí do náboženského hávu, podepřít je nějakým tím veršem z Koránu a představit je jako Alláhovu vůli. To ale na věci nic nemění. Hospodářská politika šíitského Íránu, sunnitské Saúdské Arábie, židovského Izraele a hinduistické Indie se výrazně neliší.

Během 19. a 20. století napadali náboženští myslitelé všech denominací a věr bezduchý materialismus, amorální ekonomii kapitalismu a přebujelou státní byrokracii. Nabízeli odlišný sociálně-ekonomický systém založený na duchovních zásadách víry a slibovali, že odstraní neduhy moderního světa. Když však v některých obdobích dostali šanci něco opravdu uskutečnit, dokázali jen pozměnit fasádu a na stavbu kapitalistického hospodářství umístit monumentální kříž, Davidovu hvězdu, půlměsíc nebo Óm.

Stejně jako v dobách vzývání deště, nemá náboženská kvalifikace co říct ani k dnešní ekonomické vědě. Je sice pravda, že ajatolláh Chameneí dokáže každý krok své ekonomické politiky obhájit Koránem, tím ale svatou knihu de facto degraduje, protože ze zdroje pravého poznání činí pouhou pomocnou autoritu. Jeho názor na hospodářství nemá se svatým textem nic společného. Hledat v Koránu súru na ospravedlnění něčeho, co vychází ze současnosti, vyžaduje pouze imaginativní přístup a šikovnou formulaci. Dobrý znalec Koránu obhájí cokoli.

Neméně to platí o křesťanství. Křesťan může být stejně dobře kapitalista jako socialista – některé Ježíšovy výroky mají až komunistický nádech. Během studené války se tím věřící američtí kapitalisté nijak netrápili a Kázání na hoře ignorovali. Žádná křesťanská, muslimská ani hinduistická ekonomika prostě neexistuje.

Ne že by se v Bibli, Koránu a védách neobjevovaly názory na hospodářství, objevují se, jsou ovšem velmi zastaralé. Gándhí se inspiroval védami a představoval si nezávislou Indii jako mozaiku soběstačných zemědělských obcí, každá by si ručně tkala vlastní látky a dovoz i vývoz by byly minimální. Jeho nejslavnější fotografie jej zobrazuje u kolovrátku, jenž se stal symbolem indického hnutí za nezávislost.(124) Vize nové Arkádie byla však neslučitelná s rozvojem moderní ekonomiky, a tak z ní zůstala jen Gándhího rozzářená tvář na každé rupii.

Moderní hospodářské teorie jsou proti tradičním dogmatům natolik důležité, že ekonomickými příčinami vysvětlujeme i zjevně náboženské konflikty, a nikoho nenapadá, že by to mělo být obráceně. Existují pokusy vysvětlit konflikt mezi katolíky a protestanty v Severním Irsku třídním původem znepřátelených stran. Nešťastný chod dějin totiž způsobil, že vládnoucí vrstva je protestantská a nižší vrstvy převážně katolické. Na první pohled teologický konflikt o Ježíšovo božství byl ve skutečnosti převážně zápasem mezi majetnou a nemajetnou třídou. Málokdo by ale vážně tvrdil, že zápas mezi levicovými partyzány a kapitalistickými farmáři v Jižní Americe v sedmdesátých letech pouze zastíral hlubší spor o křesťanskou nauku.

Jaký vliv může mít náboženství na velké otazníky 21. století? Poradí nám v dilematu, zda udělit umělé inteligenci právo rozhodovat o našem životě – tedy volit za nás, co máme studovat, kde žít a s kým se oženit? Existuje na takovou otázku muslimská nebo židovská odpověď? Samozřejmě ne. Lidstvo se jednoduše rozdělí do dvou hlavních stran, na ty pro a na ty proti, muslimové i židé budou v obou táborech a svůj názor samozřejmě zaštítí umným výkladem Koránu a talmudu.

Jistě se najdou náboženské skupiny, jež na některé aspekty problému vytáhnou svatá a věčná dogmata. V sedmdesátých letech vymysleli katoličtí teologové v Jižní Americe novou teorii osvobození, podle níž neměl Ježíš daleko k Che Guevarovi. A nepochybně i dnes pro Ježíše najdou novou roli a zatáhnou jej do debaty o globálním oteplování, aby se zdálo, že se některé současné postoje opírají o neměnné náboženské zásady.

Už se to také děje. Na jedné straně slyšíme zuřivá kázání amerických evangelikálních pastorů proti každé regulaci životního prostředí, na druhé se papež František v Kristově jménu postavil do čela zápasu s globálním oteplováním (viz encykliku Laudato si‘).(125) Možná že katolická a evangelikálníká pozice v otázce omezení emisí časem přispěje k rozhodnutí. Katolíci na rozdíl od evangelikálů možná uvěří, že z Ježíšova poslání vyplývá nutnost ochrany života a životního prostředí. Obě tyto církve si na auta nalepí odlišná hesla. Evangelikálové budou jezdit ve velkých užitkových vozech SUV, zbožní katolíci v malých štíhlých elektromobilech s nápisem „Kdo spaluje planetu, bude se smažit v pekle!“ Přestože obě strany budou hájit své pozice citacemi z Bible, rozdíl mezi nimi ovlivní vědecké teorie a politická hnutí. Znovu se projeví, že velké spory našich časů nemají s náboženstvím nic společného, i zde jde o opium lidstva, jak by řekl Marx.

Problém identity: čáry v písku

Marx ovšem nehorázně přeháněl a příliš snadno se vypořádal s náboženstvím jako s falešnou nadstavbou vědomí znemožňující chápat průmyslový a hospodářský vývoj společnosti. I když je víra islámu, hinduismu a křesťanství pestrobarevnou dekorací na ekonomické fasádě světa, lidé se s ní velmi často plně ztotožňují a jejich náboženská identita má reálný vliv. Lidská výkonnost závisí na masové spolupráci, a ta má svůj zdroj ve společném fiktivním příběhu, nikoli ve vědeckých faktech a hospodářské nezbytnosti. I dnes jsou rozdíly mezi muslimy a židy, Rusy a Poláky dány náboženskými mýty. Nacistické a sovětské pokusy stanovit lidskou identitu na základě rasových a třídních rozdílů byly nebezpečnými pseudovědeckými fantaziemi a vědci si od té doby dávají velký pozor, aby se vyhnuli otázce stanovení lidské přirozenosti.

Přestože náboženství neporučí dešti, nevyléčí žádnou nemoc a nevyrobí bombu, náboženská víra stále rozhoduje o naší skupinové identitě, o tom, kdo jsou ti druzí, komu pomáhat a koho bombardovat. V praktických záležitostech existují mezi lidmi jen malé rozdíly. Všichni žijeme v byrokratickém národním státě s více méně tržním hospodářstvím, očkujeme své děti a spoléháme na techniky, chemiky a fyziky, že naši zemi ubrání. Nic takového jako šíitská, sunnitská nebo židovská byrokracie či fyzika neexistuje. Jak ale zajistit, aby se lidé cítili loajální vůči svému společenství a pociťovali nepřátelství vůči cizímu?

Aby bylo možné narýsovat v pohyblivém písku lidstva pevné linie, používá náboženství rituály a ceremonie. Šíité, sunnité a ortodoxní židé se odlišně oblékají i modlí a dodržují jiné zákazy. Jejich tradice často zkrášlují každodenní život a povzbuzují věřící k laskavému a velkorysému jednání. Pětkrát denně se nad hlukem bazarů a dílen ozývá melodický hlas muezzina svolávající věřící k přestávce ve shonu světských činností a ke spojení s věčnou pravdou. Jejich hinduističtí sousedé dosahují stejného cíle recitací mantry, židovské rodiny se každý týden sesednou kolem slavnostní páteční večeře na znamení díkůvzdání a vzájemné soudržnosti. O nedělním ránu přinášejí křesťanské pěvecké sbory naději milionům lidí a posilují komunitární důvěru a vzájemnou náklonnost.

Ne všechna náboženství jsou ovšem laskavá, některá naplňují svět ošklivostí a podporují nečestné jednání nebo přímo krutost. Nelze chválit mizogynii ani kastovní diskriminaci. Bez ohledu na krásu nebo ošklivost mají různé kulty jedno společné – utužují společenství a odlišují své vyznavače od sousedů. Podíváme-li se na náboženské rozdíly, které lidi někdy rozeštvávají, jde mnohdy o nepatrné záležitosti. Sigmund Freud malichernou posedlost těmito odlišnostmi kdysi výsměšně pojmenoval „narcismus zanedbatelných rozdílů“.(126) Dějiny a politika však dokazují, že maličkosti mohou mít zásadní význam. Pro homosexuála je rozdíl mezi životem v Izraeli a v Saúdské Arábii otázkou života a smrti. V židovském státě se nachází pod ochranou zákona a někteří liberální rabíni požehnají i svazku dvou žen. Íránská teokracie gaye a lesby systematicky pronásleduje. Bez ohledu na svou sexuální orientaci měly ženy v Saúdské Arábii jen kvůli svému pohlaví ještě donedávna zakázáno řídit auto.

Nejlepším příkladem vlivu a významu náboženství v moderním světě je Japonsko. Když ho v roce 1853 americká flotila přinutila, aby otevřelo hranice, vrhli se Japonci do modernizace svého hospodářství. Pod vlivem západní vědy a kapitalismu vyrostl během několika desítek let mocný centralizovaný stát se špičkovou vojenskou technikou a porážel jednu zemi za druhou: Rusko, Čínu, Tchaj-wan i Koreu, napadl americkou námořní základnu v Pearl Harboru a zničil evropská impéria na Dálném východě. Japonsko ale Západ a jeho instituce slepě nekopírovalo, rozhodlo se ochránit svou výjimečnou identitu. Navzdory vědecko-technické modernizaci zůstali Japonci věrni své zemi, nikoli vědě a modernosti, jak ji chápeme my, ani mlhavé představě globálního lidstva.

K tomu ovšem bylo třeba náboženství. Protože tradiční šintoismus byl snůškou nejrůznějších animistických kultů, bůžků, duchů a kdovíjakých místních strašidel a každá vesnice uctívala své oblíbené duchy a tradice, rozhodl se japonský stát ke konci 19. století, že v těchto věcech udělá pořádek. Vytvořil oficiální verzi šintoismu a potlačoval regionální zvyky. Vzniklo tak státní šintó, náboženská směs s moderní přísadou západních ideologií nacionalismu, rasismu a imperialismu. Do svého guláše přidali Japonci něco z buddhismu, konfucianismu a zejména samurajského feudálního étosu, jenž se dobře hodil k posílení loajality vůči státu. Aby toho nebylo málo, vymysleli jako nejvyšší princip zbožnosti kult císaře, jenž měl být považován za přímého potomka Amaterasu, nejdůležitější bohyně. Stal se tak vlastně samotným živoucím bohem.(127)

Na první pohled by se mohlo zdát, že taková podivná slátanina starého s novým není právě tou nejlepší metodou k uspíšení modernizace státu. Živoucí Bůh? Animističtí duchové? Feudální étos? Nevypadá to spíš jako návrat do neolitu než cesta k moderní průmyslové mocnosti?

Fungovalo to však jako magie. Závratná rychlost japonské modernizace brala dech a zároveň si Japonci vypěstovali fanatickou loajalitu vůči svému státu. Nejznámějším symbolem šintoismu se staly první precizně řízené střely na světě. Dlouho před tím, než se Spojeným státům podařilo uvést do provozu první chytrou bombu a v době, když nacistické Německo teprve experimentovalo s raketami V-2, potopili Japonci desítky nepřátelských válečných křižníků přesnými zásahy svých naváděných střel. Známe je pod názvem kamikaze. Zatímco dnes jsou naváděny počítači, letouny naložené výbušninami tenkrát řídili piloti jednosměrné mise. Pod vlivem státního kultu šintó obětovali mladí muži svůj život. Kamikaze byly výsledkem spojení náboženské indoktrinace a technického rozvoje.(128)

Ať už vědomě, nebo ne, mnohé vlády následují japonský příklad. Přijímají univerzální nástroje vědy a techniky i modernizace života, ale zároveň se spoléhají na tradiční náboženství, aby si společnost uchovala svou jedinečnou identitu. Roli japonského státního šintoismu více méně plní pravoslavné křesťanství v Rusku, katolictví v Polsku, šíitský islám v Íránu, wahhábismus v Saúdské Arábii a judaismus v Izraeli. Bez ohledu na to, jak archaické může někomu připadat náboženství, ho lze s trochou představivosti a šikovného výkladu zkombinovat s technickou civilizací a vyspělými moderními institucemi.

Možná nejde o pouhou náhodu, že se v Severní Koreji, bývalé japonské kolonii, podařilo vytvořit nové státní náboženství a identitu. Státní moc zde indoktrinuje své poddané fanatickou vírou, nazývanou čučche, podivnou směsicí marxleninismu, pradávných tradic a představy jedinečné čistoty korejské rasy. Vládne zbožštěná rodina Kim Ir-sena, a přestože její členové nejsou považováni za potomky boha slunce, uctívají ji lidé s takovým zápalem, že snad překonávají všechny známé kulty v dějinách. Možná s vědomím porážky japonského impéria a bez ohledu na tehdejší nesmírné oběti zahrnuli tvůrci čučche do svého náboženství svatou povinnost vyvinout nukleární zbraně.(129)

Služebníci nacionalismu

Pokud o rozvoji nových technologií a o jejich a užívání bude rozhodovat náboženská identita a rituály, mohlo by se dost dobře stát, že náš svět jednou vyletí do povětří. Nejnovější nukleární rakety a kyberbomby by mohly jednou provždy ukončit doktrinální spory o interpretaci středověkých textů. Náboženství a ceremonie zůstanou důležité, dokud bude existence společnosti vyžadovat masovou kolektivní spolupráci, jež se neobejde bez společné víry.

To ovšem znamená, že tradiční náboženství jsou součástí všech problémů lidstva, nikoli jejich řešením. Mají moc utužovat národní identitu i dostatek politického vlivu, aby vyvolaly třetí světovou válku. K řešení globálních problémů nejenže nepřispívají, ale často je dokonce vyhrocují. Ačkoli mnohé tradiční víry vyznávají univerzální hodnoty a dělají si nárok na obecnou platnost, ve skutečnosti slouží modernímu nacionalismu – ať už v Koreji, Rusku, nebo v Íránu. Ztěžují překonávání národních rozdílů a brání hledání globální odpovědnosti za nukleární hrozby, ekologické katastrofy i za rozvratné působení nových technických možností.

Jsme svědky toho, jak na nebezpečí globálního oteplování a šíření nukleárních zbraní reagují duchovní v Íránu, v Rusku nebo v Izraeli. Všichni svorně nabádají politiky, aby problémy nahlíželi z perspektivy úzce chápaného národního zájmu. Svůj národ považují za vyvolený – co je dobré pro něj, je milé i jejich bohu. Najdou se sice náboženští myslitelé, kteří odmítají excesy nacionalismu a vidí svět z univerzální perspektivy, ti ale v dnešním světě bohužel postrádají politický vliv.

A tak jsme uvízli v pasti dvou extrémů. Lidstvo sice vytvořilo globální svět a jedinou civilizaci, ale nedokáže se spojit k zažehnání nukleární, ekologické a technické hrozby, protože nacionalismus a náboženství rozdělují svět do různých, často znepřátelených táborů. Rozpor mezi globálními problémy a lokální identitou dnes dokonce ohrožuje největší multikulturní experiment světa – Evropskou unii. Byla vystavěna na univerzálních liberálních hodnotách, ovšem nyní kvůli nezvládnuté integraci milionů migrantů balancuje na hraně rozpadu.

Kapitola 9.

Imigrace

Možná jsou lepší a horší kultury

Globalizace sice do značné míry odstranila kulturní rozdíly mezi národy, zároveň ale zvýšila pravděpodobnost setkání s cizinci, kteří nás snadno mohou odpuzovat svou odlišností. Dávná civilizační odlišnost mezi bengálskou říší Pala a anglosaskou Anglií byla sice mnohem větší než dnešní kulturní rozdíl mezi současnou Británií a Indií – jenže tenkrát na této trase nelétala dopravní letadla.

Čím víc lidí překračuje hranice a hledá práci, bezpečí a lepší budoucnost, tím větší potíže vznikají s jejich asimilací. Kulturní rozdíly mnohdy vedou ke konfrontaci, narušují politický pořádek a sdílenou identitu, jež se zformovala ve stabilizovanější době. Jak palčivý je to dnes problém, to vidíme na Evropské unii. Nesoulad a napětí mezi Evropany a migranty z Afriky a Blízkého východu jsou mnohem hlubší než vůle překonávat kulturní rozdíly. Pokud by se rozpory nepodařilo neutralizovat, mohla by se Unie rozpadnout. Je paradoxní, že to byl právě úspěch v budování vzkvétající multikulturní společnosti, co přilákalo ohromné množství migrantů z celého světa. Nikdo by se neměl divit, že Syřané chtějí emigrovat raději do Německa než do Saúdské Arábie, Íránu a Ruska, a to nejen kvůli vyšší životní úrovni, nýbrž hlavně proto, že Německo všechny běžence vítá a dobře se o ně stará.

Masový nápor uprchlíků a migrantů vyvolal v Evropě smíšené reakce a roznítil zuřivou debatu o evropské identitě a budoucnosti civilizace. Odpůrci imigrace žádají okamžité uzavření hranic, zastánci imigrace je viní ze zrady multikulturní a tolerantní evropské tradice. Možná mají kritici pravdu a jimi navrhovaná opatření by předešla katastrofě. Idealisté naopak požadují otevřít dveře dokořán, čímž by ovšem evropský projekt mohl být zatížen neúnosnými nároky. Diskuze o přistěhovalcích se záhy změnila ve vřavu a nikdo nikoho neposlouchá. Neškodilo by podívat se na celou záležitost jako na obchodní transakci a ujasnit si tři základní podmínky možného řešení:

1. Hostitelská země bude přijímat přistěhovalce.

2. Přistěhovalci budou mít povinnost uznat základní normy a zvyklosti společnosti, do níž se stěhují, a smířit se se ztrátou svých tradičních hodnot.

3. Pokud se přistěhovalci asimilují, stanou se plnoprávnými občany.

Výklad každé z těchto tezí je třeba podrobit diskuzi. Ta by měla zahrnovat i čtvrtý problém, jenž se týká plnění imaginární úmluvy. Když se lidé hádají o významu imigrace, většinou si tuto čtvrtou podmínku zamíchají do prvních tří a nikdo pak neví, o čem je vlastně řeč. Podívejme se tedy na každý bod zvlášť.

První bod stanoví pouze fakt imigrace. Máme ji však chápat jako samozřejmou povinnost, anebo jako dobročinnost? Mají být hranice otevřeny každému, nebo má hostitel právo vybírat si, koho přijme, a případně imigraci i zastavit? Podporovatelé přistěhovalecké politiky se domnívají, že existuje morální povinnost přijmout každého přistěhovalce z chudých zemí, jenž hledá práci a lepší budoucnost. Podle jejich názoru máme v globalizovaném světě bratrskou povinnost k celému lidstvu, a kdo tohle neuznává, je buď sobec, nebo rasista.

Leckdo se domnívá, že imigraci tak jako tak nelze zastavit. Zoufalce neodradí žádné zátarasy a zdi, vždycky si najdou nějakou cestu. Je proto moudřejší přistěhovalce legalizovat a nevytvářet nehumánní podsvětí nelegálních dělníků a dětí bez dokladů. Odpůrci ovšem namítají, že dostatečná ochrana hranic migranty snadno odradí a že žádná morální povinnost vůči všem lidem na světě neexistuje, s jedinou výjimkou uprchlíků ze sousedních zemí, pokud prchají z područí brutálního režimu. Turecko by tedy jistě mělo dočasně přijímat zoufalé Syřany, ale Švédsko nemusí. Má být na rozhodnutí vlády dané země, jak a za jakých podmínek žadatele o trvalý pobyt přijímá – vždyť je přilákal blahobytný život ve štědrém pečovatelském státě, na jehož vzniku se nepodíleli.

Odpůrci masové imigrace poukazují na nezadatelné právo obrany před invazí, přičemž je podle nich lhostejné, zda přichází ozbrojená armáda, nebo zástupy cizinců. Švédové museli po generace tvrdě pracovat, než vybudovali zámožnou demokratickou společnost, a navíc nenesou vinu na syrském fiasku. Jestliže se švédští voliči z jakéhokoli důvodu rozhodnou, že k sobě někoho nechtějí brát, mají na to svrchované domovské právo. Pokud imigrantům dovolí přicházet, je to od nich laskavost, a nikoli povinnost. Přistěhovalci by si to měli uvědomit, měli by pociťovat vděčnost a nemávat seznamem požadavků, jako by jim hostitelská země patřila.

Každá země má možnost, aby si sama určila svou imigrační politiku. Proč by neměla právo prověřovat potenciální zločince a vybírat si migranty podle profesí, talentu nebo náboženské příslušnosti? Jestliže Izrael přiznává právo na usídlení pouze Židům a Polsko přijímá z blízkovýchodních uprchlíků výlučně křesťany, nemusí se to někomu líbit, ale voliči mají právo rozhodovat o svém domově.

Co ovšem celou záležitost komplikuje, je občasná snaha, aby se vlk nažral, a koza zůstala celá. Mnohé vlády zavírají před nelegálními přistěhovalci oči anebo jim povolují dočasný pobyt, aby využily jejich pracovní sílu i talent, ovšem bez možnosti usadit se. Tak vzniká hierarchická společnost, kde vyšší vrstva plnoprávných občanů vykořisťuje otrockou třídu bezmocných cizinců, jak je dnes běžné v Kataru a ostatních státech Perského zálivu.

Tahle diskuze proto hned tak neskončí, protože diametrálně rozdílné názory nelze jednoduše smířit. Zastánci svobodného stěhování národů si myslí, že každý člověk má právo se přistěhovat, kam se mu zlíbí, a každý stát má povinnost ho uvítat. Odpůrci imigrace takový postoj přivádí k úžasu a nevěřícně na něj hledí – pokládají totiž za naprosto samozřejmé, že přijetí přistěhovalce je velké privilegium a projev velkodušnosti. Jak si je vůbec může někdo dovolit obviňovat z rasismu nebo z fašismu?

I kdybychom připustili, že jde o laskavost, a nikoli o povinnost, pak jakmile se imigrant usadí, má hostitelská země vůči němu a jeho potomkům nepochybné závazky. Spojené státy nemohou svůj antisemitismus ospravedlňovat větou: „Ano, byla to od nás laskavost, že jsme v roce 1910 přijaly tvou prababičku, ale co bylo, bylo – dnes se k tobě můžeme chovat, jak se nám zachce.“

Druhý bod klauzule představuje závazek příchozího, aby se asimiloval. Otázkou je, co všechno asimilace obnáší a čeho všeho by se měl příchozí vzdát. Jestliže přichází z patriarchální společnosti, musí se snad stát feministou? Pokud přicestoval z hluboce náboženské společnosti, má se snažit být ateistou? Měl by se snad přestat oblékat podle své tradice a zbavit se svých stravovacích návyků? Odpůrci imigrace kladou laťku asimilačních požadavků velmi vysoko, příznivci naopak velmi nízko.

Sama Evropa je extrémně různorodá a její obyvatelé vykazují široký rejstřík názorů, zvyků a hodnot. Právě tato rozmanitost činí Evropu energickou a silnou. Proč by se měli příchozí přizpůsobovat jakési fiktivní evropské totožnosti, kterou od stávajících Evropanů nikdo nevyžaduje? Mají se snad muslimové v Británii stát křesťany, přestože většina občanů nechodí do kostela? Proč by se měli imigranti z Pandžábu vzdát kari a směsi masály a jíst místo nich smaženou tresku s hranolky a kečupem? Existují-li v Evropě vůbec nějaké základní hodnoty, jsou to především svoboda a tolerance. Právě ty by měly určit postoj vůči přistěhovalým cizincům. Znamená to nechat je žít po jejich a dopřát jim maximální volnost – za předpokladu, že neomezují svobodu a práva ostatních.

Odpůrci masové imigrace většinou souhlasí, že svoboda a tolerance jsou důležité evropské hodnoty, a kritizují přistěhovalce, zejména muslimy, za fanatismus, mizogynství, homofobii a antisemitismus. Tvrdí, že svobodná společnost nemůže přijímat tak velké množství fanatiků. Existuje určitá hranice, za níž počet extremistů negativně ovlivňuje celou společnost. Pokud bychom přijali masy přistěhovalců z Blízkého východu, skončíme jako Blízký východ.

Někteří odpůrci imigrace používají ještě silnější argumentaci. Tvrdí, že národní společenství je mnohem víc než pouhý součet jedinců, kteří se navzájem tolerují. Nestačí, aby příchozí uznali všeobecná evropská pravidla chování – pokud se mají sžít, musejí přijmout jedinečnou charakteristiku britské, německé, švédské a další evropské kultury. Jejich přítomnost ohrožuje místní kulturu a představuje ohromné riziko a náklady. Proč si máme nechat ničit svoji identitu? Máme-li přistěhovalce jednoznačně uznat za své, musíme žádat plnou asimilaci. Pokud se jim něco na naší kultuře nelíbí, mají svobodu odejít.

Z diskuze vyplývají dva protikladné názory na netoleranci imigrantů a evropskou identitu. Jestliže jsou muslimové nevyléčitelně netolerantní, liberální advokáti neomezené imigrace budou jednou hořce litovat. Dříve nebo později změní názor a stanou se odpůrci imigrace. Pokud se ale ukáže, že většina přistěhovalců a jejich potomků se naučí evropské svobodomyslnosti, pak nejsilnější argumenty proti přijímání přistěhovalců padnou.

Tím se ale nevyřeší problém jedinečnosti evropských národních identit. Tolerance je přece univerzální vlastnost, proč by tedy přistěhovalci měli přijímat nějaké jedinečné francouzské normy a zvyklosti, včetně všelijakých svérázných národních tradic? Dokud se Evropané sami neshodnou v otázce své vlastní totožnosti, nemohou mít jasný názor na imigraci a migrační politiku. Teprve až budou Evropané vědět, co vlastně evropanství obnáší, přestanou mít problém vstřebat nebo odmítnout pár desítek milionů uprchlíků.

Třetí bod říká, že na oplátku za upřímnou snahu přistěhovalců o asimilaci a za jejich úsilí o tolerantní postoj vůči většinovým zvyklostem má hostitelská země povinnost považovat přistěhovalce za plnoprávného občana. Nikdo ale neví, kolik času by mělo uplynout, než se takovým plnoprávným členem společnosti může stát. Měli by se snad Alžířané po dvaceti letech života ve Francii trápit, že je nikdo nepovažuje za opravdové Francouze? A co teprve třetí generace, jejíž prarodiče přišli v sedmdesátých letech minulého století?

Zastánci imigrace požadují co nejrychlejší uznání příchozích za občany, kdežto odpůrci trvají na dlouhé zkušební době. Jestliže se dnes už třetí generace přistěhovalců necítí v rovnoprávném postavení a vyvolává společenské napětí, nepřátelství a někdy se uchyluje i k násilí, pak hostitelská společnost může dávat vinu jen sobě a své nevraživosti. Odpůrci vidí jako příčinu oněch negativních jevů přehnané očekávání a žádají po přistěhovalcích velkou trpělivost. Jestliže prarodiče přicestovali před čtyřiceti lety a jejich vnuk se účastní násilných pouličních demonstrací s poukazem na to, že se k němu lidé nechovají jako k spoluobčanovi, pak podle odpůrců migrace to není společnost, ale on, kdo neprošel zatěžkávající zkouškou. Klíčový zádrhel sporu však spočívá v rozdílu mezi osobním a kolektivním vnímáním času. Co je čtyřicet roků z hlediska společenského vývoje? Žádná společnost nevstřebá cizince během několika desítek let. Minulé civilizace, jako imperiální Řím, muslimský chalífát nebo čínské impérium, potřebovaly na takovou transformaci celá staletí.

Z pohledu lidského života se ale čtyřicet let jeví jako věčnost. Pro dvacetiletou dívku, která se narodila ve Francii, je vyprávění prarodičů o cestě z Alžíru do Marseille dávnou a těžko pochopitelnou historií. Pochází odtud a se svými vrstevníky, kteří se tu také narodili, mluví francouzsky. Zná jenom Francii, v Alžíru nikdy nebyla, a teď jí někdo bude tvrdit, že Francie není jejím domovem a bude ji vyhánět do země, kterou ani nikdy nenavštívila.

Představme si, že by někdo ve Francii vypěstoval australský eukalyptus. Z ekologického pohledu jde o invazní rostlinu a potrvá mnoho generací, než ji botanici překlasifikují na zdomácnělý evropský strom. Z hlediska jedince to tak ale nevypadá. Bez francouzské vody by uschl, a kdyby se jej někdo pokusil vytrhnout, zjistil by, že má kořeny hluboko ve francouzské půdě – jako místní duby a borovice.

Po všech rozporných názorech zbývá vyřešit čtvrtý bod této pomyslné debaty, jenž se týká otázky, zda imigrační dohoda funguje a zda obě strany plní své závazky. Odpůrci imigrace tvrdí, že se přistěhovalci nesnaží asimilovat a že mnozí z nich propagují netolerantní a fanatický světonázor. Proto se k nim hostitelská země nemůže chovat jako ke svým prvořadým občanům a má dostatečné důvody, aby přistěhovaleckou politiku z gruntu revidovala. Jestliže lidé z jedné specifické kultury ujednání trvale porušují, proč bychom si měli do svého domova pouštět další a vytvářet si ještě větší potíže?

Přívrženci imigrace namítají, že to především hostitelská společnost nesplnila svou část úmluvy. Navzdory poctivému asimilačnímu úsilí naprosté většiny příchozích se domácí vůči nim stále chovají, jako by byli občané druhé kategorie, a to dokonce i vůči těm, kteří tu ve druhé a třetí generaci úspěšně zdomácněli. Co když ale svou nepsanou úmluvu neplní ani jedna strana a obě se jen navzájem podezírají a vyvolávají zášť v nekonečně bludném kruhu vzájemného osočování?

Tento čtvrtý bod debaty je neřešitelný, pokud se nevyjasní definice předchozích tří bodů. Těžko se můžeme dohodnout, nevíme-li, zda přijetím migrantů činíme laskavost nebo vykonáváme povinnost, neshodujeme-li se na optimální míře asimilace a na době, během níž se přistěhovalci mají stát plnoprávnými občany. Je tu ale i problém vyváženosti, protože obě strany při hodnocení přehnaně zdůrazňují porušování smlouvy druhou stranou. Jestliže se milion přistěhovalců chová jako řádní občané, ale sto z nich se zapojí do teroristických skupin a zaútočí na hostitelskou zemi, znamená to porušení dohody, anebo ne? Jestliže dívka z třetí generace příchozích může tisíckrát projít ulicí, aniž by ji někdo napadl, ale tu a tam výjimečně uslyší hrubou nadávku, znamená to, že ji původní obyvatelstvo neakceptuje?

Jsou tu ale i další zcela zásadní otázky. Jsou si všechny kultury naprosto rovny, nebo některé stojí výš? Když se Němci nemohou shodnout na přijetí dvou milionů Syřanů, mají pravdu argumenty, které považují německou kulturu za lepší než arabskou?

Od rasismu ke kulturalismu

Před sto lety považovali Evropané za samozřejmé, že některé rasy, zejména bílá, jsou nadřazené jiným. Po konci druhé světové války v roce 1945 byl takový názor zavržen. Rasismus se stal nepřijatelný nejen z morálního hlediska, ale i bezcenný z hlediska věd o životě. Zejména genetici nabídli přesvědčivé důkazy, že biologické rozdíly mezi Evropany, Afričany, Číňany a indiány jsou zcela zanedbatelné.

Antropologové, sociologové, behaviorální ekonomové, a dokonce neurologové ale už v té době nashromáždili ohromné množství dat dokazujících existenci podstatných kulturních rozdílů mezi národy. Kdyby byly všechny kultury stejné, nač by nám tito vědci vůbec byli? Nač investovat do výzkumu nepatrných antropologických rozdílů? Čemu by sloužily nákladné výpravy na ostrovy v Tichém oceánu či do pustin Kalahari – nestačilo by zkoumat obyvatele Oxfordu nebo Bostonu? A kdyby neexistovaly kulturní odlišnosti, bakaláři Harvardovy univerzity by na tom intelektuálně museli být podobně jako skupiny lovců a sběračů.

Když se jen na okamžik zamyslíme, většinou uznáme, že mezi různými kulturami jsou významné odlišnosti, například v oblasti sexuálního chování nebo v oblasti politických zvyklostí. Co si o těchto dramatických rozdílech máme myslet, věříme-li v rovnost všech lidí? Kulturní relativisté argumentují, že odlišnosti nic neznamenají – neexistuje hierarchie hodnot, a proto nelze vyvyšovat jednu společnost nad jinou. Lidé prostě jednají a uvažují různě. Měli bychom oslavovat lidskou různorodost a uznat všechny zvyklosti a všechna náboženství za stejně dobré. Takový široce tolerantní postoj bohužel nepřežije ani ten nejmenší střet se skutečností. Lidskou rozmanitost lze obdivovat, pokud máme na mysli pokrmy nebo poezii. Upalování čarodějnic, vraždění nemluvňat či otrokářství považuje jen málokdo za podivuhodné kulturní libůstky, jež bychom měli chránit před invazí kapitalismu a Coca-Coly.

Podívejme se, jak se k cizincům, imigrantům a uprchlíkům chovají lidé v odlišných kulturách. Zdaleka ne všude je akceptují se stejnou mírou vstřícnosti. Německá společnost je dnes mnohem tolerantnější než saúdská a pro muslima je daleko snadnější přestěhovat se do Německa než pro německého křesťana přesun opačným směrem. Vláda Angely Merkelové dokonce od roku 2011 přijala víc syrských uprchlíků než Rijád.(130) Podobně je i kultura Kalifornie vůči přistěhovalcům mnohem přátelštější, než je tomu například v ostrovním Japonsku. Souhlasíme-li, že vstřícnost a tolerance vůči cizincům jsou správné, pak musíme uznat, že přinejmenším v tomto ohledu je německá kultura nadřazena saúdské a kalifornská japonské.

I kdyby byly dvě odlišné kultury jinak na stejné úrovni, z praktického hlediska imigrace lze vstřícnější hostitelskou kulturu považovat za lepší. Normy a hodnoty, jež fungují v jedné zemi, se ale v odlišných podmínkách vůbec nemusí osvědčit. Abychom se vyhnuli zakořeněným předsudkům, představme si dva vymyšlené státy – Chladsko a Horkozemi. Jejich společnosti se v mnohém liší, ale největší rozdíly se týkají etikety, mezilidských vztahů a tradičních zvyklostí při řešení konfliktů. Obyvatelé Chladska se už od raného dětství učí každou rozepři ve škole i v rodině v sobě potlačit. Vyhýbají se projevům zlosti a konfrontace, nekřičí na sebe a neurážejí se navzájem.

Horkozemci mají strategii opačnou a od dětství se učí konflikty nepotlačovat, ale ventilovat. Při první příležitosti se chtějí svých emocí zbavit. Považuje se za správné dát najevo vztek třeba i křikem, aby pocity každého vyšly najevo. V Horkozemi je to považováno za jedinou poctivou cestu k ukončení roztržky. Tamní obyvatelé jsou toho názoru, že kdo se vybouří, ušetří si někdy i roky potlačované rozmrzelosti a zášti. Konfrontace z očí do očí není sice pro nikoho příjemná, po ní ale přijde velká úleva.

Obě psychologické metody mají bezpochyby své výhody i nevýhody a není snadné posoudit, která z nich je lepší. Jak to ale dopadne, když se Horkozemec přestěhuje do Chladska?

V zaměstnání bude samozřejmě na každou neshodu s kolegy reagovat emocionálně, praští do stolu a pozvedne hlas v očekávání, že upozorní na problém a všechno se okamžitě vyřeší. Když se však po nějaké době naskytne příležitost povýšení na uvolněné místo vedoucího, dá šéf navzdory všem Horkozemcovým profesním předpokladům přednost místnímu člověku a své rozhodnutí obhájí poukazem na Horkozemcovu výbušnou povahu. „Ano, je to jistě velmi talentovaný člověk, bohužel nedovede vycházet s lidmi a vytváří kolem sebe napětí. Takové chování neodpovídá naší firemní kultuře.“

Nejinak se povede i přistěhovalcům z Chladska v Horkozemi. Lidé je budou považovat za snoby, za osoby povýšené nebo neupřímné, takže si nezískají mnoho přátel ani sympatií. V nejlepším případě si o nich budou myslet, že postrádají elementární schopnost navázat normální lidský vztah. Manažeři v Chladsku nebudou chtít tyhle divné cizince zaměstnat a budou je považovat za odtažité nebo stydlivé osoby, jež nezapadají do pracovního týmu a nedovedou jednat se zákazníky.

Oba příklady mylně zavánějí rasismem, jde ale o něco naprosto odlišného, je to záležitost kulturalismu. Mnozí bojovníci proti tradičnímu rasismu si totiž nevšimli, že se zápas přesunul na jiné bitevní pole. Dnes se svět hemží kulturalisty a tradiční rasismus z veřejného prostoru prakticky vyprchal.

Rasismus byl založen na určité biologické teorii, podle níž byli Evropané a Američané až do konce třicátých let přesvědčeni, že Afričané a Asijci mají společné zděděné vlastnosti – jsou méně inteligentní, méně podnikaví a méně morální. Mají to prostě v krvi. Takové názory vzbuzovaly kdysi samozřejmý souhlas, protože se opíraly o podporu vědy, kterou ovšem dnes ztratily. Až na pár otevřeně rasistických pohrobků minulosti by se dnes nikdo neodvážil tvrdit, že američtí černoši mají podřadné geny, a proto páchají více zločinů než běloši. Místo toho vznikla móda přičítat to jejich kořenům v dysfunkční subkultuře.

A tak je v USA možné, aby někteří politici otevřeně prosazovali diskriminační politiku, a aniž by mluvili o nekvalitní DNA, vyjadřují se o Afroameričanech, Hispáncích nebo muslimech opovržlivě. Když nedávno prezident Trump označil bankrotující státy Haiti a Salvador za „prdel světa“, nemluvil o genetice, nýbrž po svém komentoval kulturně-politickou situaci a osoby problematické, které do USA zanášejí kriminalitu a obchod s drogami. Přestože i mezi nimi lze podle Trumpa nalézt slušné lidi, mnozí z příchozích jsou sexuální násilníci.(131)

Tento vysoce urážlivý výrok se neopírá o biologii, nýbrž o sociologii. Trump netvrdí, že Mexičané mají horší krev nebo že jejich vlastnosti jsou dědičnou překážkou slušného chování. Říká pouze, že kultivované občany lze najít jižně od Rio Grande.(132)

Lidské tělo – tělo Hispánců, Afričanů a Číňanů, je ale stále ve středu pozornosti, neboť zabarvení pokožky nepřestalo mít svůj význam. Stačí, aby člověk s tmavou pletí vyšel na newyorskou ulici, a vzbudí zvýšenou pozornost policistů. Oba prezidenti, Trump i Obama, vysvětlují problém rasy v kulturní a historické terminologii. Obamovi příznivci ale považují policejní předsudek za nešťastné historické dědictví otrokářství, kdežto Trumpův tábor vysvětluje zvýšenou kriminalitu černochů oboustrannými historickými omyly bělošských liberálů i černošské komunity.

Posun argumentace z biologie do kulturologie neznamená jen bezvýznamnou změnu odborné terminologie. Jde o zásadní záležitost s dalekosáhlými praktickými důsledky, která má své světlé i stinné stránky. Kultura je totiž tvárná, a tak dnešní kulturalisté mohou být mnohem tolerantnější než tradiční rasisté a říkat: „Kéž by ti odlišní přijali naši kulturu, abychom je mohli považovat za sobě rovné.“ I to ale může znamenat zvýšený tlak na asimilaci přistěhovalců a nelítostnou kritiku jejich selhání.

Jistě nelze vinit člověka tmavé pleti, že si ji nehodlá vybělit, ale lidé běžně obviňují Afričany a muslimy z nízké přizpůsobivosti a z neochoty přijmout západní normy a hodnoty. Takové výtky nejsou na místě, mnohdy je to dokonce nesplnitelný požadavek. Vždyť například Afroameričané z chudinské čtvrti, i když se poctivě snaží stát se součástí většinové americké kultury, často narážejí na institucionální diskriminaci.

Antropologové, sociologové a historici se cítí nesví, mají-li se zabývat otázkou kulturní diskriminace. Obávají se obvinění z rasismu, přestože kulturalismus má solidní vědeckou bázi.

Jestliže uznáme některé kulturalistické nároky, pak to ještě neznamená, že je nutné akceptovat všechny – některé si totiž pletou místní nadřazenost tradice s objektivitou. Jestliže v kontextu jedné společnosti je určitá metoda řešení konfliktů úspěšnější než jiná, neznamená to ještě, že tato metoda je objektivně dokonalá.

Pokud nalezneme správné měřítko a počítáme s časem i místem, jsou kulturalistická tvrzení empiricky vzato správná. Lidé ale bohužel často zevšeobecňují, takže pak jejich soudy nedávají smysl. Je pravda, že chladská kultura méně toleruje veřejné výbuchy vzteku než horkozemská, prohlásí-li ale někdo, že muslimská kultura se vyznačuje netolerantností, pak to není zcela racionální výrok. Je to totiž příliš neurčité a zobecňující tvrzení. Co se chce těmi slovy přesně vyjádřit? Musíme vědět, co ta kultura netoleruje a vůči komu je nesnášenlivá. Kultura může být nepřátelská k náboženským menšinám nebo neobvyklým politickým názorům, ale zároveň vykazovat velkou toleranci vůči obézním nebo starým lidem. A jak rozumět mlhavému pojmu „muslimská kultura“? Máme na mysli Arabský poloostrov v 7. století, osmanskou říši ve století 16., anebo Pákistán ve 21. století? Záleží na tom, jaké kritérium použijeme. Pokud zkoumáme především náboženskou toleranci, pak se v 16. století ve srovnání se západní Evropou muselo osmanské impérium a jeho muslimská kultura jevit jako značně tolerantní. Budeme-li porovnávat Afghánistán pod vládou Tálibánu s dnešním Dánskem, dojdeme nepochybně k opačnému závěru.

Největší problém s kulturalistickými argumenty spočívá ve statistice. Ta je zavádějící, protože nevypovídá o jednotlivcích. Upřednostní-li manažer domácího Horkozemce před člověkem, který se přistěhoval z Chladska, protože předpokládá, že tamní lidé jsou chladní a nespolečenští, může to být statisticky pravda. Ale co když je konkrétní žadatel o práci daleko otevřenější a vstřícnější k lidem než průměrný horkozemský kandidát? V životě člověka nehraje důležitou roli jen kultura, podstatná je i dědičnost a osobní vývoj jedince, proto mnohdy neodpovídá statistickému stereotypu. Je jistě rozumné dát přednost společenskému člověku před škarohlídem, nejlepší ale je hodnotit každého individuálně, nikoliv paušálně.

Z toho, že kulturalistické hodnocení je třeba kvalifikovat, ovšem ještě nevyplývá, že by jeho argumenty byly zásadně nepravdivé. Když statistika říká, že v Horkozemi je na vyšších manažerských postech velmi málo lidí z Chladska, může to být docela dobře výsledkem rozumné volby, nikoliv rasové diskriminace. Měli bychom proto zavést pozitivní diskriminaci a přinutit místní firmy, aby umožňovaly postup pracovníků chladského původu na vedoucí místa? Nebo máme vyvodit, že chladští imigranti selhali, protože se nedokázali přizpůsobit místní kultuře? Co kdybychom raději zvýšili úsilí, aby se chladské děti naučily chovat podle norem a tradic Horkozemě?

Vraťme se ale z říše fantazie do skutečnosti. Evropská diskuze o imigraci nemůže být zřetelně vyhraněná, protože není zápasem mezi čistým dobrem a čistým zlem. Není správné napadat každého odpůrce imigrace jako fašistu, stejně tak jako je nepřijatelné vinit zastánce imigrace, že se přičiňují o civilizační sebevraždu Evropy. Debata by neměla být zápasem mezi dvěma absolutními morálními imperativy, jež nepřipouštějí kompromis. Obě stanoviska jsou legitimní a rozhodnout by měl běžný demokratický postup.

V současnosti je však málo pravděpodobné, že evropská společnost nalezne střední cestu, která by jí umožnila nechat imigraci otevřené dveře, aniž by cizinci odlišného životního stylu zničili její rovnováhu. Pokud Evropa takové řešení najde, stane se příkladem pro celý globální svět. Jestliže projekt selže, pak to bude znamenat ztrátu víry v liberální hodnoty svobody a tolerance, které měly vyřešit kulturní konflikty a sjednotit lidstvo před hrozbou nukleární války, ekologickým kolapsem a technickým rozvratem. V případě, že se Řekové a Němci nedokážou shodnout na společném osudu a 500 milionů blahobytných Evropanů bude děsit možnost přijetí několika milionů zbídačených uprchlíků, jak by lidé dokázali překonat daleko hlubší konflikty, které trápí naši globální civilizaci?

Máme-li pomoci Evropě a světu, aby se dokonaleji integrovaly a aby hranice i lidské mysli zůstaly nadále otevřené, je nutné odbourávat obavy a hysterii z terorismu. Kdyby se měl experiment svobody a tolerance zhroutit kvůli přehnanému strachu před teroristy, bylo by to velmi nešťastné. Nejen že by terorismus takto zvítězil – hrstka zločinců by de facto rozhodovala o budoucnosti lidstva, ale vzhledem k tomu, že terorismus je zbraní outsiderů z okraje společnosti, musíme se zabývat otázkou, jak se mohl stát nadřazenou silou globální politiky.

ČÁST III.

ZOUFALSTVÍ A NADĚJE

Globální problémy jsou obrovské a debaty o nich se nesou ve velmi vypjatém duchu, ale lidstvo si s těžkostmi jistě poradí. Budeme-li mít své obavy pod kontrolou a dokážeme-li předkládat argumenty s větší pokorou, určitě nalezneme rozumný kompromis.

Kapitola 10.

Terorismus

Hlavně nepanikařit

Teroristé ovládají lidskou mysl mistrovským způsobem. Vraždami malého počtu osob se jim daří vyděsit miliardy lidí. Destabilizují dokonce tak mocné politické struktury, jako je Evropská unie nebo Spojené státy. Od útoku 11. září 2001 zavraždili při teroristických útocích každoročně zhruba 50 lidí v Evropě, 10 lidí ve Spojených státech, 7 v Číně. V převážně muslimských zemích, hlavně v Iráku, Afghánistánu, Nigérii a Sýrii, jim padlo za oběť asi 25 000 lidí.(133) Jen pro srovnání, při autonehodách zahyne v Evropě každý rok 80 000 osob, v Americe 40 000, v Číně 270 00, na světě celkem 1 250 000 osob.(134) Na cukrovku umírá ročně 3,5 milionu pacientů, znečištěné ovzduší zahubí každý rok dokonce 7 milionů lidí.(135) Proč bychom se tedy měli obávat terorismu víc než cukru a proč vlády prohrávají volby kvůli občasným sebevražedným atentátům? Není podivné, že za dlouhodobě zamořený vzduch a vleklé zdravotní problémy voliči politiky netrestají a že se daleko více obávají občasných teroristických útoků?

Terorismus, jak vyplývá ze samého slova, je vojenská strategie, která místo aby usilovala způsobit co největší materiální škodu, hodlá změnit politickou rovnováhu vytvářením společenské paniky. Atentáty na bezmocné občany jsou strategií slabých, velkou fyzickou újmu svým nepřátelům napáchat nemohou, protože jejich cílem je především vyděsit společnost. Každý vojenský útok pochopitelně vyvolává strach, ten je ale v konvenční válce pouze vedlejším důsledkem ztrát a je většinou přímo úměrný škodám. V případě terorismu je naopak strach jediným cílem a nepoměr mezi skutečnou mocí teroristů a vyvolaným děsem má astronomické rozměry.

Ani velké násilí většinou politickou situaci nezmění. V prvním dnu bitvy na řece Sommě 1. července 1916 zahynulo 19 000 Britů a 40 000 jich bylo zraněno. Když v listopadu bitva skončila, součet ztrát obou válčících stran činil asi 300 000 mrtvých a milion raněných.(136) Ani taková hrůzná jatka v nejmenším nezměnila mocenskou rovnováhu v Evropě. Bylo zapotřebí ještě dvou let bojů a milionů dalších obětí, aby nakonec došlo ke zlomu.

V porovnání s válečnou ofenzívou na Sommě je terorismus zanedbatelnou záležitostí. Při největších pařížských útocích 13. listopadu 2015 zahynulo 130 osob, atentátníci v Bruselu v březnu 2016 zavraždili 32 lidí a v Manchesteru v květnu 2017 celkem 22 lidí. Během roku 2002, kdy teroristická kampaň Palestinců v Izraeli vrcholila, dokázali atentátníci v autobusech a restauracích připravit o život 451 lidí,(137) což jistě není málo, ale ve stejném období zahynulo při autonehodách 542 Izraelců.(138) Některé atentáty – například zkáza letadla nad městečkem Lockerbie ve Skotsku v roce 1988 – usmrtily stovky lidí.(139) Nejvíc obětí, a to 3000, zahynulo v troskách Světového obchodního centra v New Yorku v září 2001,(140) ovšem ani tato tragédie se množstvím obětí zdaleka nevyrovná konvenční válce. Sečteme-li všechny osoby zavražděné a zraněné při teroristických atentátech v Evropě po roce 1945, a to bez ohledu na politickou, nacionalistickou nebo náboženskou motivaci, zjistíme, že jich bylo méně, než činily ztráty na životech v kterékoli vedlejší bitvě první světové války, jako byla třetí ofenzíva u Aisně (250 000 obětí) nebo desátá bitva na Soče (225 000 obětí).(141)

Jak tedy mohou teroristé doufat, že něčeho dosáhnou? Žádný atentát nezmění počet vojáků, tanků a vojenských lodí nepřítele. Jeho komunikační sítě, silnice a železnice zůstanou neporušené, stejně tak továrny, přístavy a vojenské základny. Atentátníci samozřejmě vědí, že materiální fyzickou sílu nepřítele nijak zásadně nepoškodí, chtějí ale vyvolat všeobecnou hrůzu a paniku v naději, že rozzuřený nepřítel zneužije své masivní převahy a vyvolá vojenskou a politickou bouři, na jakou by se teroristé nikdy sami nezmohli. Přehnaná reakce na teroristický útok má mnoho nezamýšlených důsledků, zejména strategické chyby a propuknutí krutosti.

Teroristé se podobají mušce, která chce zničit obchod s porcelánem. Jak by jej ale mohla zničit, když je slabá a nehne ani s jedním šálkem. Najde si tedy velkého býka a začne mu bzučet v uchu tak dlouho, až ho rozběsní k nepříčetnosti a on roznese celý obchod na kopytech. Tuto taktiku použili islámští fundamentalisté 11. září 2001, kdy vyprovokovali amerického býka, aby rozmetal obchod s porcelánem na Blízkém východě. Na vlastní oči můžeme vidět, jak se jim dnes daří v troskách.

Ještě jednou zamícháme karty

Terorismus nemůže být úspěšnou vojenskou strategií, protože veškerá důležitá rozhodnutí závisí výlučně na nepříteli a atentáty jej nemohou připravit o možnosti, jaké měl před útokem. Jde o typicky teroristickou taktiku, armády takto nebojují.

Když Japonsko v prosinci 1941 nečekaně napadlo a zničilo americkou tichomořskou flotilu v přístavu Pearl Harbor, nebyl to terorismus, ale akt konvenční války. Japonci sice nemohli vědět, jak jim Američané útok oplatí, ale jednu věc si zajistili. Bez ohledu na rozhodnutí Spojených států připravili Američany o možnost vyslat příští rok námořní posily na obranu Filipín a Hongkongu.

Vyprovokovat nepřítele k akci, aniž by ztratil cokoliv ze své vojenské moci, to je zoufalý čin, který má smysl jen v situaci krajní nouze. Kdo má možnost způsobit vážnou materiální škodu, nedává přednost terorismu. Kdyby Japonci tenkrát místo vojenské flotily torpédovali a potopili americkou civilní loď s pasažéry, byl by to projev naprostého šílenství.

Teroristé však volbu nemají, jsou příliš slabí na rozpoutání vojenského útoku, a proto jim nezbývá než se pokusit inscenovat dramatické představení, aby nepřítele přinutili k přehnané reakci. Hrůzné násilí na civilistech je působivé. Vlády reagují na atentáty manifestací ozbrojené síly, mobilizují své bezpečnostní složky a předvádějí občanům svou ohromnou moc. Někdy začnou pronásledovat příslušníky celého jednoho etnika, případně zaútočí na cizí stát. Jejich přehnaná reakce většinou představuje daleko větší hrozbu pro vlastní bezpečnost než útoky atentátníků.

Teroristé proto uvažují spíš jako divadelní režiséři než jako vojenští stratégové. Paměť veřejnosti to dokonale dosvědčuje. Zeptáte-li se kohokoli, co se přihodilo 11. září 2001, odpoví, že tenkrát al-Káida srovnala se zemí dvě věže Světového obchodního centra v New Yorku. Ve skutečnosti ale útok zahrnoval ještě další dvě akce a značně poškodil také hlavní budovu Pentagonu. Jak je možné, že si to téměř nikdo nepamatuje?

Kdyby šlo o konvenční válečnou strategii, vzbudil by největší rozruch útok na Pentagon. Přestože při něm byla zničena důležitá část amerického vojenského velitelství a v troskách zahynulo několik vysokých velitelů a analytiků, nebyl tento úder pro veřejnost zdaleka tak významný jako zhroucení dvou civilních budov a vražda v nich zaměstnaných makléřů, účetních a úředníků.

Budova Pentagonu je nízká a poměrně nenápadná, kdežto dvě mohutné falické věže Světového obchodního centra představovaly symbol a totem americké moci. Jejich kolaps byl hrůzným audiovizuálním představením, na něž pamětníci hned tak nezapomenou. Všichni intuitivně chápeme, že terorismus je velké divadlo, a jeho úspěch hodnotíme podle emocionálních, nikoli materiálních následků. Proto také mají i protiterorističtí stratégové uvažovat jako divadelní režiséři, nikoli jako vojenští experti. Je třeba si uvědomit, že ať teroristé udělají cokoliv, nikdy nedokážou porazit stát. Prohru si můžeme zavinit jenom my sami, pokud se necháme vyprovokovat k přehnané a nepředložené reakci.

Teroristé nemají armádu, a tak se vydávají na zoufalou misi, aby násilím zničili rovnováhu moci. Snaží se dokázat, že stát neumí zajistit svým občanům ochranu, a doufají, že přinutí vládu, aby se o takový neuskutečnitelný cíl pokoušela.

Když se stát vzchopí, pak na teroristické výzvy dokáže úspěšně reagovat, vždyť během posledních několika desítek let zlikvidoval stovky teroristických buněk v mnoha zemích. V letech 2002–2004 dokázal Izrael brutální silou potlačit nejzuřivější teroristickou vlnu ve svých dějinách.(142)

Bouře ve sklenici vody

Proč ale terorismus vyvolává tak spektakulární reakci státu? Zatím nikdy nezpůsobil opravdu velkou lidskou ani materiální újmu, tak proč by stát nemohl tuto hrozbu prostě ignorovat, případně se omezit jen na zavedení diskrétních bezpečnostních opatření, což se nepochybně tak jako tak děje. Vlády ovšem často ztrácejí nervy a svou nepřiměřenou reakcí hrají zločincům do karet. Proč politici reagují na teroristické provokace tak přecitlivěle?

Je to prosté. Legitimita moderního státu spočívá mimo jiné ve slibu, že svým občanům zajistí bezpečí. Vláda lehce přežije nejrůznější katastrofy, ty ji nijak neohrozí. Žádný režim však není s to přežít, pokud se nedokáže vyrovnat s přetrvávajícím problémem, na jehož neexistenci je založena legitimita režimu. Ve 14. století zahynula na mor více než čtvrtina veškerého obyvatelstva Evropy, ale žádný monarcha kvůli tomu nepřišel o trůn, i když nedokázal proti moru nijak zasáhnout. Zato vládci, kteří by ve své říši nezasáhli proti šířícímu se kacířství, riskovali korunu, a někdy dokonce i hlavu.

Dnešní vlády nemusí nijak zvlášť dbát o to, aby zamezily domácímu nebo sexuálnímu násilí, a jejich legitimita přesto není oslabena. Ve Francii je hlášeno 100 000 násilných případů ročně a o dalších možná deseti tisících statistika nic neví.(143) Násilníci a neurvalí manželé ale neohrožují existenci státu, protože ten nikdy nebyl založen na příslibu likvidace sexuálních zločinů. Naproti tomu občasný teroristický útok představuje pro Francouzskou republiku smrtelné nebezpečí, západní státy totiž během několika posledních století postavily svou legitimitu na výslovném ručení, že nedopustí politické násilí.

Středověk trpěl politickým násilím, jež bylo dokonce v politickém taktizování docela důležité, a kdo je neuměl použít, ztrácel půdu pod nohama. Šlechtické rody, města, cechy i církev si vydržovaly ozbrojence, a když například zemřel opat a vznikl spor o jeho nástupnictví, soupeřící strany mnohdy rozhodly ozbrojenou silou.

V takovém světě nemohl mít terorista žádný vliv. Kdo nedisponoval dostatečnou silou, s tím se nepočítalo. Kdyby v roce 1150 nějací muslimští fanatici zavraždili hrstku obyvatel Jeruzaléma a pod hrozbou dalších vražd by požadovali, aby křižáci opustili Svatou zemi, byli by všem k smíchu. Pokud by chtěli, aby je někdo bral vážně, museli by ovládnout hrad nebo město. Terorismus naše středověké předky netrápil – měli totiž daleko vážnější problémy.

V moderní době snížily centralizované státy všude na světě míru politického násilí a v posledních několika desetiletích ho západní země téměř vymýtily. Občané Francie, Británie nebo Spojených států nemusí vést války o vládu nad městy, firmami, organizacemi a ve státě. Moc rozhodovat o bilionech dolarů, o nasazení milionů vojáků a tisíců lodí, letadel a jaderných raket přechází z jedné skupiny politiků na druhou bez jediného výstřelu. Lidé si na společenský mír rychle zvykli a považují ho za své přirozené právo. Právě proto ve sporadických výbuších politického násilí vidí smrtelnou hrozbu pro legitimitu, a dokonce i pro samu další existenci státu. Bouře ve sklenici vody dokáže vyvolat pořádný poprask.

Demokratický stát prakticky vyloučil politické násilí z veřejného prostoru, a ten nyní funguje jako rezonanční deska a zesiluje důsledky sebemenšího ozbrojeného útoku. A čím jsou v dané zemi útoky ojedinělejší, tím větší pak je šok z terorismu. Zavraždění několika osob v Belgii se věnuje mnohem větší pozornost než usmrcení stovek lidí v Nigérii nebo v Iráku. Úspěšná likvidace politického násilí paradoxně způsobila, že jsou vůči němu západní státy velmi zranitelné.

Vlády vyhlašují, že uvnitř svých hranic nehodlají politické násilí tolerovat, a občané si na jeho nepřítomnost dávno zvykli. A tak divadelní představení teroru vytváří přehnané obavy z anarchie a vzniká dojem, že se společenský řád musí každou chvíli zhroutit. Po staletích krvavých politických zápasů jsme vylezli z černé díry násilí, ale stále cítíme, že tam kdesi je a nezaniklo, pouze trpělivě čeká, aby nás opět pohltilo. Stačí pár děsivých atentátů a máme dojem, že jsme se vrátili do nejistých dob.

Aby stát bojácné občany uklidnil, reaguje na teroristické představení svým vlastním divadlem. Nejúčinnější odpovědí na terorismus může být dobrá výzvědná služba a utajené akce proti finančním sítím teroristů. Ty ale nelze vysílat v televizním přenosu. Jedno velké teroristické drama však všichni téměř v přímém přenosu viděli – když se zřítilo Světové obchodní centrum. A tak vláda musí v této audiovizuální době uspořádat neméně velkolepé představení, pokud možno také s plameny a dýmem. Místo aby jednala nenápadně a účinně, vyvolá mohutnou bouři, která obvykle překoná i ty nejfantastičtější sny teroristů.

Jaká by měla být rozumná reakce státu? Efektivní boj proti terorismu by měl probíhat na třech frontách. Za prvé, vlády by se měly zaměřit na tajné akce proti teroristickým sítím. Za druhé, média by se měla vyhýbat senzacechtivé hysterii a udržet zpravodajství v rozumné perspektivě. Divadlo teroru nemůže uspět bez publicity. Bohužel mu média až příliš často poskytují bezplatnou reklamu. Novináři jsou teroristickými útoky přímo posedlí a zveličují jejich nebezpečí, protože takové zprávy se prodávají mnohem lépe než informace o rizikových faktorech onemocnění cukrovkou nebo o pokračujícím znečišťování ovzduší.

Třetí fronta se týká naší vlastní představivosti. Teroristé ji drží v šachu a zaměřují ji proti nám. Po každém atentátu znovu přemýšlíme, co všechno by se mohlo ještě přihodit, a připomínáme si útok na americké mrakodrapy nebo nějaké poslední sebevražedné atentáty. Teroristé zavraždili sto lidí – a sto milionů lidí má dojem, že za každým stromem číhá vrah. Zodpovědný občan by se měl od takové představy odpoutat a uvědomit si reálný rozměr nebezpečí. Podlehnutím vlastní představivosti povzbuzujeme média k posedlosti a vládu k přehnané reakci.

Úspěšnost terorismu tedy závisí jen na nás. Nesmíme své fantazii dovolit, aby ovládla rozum a vyvolala přehnané obavy podle scénáře teroristů – ti jinak samozřejmě uspějí. Pokud osvobodíme svou mysl a budeme se dívat na věci střízlivě a vyváženě, pak terorismus nikdy nezvítězí.

Terorismus by mohl být nukleární

Tradiční terorismus, tak jak se dnes projevuje v ulicích New Yorku, Londýna, Paříže nebo Tel Avivu, má za sebou zhruba dvě stě let. Získají-li ale teroristé zbraně hromadného ničení, dramaticky se změní nejen jeho podstata, ale i fungování státu a globální politiky. Pokud by hrstka fanatiků dokázala zničit celé město a zavraždit miliony lidí, bezpečná veřejná sféra bez politického násilí, na kterou jsme si zvykli, by prostě zanikla. Zatímco podstatou dnešního terorismu je vlastně jen divadlo, jaderný terorismus, kyberterorismus nebo bioterorismus by představovaly mnohem závažnější hrozbu a vyžadovaly by mnohem drastičtější reakci vlád.

Měli bychom proto velmi pečlivě rozlišovat hypotetické scénáře budoucnosti od současných teroristických útoků, kterých jsme svědky. Obavy, že by jednoho dne teroristé získali jadernou bombu a zničili New York nebo Londýn, nás neopravňují k hystericky přehnané reakci na sebevražedného atentátníka, jemuž se podařilo automatickou puškou nebo nákladním autem zavraždit desítku náhodných chodců.

Stát má samozřejmou povinnost sledovat teroristické skupiny a maximálně se snažit, aby jim zabránil získat zbraně hromadného ničení, musí však pečlivě zvažovat obavu z takového nebezpečí a porovnávat ji s jinými hrozivými možnostmi. Během posledních dvou desetiletí vydaly Spojené státy na válku proti teroru biliony dolarů a ještě více politického kapitálu. George W. Bush, Tony Blair a Barack Obama s jistým oprávněním argumentovali, že usilovný boj s terorismem znemožnil teroristům, aby získali nukleární bombu, a tak možná zachránil svět před jaderným útokem al-Káidy. Bohužel není možné posoudit, jestli tohle tvrzení je pravdivé.

Jedno je jisté – v boji proti terorismu způsobili Američané a jejich spojenci po celém světě nejen obrovské škody, ale vznikly i náklady „promarněných příležitostí“, jak tomu říkají ekonomové. Investice, čas a politický kapitál věnovaný boji proti terorismu bylo teoreticky vzato možné vložit do zápasu s globálním oteplováním, AIDS a světovou chudobou nebo bylo možné to vše využít na prosazování míru a hospodářského rozvoje v subsaharské Africe či na upevňování dobrých vztahů s Ruskem a Čínou. Pokud vlny Atlantského oceánu jednou zaplaví New York nebo Londýn nebo pokud vypukne válka s Ruskem, obviní možná lidé americké prezidenty, že bojovali na nesprávné frontě.

V reálném čase je velice obtížné stanovit priority, je ale snadné vidět je ze zpětného pohledu. Často obviňujeme politiky, že nezabránili nějaké katastrofě, ale neuvědomujeme si, co všechno se mohlo stát, a nestalo se to. Lidé obviňují vládu prezidenta Clintona, že v devadesátých letech zanedbala hrozbu al-Káidy, zapomínají ale, že tenkrát nikoho ani ve snu nemohlo napadnout, že by islámští teroristé zaútočili americkými civilními letadly na newyorské mrakodrapy a pokusili se zažehnout světový konflikt. Většinou se všichni obávali, že by se Rusko mohlo zhroutit a ztratit vládu nejen nad svým rozsáhlým územím, ale i nad svým obrovským arzenálem jaderných a biologických zbraní. Komentátoři se strachovali, že by se krvavá válka v Jugoslávii mohla rozšířit do střední a východní Evropy, a domnívali se, že dojde ke konfliktu mezi Maďarskem a Rumunskem, mezi Bulharskem a Tureckem, nebo dokonce i mezi Polskem a Ukrajinou.

V té době panovaly i velké obavy ze sjednocení Německa. Bylo to teprve pětačtyřicet let od pádu Třetí říše a mnoha lidem se zdálo, že se Německo opět stane nebezpečnou evropskou velmocí. Nemenší starost dělala lidem i Čína. Co když ji kolaps sovětského impéria ideologicky destabilizuje, komunistická vláda zanechá reforem, vrátí se k tvrdé maoistické politice a země skončí jako obludná verze Severní Koreje?

Dnes se těmto děsivým scénářům můžeme smát, protože víme, jak všechno dopadlo. Situace v Rusku se stabilizovala, střední Evropa se bez problémů stala součástí Evropské unie, sjednocené Německo oslavujeme jako příkladný stát svobodného světa a z Číny se stal globální ekonomický motor. Značnou zásluhu na tomto výsledku má konstruktivní politika Ameriky a Evropské unie. Bylo by snad moudřejší, kdyby se USA a EU v devadesátých letech zaměřily výlučně na islámské extrémisty a nezajímaly se o situaci v sovětském bloku a v Číně?

Na každou eventualitu se připravit nelze. Jistě je nezbytné udělat, co je v našich silách, abychom zabránili vzniku nukleárního terorismu, ale ani tato předběžná opatrnost nemůže být nejvyšší politickou prioritou, a už vůbec ne ospravedlněním přehnaných reakcí na běžný terorismus. Jde o dva různé problémy, které proto vyžadují odlišný přístup.

Jestliže se navzdory našemu úsilí teroristé přece jen zmocní zbraní hromadného ničení, těžko předvídat, jak to ovlivní politické zápasy, ale jisté je, že nebudou mít podobu dnešního boje s terorismem. Bude-li se svět v roce 2050 hemžit nukleárními atentátníky a bioteroristy, budou se jejich oběti velice divit našim obavám a pocitu strašlivého ohrožení v bezpečném světě roku 2018.

Vinu na dnešním pocitu nebezpečí nemá ovšem jen terorismus. Mnoho odborníků se totiž domnívá, že třetí světová válka je na spadnutí. Napětí mezi velmocemi v poslední době vzrůstá, až to budí dojem, že svět směřuje ke globální válce. Jsou takové obavy na místě?

Kapitola 11.

Válka

Nikdy nepodceňujme lidskou hloupost

Posledních několik desetiletí patřilo mezi nejklidnější období lidstva. V raných dobách zemědělského osídlení umíralo násilnou smrtí zhruba patnáct procent obyvatel, ve 20. století postihovala kolem pěti procent lidí a nyní už jen pouhé jedno procento.(144) Od finanční krize v roce 2008 se situace ve světě rapidně zhoršuje, vyhrožování válkou je opět v módě a náklady na zbrojení prudce stoupají.(145) Civilisté a experti se obávají, že tak jako atentát na rakouského arcivévodu Ferdinanda v roce 1914 vyprovokoval první světovou válku, mohl by nějaký náhodný vojenský střet, třeba v Syrské poušti nebo na Korejském poloostrově, vyvolat celosvětový konflikt.

Uvážíme-li rostoucí napětí ve světě a povahu vrcholných představitelů v Pchjongjangu, Pekingu a Washingtonu i leckde jinde, jsou sice obavy oprávněné, ale v porovnání s rokem 1914 je dnes situace značně odlišná. Před sto lety připadalo politikům riziko války lákavé, protože válka mohla zvětšit jejich bohatství a posílit jejich moc. Od těch dob se ovšem úspěšné ozbrojené konflikty staly velkou vzácností.

Mohutná impéria Asyřanů nebo třeba čínské dynastie Čchin vznikala brutálním záborem. I v roce 1914 byl politický status všech mocností výsledkem dobyvačné války. Vítězství nad Čínou a Ruskem umožnilo Japonsku, aby se stalo regionální velmocí, Německo triumfovalo nad Rakouskem a Francií, Británie vybudovala pomocí malých ozbrojených konfliktů největší světovou říši. Když v roce 1882 napadla Egypt, měla takovou vojenskou převahu, že v rozhodující bitvě u Tel el-Kebiru ztratila pouhých 54 vojáků.(146) Britové se ani během šedesátileté okupace Egypta nesetkali s ozbrojeným odporem a bez potíží spravovali nilské údolí i Suezský průplav. Některé evropské státy Brity napodobovaly a jediné, čeho se obávaly, když uvažovaly o invazi do Vietnamu, Konga nebo Libye, bylo nebezpečí, že je někdo předstihne.

Dokonce ani Spojené státy si svou velmocenskou pozici nevybudovaly úspěšným podnikáním, nýbrž vojenskou invazí. V roce 1846 zaútočily na Mexiko a zabraly Kalifornii, Nevadu, Utah, Arizonu, Nové Mexiko a také část Colorada, Kansasu, Wyomingu a Oklahomy. Mírovou smlouvou si pojistily předchozí anexi Texasu. Válka, v níž zahynulo 13 000 Američanů, rozšířila státní území o 2,3 milionu km^2, což je rozloha teritorií Francie, Británie, Německa, Španělska a Itálie dohromady.(147) Byla to nepochybně největší loupež tisíciletí.

Není divu, že si v roce 1914 elity v Berlíně, Washingtonu i Londýně uvědomovaly ohromné výhody úspěšné války. Na něco podobného dnes globální establishment nepomyslí ani ve snu. Občas se sice nějakému bezvýznamnému diktátorovi ve třetím světě nebo nevládní milici podaří vojenskou agresí obohatit, ale z takových událostí si velmoci nemohou brát příklad.

Největší vítězství, které svět pamatuje, byla porážka Sovětského svazu, jíž se ovšem Americe podařilo dosáhnout bez přímé vojenské konfrontace. Když však Spojené státy v první válce v Perském zálivu získaly prchavý odlesk jakési vojenské slávy, pojaly pokušení vyhodit biliony dolarů na další trestné výpravy – a utrpěly pokořující porážky v nevelkém Iráku a Afghánistánu. Čína se naopak od neúspěšné invaze do Vietnamu v roce 1979 ozbrojenému konfliktu úspěšně vyhýbá a za své mocenské postavení vděčí svému ekonomickému úspěchu. Napodobila tím hospodářský zázrak Japonska, Německa a Itálie, a nikoli jejich imperiálních předchůdců v meziválečném období.

Dokonce ani na Blízkém východě – válečné aréně světa – nedokážou regionální mocnosti vést úspěšnou válku. Dlouhé krveprolití íránsko-irácké války Íránu nic nepřineslo, a tak se začal přímé vojenské konfrontaci vyhýbat. Financuje sice místní bojůvky v Iráku nebo Jemenu a vysílá své revoluční gardy na podporu svých spojenců v Sýrii a Libanonu, ale podniknout invazi se obává. Ani on se nestal regionálním hegemonem díky brilantnímu vítězství na bojišti, ale svou opatrnou vojenskou podporou šíitských spojenců. Zato jeho dva úhlavní nepřátelé, USA a Irák, se do války zapletli, a přestože Američané Irák zničili, chuť na válečné dobrodružství v osidlech Blízkého východu je nadobro přešla, takže kořist připadla Íránu.

Nejinak je tomu i v Izraeli. Poslední úspěšnou válku vedl v roce 1967 a od té doby bohatl navzdory všem svým vojenským akcím, na nichž jen prodělával. Obsazené území mu působí velké hospodářské ztráty a ještě větší politické potíže. Stejně jako Írán, ani Izrael si nevylepšil geopolitické postavení válečným dobrodružstvím, nýbrž svou zdrženlivostí. Zůstal stranou, zatímco válka pustošila znepřátelené státy, jako Irák, Sýrii i Libyi. Že se izraelský premiér Benjamin Netanjahu nenechal vlákat do syrské občanské války, to pravděpodobně představuje jeho největší politický úspěch. Kdyby mu záleželo na obsazení Damašku, jistě by to izraelská armáda zvládla během jednoho týdne. Co by ale získala a jaké by to mělo důsledky? Jednodušší by bylo dobýt Gazu a zlikvidovat fanatický režim Hamásu, ale i to vláda opakovaně odmítá. Izraelští jestřábi si navzdory své ohromné vojenské převaze plně uvědomují, že na válce se dnes vydělat nedá. Tak jako Amerika, Čína a Japonsko, vědí i oni, že nejlepší strategií je problém dát k ledu a nechat ostatní, ať válčí za ně.

Pohled z Kremlu

V tomto století se zatím odehrála pouze jediná úspěšná invaze, a to obsazení Krymského poloostrova v únoru 2014. Rusko získalo na Ukrajině prakticky bez boje strategicky důležité území, vystrašilo sousedy a obnovilo svou velmocenskou prestiž. Je to ale poněkud zvláštní případ. Ukrajinská armáda ani místní obyvatelé nekladli okupantům žádný odpor a do konfliktu nezasáhl nikdo zvenčí. Takové podmínky jsou ovšem naprosto výjimečné.

Nijak nepřekvapí, že se Putin pokusil tento úspěch zopakovat na východní Ukrajině. V tomto případě však narazil na tvrdý odpor. Konflikt s Ukrajinou se posléze proměnil v bezvýchodnou opotřebovávací válku, která vyvolala protiruské nálady a z věrného spojence vytvořila zapřisáhlého odpůrce. Stejně jako Spojené státy zlákal jejich úspěch ve válce v Perském zálivu k invazi do Iráku, přesvědčila snadná anexe Krymu i kremelského vládce, aby vyvolal další ozbrojený konflikt.

Žádnou ruskou válku od počátku 21. století – ať už na Kavkaze, nebo na Ukrajině – nelze považovat za úspěšnou. Tyto války sice zvýšily ruskou mocenskou prestiž, ale nedůvěra a nepřátelství, jež vyvolaly u sousedů Ruska, přinášejí značné ekonomické ztráty. Ubohá turistická střediska na Krymu a zchátralé továrny sovětské éry v Luhansku a na Doněcku nemohou nahradit výdaje na zbraně, a už vůbec nevyrovnají ztrátu uniklého kapitálu ani důsledky mezinárodních sankcí. Stačí porovnat politiku „vítězného“ Ruska za posledních dvacet let s mírovým hospodářským rozvojem Číny.(148)

Bez ohledu na vychloubačnou rétoriku Moskvy ruská elita dobře zná skutečné náklady a výnosy svých vojenských dobrodružství a nehodlá toto zatížení zvyšovat. Řídí se zásadou školní šikany: „Vyberme si nejslabší dítě, ale s mlácením opatrně, abychom nepřivolali učitele!“ Kdyby Putin vedl války v duchu Stalina, Petra Velikého nebo Čingischána, ruské tanky by byly už dávno obsadily Tbilisi a Kyjev a možná i Varšavu a Berlín. I on si je ale vědom dnešních omezených možností vojenské síly a vede opatrnou mocenskou politiku. S ohledem na celosvětový vývoj minimalizoval ruské vojenské angažmá v cizích oblastech. Těžké pozemní boje přenechal jiným a nedopustil, aby se válka přenesla do sousedních zemí.

Z Putinova hlediska totiž všechny jeho údajně agresivní kroky v posledních letech nebyly zahajovacím gambitem nové globální války, nýbrž pokusem o obranu. Rusové mohou oprávněně poukázat na to, že po jejich mírumilovném ústupu na počátku devadesátých let se s nimi zacházelo jako s poraženým nepřítelem. Spojené státy a NATO využily jejich slabosti a navzdory všem předchozím slibům rozšířily svou vojenskou alianci do východní Evropy, a dokonce do ní začlenily některé bývalé sovětské republiky. Západ rovněž ignoroval ruské zájmy na Blízkém východě a pod pochybnou záminkou napadl Srbsko i Irák. Američané dali Rusům zřetelně najevo, že se mohou při obraně před pronikáním Západu do ruské sféry vlivu spoléhat jen na vlastní síly. Z takové perspektivy de facto zodpovídají za vojenské kroky Kremlu prezidenti Bill Clinton a George W. Bush.

Samozřejmě nevíme, co bude dál a zda ruské vojenské akce v Gruzii, na Ukrajině a v Sýrii jsou konečné anebo představují počátky troufalé imperiální expanze. I kdyby Putin zatím nechoval vážné plány na další výboje, dosavadní úspěchy mohly jeho ambice přiživit. Nesmíme ale zapomínat, že Rusko je dnes mnohem slabší než za Stalinových časů a že bez pomoci Číny nemůže nést náklady na novou studenou válku, nemluvě o válce globální. Stát o 150 milionech obyvatel s HDP ve výši 4 biliony dolarů je trpaslík v porovnání s americkými 330 miliony občanů a hospodářstvím na úrovni 19 bilionů dolarů. I Evropská unie je v porovnání s Ruskem ekonomický gigant, má 500 milionů obyvatel a její HDP činí 21 bilionů dolarů.(149) Spojené státy spolu s Evropskou unií mají pětinásobek lidí a desetinásobek dolarů.

Technický rozvoj posledních let rozdíly mezi Západem a Ruskem ještě podstatně zvýšil. Sovětský svaz dosáhl svého vrcholu v polovině 20. století, kdy ještě byl motorem světového hospodářství těžký průmysl a centrálně plánované hospodářství mohlo masově vyrábět traktory, nákladní auta, tanky i rakety. Dnešní informační technologie a biotechnologie jsou mnohem významnější a Rusko v nich nevyniká. Jeho dezinformační kyberútoky mohou na někoho působit, ale ekonomika bez civilního sektoru IT a zcela závislá na exportu surovin, zejména plynu a ropy, sice stačí k pohádkovému bohatství pár desítek oligarchů a udržuje Putina u moci, ale na vítězství v digitálním a biotechnologickém závodě ve zbrojení to nestačí.

Ještě důležitější možná je fakt, že Putinovo Rusko nemá univerzální ideologii. Během studené války měl Sovětský svaz globální vliv, a ten byl významnější než síla Rudé armády. Putinismus nemá, co by Kubáncům, Vietnamcům či francouzským intelektuálům nabídl. Autoritářský nacionalismus se možná šíří světem, ale nemůže vytvořit soudržný mezinárodní politický blok, vždyť polští a ruští komunisté byli teoreticky vzato spojenci v zájmu světového proletariátu. Polský a ruský nacionalismus stojí proti sobě. Posílení Putinovy moci by nepochybně vyprovokovalo polskou nacionální reakci a Polsko by se stalo ještě větším nepřítelem Ruska, než je dnes.

Rusko jistě usiluje o dezinformaci Západu a rádo by podvrátilo soudržnost NATO i Evropské unie, nemá ale dost sil, aby fyzicky expandovalo a pokoušelo se o vojenský zábor ve svém okolí. Lze doufat, že obsazení Krymu a nepatrného území separatistů v Gruzii a na východní Ukrajině jsou netypické a izolované případy, nikoli předzvěst nové válečné éry.

Zašlá sláva umění válečného

Co dnes účinně brání vojenským mocnostem, aby vedly úspěšné války? Především se změnila podstata hospodářství. Bohatství minulosti bylo materiální, takže bylo relativně snadné je zabrat. Když byl v minulosti nepřítel poražen na bojišti, mohlo následovat rabování měst, prodej obyvatel do otroctví, zábor obilných polí i dolů – třeba zlatých. Římané prodávali řecké a galské otroky, Američané se v 19. století napakovali zlatem z Kalifornie a ztloustli díky texaským dobytčím farmám.

Ve 21. století se okupací cizího území nedá téměř nic získat – výdaje jsou větší než výnosy. Hospodářský kapitál spočívá v technické a institucionální vyspělosti, nikoli v obilných lánech, v dolech nebo v ropných polích. Primitivnímu Islámskému státu se na Blízkém východě nějaký čas dařilo prospívat rabováním měst, ropných studní a iráckých bank, z těch uloupil 500 milionů dolarů a dvojnásobek této sumy vydělal prodejem ropy.(150) To ale pro supermocnosti, jako jsou Čína a Spojené státy, představuje zanedbatelné částky. S dvaceti biliony dolarů HDP ročně nemá smysl válčit kvůli jedné miliardě. I kdyby Čína na válku s USA vynaložila biliony, nedokázala by tyto výdaje nikdy získat nazpět ani vyrovnat válečné škody a ztracené obchodní příležitosti. Co by mohla vítězná lidová armáda ukořistit v Sillicon Valley? Pravda, firmy jako Apple, Facebook a Google mají hodnotu mnoha set miliard dolarů, jenže se nedají převzít násilím. Žádné křemíkové doly se v Sillicon Valley nenacházejí.

Teoreticky vzato by úspěšná válka mohla vydělat ohromné sumy peněz přestavěním světového peněžního systému ve prospěch vítězné strany. Tak to udělala Británie po vítězství nad Napoleonem a Amerika po vyhrané válce s Hitlerem. Dnes už něco takového vojenská síla nedovoluje, neboť nukleární zbraně změnily možné světové vítězství na možnou kolektivní sebevraždu. Nebylo náhodu, že po Hirošimě se obě supervelmoci už nepustily do vzájemné války a že jejich ozbrojené konflikty se staly pouhými šarvátkami, jež nikdy nevedly k pokušení použít zničující zbraň. Dokonce ani dnes nikoho neláká zaútočit na Severní Koreu, ačkoli je jen podřadnou nukleární mocí. Představa, jak by se rodina Kimů mohla zachovat v případě blížící se porážky, nahání všem hrůzu.

Kyberválka to potenciálním imperialistům zkomplikovala ještě víc. Ve zlatých časech královny Viktorie a strojních pušek měla britská armáda možnost zmasakrovat domorodé válečníky v daleké džungli, aniž by oni dokázali ohrozit Birmingham nebo Manchester. Dokonce i v naší době prezident George W. Bush rozvrátil Bagdád bez obav z irácké odplaty. Pokud by ale Spojené státy napadly zemi se slušnou znalostí kyberválčení, projevil by se konflikt během několika minut v Americe. Malware a logické bomby by zastavily leteckou dopravu, způsobily by katastrofu na železnici a celostátní výpadek elektřiny.

Středověké války měly nízké náklady a přinášely velké zisky. V bitvě u Hastingsu v roce 1066 získal Vilém Dobyvatel během jediného dne celou Anglii za cenu několika tisíc životů. Nukleární zbraně a kybertechnika enormně zvýšily náklady na válčení, a i kdyby některá ze stran způsobila masovou destrukci nepřítele, nezískala by téměř nic. Špičková technika umožňuje zničit celé státy, nikoliv ale vytvořit prosperující impérium.

A tak navzdory dnešnímu řinčení zbraněmi je zárukou míru skutečnost, že úspěšnou válku si nikdo už ani nepamatuje. Takový Čingischán nebo Julius Caesar se dlouho nemuseli rozmýšlet, když chtěli napadnout cizí zemi. Dnešní nacionalisté jako Erdoğan, Módí nebo Netanjahu mluví odvážně, jednají však obezřetně. Pokud by ovšem někdo objevil úspěšnou taktiku války platnou v současných podmínkách, otevřely by se brány pekla. Proto je ruský úspěch při obsazení Krymu výstražným varováním. Doufejme ale, že zůstane pouhou výjimkou.

Pochod bláznů

Bohužel z faktu, že se válka nevyplácí, neplyne automaticky, že žádný konflikt nevypukne. Lidskou hloupost nelze nikdy přecenit.

Světu nepomohlo, že druhá světová válka byla pro mocnosti Osy katastrofou, protože poraženým státům se začalo dařit jako nikdy předtím. Dvacet let po totální likvidaci jejich armád a zhroucení jejich impérií zažili Němci, Italové a Japonci nevídaný blahobyt. Proč vlastně rozpoutali válku? Proč způsobili zbytečnou smrt milionů lidí včetně vlastních občanů? Způsobil to stupidní odhad. Ve třicátých letech se japonští generálové, admirálové a ekonomové domnívali, že bez ovládnutí Koreje, Mandžuska a čínského pobřeží se zastaví hospodářský rozvoj.(151) Mýlili se a slavný hospodářský zázrak nastal, až když Japonsko přišlo o dobytá území.

Lidská blbost je jednou z nejdůležitějších dějinných sil, a přesto ji tak často podceňujeme. Politici, generálové i učenci se dívají na svět jako na šachovnici, na níž má každý posun nějakou logiku. Do jisté míry je to pravda. Mezi vůdčími politickými osobnostmi nebývají zpravidla šílenci, a tak političtí vůdci řídí své pěšáky a jezdce cílevědomě. Generál Tódžó, Saddám Husajn i Kim Čong-il měli pro každý krok své politiky logické důvody. Svět je ale mnohem složitější než šachy a lidský rozum je mnohdy příliš krátký – a tak i docela racionální lidé často provádějí neuvěřitelné hlouposti.

Máme se proto obávat nové světové války? Nejdříve je zapotřebí vyhnout se dvěma extrémům. Válka není nevyhnutelná, jak se někdy tvrdí. Konec studené války názorně ukázal, že spor supervelmocí lze ukončit v míru. Představa, že se světové válce nelze vyhnout, je velmi nebezpečná, stává se totiž sebenaplňujícím proroctvím a zvyšuje tak riziko ozbrojeného střetu. Jestliže si vlády něco takového myslí, budou zvyšovat výdaje na armádu, začnou závodit ve zbrojení, přestanou hledat kompromis a každé gesto dobré vůle budou považovat za past. Takový postoj pak opravdu může riziko války přiblížit.

Na druhé straně by bylo naivní, kdybychom si mysleli, že válka už dnes není možná, protože by přivodila katastrofu pro všechny. Před lidskou pošetilostí nás žádný zákon přírody neuchrání. Možným protijedem je zde pouze pokora. Národní, náboženské a kulturní konflikty posiluje nabubřelý pocit, že naše pravdy jsou nejdůležitější na světě a že naše zájmy mají před každým přednost. Vyvstává otázka, jak přesvědčit národy, náboženství a kultury, aby se na sebe dívaly realističtěji a udělaly si skromnější představu o svém skutečném významu ve světě.

Kapitola 12.

Pokora

Nikdo není středem světa

Většina lidí si myslí, že jsou středem světa a že jejich kultura je pilířem lidských dějin. Většina Řeků věří, že lidské dějiny začínají s Homérem, Sofoklem a Platonem a že nejdůležitější myšlenky a objevy se zrodily v Athénách, Spartě, Alexandrii a Cařihradu. Čínští nacionalisté mají za to, že historii jejich národa zahájil Žlutý císař a dynastie Sia a Šang a že to, co dokázali obyvatelé Západu, muslimové a Indové, jsou jen chabé napodobeniny čínských počinů.

Hinduističtí národovci se čínskému vychloubání posmívají a říkají, že jejich učenci znali princip létání a atomovou bombu dávno před Konfuciem a Platonem, v dobách, kdy o Einsteinovi a bratrech Wrightových nikdo neslyšel. Víte vůbec, že Maharši Bhardwaj vynalezl raketu a Višwamitra ji vyzkoušel? Slyšeli jste o Acharyaovi Kanadovi, otci atomové teorie, nebo o Mahábháratovi, který přesně popsal princip nukleární zbraně?(152)

Zbožní muslimové považují veškeré dějiny před prorokem Mohamedem za bezvýznamné. O nějaké historii lze podle nich mluvit teprve po zjevení Koránu a vzniku společenství umma. Ne všichni jsou tak zatvrzelí, neboť Turci, Peršané a Egypťané ve svém nacionalismu uznávají výjimečnost svých národů v době předislámské, i když tvrdí, že po zjevení Svaté knihy to byli zejména oni, kdo se zasloužil o čistotu muslimské víry a šířil její slávu.

Snad není třeba mluvit o dalších národech a jejich velebitelích skálopevně přesvědčených, že nebýt gigantického úspěchu jejich lidu, jistě by se lidstvo dodnes nacházelo v barbarské ignoranci a v morálním rozvratu. Někteří si dokonce představovali, že jejich politické instituce a náboženská praxe dokázaly zásadním způsobem ovlivnit dokonce fyzikální vesmírné zákony. Například Aztékové věřili, že bez každoročních lidských obětí by nevyšlo slunce a vesmír by se rozpadl.

Tyto falešné nároky spojují trestuhodnou neznalost dějin s nápadným podtextem rasismu. V době kolonizace světa, zdomácnění rostlin a zvířat, vzniku prvních měst, vynálezu písma a peněz ještě žádný ze současných národů neexistoval. Morálka, umění, spiritualita a tvořivost jsou univerzální lidské vlastnosti zakódované v naší DNA. Jejich rozvoj od starší doby kamenné v Africe nelze umístit do teritoria a časů nedávné historie Číny, Řecka ani Arábie, a pokud tak někdo činí, podává pouze svědectví o zabedněném národním egoismu.

S podobným vychloubáním mám velkou zkušenost, protože Židé se považují za vůbec nejdůležitější národ světa. Stačí, když se někdo zmíní o nějakém vynálezu nebo objevu, a okamžitě jej prohlašují za svůj. A protože své soukmenovce důvěrně znám, vím, že o svém kolektivním nároku na výjimečnost ani v nejmenším nepochybují. Pamatuji se na svého prvního učitele jógy, jak žákům ve vší vážnosti vysvětloval, že ji jako první začal praktikovat Abrahám, neboť základní figury odpovídají tvarům písmen hebrejské abecedy. Trikonasána vychází z alef, tuladandasana napodobuje dalet a tak podobně. Abrahám tyto pozice naučil syna jedné své konkubíny, který emigroval do Indie a tam prý jógu učil. Když jsem mistra požádal o důkaz, ocitoval mi jednu pasáž z Bible: „Synům svých družek dal Abraham dary a poslal je ještě za svého života na východ, pryč od svého syna Izáka, do východní země.“ (Kniha Genesis 25,6) Jaké to mohly být dary? Je to úžasné, že dokonce i jógu vymysleli Židé!

Příklad je to jistě úsměvný, ovšem hlavní proud judaismu nepokrytě hlásá, že sám vesmír je dobrý jen k tomu, aby rabíni mohli studovat Písmo svaté, a kdyby přestali, nastal by konec světa. A tak existence Číny, Indie, Austrálie i dalekých souhvězdí závisí na židovských učencích talmudu v Jeruzalémě a Brooklynu. Jen nevzdělaný hlupák by mohl pochybovat o tomto základním článku ortodoxní židovské víry. Jejich sekulární soukmenovci sice nad tak náramným nárokem nevěřícně kroutí hlavou, ale i oni žijí ve skálopevném přesvědčení, že Židé jsou ústředními hrdiny světových dějin, zdrojem lidské morálky, spirituality a poznání.

Zdá se, že chucpe má mým krajanům nahradit malý vliv a malý počet příslušníků národa. A protože je zdvořilejší kritizovat našince než cizince, nabízím k ilustraci absurdního sebevědomí národních mýtů příklady z judaismu a ponechávám na čtenářích, aby sami propíchli nafouklé já svých vlastních kmenů.

Freudova matka

Po vydání knihy Sapiens (Stručné dějiny lidstva) se mě Izraelci často ptali, proč jsem až na pár zmínek vynechal judaismus i Židy, ačkoli obšírně popisuji křesťanství, buddhismus a islám. Chtěl jsem snad úmyslně pominout ohromný židovský přínos dějinám lidstva? Neovlivnil mě snad nějaký podezřelý politický program?

Takové otázky připadají Izraelcům samozřejmé, vždyť už od mateřské školy vědí, že judaismus září v dějinách světa jako hvězda. Většina dětí končí školní docházku po dvanácti letech, aniž by získala sebemenší představu o globálních historických procesech. Nevědí téměř nic o Číně, Indii ani o Africe. Učí se sice o dějinách Říma, o Francouzské revoluci i o druhé světové válce, ale z útržků nejsou s to složit ucelený obraz světa. Jediná soustavná výuka dějin se týká Hebrejské bible, židovské diaspory, sionismu, holokaustu a vrcholí založením Izraele. Není divu, že většina žáků vychází ze školy s povědomím, že takto vypadá ústřední příběh lidských dějin. Mají sice několik kusých poznatků o římské říši nebo o jakobínech, ale téměř každá školní debata na tyto náměty se zabývá právní a politickou situací Židů za římského impéria nebo Francouzské republiky. Po takové krmi je velice obtížné strávit myšlenku, že judaismus měl na chod lidských dějin pouze nepatrný vliv.

Pravda je taková, že v análech našeho živočišného druhu hrál judaismus v porovnání s univerzálním křesťanstvím, buddhismem a islámem jen zanedbatelnou roli kmenové víry. Zaobírá se výlučně osudem svého malého národa na miniaturním území a ostatní svět jej nezajímá. O dějiny nějakého Japonska nebo o událostech na indickém subkontinentu se náš malý národ nestará, a tak nepřekvapuje, že jeho historická role byla značně omezená.

Je samozřejmě pravda, že judaismus zplodil křesťanství a ovlivnil zrození islámu, tvořil tak dvě nejdůležitější náboženství v dějinách světa, nicméně zásluhu o jejich globální úspěch a vinu za mnohé zločiny mají vyznavači křesťanství a islámu, nikoli Židé. Tak jako by bylo nespravedlivé vinit judaismus z masového vraždění v dobách křížových výprav (stoprocentní vinu zde mají křesťané), tak jej nemůžeme ani chválit za možná nejdůležitější křesťanskou myšlenku, a to víru v rovnost všech lidí před Bohem. Ta popírá židovskou ortodoxii, jež dodnes hlásá nadřazenost vyvoleného národa nad ostatními lidmi.

Role judaismu v příběhu lidstva tak trochu připomíná úlohu Freudovy matky. Sigmund Freud nesmírně ovlivnil vědu, kulturu, umění i lidovou moudrost současného Západu. Bez své matky by se jednak nepochybně nebyl narodil, jednak je jisté, že ona zásadním způsobem ovlivnila jeho osobnost, ambice i názory. Přesto o ní v dějepisných knihách téměř nenajdeme zmínku a žádného historika nenapadlo a asi už nenapadne, aby o ní napsal aspoň jediné pojednání. Podobně je to i s judaismem. Bez něho by nebylo křesťanství, ale při studiu světových dějin nemá valný smysl se jím zabývat. Podstatné je jen to, jak křesťanství s židovským dědictvím naložilo.

Samozřejmě že Židé jsou jedinečným lidem s úžasnou historií (což ovšem platí o většině národů) a že židovská tradice je plná hlubokých poznatků a ušlechtilých hodnot (přestože v ní najdeme i mnoho pochybných názorů a rasistických, mizogynních a homofobních postojů). Nelze ani popřít, že Židé měli (neúměrně ke svému nepatrnému počtu) značný vliv na dějiny posledních dvou tisíciletí. Když se ale zamyslíme nad celkovým obrazem světa od vzniku homo sapiens před více než 200 000 lety, je zřejmé, že židovský příspěvek byl zcela zanedbatelný. Lidé se z Afriky rozšířili po celé planetě, z lovců a sběračů se stali zemědělci, vybudovali mohutná města, vynalezli písmo i peníze – to všechno dávno před vznikem judaismu.

Ale ani během dvou posledních tisíciletí nelze například z pohledu Číňanů nebo amerických indiánů zaznamenat židovský vliv, pokud pomineme působení Hebrejské bible na křesťany a muslimy. Teprve křesťané učinili Starý zákon základním kamenem globální lidské kultury, kdežto talmud, nejvýznamnější knihu židovské kultury, odmítli a do své Bible nezařadili. Zůstal pro ně pouhým esoterickým textem, mezi jinými národy téměř neznámým, což je velká škoda, protože talmud je daleko ohleduplnější a soucitnější než Hebrejská bible.

Dokážete vyjmenovat velká umělecká díla inspirovaná Starým zákonem? Je to snadné, že? Michelangelův David, Verdiho Nabucco, Desatero přikázání Cecila B. DeMille. A co Nový zákon? Také žádný problém: Leonardova Poslední večeře, Bachovy Matoušovy pašije nebo Monty Pythonův Život Briana. Mohli byste jmenovat alespoň jedno mistrovské dílo světového umění inspirované talmudem?

Ačkoliv se židovské komunity nacházely po celém světě, nesehrály nijak důležitou roli ani v budování čínského impéria, ani v zámořských objevných cestách, ani při prosazování demokracie nebo vzniku průmyslové revoluce. Mince a univerzity, parlament a banku, kompas, knihtisk i parní stroj vynalezli Evropané.

Etika starší Bible

Izraelci rádi používají výraz „tři velká světová náboženství“, tj. křesťanství (2,2 miliardy vyznavačů), islám (1,9 miliardy), judaismus (15 milionů). Zvláštní výběr, když uvážíme, že hinduismus vyznává víc než miliarda lidí, buddhismus půl miliardy, a dokonce i zanedbatelné kulty jako sikhismus (25 milionů) a šintoismus (50 milionů) jsou nepoměrně více zastoupené než judaismus.(153) Právě tenhle pokřivený obraz světa má na svědomí izraelskou představu, že všechny hlavní náboženské a etické tradice pocházejí z lůna judaismu, jejž považují za prvotní univerzální soubor morálních pravidel – jako by před Abrahámem a Mojžíšem žili lidé bez závazků a veškerá morálka byla objevena až v Desateru. Tento neopodstatněný a povýšený názor naprosto pomíjí existenci významných morálních tradic světa.

Už lovci a sběrači doby kamenné měli desetitisíce let před Abrahámem svůj etický kodex. První evropští osadníci v Austrálii narazili na domorodce s velmi vyvinutým morálním smyslem, přestože ti o Mojžíšovi, Ježíšovi ani Mohamedovi nikdy neslyšeli. Těžko můžeme tvrdit, že se křesťanští kolonizátoři, kteří místní obyvatele leckdy násilně přiváděli k vlastní víře, mohli pyšnit morální nadřazeností.

Vědci dnes dokazují hluboké evoluční kořeny etiky, jež předcházejí vzniku lidstva o miliony let. Zdědili jsme je od sociálních savců. Vlci, delfíni a opice mají totiž také morální pravidla skupinové spolupráce.(154) Když nějaké vlčí mládě poruší pravidlo férové hry a silně hryzne svého druha nebo soupeře, který se vzdal a svalil na záda, ostatní si s takovým mládětem přestanou hrát.(155) V tlupách šimpanzů mají silnější jedinci povinnost respektovat vlastnická práva slabších členů. Najde-li mladá samice banán jako první, pak ani alfa samec jí ho zpravidla nezabaví pro sebe, jinak by mohl přijít o svůj status.(156) Opice se tedy nesnaží využívat slabosti svých druhů, a naopak jim často i pomáhají. Byl zaznamenán případ šimpanze Kidogo v zoologické zahradě v Milwaukee ve Spojených státech, který trpěl srdeční vadou, byl velmi oslabený a často zmatený. Když se ocitl v zoo, nerozuměl ošetřovatelům a špatně se orientoval. Jakmile to ostatní šimpanzi zjistili, začali mu pomáhat, brali ho za ruku a vodili jej. Když se ztratil, stačil jeden jeho zoufalý výkřik, a okamžitě mu některá opice přiběhla na pomoc.

Přestože Kidogovi pomáhali všichni, jeho hlavním pomocníkem a ochráncem se stal vůdce tlupy opičák Lody. Když jeden pubertální opičí mladík začal postiženého Kidoga pronásledovat a nelítostně šikanovat, brzy zjistil, že se musí krýt před Lodym, který Kidogovi okamžitě přišel na pomoc. Nejen že trapiče zaháněl, ale ošetřovatelé zaznamenali scénu, kdy Kidoga objal kolem ramen a utěšoval ho.(157)

Ještě dojemnější případ se udál v džungli na Pobřeží slonoviny. Šimpanzí mládě jménem Oskar ztratilo matku a muselo se o sebe starat samo. Všechny samice měly vlastní nedospělé potomky, a tak jej žádná opičí matka nechtěla přijmout za vlastního. Oskar rapidně ubýval na váze a chřadl. Když už to s ním vypadalo bledě, adoptoval ho Freddy, jeden z vůdců tlupy. Zajistil mu dostatek potravy, a dokonce jej nosil na zádech. Genetický test přitom vyloučil příbuzenský vztah.(158) Můžeme se jen dohadovat, co asi přimělo drsného starého alfa samce, aby se ujal osiřelého mláděte, ale zdá se, že právě tito nadřazení opičí vůdci mají sklon pomáhat ubohým a potřebným, a to miliony let před biblickým příkazem Izraelců, aby se silnější ujímali vdov a sirotků. (Exodus 22,21) O opačném chování vypovídá relativně nedávná stížnost proroka Amose na sociální elitu, která ubohé utiskuje a potřebné drtí. (Amos 4,1)

Ale ani mezi homo sapiens na Blízkém východě nebyli v dávných dobách bibličtí proroci takovou výjimkou, jak by se někomu zdálo. Příkazy nezabiješ (nedopustíš se vraždy) a nepokradeš se nacházely v legislativě sumerských městských států, faraonského Egypta i babylonské říše. Už tisíc let před Amosem se babylonský král Chammurapi odvolával na přízeň bohů, kteří mu přikázali, aby „zavedl v zemi spravedlivou vládu, trestal zlo a špatnost a znemožnil silným vykořisťovat slabé“.(159)

V análech Egypta, staletí před Mojžíšovým narozením, zaznamenali písaři „příběh výřečného zemědělce“, jemuž nějaký chamtivý statkář zabavil pole. Zemědělci se podařilo předstoupit před faraonovy zkorumpované úředníky s požadavkem o spravedlivé rozsouzení. V barvitém alegorickém vyprávění se dočítáme, jak velkou hodnotu má pro ubožáky i nepatrný majetek.(160)

Mnohé biblické zákony kopírují etická pravidla Mezopotámie, Egypta a Kanaánu známá staletí a někdy i tisíciletí před založením judského království a Izraele. V biblickém převyprávění se zásady platné pro celé lidstvo zpočátku chápaly jako přikázání k utužení kmenové soudržnosti, platná v první řadě pro židovský národ. V judaismu se toto pojetí udrželo dodnes. V Hebrejské bibli a talmudu nacházíme dokonce tvrzení, že židovský život má větší hodnotu než život pohanů, a mnozí rabíni to tvrdí dodnes. Proto je přípustné znesvětit šabat pro záchranu života soukmenovce, ale nikoli člověka jiného původu. (Babylonský talmud, Joma 84,2)(161)

Mezi židovskými učenci se najdou i takoví, kteří hlásají, že slavný příkaz milovat bližního jako sebe samého se vztahuje výlučně na židy a neplatí pro vztah s pohany. V původním hebrejském textu knihy Leviticus je doslova psáno: „Nemsti se ani nechovej zášť proti synům svého lidu. Miluj svého bližního jako sám sebe. Já jsem Hospodin.“ (Lev.19,18) Nevyvolávají takové biblické výroky podezření, že za souseda považují židé jen syny a dcery svého kmene – zejména v souvislosti s příkazem zlikvidovat národy Amalekovců a Kananejců? „Z měst patřících národům, které ti Hospodin, tvůj Bůh, dává za dědictví, však nenech nikoho naživu. Chetejce, Emorejce, Kananejce, Perizejce, Hivejce a Jebusejce totiž musíš vyhladit jako proklaté, jak ti přikázal Hospodin, tvůj Bůh.“(Deuteronomium 20,16–17)

Nejstarší dochovaný text lidských dějin tak proklamuje náboženskou povinnost páchat genocidu.

Byli to křesťané, kteří si z biblické nauky vybrali některé lahůdky, přetvářeli je do podoby univerzálních přikázání a šířili po světě. Zde je i důvod, proč se křesťanství tak radikálně odtrhlo od judaismu. Mnozí židé dodnes věří, že mají k Bohu blíž než ostatní národy. Zakladatel křesťanství svatý Pavel ve slavné epištole Galatským takové tvrzení jednoznačně popírá: „Nejde už o to, kdo je Žid nebo Řek, otrok nebo svobodný, muž nebo žena – všichni jste jedno v Kristu Ježíši.“ (Gal. 3,28)

A navzdory ohromnému rozšíření křesťanství po světě bychom si měli uvědomit, že to není zdaleka poprvé v lidských dějinách, kdy člověk vyhlásil univerzální etiku. Bible vzhledem k mnoha mizogynním a homofobním výrokům není naštěstí výlučným zdrojem lidské morálky. Dávno před ní Konfucius, Lao-c’, Buddha a Mahávíra založili univerzální etický systém, aniž kdy slyšeli o Pavlovi, Ježíšovi a prorocích Izraele. Pět set let před prohlášením rabiho Hillela staršího o významu tóry učil o lásce k bližnímu jako k sobě samému Konfucius. A v době, kdy judaismus nařizoval rituální obětování zvířat a systematické vyvražďování celých národů, Buddha a Mahávíra učili své žáky, aby se nejen snažili neškodit lidským bytostem, ale aby neškodili ani žádným živým tvorům včetně hmyzu. Je nesmysl oceňovat židovské náboženství a jeho křesťanskou či muslimskou odnož za sám objev lidské morálky.

Zrod fanatismu

Co ale velký objev monoteismu? Nezasluhuje snad judaismus alespoň nějaké ocenění za pionýrskou práci při formulaci víry v jediného Boha, byť ji do všech koutů světa neroznesli židé, nýbrž křesťané a muslimové? Ani v tomto případě však věc není tak jednoznačná, jak by se zdálo. Existují nesporné důkazy o prvním monoteismu v Egyptě za vlády revolučního faraona Achnatona okolo roku 1350 před naším letopočtem. Máme i významnou Méšovu čedičovou stélu, na níž nám moabitský král přinejmenším naznačuje, že pozdější náboženství biblického Izraele nepřineslo nic tak radikálně odlišného. Popis velkého boha Kemóše se od biblických atributů Jahveho také příliš neliší. O to ale vůbec nejde! Není podstatné, zda se judaismus zasloužil o monoteismus, nebo ne, protože nemá být na co hrdý. Ze všech etických návodů lidstva patří mezi ty nejhorší.

Může si snad někdo myslet, že monoteismus zvýšil morální úroveň? Chovají se snad muslimové z podstaty své víry v jediného Boha lépe než hinduisté, kteří věří v existenci více božstev? A co křesťanští konkvistadoři a kolonisté, byli snad morálně na vyšší úrovni než americké kmeny pohanských indiánů? Monoteismus vedl k daleko většímu pronásledování odlišných věr a měl v mnohem větší míře za následek náboženské války než tolerantnější polyteismus, který uznával, že lidé mají různé bohy a odlišné rituály. V jeho rámci se jinověrci nevraždili a nepronásledovali. To jediný a výlučný Bůh vyžaduje univerzální poslušnost, proto se také šířil do celého světa. Pod jeho neúprosnou vládou zaváděli křesťané a muslimové náboženskou diskriminaci, vedli křížové výpravy (křesťané) a podřizovali se povinnosti džihádu (muslimové).(162)

Stačí porovnat postoj indického císaře Ašóky z 3. století před naším letopočtem s postojem křesťanských vládců pozdního Říma. Ašóka vládl říši, jež se přímo hemžila náboženskými učiteli, duchovními společnostmi a sektami. Sám sobě udělil titul Miláček bohů, ten, který s láskou shlíží na všechny své poddané. Někdy kolem roku 250 před naším letopočtem vydal imperiální toleranční patent, v němž stálo:

„Miláček bohů, král svých milovaných, ctitel asketiků a náboženských společností… dává na vědomí, že podporuje růst veškerých základních duchovních hodnot všech náboženství, a protože je lze chápat různě, mají mít svůj kořen v zdrženlivosti úsudku a nikdo nemá ze špatně pochopené zbožnosti vyzdvihovat svou víru, nebo dokonce zavrhovat jinou bez závažného důvodu… Kdo by vychvaloval své náboženství a popíral pravdy ostatních s myšlenkou musím oslavovat svou duchovní cestu jako jedinou správnou, poškozuje svou víru, neboť mezináboženský kontakt je cenný a každý by měl naslouchat učení ostatních a respektovat je. Tak praví Miláček bohů, král, který s láskou shlíží na všechny své poddané, a přeje si, aby se všichni lidé učili nejlepším zásadám všech náboženství.“(163)

O pět set let později v nábožensky neméně heterogenním pozdním římském impériu zaujali císařové velice odlišný postoj. Konstantin Veliký a jeho syn postupně uzavírali pohanské svatyně a zakazovali pohanské rituály pod pohrůžkou hrdelních trestů. Pronásledování vyvrcholilo v roce 391 dekretem císaře Theodosia (řecky bohem seslaný), jímž byly s konečnou platností všechny kulty s výjimkou judaismu prohlášeny za nelegální. Židé měli náboženskou praxi povolenou, byli ale přesto různým způsobem šikanováni.(164) Za bohoslužbu Jupiterovi nebo Mithrasovi i v soukromí vlastního domu hrozil podle nových zákonů trest smrti.(165) V tažení proti pohanskému dědictví v říši zrušili křesťanští imperátoři olympijské hry. Tisíc let slavená olympiáda se naposledy konala někdy koncem 4. nebo začátkem 5. století.(166)

Zdaleka ne všichni vládci Říma byli tak netolerantní jako Theodosius, někteří sami odmítali monoteistickou víru a řídili se velkorysou Ašókovou politikou. Nicméně víra v jediného Boha náboženskou nesnášenlivost povzbuzuje. Židé by měli sami zpochybňovat svou zásluhu na rozšíření této nebezpečné tradice a ponechat křesťany a muslimy, ať se s ní vyrovnají sami.

Židovská fyzika, křesťanská biologie

Je nápadné, že se Židé proslavili svým neobyčejným vkladem lidskému modernímu poznání teprve v 19. a 20. století. Vedle známých jmen, jako byli Einstein a Freud, je mezi nositeli Nobelovy ceny za vědu 20 procent Židů, ačkoli představují jen 2 promile světové populace.(167) Je ale nutno zdůraznit, že tento významný příspěvek nebyl zásluhou judaismu ani židovské kultury, nýbrž jednotlivců. Většina těchto významných vědců se nacházela mimo tradiční náboženskou obec, a teprve když se sekularizovali a vyměnili ješivu za laboratoř, mohli rozvinout své pozoruhodné schopnosti.

Do roku 1800 byl židovský příspěvek vědě minimální. Je zcela pochopitelné, že na vývoj poznání v Číně, Indii nebo v mayské civilizaci nemohli mít Židé vliv. V Evropě a na Blízkém východě ovšem židovští učenci jako Maimonides někdy významně ovlivňovali myšlení svých nežidovských kolegů na univerzitách. Od 16. do 18. století neměl ale judaismus na rozkvět vědecké revoluce téměř žádný vliv – výjimkou je zde Spinoza, který byl za své názory vyhoštěn z židovské obce. V době vzniku moderní fyziky, chemie, biologie a společenských věd v těchto oborech žádní významní Židé nefigurují. Nevíme, čím se zabývali Einsteinovi předci v době Galilea a Newtona, je ale víc než pravděpodobné, že měli větší zájem o talmud než o studium fyzikálních vlastností světla.

Velká změna nastala během 19. a 20. století, kdy pod vlivem sekularizace a židovského osvícenství mnozí Židé přijali světonázor a životní styl svých nežidovských sousedů a zejména v Německu, Francii a Spojených státech získali možnost studovat na univerzitách a pracovat ve výzkumných střediscích. Židovští učenci si nepochybně přinesli z ghett a štetlů důležité kulturní dědictví. Za jejich nebývalým úspěchem stála tradice, jež považovala vzdělání za nejvyšší hodnotu. Z psychologického hlediska šlo také o odhodlání pronásledované menšiny ukázat, co umí, a svou roli sehrálo i omezení kariéry v institucích, jako byla armáda a státní správa.

Ačkoli si židovští vědci ze své tradice a školy přinesli velkou sebekázeň a hlubokou víru v hodnotu poznání, žádnou pomocnou sbírku užitečných vědomostí a nápadů v zásobě neměli. Nic židovského nepomohlo Einsteinovi objevit teorii relativity. Co má víra ve svatost tóry společného s formulací rovnice, která stanoví, že se energie rovná hmotnosti vynásobené rychlostí světla ve vakuu umocněné na druhou?

Jen pro srovnání – Darwin byl nejen křesťan, ale zapsal se na teologická studia Cambridgeské univerzity, protože původně měl v úmyslu stát se anglikánským knězem. Znamená to snad, že jeho teorie evoluce je křesťanská? Stejně tak by bylo směšné považovat teorii relativity za židovskou.

Neméně obtížné by bylo vidět v objevení možnosti syntetické výroby amoniaku Fritzem Haberem, za niž v roce 1918 obdržel Nobelovu cenu za chemii, nebo v objevení streptomycinu Selmanem Waksmanem (Nobelova cena v roce 1952) či v odhalení kvazikrystalů Danielem Shechtmanem (Nobelova cena za chemii v roce 2011) něco specificky židovského. Ano, ve výjimečném případě humanistických učenců, jako byl Freud, jim jejich tradice poskytla hlubší pohled na existenciální problémy, ale i v těchto případech je nápadnější, co všechno odmítli, než to, co ze své tradice přijali. Freudovy úvahy o lidské psychice jsou diametrálně odlišné od názorů náboženských učenců, jako byli rabíni Josef Caro nebo Jochanan ben Zakaj, a slavný psychoanalytik zcela jistě neobjevil Oidipův komplex důkladným studiem kodexu židovského práva Šulchan aruch.

Abychom tyto argumenty shrnuli – židovský tradiční důraz na vzdělání měl významný podíl na osobním nasazení a na výjimečném úspěchu židovských vědců, byli to ale jejich nežidovští předchůdci, kteří položili základy vědy, na nichž stavěli Einstein, Haber a Freud. Vědecká revoluce nebyl židovský projekt a židé se proslavili, teprve když jim bylo umožněno přestěhovat se z náboženských škol na univerzitu. Ve skutečnosti byl tradiční židovský návyk hledat ve starých textech odpovědi závažnou překážkou integrace do moderní empirické vědy, která je založena na pozorování a experimentu. Kdyby skutečně v židovském náboženství existovalo něco specifického, co by vedlo k průlomovým objevům, proč mezi léty 1905 a1933 získalo Nobelovou cenu za chemii, lékařství a fyziku deset sekulárních (německých) židů, ale ani jeden ortodoxní žid?

Abych předešel nařčení z antisemitismu a nenávisti vůči svému původu, prohlašuji, že na judaismu nevidím nic zvlášť špatného ani dobrého, tvrdím pouze, že v dějinách lidstva nehrál velkou roli. Po celá staletí byl jen skromným náboženstvím nepatrné pronásledované menšiny, která před kolonizací dalekých zemí či upalováním kacířů dávala přednost čtení a meditaci.

Antisemité naopak přikládají Židům nadměrný význam, představují si, že Židé ovládají světové finance a média. Viní nás za všechna možná neštěstí světa od globálního oteplování až po teroristické útoky na Pentagon a Světové obchodní centrum. Jejich paranoidní představy jsou stejně absurdní jako židovské velikášství. Jako národ jsou Židé jistě zajímaví, ale na světové dění měli jen velmi omezený vliv.

Během dlouhých dějin si lidstvo vytvořilo na sta nejrůznějších náboženství a sekt. Některé z nich, jako křesťanství, islám, hinduismus, konfucianismus a buddhismus, ovlivnily miliardy lidí, byť ne vždycky k jejich dobru. Ale většina ostatních věr – třeba judaismus – měla nepatrný vliv. Jsem rád, že nepocházím z národa brutálních dobyvatelů světa, ale z bezvýznamného lidu, jenž málokdy strkal nos do cizích záležitostí. Mnohá náboženství hlásají pokoru, ale považují se za nejdůležitější věc ve vesmíru. Je zvláštní, když se skromnost pojí s kolektivní nadutostí. Lidé všech vyznání by měli pokoru brát vážně, a zejména nezneužívat božího jména k nadvládě nad svými bratry.

Kapitola 13.

Bůh

Nezneužiješ božího jména

Existuje Bůh? Záleží na tom, co máme na mysli – záhadu kosmu, anebo světového zákonodárce? Někteří lidé o něm mluví jako o hlubokém a úděsném tajemství, které nelze poznat. Odvolávají se na tajuplnou boží existenci, aby si nějak vysvětlili hádanku, proč existuje vesmír, když by stejně dobře nemuselo existovat vůbec nic. Jak vznikly neměnné fyzikální zákony? Co je lidské vědomí a odkud se vzalo? A protože na takové otázky neznáme odpověď a o skrytém bytí nic konkrétního nevíme, přisuzujeme své nevědomosti velkolepé jméno. Taková je charakteristika tajemného Boha filozofů, když o něm pozdě do noci hovoříme u táborového ohně a v neskonalém údivu přemýšlíme o existenci a smyslu života.

Někteří lidé ovšem chápou Boha jako přísného zákonodárce světa, o němž toho kupodivu vědí až příliš mnoho. Znají do puntíku jeho názor na módu, stravu, sex i politiku a odvolávají se na toho rozzlobeného muže v oblacích, aby ospravedlnili všelijaká nařízení, zákazy a konflikty. Nepochybují, že se hněvá na ženy s hlubokým výstřihem a krátkými rukávy, odsuzuje pohlavní styk mezi muži a masturbaci pubertálních mladíků. Někteří jeho přívrženci vědí, že zakázal požívat alkohol, ale jiní tvrdí, že doporučuje pít víno v pátek večer nebo v neděli po ránu. Existují celé knihovny, jež do nejmenších podrobností vysvětlují, co všechno Bůh vyžaduje a co se mu nelíbí. Tohoto světového zákonodárce lze charakterizovat jako tvůrce katalogu extrémně konkrétních příkazů. Je to neúprosný vládce všech křižáků a džihádistů, inkvizitorů, mizogynů a homofobů. Tohoto Boha se dovolávali ti, kteří stáli kolem planoucí hranice s kacířem a vrhali na něj kamení i kletby.

Na otázku, zda vůbec existuje, dostanete mlhavou odpověď. Věřící poukazují na neproniknutelné tajemství zrodu vesmíru a omezený lidský rozum. „Věda nikdy velký třesk a vznik kosmu vysvětlit nedokáže,“ říkají, „protože sám původ světa z tohoto světa nepochází.“ Vzápětí jako eskamotér, který chce napálit své diváky, nenápadně vymění karty, záhadě vesmíru přiřknou boží jméno a nahradí ji světovým zákonodárcem. Z kosmické hádanky se vyklube odsudek rozvodů a koupání v bikinách. „Protože nechápeme velký třesk, máme si zakrývat vlasy na veřejnosti a hlasovat proti manželství homosexuálů.“ Tato rovnice je nejen nelogická, dokonce si protiřečí. Čím hlubší je kosmické tajemství, tím méně by jeho případnému hybateli záleželo na etiketě dámských oděvů nebo na sexuálním chování.

Chybějící článek mezi vesmírnou záhadou a lidskými mravy většinou vysvětluje nějaká svatá kniha. Bývá plná malicherných zákazů a příkazů, a ty mají svůj původ v kosmickém tajemství. Stvořitel nebe a země, jenž knihu inspiroval, neměl nic lepšího na práci než nás poučit o tajemných rituálech a podivných dietetických zákazech. Nemáme nejmenší důkaz, že Korán, Bibli, Knihu Mormonovu nebo hinduistické védy zrodila energie, která se rovná hmotnosti vynásobené rychlostí světla ve vakuu na druhou a která vytvořila protony o hmotnosti 1836krát větší, než mají elektrony. O původu svatých textů říkají vědecké důkazy jen jedno – vymyslel si je nápaditý homo sapiens, aby lidé uznali společenské normy a daný politický řád.

Nad tajemstvím existence se nikdy nestačím dost podivovat, ale co to má proboha společného s malichernými příkazy judaismu, křesťanství nebo hinduismu a jejich autorit? Že po tisíce let pomáhaly udržovat společenský řád, je nepochybné, nijak zásadně se ale neliší od světských zákonů a institucí.

Třetí z výroků Desatera nařizuje nebrat boží jméno nadarmo; to je vážná věc, a ne nějaké napomenutí malým dětem, aby jen tak pro nic za nic neříkaly „Bůh“ jako ve scéně z létajícího cirkusu Monty Pythona: „Jestli řekneš Jahve, tak uvidíš…“ Přikázání má daleko hlubší význam a v hebrejském originálu znamená „nezneužiješ Slova božího“ čili nevyužiješ ho k politickému účelu, k obohacení nebo z osobní nenávisti. Lidé někdy zaměňují svou zášť či žádostivost za výrok „tohle Bůh nenávidí“ nebo „tohle si Bůh nepřeje“. Kdyby si věřící vzali toto ponaučení k srdci, byl by svět mnohem příjemnějším místem k životu. Hodláte vést válku, zabrat sousedům území? Raději z toho pána Boha vynechte a najděte si jinou výmluvu!

Nakonec zůstává problém sémantiky, problém změny významu. Jednou jde o Boha Islámského státu, jindy o Boha křižáků a inkvizice, nebo jen o heslo Bůh nenávidí cigarety. Když přemýšlím o hlubokém tajemství existence, raději užívám jiný výraz. Komu ale záleží na svatém jméně, měl by si uvědomit, že záhadě bytí je úplně jedno, jak ji my opice nazveme.

Bezbožná etika

Kosmické tajemství nemůže udržovat společenský řád, a proto je zapotřebí věřit v boha konkrétních etických pravidel. Dodnes se někteří lidé domnívají, že by bez náboženství morálka zanikla a společnost by se propadla do předpotopního chaosu. Je jistě pravda, že víra v bohy vytváří společenství, je ale dvouznačná, vede jak k nenávisti a fanatismu, tak i k lásce a soucitu.

V šedesátých letech si jeden americký metodistický pastor uvědomil neradostné společenské postavení homosexuálů a začal se o jejich potíže zajímat. Když v roce 1964 Ted McIlvenna uspořádal třídenní konferenci v kalifornském středisku White Memorial Retreat Center, zahájil dialog mezi protestantskými duchovními a homosexuálními aktivisty.

Účastnici setkání později vytvořili Náboženskou radu pro homosexuály (The Council on Religion and the Homosexual) a zapojili do ní vedle metodistů, luteránů a episkopálů i další protestantské církve. Byla to vůbec první americká organizace, která se odvážila uvést homosexuál ve svém oficiálním názvu.

Rada se aktivně zapojila do zápasu o práva gayů, organizovala nejen karnevaly, ale v případech zjevné diskriminace a pronásledování iniciovala i právní řízení. Nepochybně si McIlvenna a ostatní pastoři uvědomovali biblický odsudek homosexuality, Ježíšův soucit ale považovali za daleko důležitější než doslovné znění evangelia.(168)

Bohové někdy takovému jednání napomáhají, ale náboženská víra není podmínkou etiky. Představa, že by se lidé bez autority nadpřirozené bytosti nechovali morálně, vychází z předpokladu, že je sama etika nepřirozená. Není to divné? Elementární morálka je zcela samozřejmá. Společenští savci od šimpanzů až po krysy mají také svá pravidla potlačující krádeže a vraždy. Každá lidská společnost se řídí etikou bez ohledu na různé bohy, takovou či jinou víru i nevíru. Křesťané jednají charitativně i bez panteonu hinduistických bohů, muslimové oceňují poctivost bez uznání božství Krista a sekulární země jako Dánsko a Česko netrpí každodenním násilím ani zdaleka tolik, jako zbožné společnosti Íránu a Pákistánu.

Morálka není poslušnost božských příkazů, nýbrž úsilí o potlačování utrpení. K soucitu s trpícími nepotřebujeme mytologii ani náboženskou víru, stačí pochopit, jak velkou bolest působíme druhým, a přirozeně se tak chovat přestaneme. Že lidé přesto vraždí, znásilňují a loupí, to neznamená nic jiného než oslabené povědomí o utrpení, jež způsobili, když se oddali svému okamžitému uspokojení a chamtivosti bez ohledu na ostatní i na dlouhodobé následky. Dokonce i inkvizitoři, kteří vědomě mučili své oběti, sami používali různé dehumanizační techniky na znecitlivění, aby netrpěli vlastní krutostí.(169)

Můžete namítnout, že každý člověk se snaží vyhnout utrpení, ale pocity ostatních, pokud to nežádá vyšší než jen lidská autorita, jej nemusí zajímat. Jenže musí, lidé jsou sociální tvorové a pocit životní rovnováhy do velké míry závisí na vztahu k ostatním. Bez lásky, přátelství a společenské vzájemnosti by se každý cítil nešťastný. Osamělý sebestředný život za nic nestojí – k minimální spokojenosti patří starost o rodinu, přátele i bližní.

A co vztah k neznámým lidem? Proč bychom je neměli vraždit, získat jejich majetek a obohatit sebe i své kamarády? Mnozí myslitelé rozvinuli velice umné sociální teorie, aby dokázali, že z dlouhodobé perspektivy je takové chování nevýhodné. Kdo by si přál žít ve společnosti, v níž se běžně krade a vraždí? Nejde jen o život v neustálém nebezpečí – ztráta důvěry by zničila i obchodní vztahy mezi lidmi, kteří se navzájem neznají. Obchodníci nemívají ve zvyku navštěvovat brlohy zlodějů. A tak bylo možné ve staré Číně i v moderní Evropě formulovat naprosto světské zlaté pravidlo – nečiň druhému, co nechceš, aby on činil tobě.

Žádné složité teorie o dlouhodobé výhodě univerzálního soucitu nepotřebujeme, vždyť nejde o komerční transakce. Cožpak působením bolesti druhým nečiníme příkoří i sobě? Každý násilný čin začíná v hlavě a ničí duševní klid a spokojenost dávno před tím, než ublíží někomu jinému. Chamtivost, závist, zlost a nenávist jsou velmi nepříjemné emoce. Lidé kradou z lakoty a závisti, vraždí z nezvládnutelného hněvu, který je připravuje o klid a duševní rovnováhu.

Někdy člověk zuří a nenávidí celé roky, než se odhodlá objekt své zášti zavraždit. Sám sobě ale přitom velice ubližuje. Je ve vlastním zájmu každého, aby i bez zásahu nějakého Boha mírnil svůj vztek a dokázal se ho i úplně zbavit. Úleva z osvobození je větší než uspokojení ze smrti nenáviděného nepřítele.

Některým lidem pomáhá víra v Boha potlačovat hněv. Vždyť Bůh jim nařizuje nastavit i druhou tvář! Náboženství tak nesmírně přispívá k míru a souladu ve světě. Bohužel to platí i opačně, u ctitelů uráženého božského zákonodárce snadno propuká nenávist, a tu může roznítit dokonce i pouhé cizí opomíjení božích příkazů. Všechno záleží na postoji věřících: chovají-li se správně, ať si vyznávají, co chtějí. Hodnotu náboženských rituálů a svatých míst můžeme posuzovat podle pocitů a chování, jaké vyvolávají. Pokud návštěva svatyně probouzí mír a duševní harmonii, je to úžasné. Co když ale vede ke konfliktu a násilí? Tak jako nemá smysl zachraňovat strom plodící trny místo ovoce, neměli bychom ani uznávat víru, jež místo souladu probouzí nevraživost.

Poslední dvě století postupujícího zesvětštění prokázala, že nevíra v Boha a neúčast na rituálech je naprosto životaschopná volba, která nevedla k všeobecnému úpadku. Nepotřebujeme se dovolávat boží přízně, sekularismus nám poskytne všechny potřebné hodnoty.

Kapitola 14.

Sekularismus

Uznejte svůj stín

Co vlastně znamená sekularismus? Někdy se tím míní pouhá negace náboženství a svět sekularistů se zdá být pustý, nihilistický a amorální – jako prázdno čekající na své naplnění.

Málokdo z nevěřících by se s touto definicí ztotožnil, sekularisté totiž nahlížejí na svůj světonázor pozitivně, chápou jej jako ucelený soubor hodnot, a nikoli jako pouhý nesouhlas a odpor vůči víře. Mnohé zásady dokonce sdílejí s náboženskou tradicí. Na rozdíl od mnoha sekt, jež trvají na svém monopolu na pravdu a dobro, si sekularisté nemyslí, že morálka a moudrost spadly jednoho dne z nebe, ale považují se za dědice poznání celého lidstva. Není žádným překvapením, že se některé základní hodnoty v průběhu dějin objevily na různých místech a jsou muslimům, křesťanům, hinduistům i ateistům společné.

Představitelé náboženství staví své následovníky před neúprosnou volbu buď – anebo: buď jsi muslim, nebo ne, a když ano, nesmíš uznávat jiné doktríny. Nevěřícím smíšení nejrůznějších zásad nevadí. Nic nenamítají proti modlitbám zbožných muslimů ani jejich halál potravinám či jejich každoročním poutím do Mekky, jestliže jako řádní občané dodržují sekulární etiku uznávanou miliony příslušníků ostatních církví i ateistů – hodnoty tolerance, pravdy, soucitu, rovnosti, svobody, odvahy a odpovědnosti. Takový je základ moderní racionální a demokratické společnosti.

Žádný soubor etických zásad nemůže být společenskou realitou, jde o ideál, k němuž se lidé vztahují. Tak jako křesťanská společnost a instituce často selhávají, tak i sekulární svět mnohdy nesplňuje požadavky svého ideálu. Středověká Francie se považovala za křesťanské království, a přesto se dopouštěla nekřesťanských praktik, stačilo by se zeptat tehdejších rolníků. Současná Francie se od doby Robespierra považuje za naprosto laický (sekulární) stát, ale navzdory definici svobody si dovoluje svévolně porušovat některé svobody, stačilo by se zeptat žen. To však vůbec neznamená, že sekularistům ve Francii či jinde chybí morální kompas. Svědčí to jen o tom, že ideálu není snadné dostát.

Sekulární ideál

Jaký je vlastně sekulární ideál? Na prvním místě je to věrnost pravdě založené na pozorování a důkazech. Fakta a víru je nutno zásadně rozlišovat. Pevné přesvědčení o významu nějakého příběhu nám možná prozradí leccos zajímavého o psychologii věřícího, o jeho dětství a způsobu myšlení, v žádném případě ale není důkazem pravdy. Bývá naopak známkou, že se o pravdu nejedná.

Pro sekularisty nemůže být žádná skupina, osoba ani kniha jediným zřídlem pravdy. Za poznáním musíme jít tam, kam nás vede a kde nabízí důkazy – ať už jde o fosilní kosti, snímky dalekých souhvězdí, statistická data, či písemné památky různých tradic a civilizací. Bez věrnosti pravdě by nevznikla moderní věda, neobjevili bychom nukleární energii, nerozluštili lidský genom, nevěděli nic o evoluci života, natož abychom rozuměli dějinám lidstva.

Druhým základním principem sekularismu je soucit. Světská etika nezná žádný boží dekret, řídí se výlučně hlubokým smyslem pro lidské utrpení. Zákaz vraždy nepochází z prastarých knih, ale z vědomí, jakou strašlivou bolest působí citlivé bytosti. Je poněkud znepokojující a nebezpečné, jestliže někdo odsuzuje vraždu jen proto, že ji bůh zakázal. Takový člověk se řídí poslušností, nikoli soucitem. Co udělá, až mu jeho Bůh nařídí vraždit kacíře, čarodějnice, smilníky a cizince?

Je celkem pochopitelné, že bez jednoznačných božských zákazů mají sekularisté někdy dilema. Není snadné rozhodovat o pomoci, když to současně znamená ubližovat. Lze například morálně ospravedlnit vysoké zdanění bohatých, abychom pomohli chudým? Je správné rozpoutat válku a svrhnout brutálního diktátora? Nebo přijmout velké množství uprchlíků a riskovat tak společenský rozvrat? Světská morálka se neptá, co Bůh přikazuje, musí vážit pro a proti, vzít v úvahu city všech zúčastněných stran, zkoumat velké množství potenciálních problémů a možností – prostě hledat zlatou střední cestu, která minimalizuje škodu.

Velké kontroverze dneška se týkají sexuality. Jak se k nim mají sekularisté postavit? Mají uznat nebo odmítat homosexualitu, zoofilii, incest a znásilnění? Opět se ke slovu dostávají pocity. Znásilnění je nemorální, protože ubližuje, nikoli kvůli zákazu božskou autoritou. Láskyplný vztah dvou mužů nikomu neškodí, a proto neexistuje důvod k jeho odmítnutí.

Co si ale počít se zoofilií? Snad na každé veřejné diskuzi o partnerství homosexuálů, jíž jsem se zúčastnil, se ozval nějaký chytrák s otázkou, uznáváme-li erotický vztah mezi muži, proč bychom neměli uznat sexuální vztah muže a kozy? Sekulární odpověď je zřejmá. Manželství není založeno jen na sexu, vyžaduje emocionální, duševní a intelektuální úsilí, jinak by bylo mrtvé a vedlo by k frustraci, osamělosti a psychické újmě. Dva muži si v partnerském svazku mohou všechny své potřeby navzájem plnit, ale člověk ve svazku se zvířetem nikoli. Jestliže chápeme manželství jako instituci umožňující a posilující rozvoj osobnosti – jak to chápou sekularisté – tak by nás taková bizarní otázka ani neměla napadnout.

Co ale třeba incest, erotický vztah otce a dcery? Oba jsou lidé, předchozí námitka tedy neplatí. Kolik psychologických studií už ale prokázalo, jak takový vztah silně a většinou nenávratně poškozuje dítě a zrcadlí destruktivní zálibu rodiče. Evoluce totiž intimní romantický svazek oddělila od vztahu rodičovského a opět platí, že nepotřebujeme boží zákaz incestu, stačí si přečíst několik odborných prací na dané téma.(170)

Na první místo při hledání odpovědi musíme klást vědeckou pravdu, ne abychom uspokojili zvědavost, ale proto, že nám leží na srdci snižování utrpení ve světě, a proto, že bez vědeckého průvodce by byl náš soucit slepý.

Věrnost pravdě a soucitu nás přivádějí k třetí zásadě sekularismu, víře v rovnost všech lidí. Názory na politickou a ekonomickou nápravu rozdílného postavení mezi lidmi se budu samozřejmě různit, ale zásadní nedůvěra vůči každé hierarchii je nám společná. Utrpení je utrpení a je jedno, kdo trpí, poznání je poznání a je jedno, kdo s ním přišel. Vyzdvihování specifických zkušeností a povědomí národa, třídy nebo genderu dělá z lidí bezcitné hlupáky. I lidé bez víry mohou být hrdí na výjimečnost svého národa, vlasti a kultury – nepletou si však jedinečnost s nadřazeností. Uznávají vůči svému národnímu společenství nezbytné povinnosti, ale nepovažují je za výhradní, mají je i k celému lidstvu.

Nelze hledat pravdu a cestu z utrpení bez svobody myslet, zkoumat a experimentovat. Proto si sekularismus považuje svobody a žádná autorita knihy, instituce ani významné osobnosti nemá podle něj rozhodovat o pravdě a spravedlnosti. Lidé si musí cenit svobody kritického myšlení, opakovaně zjišťovat, jak se věci mají, vnímat opačné názory a hledat nové cesty. Naším hrdinou zůstává Galileo Galilei za svou odvahu pochybovat o tvrzení, že zeměkoule nehybně trčí ve středu vesmíru. Obdivujeme odvahu prostých lidí, kteří v roce 1789 zaútočili na Bastillu a svrhli despotickou vládu Ludvíka XVI. Vážíme si černé Američanky Rosy Parksové za odvahu, s níž se v autobusu posadila na místo rezervované pro bělochy.

Je zapotřebí velké statečnosti v zápase s předsudky a politickým útlakem, ale uznat vlastní nevědomost a vypravit se do neznáma vyžaduje ještě větší odvahu. Sekulární vzdělání znamená přiznávat vlastní omyly, nebát se hledat nové důkazy a pochybovat o své pravdě, dokonce i když jsme o ní pevně přesvědčeni. Lidé chtějí mít na každou otázku jednoznačnou a jednoduchou odpověď, protože se obávají neznámého. Nevědomost nás ochromuje víc než politická tyranie a z obavy, že se společnost zhroutí, se lidé drží absolutních pravd a jistot. Moderní dějiny ale učí, že odvážná společnost, jež se neobává klást obtížné otázky a přiznat nevědomost, je většinou nejen bohatší, ale také mírumilovnější, než je tomu za vlády nezpochybnitelné ideologické pravdy.

Nesmíme zapomínat ani na osobní odpovědnost. Sekularismus ví, že žádná vyšší moc se o nikoho nestará, poctivce neodmění a darebáky nepotrestá, před hladomorem, pandemií a válkou nás neochrání. Jsme smrtelní a musíme si pomoci sami, jak umíme, nebo neumíme. Je-li svět plný bídy a neštěstí, je naší povinností hledat řešení. Dnes můžeme být opravdu pyšní na ohromný úspěch moderní společnosti, na nevídanou likvidaci epidemií a hladomorů, dokonce i na mír ve velké části světa. O to více ale musíme uznat svou odpovědnost za zločiny a selhání modernity, stačí zmínit genocidu a ničení přírody. Nepotřebujeme se modlit a čekat na zázrak, raději se ptejme, co je teď třeba dělat.

Takové jsou hlavní hodnoty sekulárního světa, a jak už bylo řečeno, nejsou výlučně světské. Židé si cení pravdy, křesťané soucitu, muslimové rovnosti lidí, hinduisté odpovědnosti a tak podobně. Sekulární společnost a její instituce proto věřící ochotně přijímá, ovšem jen pod podmínkou, že uznávají společnou světskou etiku. Pokud mezi ní a vírou dojde ke konfliktu, mají věřící povinnost ze svého náboženského postoje ustoupit. Ortodoxní židé se proto musejí naučit chovat k ostatním jako k sobě rovným, křesťané by měli přestat útočit na kacíře, muslimové uznat svobodu slova a hinduisté skončit s kastovní diskriminací.

Nikdo nechce, aby se věřící vzdali svého boha a svých tradičních rituálů. Sekulární svět hodnotí člověka výlučně podle jeho činů, nikoli podle oděvu nebo náboženské praxe. Ať se každý drží svých bizarních zvyklostí, pokud ovšem hodlá jednat v upřímném souladu se sekulárními hodnotami. Existuje mnoho židovských vědců, křesťanských ochránců životního prostředí, muslimských feministek a lidskoprávních hinduistických aktivistů. Ti všichni vyznávají vědeckou pravdu, soucit, rovnost i svobodu, a jsou proto plnoprávnými členy společnosti. Neexistuje nejmenší důvod, proč by se měli vzdát své jarmulky, křížku, hidžábu nebo tilaku.

Proto ani sekulární školství neprosazuje negativní indoktrinaci, nenutí děti, aby přestaly věřit a chodit do kostela. Sekularizace učí rozlišovat mezi vírou a rozumem, vyznává soucit ke všem trpícím živočichům, oceňuje moudrost a zkušenost všech planetárních obyvatel, vede k odvaze svobodně a bez obav z neznáma myslet a také k odpovědnosti, a to nejen za činy jednotlivce, ale i za celý svět.

Byl Stalin sekularista?

Sekularismus by nikdo neměl vinit z nedostatku etiky nebo sociální odpovědnosti. Má problém spíš opačný, morální laťku totiž nastavuje příliš vysoko. Většina lidí nemůže tak vysokému morálnímu požadavku dostát. Kromě toho žádná velká společnost se nemůže řídit naprostou svobodomyslností v hledání pravdy a neomezeným soucitem. Zejména během hospodářské krize nebo za války musí vlády jednat rázně a energicky, přestože nemají jistotu a nemohou si v ohrožení dovolit soucit. V takové situaci potřebují lidé přímočaré směrnice, chytlavá hesla a povzbuzení k boji. Není možné posílat vojáky na smrt nebo vyhlásit tvrdou ekonomickou reformu na základě nejistých dohadů, proto v takové situaci i sekulární hnutí snadno propadá dogmatickému myšlení.

Typickým příkladem je Karel Marx, který prohlásil všechna náboženství za opium lidstva a žádal své přívržence, aby se snažili porozumět globálnímu řádu. Avšak bolševická revoluce a občanská válka už před nástupem Stalina marxismus otupily, komunističtí předáci nebyli s to lidem vysvětlovat složitou situaci světa, a tak rozhodli, že každý musí důvěřovat moudrému vedení strany a poslouchat jeho rozkazy. Nastolení diktatury vedlo k uvěznění a vyhlazení desítek milionů nevinných lidí. Vypadá to možná ošklivě, ale jak neúnavně vyhlašovali partajní ideologové, revoluce není procházka růžovým sadem, a když se kácí les, létají třísky.

Máme Stalina považovat za sekulárního vůdce, anebo ne? Záleží na definici. Z minimalistického pohledu zahrnuje sekularismus ateisty, Stalin náboženství neuznával a tvrdě ho pronásledoval, víme tedy, na čem jsme. Pokud se ale držíme jiného výkladu – odmítnutí nevědeckých dogmat, věrnost pravdě, soucitu a svobodě, pak byl Marx sekulární autoritou, kdežto Stalin prorokem extrémně dogmatického náboženství stalinismu.

Politické náboženství není nic ojedinělého. Na opačné straně než bolševismus se nachází kapitalismus, který byl také zpočátku otevřenou vědeckou teorií a postupně ztuhl v dogma. Stoupenci tržního hospodářství často bez ohledu na situaci opakují refrén o svobodě trhu a ekonomickém růstu. Pravověrné stoupence kapitalismu nezviklají ohavné následky modernizace, industrializace nebo privatizace – místo toho mluví o „potížích růstu“ a slibují, že se všechno napraví, až hospodářství opět poroste.

Liberální demokraté střední cesty jsou sice mnohem věrnější svému ideálu následovat pravdu a prosazovat soucit, avšak i oni někdy podléhají útěšným článkům své víry. Ani konfrontace s rozvratem zkrachovalých států pod brutální diktaturou neotřásla jejich slepou vírou v hrůzný rituál všeobecných voleb. Vynaložili miliardy na válku v Iráku, Afghánistánu a Kongu v pevném přesvědčení, že demokratické volby vytvoří z těchto států cosi jako Dánsko. A to navzdory opakovaným neúspěchům a známé skutečnosti, že i v zemích se slušnou tradicí lidových voleb tyto rituály někdy přivádějí k moci autoritářské populisty, většinovou diktaturu. Kritikovi neochvějné politické víry v absolutní moudrost lidu sice nehrozí vězení, ale od zatvrzelých demokratů se dočká leda studené sprchy nadávek.

Samozřejmě že zdaleka ne všechna dogmata jsou stejně nebezpečná. Některé náboženské zásady lidstvu prospěly a podobně to platí i pro světskou dogmatiku. Vezměme si například lidská práva, ta sice existují jen ve vymyšleném světě představ, ale stala se samozřejmou doktrínou v zápase s náboženským fanatismem a autokracií. Přestože žádné vrozené lidské právo na život a svobodu neexistuje, víra v autonomii jedince omezila moc autoritářů, ochránila menšiny před pronásledováním a vyprostila miliardy lidí z nejhorší chudoby a politické zvůle. Žádná doktrína se tolik nezasloužila o spokojenost a blahobyt lidstva.

Marná sláva, je to ale dogma. Všeobecná deklarace lidských práv Organizace spojených národů hlásá, že každý člověk má právo na svobodu přesvědčení a projevu. Jestliže to chápeme jako politický požadavek, že by bylo hezké, aby každý měl takové právo, pak to dává smysl. Jestliže ale někdo věří, že každý jedinec má od narození nezadatelná práva, pak není s to pochopit, kým skutečně je, a vyhne se mu poznání, jaké dějinné síly vytvořily společnost.

Tato neznalost se dnes může ukázat jako katastrofální, neboť biotechnologie a umělá inteligence usilují změnit sám význam humanity. Znamená tedy náš závazek vůči právu na život, že se máme pokoušet překonat i smrt? Nezabraňuje nám náhodou víra v individuální svobodu, abychom algoritmům dovolili rozšifrovat a naplňovat naše nejtajnější přání? A co si počneme s rovností lidských práv? Mají mít nadlidé vypěstovaní bioinženýry něco jako nadpráva? Dogmatičtí sekularisté to s takovými otázkami nebudou mít lehké.

Dogma o lidských právech vzniklo jako zbraň proti francouzskému ancien régime, nacistům a Ku-klux-klanu. Nebylo vymyšleno, aby se zabývalo nadlidmi, kyborgy a superinteligentními počítači. Ačkoli hnutí za lidská práva představilo úctyhodný rejstřík argumentů proti náboženským předsudkům a nelidským diktátorům, neochrání nás před konzumním způsobem života a technickými utopiemi.

Uznejme svůj stín

Sekularismus bychom neměli chápat jako dogmatický stalinismus ani jej porovnávat s hořkými plody západního imperialismu a bezuzdné industrializace. Přesto se své odpovědnosti zbavit nemůže, protože spolu s vědou oslnil miliardy lidí vidinou společenského pokroku a nekonečného využití planetární hojnosti. Takové sliby sice napomohly překonat hladomory a epidemie, ale vedly i ke gulagům a zavinily tání ledovců. Můžeme namítnout, že za chybnou politiku odpovídají nerozumní lidé, kteří nepochopili světský ideál a fakta vědy, ve skutečnosti je to ale společný problém všech vlivných hnutí.

Nejlepším příkladem poslouží křesťanství, které nepochybně odpovídá za velké zločiny, jako byla inkvizice a křižácké výpravy. Křesťan by se mohl snadno urazit a tvrdit, že tyto zločiny mají na svědomí lidé, kteří buď evangelium vůbec nepochopili, nebo se jím neřídili. Ježíš učil lásce, a inkvizice byla úděsným znetvořením jeho učení. Místo odpovědi bychom si měli položit několik nepříjemných otázek. Jak se mohlo stát, že se „náboženství lásky“ zvrtlo ve svůj opak, a dokonce víckrát než jednou? Protestanti házejí všechnu vinu na katolickou církev a fanatismus – měli by si něco přečíst o chování protestantských kolonistů v Irsku nebo v Severní Americe. Ale i marxisté by se měli odvážit prozkoumat Marxovo učení. Třeba by zjistili, jaká cesta vedla od něj do gulagu. Neméně se to vztahuje i na vědce a experty, jejichž projekty porušily globální ekologickou rovnováhu. Zejména genetici by se pak měli zamyslet, jak mohly být Darwinovy teorie tak snadno zneužity nacismem.

Každé náboženství, každou ideologii a každou víru provází stín a jejich vyznavači by měli tento fakt uznat a vyhnout se naivnímu ujišťování, že jim se nic takového nemůže přihodit. Světská věda má proti tradičním náboženstvím velkou přednost, nemusí se tolik obávat své dogmatiky, protože dovede přiznat omyly. Víra v absolutní pravdu a mimozemskou autoritu žádnou chybu nepřipouští. Kdo však hledá opravdové poznání, nepochybuje o omezenosti lidského rozumu a uznává chyby a omyly.

Nedogmatická světová hnutí proto vycházejí z relativně skromných premis a v politice nabízejí zlepšení jen v malých dávkách, jako je třeba zvýšení minimální mzdy o několik dolarů nebo snížení dětské úmrtnosti o pár procent. Sebevědomé ideologie nabízejí nemožné. Jejich vůdci často mluví o věčnosti, čistotě a vykoupení, jako by nový zákon, nová svatyně či zábor cizího území mohly samy o sobě zachránit svět.

Blíží se nejdůležitější rozhodnutí v dějinách planetárního života, proto důvěřuji jen lidem, kteří přiznávají svoje omezení, a ne těm neomylným. Mají-li být náboženství, ideologie nebo světonázor vůdčí silou světa, ptejme se, jaké největší chyby se dopustily. V čem selhaly? Bez nevyhýbavé odpovědi na tuto otázku jim nedůvěřujme.

Část IV.

PRAVDA

Máte-li pocit, že vás podobné otázky drtí a globální potíže matou, jste na dobré cestě. Nikdo izolovaný nemůže rozumět všem složitým procesům. Jak ale zjistit pravdu o světě, aniž by člověk podlehl propagandě či dezinformaci?

Kapitola 15.

Neznalost

Víme mnohem méně, než si myslíme

Předchozí kapitoly se zabývaly významnými problémy současné epochy počínaje přeháněním hrozby terorismu až k nedocenění nebezpečí společenského rozvratu pod tlakem velkých technických změn. Máte-li neodbytný pocit, že to všechno nemůžete strávit, jste na správné cestě. Na tohle nikdo sám nestačí.

Za poslední dvě století vložilo liberální myšlení ohromnou důvěru v racionalitu. Představuje si člověka jako nezávisle myslící bytost a toto mytické stvoření se stalo základem moderní společnosti. Demokracie vychází z přesvědčení, že voliči vědí vše nejlépe, tržní hospodářství z víry, že zákazníci mají vždycky pravdu, a škola žáky učí, aby mysleli samostatně.

Přílišná důvěra v individuální racionalitu je ale omyl. Postkoloniální a feminističtí myslitelé dnes zdůrazňují, že onen „rozumný jedinec“ je vlastně představitel šovinistické západní fantazie oslavující autonomii a moc nadřazené třídy bělochů. Jak už jsme konstatovali, odborníci na lidské chování a evoluční psychologové jednoznačně dokázali, že většina lidských rozhodnutí je zkratovitá, emotivní a s racionální úvahou nemá nic společného. Naše pudové jednání a emoce si nějak poradily s životem v době kamenné, v době křemíkové jsou zoufale nedostatečné.

Nejen racionalita, ale také individualita je velký mýtus. Lidé málokdy myslí opravdu samostatně. Myšlení je skupinové. Tak jako kmenová společnost vychovává dítě, tak také vymýšlí nástroje, řeší konflikty, léčí nemoci. Žádný jedinec nikdy nepostaví katedrálu ani nevyrobí atomovou bombu. Žádný génius se nezasloužil o rozvoj lidstva, to jen nesrovnatelně nadřazené kolektivní myšlení povýšilo homo sapiens nade všechna zvířata a učinilo z něj vládce planety.(171)

Jedinci toho totiž vědí o světě zoufale málo a s postupem vědy si dokonce osvojili čím dál menší díl kolektivního poznání. Pravěký lovec si uměl sám spíchnout oděv, rozdělat oheň, ulovit zajíce a vyhnout se lvu. Vychloubáme se, jaké máme dnes ohromné znalosti, ale jako jedinci toho ve skutečnosti víme velice málo. Jsme zcela závislí na úzkých specializacích ostatních. V jednom ponižujícím experimentu dostali účastníci otázku, zda dokážou vysvětlit fungování obyčejného zipu. „Ale to je přece hračka,“ odpověděli sebevědomě, „zip běžně používáme.“ Když ale měli co nejpřesněji popsat podrobnosti jednoduchého mechanismu a vysvětlit, co se s těmi zoubky vlastně děje, málokdo věděl, jak fungují.(172) Steven Sloman a Philip Ferbach tento jev nazvali „iluzivní znalostí“. Myslíme si, co všechno nevíme, ale jednotlivě máme velmi omezené znalosti; místo toho si podvědomě přivlastňujeme kolektivní vědomosti.

Na tom jistě není nic špatného, naše závislost na skupinovém myšlení z nás učinila vládce světa a iluzivní znalosti nám pomáhají bez velké námahy procházet životem, protože nemusíme všemu sami rozumět. Z evolučního hlediska se důvěra v kolektivní poznání lidem náramně vyplatila.

To, co původně dávalo smysl, působí v současnosti potíže a projevuje svou stinnou stránku. Lidé si vytvářejí skálopevné názory, jenže nechápou svět, který je stále složitější. A tak mnozí bez nejmenšího ponětí o meteorologii nebo biologii navrhují politické kroky týkající se klimatických změn nebo geneticky upravených plodin a jiní ignoranti poučují ostatní, jak řešit krizi v Iráku nebo na Ukrajině. A nic s nimi neotřese, ačkoli by možná ani nedokázali tyto země najít na mapě. Svou neznalost si lidé uvědomují jen vzácně, posilují si vlastní názory mezi podobně smýšlejícími, vybírají si jen informace konvenující jejich vlastnímu názoru a málokdy je konfrontují s jiným pohledem na věc.(173)

Co s tím? Ani více přesných informací nám zřejmě nezajistí lepší informovanost. Vědci se snaží bludné názory napravovat kvalitnější vědeckou výukou a odborníci se snaží ovlivnit veřejnost popularizací vědy, nabízejí fakta a expertní analýzy. Naděje vkládané do popularizačního úsilí vycházejí z nepochopení funkce lidského mozku. Názory totiž zásadně ovlivňuje skupinové myšlení a loajalita, nikoli samostatná, nezávislá individuální racionalita. Bombardovat veřejnost fakty a vysvětlováním, odhalovat všeobecnou neznalost – to vyvolává nevraživou reakci. Příliš mnoho přesvědčujících údajů každého odradí, vždyť kdo by chtěl přiznat, že byl dosud hloupý! O globálním oteplování málokoho přesvědčí statistické důkazy, a tak se stalo kontroverzní politickou záležitostí.(174)

Zlomit moc skupinového myšlení je velmi obtížné, a to i v případech, kdy je převládající názor zjevně v rozporu s tradicí. Ve Spojených státech si pravicoví konzervativci se znečišťováním přírody a ohrožením živočišných druhů nedělají hlavu, a proto má Louisiana mnohem benevolentnější regulace na ochranu životního prostředí než Massachusetts. Jsme na to zvyklí, i když v tom není mnoho rozumu. Očekávali bychom, že konzervativci budou mít na ekologické ochraně dědičného území, lesů a řek eminentní zájem. Naproti tomu od těch progresivních bychom očekávali, že ve jménu pokroku a zvýšení životní úrovně jim radikální zásahy do krajiny nebudou tolik vadit. Jakmile se ovšem rozdělí náhled na nějaké téma podle stranické linie, a to někdy z nepochopitelného rozmaru historie, je s racionální diskuzí konec. Pro konzervativce se starost o znečištěné řeky a ohrožené druhy ptáků stala podružnou záležitostí, kdežto progresisté se rozpadu ekologické rovnováhy silně obávají.(175)

Vůči skupinovému myšlení nejsou zcela odolní ani vědci, zejména ti, kteří věří, že fakta mohou ovlivnit názor veřejnosti. V debatách mávají důkazy navzdory empirickému zjištění, že podobné snahy mají jen nevýznamný vliv.

Kolektivní víra může ovlivnit i liberální víru v individuální racionalitu. Výstižná je vrcholná scéna z cirkusu Monty Pythona ve filmu Život Briana, kterého zástup poblouzněných ctitelů považuje za mesiáše, ale on na jejich provolávání odpovídá: „Ne, nechoďte za mnou, nepotřebujete nikoho následovat. Myslete samostatně. Jste přece individuality. Každý z vás je jiný!“ Nadšený dav pak unisono skanduje: „Ano, jsme individuality, ano, každý z nás je jiný!“ Monty Python parodoval kontrakulturu šedesátých let, ale tato myšlenka platí obecně i pro víru v racionalitu individualismu. Představitelé současné demokracie dnes také jednohlasně provolávají: „Volič ví nejlépe!“ a obchodníci: „Zákazník má vždycky pravdu!“

Černá díra moci

Problém skupinového myšlení a individuální neznalosti se netýká jen běžných voličů a zákazníků, ale i premiérů, ministrů, ředitelů a dalších šéfů. Mají sice k dispozici poradce a výzvědné služby, to ale nestačí. V mocenské pozici není snadné zjistit pravdu. Šéfové mají příliš mnoho práce, jsou stále v poklusu. Opravdové poznání vyžaduje značnou trpělivost, mnoho marných pokusů, dokonce i luxus občas nedělat nic a plýtvat časem. Je zapotřebí umět zkoumat i cesty, které zdánlivě nikam nevedou, nechat se trápit pochybnostmi i nudou a nečekaná prozření odložit na později, až dozrají. Kdo si nedovolí marnit čas, nikdy pravdu neobjeví.

Největší překážkou poznání je velká moc. Z podstaty věci je jejím cílem přeměna skutečnosti, nikoli snaha objevit pravdu. Když má člověk v ruce kladivo, vypadá všechno jako hřebík – kdo má značnou moc, do všeho se plete. A i kdybyste se takovému nutkání bránili, lidé okolo vám nikdy nezapomenou připomínat, jak velké kladivo držíte v ruce. Při každé rozmluvě si uvědomíte, že váš protějšek má svůj vědomý či nevědomý záměr a že mu proto nemůžete plně důvěřovat. Žádný sultán nevěří svým dvořanům a podřízeným, že mu vyjeví celou pravdu.

Velká moc působí jako gravitace vesmírné černé díry, přetváří prostor kolem sebe. Čím blíž se k ní dostanete, tím pokřivenější se všechno jeví. Každé slovo získá v blízkosti moci podivnou váhu, všichni se snaží vlichotit nebo chlácholit nebo něco získat. Každý ví, že stejně nezíská víc než pár minut pozornosti, a dává si proto pozor, aby neřekl něco nepatřičného nebo zmateného. Získáte-li moc, budete nuceni stále poslouchat prázdná klišé.

Před několika lety jsem obdržel pozvánku na večeři s izraelským premiérem Benjaminem Netanjahuem. Přátelé mě varovali, radili mi, abych odmítl, ale zvědavost mi nedala. Doufal jsem, že se dozvím něco důležitého – snad i tajemství, o němž se mluví důvěrně za zavřenými dveřmi. Jaké zklamání! Bylo nás tam asi třicet a každý usiloval o pozornost významného muže, chtěl na něj svou erudicí a vtipem udělat dojem, získat jeho náklonnost s vidinou prospěchu. Pokud tam vůbec někdo znal nějaké tajemství, dal si velký pozor, aby si je nechal pro sebe. Rozhodně to nebyla premiérova vina, ba dokonce ani vina jeho hostů. Takový prostě je zákon mocenské gravitace.

Kdo chce objevit pravdu, musí se úzkostlivě vyhýbat černé díře moci a věnovat hodně času bloumání na periferii. Revoluční poznání se nikdy nenachází ve středu, ten je složen z existujících vědomostí. Strážci starého pořádku rozhodují o tom, koho vpustí do centra moci, a důkladně prověřují a vyřazují nositele nekonvenčních rušivých názorů. Odstraňují samozřejmě i velké množství pitomců. Nebýt pozván do Davosu na Světové ekonomické fórum, ještě není zárukou moudrosti. Ta se sice nachází na okraji světa, vyžaduje ale mnoho času a úsilí vynaloženého na odhalení pouhých odhadů, pochybných názorů, pověr a šílených spikleneckých teorií.

Vůdci světa se tak ocitají v pasti ze dvou stran. Ve středu moci se nevyhnou deformovanému a zkreslenému pohledu na svět, a když se odváží na periferii, ztratí mnoho cenného času. Přitom se dnes problémy opravdu kupí a zanedlouho bude všechno ještě složitější. Jednotlivci, ať už pěšáci, nebo vládci toho budou v mnoha ohledech vědět stále méně: o nových technických přístrojích, o ekonomických záležitostech, o politické dynamice a směřování světa. Už před dvěma tisíci lety věděl Sokrates, že nejlepší, co můžeme udělat, je uznat vlastní nevědomost.

A co morálka a spravedlnost? Jestliže nerozumíme světu, jak poznáme rozdíl mezi pravdou a nepravdou, spravedlností a nespravedlností?

Kapitola 16.

Spravedlnost

Náš smysl pro spravedlnost je zastaralý

Jako všechny naše smysly má i cit pro spravedlnost staré evoluční kořeny. Lidská morálka vznikala miliony let z nezbytnosti spolupráce v malých tlupách. Mám se podělit o uloveného jelena, i když se můj druh na lovu o něj nezasloužil? Smím mu snad právem silnějšího zabrat košík hub, když jsem sám žádné nenašel? Když zjistím, že mě chce někdo zavraždit, měl bych ho pro jistotu na místě podříznout?(176)

Nezdá se vám, že se od těch dob, co jsme vyměnili africkou savanu za městskou džungli, toho moc nezměnilo? Netýkají se naše potíže s válkou v Sýrii, světovou nevyrovnaností a globálním oteplováním v podstatě stejných morálních hádanek, s nimiž si lámali hlavu naši předci? Zdánlivě to tak jistě vypadá. Avšak zásadní roli v posouzení spravedlnosti dnes hraje velikost, protože jsme se nedokázali přizpůsobit dnešnímu světu.

To není jen problém hodnot. Těch mají sekulární i věřící občané víc než dost. Potíž je v komplexním hodnocení složitého světa. Je to problém čísel. Pravěcí lovci žili v nepočetných skupinách a jejich smysl pro spravedlnost se týkal malého množství lidí na nevelkém území. Zdá se, že náš zděděný morální kompas prostě nestačí na posouzení činů milionů lidí na všech kontinentech.

Spravedlnost nevyžaduje kodex abstraktních zásad, nýbrž pochopení příčin a následků. Když si přivlastním košík hub, děti okradeného půjdou spát o hladu, což není fér. Když se jedná o tak jednoduchou záležitost, není těžké věc pochopit, současný svět je ale neobyčejně spletitý. Mohu žít v klidu svého domova s vědomím, že jsem nikomu neublížil, ale podle levicových aktivistů jsem i tak zodpovědný například za skutky izraelských vojáků a osadníků na Západním břehu Jordánu. Podle socialistů je můj pohodlný život závislý na dětské práci v otřesných manufakturách třetího světa. Zastánci práv zvířat mě obviňují z nejtěžšího zločinu dějin, z vykořisťování a brutálního zacházení s domácími zvířaty.

Opravdu za to všecko zodpovídám? Moje existence závisí na neuvěřitelném propletenci světové ekonomiky, vždyť neznám ani odpověď na tyto jednoduché otázky: Odkud pochází můj oběd? – Kdo vyrobil moje boty? – Co s mými penězi provádí můj penzijní fond?(177)

Krádež řeky

Pravěký lovec dobře věděl, odkud má svůj oběd, vždyť se o něj musel sám postarat. Samozřejmě znal zhotovitele své obuvi, ten spal jen o dvacet metrů dál, a pokud jde o penzijní fond, jeho manažeři si zatím ještě hráli v blátě. Lidé mívali jedinou pojišťovnu na stáří – své děti. Dnes je to tak složité, že nevíme skoro nic. Po letech pátrání třeba vyjde najevo, že mnou zvolená vláda tajně prodávala zbraně pochybnému diktátorovi na druhém konci světa. Než to ale zjistím, možná mi unikne smutná informace o osudu slepic, jež mi nevědomky poskytují vejce k snídani.

Všechno je zařízeno tak, abychom mohli žít v blahém nevědomí, a kdo chce znát pravdu, musí vyvinout obrovské úsilí. Jak se máme vyhnout zlodějně, když za nás a bez našeho vědomí krade globální ekonomický systém? Nic mi nepomůže, že se snažím hodnotit činy podle jejich důsledků, když je tak obtížné vůbec poznat, jaké ty následky jsou.

Přikázání nepokradeš bylo formulováno v době, kdy měla krádež jednoduchou materiální a fyzickou podobu. Někdo někomu prostě odcizil něco, co mu nepatřilo. Co ale znamená krádež dnes? Důležité argumenty se týkají zcela odlišných scénářů. Představme si, že shrábnu rok co rok pět procent dividend, neboť jsem investoval do vysoce ziskové petrochemické firmy. Firma ale neplatí za tzv. externí náklady, zbavuje se svých jedovatých odpadů v nejbližší řece a nestará se o poškození půdy, vodních zdrojů a veřejného zdraví. Raději zaplatí ze zisku právníky, kteří ji ochrání před pokutou, a jistě i lobbisty, kteří zablokují pokusy o přísnější právní ochranu životního prostředí.

Lze vůbec firmu obvinit z krádeže řeky? Nesu i já nějakou vinu? Nikdy jsem se k nikomu nevloupal a nic jsem neukradl. Odkud mám vědět, jakým způsobem podnik vydělává? Moje investice jsou ostatně součástí nějakého portfolia, mixu mnoha cenných papírů a akcií, o nichž toho moc nevím. Mám se snad považovat za zloděje? Jak rozumět etice, nemáme-li možnost znát všechna relevantní fakta?

Nejlépe se problému vyhnout „morálkou záměru“, posouzením, bylo-li jednání konáno v dobré víře, a nehledět na důsledky. V provázaném světě ale z morálního imperativu vyplývá povinnost být informován. Největší zločiny moderních dějin nebyly jen důsledkem chamtivosti a nenávisti, ale také neznalosti a lhostejnosti. Šarmantní dámy si kupovaly akcie na londýnské burze a financovaly tak atlantský obchod s otroky; vůbec přitom nemusely navštívit Afriku ani Karibik. Sladily si čaj o páté bez nejmenšího ponětí, že ty sněhobílé kostky cukru pocházejí z ďábelsky nelidských plantáží.

Vedoucí poštovního úřadu v Německu třicátých let mohl být naprosto řádným občanem a starat se vzorně o své podřízené, ba i osobně dohlížet, aby se neztratil žádný balík. Takový svědomitý člověk docházel do svého úřadu první a odcházel poslední, žádné krupobití ani sněhová vánice by jej nikdy neodradily. Jenže ta jeho perfektně fungující a pohostinná pošta byla součástí nervového systému nacistického státu. V jeho síti proudila rasistická propaganda, povolávací rozkazy wehrmachtu i depeše místního pracoviště SS. Není čisté svědomí lidí, kteří se nestarají o dění kolem sebe, trochu podezřelé?

Ale i kdyby se upřímně starali, měli by snad poštmistři v každé zemi pokoutně otevírat dopisy, a v případě, že něco takového objeví, dát výpověď? Ze zpětného pohledu je snadné soudit občany nacistického Německa třicátých let, když dnes známe celý řetězec příčin i následků a víme, jak to všechno skončilo. Bez těchto informací bychom morální jistotu mít nemohli. Je to hořká pravda, svět klade na ubohé mozky pravěkých lovců přílišné nároky.

Nespravedlnosti současného světa většinou vycházejí ze strukturálních, nikoli individuálních předsudků a všichni jsme do nich zapleteni. Nemáme ovšem čas a energii všechno zjišťovat. Při psaní této knihy jsem si uvědomil, že upřednostňuji názory globální elity, a nikoli znevýhodněných menšin. Je to pochopitelné, protože diskuzi vede právě elita a nelze ji opomenout. Utlačované skupiny jsou umlčovány a je snadné na ně zapomenout.

Typický příklad: Nemám nejmenší ponětí o konkrétních názorech a problémech domorodých obyvatel Tasmánie, protože jsem se domníval, a ve své předchozí knize dokonce i napsal, že byli všichni už dávno vyvražděni evropskými kolonizátory. Ukázalo se, že na ostrově stále ještě žije několik tisíc lidí, kteří mohou doložit svůj původ od původního obyvatelstva. O jejich problémech nic nevím a jejich existenci často popírá i odborná literatura.

I když osobně patříte k takové utlačované menšině, sdílíte její hluboké zkušenosti a názory, vůbec to ještě neznamená, že se dokážete vcítit do zkušenosti jiné skupiny nebo podskupiny. Každá se totiž pohybuje v odlišném bludišti skleněných stropů, pod jiným tlakem dvojího měřítka, skrytých urážek a institucionálního znevýhodnění.

Třicetiletý Afroameričan má svou afroamerickou zkušenost muže, nemůže pochopit životní zkušenost afroamerické ženy, bulharské Romky, slepé Rusky nebo čínské lesbičky.

Během svého dospívání byl afroamerický mladík bezdůvodně a opakovaně lustrován policií, to se Číňance nemohlo nikdy přihodit. Vyrostl v afroamerické rodině a čtvrti, obklopen lidmi, jako je on sám, a ti ho naučili všemu potřebnému k přežití v komunitě. Čínská lesbička se nenarodila do stejně orientované rodiny, možná dokonce ani nenašla nikoho, kdo by jí pomohl najít cestu životem. Černošská zkušenost z Baltimore neusnadní rozumět potížím lesbické dívky v Chang-čou.

V dávných dobách na takových věcech nezáleželo, nikdo nezodpovídal za kohosi vzdáleného. Stačil soucit s potřebným sousedem. Avšak dnešní globální debata o klimatické změně a umělé inteligenci má dopad na každého, a tak nezbývá než vzít v úvahu mnoho odlišných názorů. Jak si s tím ale poradit? Copak lze rozumět tisícům skupinových identit a vztahů po celém světě?(178)

Zmenšit, nebo popřít?

I kdybychom se snažili sebevíc, většina z nás stěží obsáhne závažné morální problémy světa. Je snadné rozumět vzájemným vztahům ve skupině lovců nebo mezi dvěma sousedními klany, příroda nás ale dostatečně nevybavila k chápání složitých konfliktů mezi několika miliony Syřanů, půl miliardou Evropanů, nemluvě o vztazích mezi nejrůznějšími skupinami po celé planetě.

Lidé se v takovém případě od morálních dilemat uchylují k jedné ze čtyř metod. Při použití té první si zmenší měřítko, jako by se občanská válka v Sýrii odehrávala mezi dvěma subjekty, Assadovým režimem a povstalci. Složitý historický konflikt si zjednoduší na jednoduchý střet.(179)

Druhou metodou si vykreslí situaci na dojemném příběhu. Vykreslování složitého sporu statistickými daty je příliš abstraktní a málokoho zajímá, kdežto příběh o nešťastném osudu dítěte vzbudí soucit, vyvolá slzy, uvede krev do varu a snadno vytvoří falešnou morální jistotu.(180) Nejlépe tomu rozumějí dobročinné organizace. V jednom pozoruhodném experimentu zveřejnily příběh chudé sedmileté holčičky Rokie z Mali a zaznamenaly ohromný úspěch. Osud dívenky otevřel mnohým srdce i peněženky. Když ale žádaly o dary na základě statistiky, dotazovaní ani zdaleka neprojevili tak velkorysou ochotu pomáhat. Totéž potvrdila studie, která jednou představila příběh nemocného dítěte a podruhé prosbu o finanční příspěvek osmi dětem. Lidé věnovali mnohem větší částku tomu jedinému.(181)

Třetí metoda vysvětluje morální dilemata velkého měřítka spikleneckou teorií. Jak funguje globální ekonomika, dobře, nebo špatně? A protože na tak zjednodušenou otázku neexistuje rozumná odpověď, je snazší si představit dvacet miliardářů, jak ze zákulisí tahají za nitky, kontrolují média a v honbě za bohatstvím podněcují válečné konflikty. To je blouznění šílené fantazie; svět je velmi komplikovaný, a to nejen pro náš smysl pro spravedlnost, ale i pro manažery, multimiliardáře, CIA, svobodné zednáře a sionské mudrce. Nikdo nerozumí celému světu, a proto ani nemůže tahat za nitky, i kdyby nějaké měl.(182) Všechny tyto metody se snaží vyhnout neuchopitelné složitosti světa.

A pak je tu ještě čtvrté pokušení, dogmaticky uvěřit nějaké všeobecné teorii, instituci nebo vůdci a slepě je následovat. Náboženská a ideologická dogmata jsou v našem vědeckém věku stále oblíbená, nabízejí útočiště před nepříjemně komplikovanou skutečností a ani nenáboženská hnutí nejsou proti tomuto nebezpečí imunní. Mnohdy nestačí ani odmítnutí náboženských dogmat a závazek uznávat vědeckou pravdu (složitost světa otravuje), často je snadnější přijmout některou nezpochybnitelnou doktrínu. Ta poskytne intelektuální pohodlí a morální jistotu – ale zařídí i spravedlnost?

Co si máme počít? Měli bychom uznat liberální dogma a bezvýhradně důvěřovat voličům a zákazníkům? Nebo snad odmítnout individualistický přístup a stejně jako mnoho kultur v dějinách nechat společenství, aby vysvětlovalo svět za nás? Přenést odpovědnost z nevědomosti jedince na předsudek skupiny? Tlupy lovců sběračů, obce, a dokonce i městské čtvrti mohly o svých problémech uvažovat samostatně. Nyní ale jde o globální problémy a autorita světového společenství není k dispozici. Ani Facebook, ani nacionalismus, ani náboženství ji nejspíš nevytvoří. Národy prosazují své zájmy a na nějaké globální pravdě jim málo záleží. Američané, Číňané, muslimové ani hinduisté nepředstavují globální společenství a jejich interpretaci reality tedy nelze věřit.

Měli bychom se s tím smířit a uznat, že hledání pravdy a spravedlnosti je marné úsilí? Nenastává snad nová, postpravdivá éra?

Kapitola 17.

Éra postpravdy

Některé falešné zprávy žijí věčně

V poslední době se rozšířilo povědomí, že žijeme v hrozivé postpravdivé éře, ze všech stran prý na nás útočí jen lži a šílené fikce. Pro příklady netřeba chodit daleko. Ke konci února 2014 zvláštní vojenské jednotky v civilu obsadily strategická zařízení na Krymském poloostrově, tedy na tehdejším ukrajinském území. Ruská vláda v čele s prezidentem Putinem popírala, že by šlo o přepadení ruskými vojáky, a tvrdila, že akci provedla domobrana dobrovolníků, kteří si opatřili ruské zbraně v místních skladech.(183) Putin a jeho lidé věděli, že tuto lež lze snadno vyvrátit, ale nevadilo jim to, protože ruský nacionalismus věří, že lhaní ospravedlňuje jeho vyšší cíl, tak jako zabíjení představuje nezbytnou cenou ve spravedlivé válce. Za nejvyšší státní zájem považují zachování jednoty svaté Rusi, která zábor Krymu vyžadovala. V národní mytologii je Rusko posvátné, tisíc let už úspěšně odráží útoky zavilých nepřátel, nepodlehlo Mongolům, Polákům, Napoleonově Grande Armeé ani Hitlerovu wehrmachtu. V devadesátých letech minulého století usilovaly NATO, Amerika a Evropská unie o rozbití Ruska odpojením jeho částí a vytvořením falešných, umělých států, jako například Ukrajiny. Pro mnoho ruských nacionalistů je představa ukrajinského národa absurdní, je to nehorázná lež a žádný Putinův výrok na posvátné misi ke sjednocení národa ji nemůže překonat.

Občané Ukrajiny, pozorovatelé a historici by mohli popření existence ukrajinského národa považovat za obrovitou lež, jejíž síla se ve výzbroji ruské propagandy vyrovná atomové bombě. Vždyť pomíjí dlouhou řadu historických skutečností. Během tisícileté historie byly Kyjev a Moskva součástí jednoho státu zhruba tři sta let. Rusko porušilo smlouvy i mezinárodní závazky, které měly zajistit suverenitu a hranice nezávislého státu. Putinova slova urážejí miliony Ukrajinců, kteří o své identitě nepochybují. Že by do toho neměli co mluvit?

Ukrajinští nacionalisté jistě s ruskými národovci souhlasí, že se v okolí vytvářejí falešné státy, zejména Luhanská a Doněcká lidová republika, které povstaly pod ruským dozorem, aby zamaskovaly nevyprovokovaný ruský zábor Krymu.(184) Oběma stranám sporu se pravděpodobně zdá, že opravdu žijeme v hrozivé éře postpravdy, v níž se falšují nejen vojenské konflikty, ale i dějiny a vymýšlejí se neexistující národy. Existovala ale vůbec někdy ona blažená doba pravdy? V osmdesátých nebo snad padesátých a třicátých letech? Co způsobilo, že se vývoj tak náhle zvrtl a vznikla nová éra falše a klamu – internet, sociální sítě, nástup Putina a Trumpa?

Letmý pohled na dějiny odhalí, že propaganda a dezinformace nejsou nic nového, a že dokonce i popírání existence národů a vytváření umělých států má dlouhou tradici. V roce 1931 zaútočila japonská armáda sama na sebe, aby ospravedlnila svou invazi do Číny. Na okupovaném území vytvořila umělý stát Mandžusko, aby svůj zábor vymyšleným názvem legitimizovala. Podobně i Čína dodnes popírá historickou existenci nezávislého Tibetu. Britští kolonizátoři vymysleli pro Austrálii právnickou doktrínu terra nullius (země nikoho), aby vymazali 50 000 let existence domorodců.

Velmi úspěšné heslo o „návratu lidu bez území do země bez lidu“ vymysleli na počátku 20. století sionisté, jako by v Palestině nežili žádní Arabové. V roce 1969 izraelská premiérka Golda Meirová navzdory dlouhodobému ozbrojenému konfliktu popřela existenci palestinského národa. Jak by ale bylo možné bojovat s něčím, co není? O realitě a dějinách palestinského lidu pochybovala v únoru 2016 poslankyně izraelského parlamentu Anat Berková, a to na základě tvrzení, že arabský jazyk nezná písmeno p, a proto Palestinci nemohou existovat. Arabština ovšem místo p užívá f a Palestinu nazývá Filastín.

Různé druhy postpravdy

Co tedy znamená označení určité doby jako postpravdivé, jestliže lidé v pravdivé éře nikdy nežili? Charakteristikou homo sapiens je umění vytvářet fikce, jež mu dávají ohromnou moc. Už od doby kamenné sjednocují lidstvo velké mýty. Bez této jedinečné vlastnosti by člověk nikdy nedokázal obsadit celou planetu. Protože umíme vymýšlet a úspěšně šířit nejrůznější příběhy, dokážeme spolupracovat s velkým množstvím neznámých lidí. A když miliony uvěří ve stejný příběh, mohou se podřídit i stejným zákonům a účinně spolupracovat.

Kdo dnes obviňuje Facebook, prezidenta Trumpa či Putina, že zahájili hrozivou éru postpravdy, ten by si měl uvědomit, že ještě před několika sty lety se miliony křesťanů uzavíraly v mytologické bublině a málokdo se odvážil zpochybňovat pravdivost biblických fakt. Totéž platí o stamilionech dnešních muslimů a jejich nekritické víře v text Koránu. Celá tisíciletí považovala všechna společenství příběhy o zázracích, andělech, démonech a čarodějích za faktické a odvážní reportéři přinášeli čerstvé zprávy z nejhlubšího podsvětí. Žádný vědecký důkaz o hadu a Evě v ráji neexistuje, nic nepotvrzuje, že se duše nevěřících budou po smrti smažit v pekle, a žádný brahmín nemá o stvořitelově zákazu manželství s příslušnicí nedotknutelné kasty oporu ve faktech, ale přesto těmto tvrzením věří miliardy lidí už celá tisíciletí. Některé falešné zprávy žijí věčně.

Vím dobře, že porovnávání náboženství s běžnými dezinformacemi leckoho uráží, ale v tom právě spočívá jádro problému. Když tisíc lidí uvěří na měsíc nějakému výmyslu, pak se to považuje za falešnou zprávu; když ale miliarda lidí po celá tisíciletí věří evidentnímu nesmyslu, je to náboženství a neměli bychom urážet city věřících, natož je podněcovat k hněvu. Já ale přece nepopírám účinnost a potenciální dobrý přínos náboženství. Právě naopak. Naše fikce představují nejmocnější nástroj lidstva, protože na jejich základě vznikají soudržná společenství. To víra inspirovala stavbu nemocnic, škol a mostů, ovšem i armád a věznic. Adam a Eva sice neexistovali, ale katedrála v Chartres je stále nádherná. Mnohé biblické příběhy jsou fiktivní, ale nepochybně přinášejí potěšení miliardám lidí a povzbuzují k soucitu, odvaze a tvořivosti – stejně jako jiná slavná díla lidské představivosti – Don Quijote, Vojna a mír anebo příběhy Harryho Pottera.

Srovnání Harryho Pottera a Bible může také urazit. Vědecky orientovaní křesťané dokážou všechny omyly a mýty Svaté knihy vysvětlit symbolismem – biblické líčení nelze brát doslovně jako faktografický popis, jsou to většinou metafory a alegorie skrývající hlubší smysl. No dobrá, ale neplatí totéž i o Harrym Potterovi?

Pro fundamentalistu má Bible doslovný význam, a kdybychom uznali, že každé slovo diktoval sám Bůh, co si počneme s Koránem, talmudem, Knihou Mormonovou, védami a Egyptskou knihou mrtvých? Museli bychom je považovat za spekulativní výmysly, pokud ovšem nevěříme na zlé duchy. A co si máme myslet o božském původu římských císařů, jako byli Augustus a Claudius? Římský senát vyhlásil svoji moc učinit z lidí bohy a po poddaných vyžadoval, aby jim prokazovali nábožnou úctu. Nebyl to snad výmysl? Dokonce máme jeden historický příklad, kdy sám bůh přiznal, že žádným bohem není. Japonský militarismus ve třicátých letech spoléhal na fanatickou víru v božství císaře Hirohita. Po porážce Japonska ovšem císař veřejně prohlásil, že ve skutečnosti žádným bohem není.

A tak i kdybychom uznali, že pouze a jen Bible obsahuje v alegoriích a symbolech Slovo boží, musíme logicky popřít pravdy hinduistů, muslimů, židů, Egypťanů, Římanů a Japonců, kteří tisíce let důvěřovali svým fiktivním textům. To samozřejmě neznamená, že jsou všechny bezvýznamné, nebo dokonce nebezpečné. Mnohé jsou krásné a inspirující.

Ovšem zdaleka ne všechny mýty jsou rovnocenné. V jedné studni v Lincolnu bylo 29. srpna 1225 nalezeno tělo devítiletého chlapce Hugha. I bez Twitteru a Facebooku se bleskově rozšířily fámy, že jej z rituálních důvodů zavraždili místní židé. Jeden z významných anglických kronikářů Matthew Paris zaznamenal hrůzné podrobnosti chystané rituální vraždy – jak se významní židé po několik let scházeli, aby si chlapce vykrmili, a jak ho nakonec unesli a umučili. Za údajnou vraždu bylo odsouzeno a popraveno devatenáct izraelitů, stejné nařčení se ozvalo z mnoha anglických měst a vyvolalo pogromy po celé zemi. Židovské komunity byly masakrovány a nakonec bylo v roce 1290 veškeré židovské obyvatelstvo z Anglie vypovězeno.(185)

Příběh ale nekončí, měl svou dohru. Ještě po sto letech otec anglické literatury Geoffrey Chaucer ve svých slavných Canterburských povídkách vypráví hrůzostrašný příběh abatyše a připomíná rituální vraždu Hugha z Lincolnu, jež vyvrcholila oběšením usvědčených židů. Toto nařčení se stalo standardní výbavou antisemitských hnutí od středověkého Španělska až po carské Rusko. Vzdálenou ozvěnou se v roce 2016 ozvalo jako falešná zpráva o Hillary Clintonové, že prý byla šéfkou gangu, který kšeftoval s dětmi a držel své malé otroky v suterénu známé pizzerie. Tato zpráva uveřejněná během volební kampaně zapůsobila na mnoho Američanů, až nějaký muž restauraci navštívil a s revolverem v ruce se domáhal vstupu do podzemí. Ukázalo se, že pizzerie sklep nemá.(186)

Nikdy se už nedozvíme, jak skutečně zahynul Hugh z Lincolnu. Pohřbili jej slavnostně v katedrále a uctívali jako mučedníka. Zprávy o zázracích na jeho hrobě lákaly poutníky během staletí po vyhnání židů(187) a teprve v roce 1955, deset let po holokaustu, autorita lincolnské katedrály obvinění z rituální vraždy odmítla a vedle náhrobku umístila plaketu:

„Vymyšlená obvinění židů z rituální vraždy křesťanských chlapců se šířila středověkou Evropou, zavinila smrt mnoha nevinných lidí a zanechala neblahé dědictví. I Lincoln měl takovou legendu i údajnou oběť pohřbenou na tomto místě v katedrále v roce 1255. Takové příběhy nepřispívají k důvěře v křesťanstvo.“(188)

Jak vidno, některé falešné zprávy žijí naštěstí jen 700 let.

Poprvé lež, posté pravda

Nejsou to jen starobylá náboženství, jež využívají fikce, aby si zajistila loajalitu. Ještě poměrně nedávno usiloval každý národ o svou vlastní mytologii. Tu napodobovala také komunistická, fašistická a liberální hnutí. Mistr nacistické propagandy a možná největší mediální mág moderní doby Joseph Goebbels vysvětlil svou metodu jednoduše: „Jedna lež zůstane lží, ale stokrát opakovaná lež se stane pravdou.“(189) Hitler v knize Mein Kampf napsal: „Je nesprávné chtít dát propagandě mnostrannost nějakého vědeckého školení. Vnímavost velké masy je velmi omezená, schopnost porozumění malá, zapomnětlivost však velká. Vzhledem k těmto skutečnostem se musí účinná propaganda omezit vždy na velmi málo bodů a tato heslovitě opakovat tak dlouho, až určitě i ten poslední mezi adresáty si dokáže představit, oč jde.“(190) Ani dnes žádný manipulátor s falešnými zprávami nevymyslí lepší metodu.

Sovětská propagandistická mašinérie uměla s pravdou také čile zacházet. Upravovala dějiny všeho, od válek až po jednotlivé fotografie. Partajní deník Pravda 29. června 1936 přinesl na titulní stránce fotografii vůdce Josifa Stalina se sedmiletým děvčátkem Geljou Markizovou v náručí. Dívka se okamžitě stala symbolem Stalina jako otce národa a tvůrce šťastného sovětského dětství. Tiskařské závody chrlily miliony plakátů, na nichž byl tento výjev zpodoben, zhotovovaly se i plastiky a mozaiky, jež pak zdobily úřední místnosti po celém Sovětském svazu. Tak jako by bez sošky Panny Marie s Ježíškem nemohly být úplné pravoslavné svatyně, tak nebylo možné, aby bez tatíčka Stalina s malou Geljou zůstala byť jediná škola.

Každá proslulost si v sovětském impériu koledovala o katastrofu. Netrvalo ani rok a Geljin otec byl zatčen, obviněn z trockismu a ze špionáže pro Japonce. Jako jedna z milionů obětí stalinského teroru byl v roce 1938 popraven. Jeho žena byla i s Geljou odsouzena k exilu v Kazachstánu, kde za nejasných okolnosti obě zmizely. Copak otec národa může držet v náruči dceru popraveného nepřítele lidu? Žádný problém. Jednoduše ji vyměníme. Šťastným sovětským dítětem se stala třináctiletá tádžická dívka Mamlakat Nachangová, nositelka Leninova řádu za výjimečný výkon při sbírání bavlny. Pokud někdo měl pochyby a zdálo se mu, že Mamlakat nevypadá jako sedmiletá holčička na plakátech, z dobrých důvodů nedal své podezření najevo.(191)

Mašinérie sovětské propagandy byla dokonalá, dokázala nejen ukrývat obludné domácí zločiny, ale i propagovat utopickou vizi v cizině. Když si dnes Ukrajinci stěžují, že Putinův režim úspěšně maskuje svou aktivitu na Krymu a v Donbasu a že zmátl i některá západní média, měli by si připomenout, jak nicotné je toto umění klamu v porovnání se Stalinovým režimem. Na počátku třicátých let, kdy miliony Ukrajinců hynuly v záměrně vyvolaném hladomoru a další miliony sovětských občanů v gulazích, oslavovali západní levicoví žurnalisté a intelektuálové Sovětský svaz jako ideální společnost budoucnosti. Ve věku Facebooku a Twitteru je někdy opravdu obtížné určit, které verzi událostí lze věřit, ale přece jen dnes není možné, aby nějaký režim vraždil miliony svých občanů a svět o tom nic nevěděl.

Vedle náboženství a ideologií závisí na fikci i chod firem. Vytvořit obchodní značku vyžaduje opakování jednoho vymyšleného příběhu tak dlouho, až tomu lidé uvěří. Co by se vám tak mohlo vybavit při pomyšlení na Coca-Colu? Obraz rozesmáté skupiny mladých lidí ve sportovním oblečení, nebo obézní diabetik na nemocničním lůžku? Nadměrnou spotřebou Coca-Coly si mladistvý vzhled a zdraví nikdo neudrží, o atletické výkonnosti ani nemluvě, dříve nebo později ztloustne a dostane cukrovku. Mládí, zdraví a sport však vytváří v reklamě Coca-Coly jednotný obraz a firma už desetiletí investuje miliardy dolarů, aby lidé takové spojení podvědomě přijímali.

Homo sapiens si pravdy nikdy příliš necenil. Mnozí lidé se domnívají, že pokud náboženství nebo politická ideologie zkreslují skutečnost, jejich přívrženci to musí dříve nebo později objevit už jen ve srovnání s poctivějšími konkurenty. To je ovšem další velký mýtus. V praxi všechno závisí na jemné rovnováze pravdy a nepravdy.

Znetvořený obraz skutečnosti člověka oslabuje a vede k nežádoucímu chování. V roce 1905 začal jakýsi Kinjikitile Ngwale v Německé východní Africe rozhlašovat, že je médium a že ho ovládl duch hada Hongo. Kinjikitile byl revolucionář, jeho úmyslem bylo sjednotit lid německé kolonie a vyhnat uchvatitele. Aby jeho poselství mělo větší váhu, nabízel svým následovníkům magickou medicínu madži, která proměňuje kulky ve vodu. Tak vypuklo povstání madži madži, během kterého německé strojní pušky pozabíjely desetitisíce špatně vyzbrojených povstalců.(192) Před dvěma tisíci lety se pod vlivem náboženské víry vzbouřili Židé proti Římanům. Uvěřili, že na jejich straně bude bojovat sám Hospodin a že proto zvítězí nad zdánlivě neporazitelným impériem. Svou fantazií si způsobili katastrofální porážku, zničení Jeruzaléma a vystěhování svého národa.

Organizovat masy ovšem bez jisté dávky mytologie nelze. Realismus přívržence nepřivábí. Bez podpůrného mýtu by nevypukly ani úspěšné vzpoury – třeba Mahdího povstání v Súdánu ani povstání biblických Makabejců.

Falešný příběh má při vytváření skupinové loajality velkou výhodu. Na potvrzení stačí jednoduchý test – předložit k víře nějakou absurditu. Prohlásí-li vůdce, že slunce vychází na východě a zapadá na západě, mohou jej lidé oslavovat, ale žádnou loajalitu k tomu nepotřebují. Kdyby ale řekl, že slunce vychází na západě a zapadá na východě, zatleskají mu pouze jeho nejvěrnější přívrženci. A tak je to i s námi. Pokud naši sousedé věří v nějaký nehorázný příběh, lze se na ně v případě krize naprosto spolehnout. Uznávají-li pouze ověřená fakta, jejich loajalitu to neprokazuje.

Lze jistě namítnout, že v některých případech je možné společenství organizovat na základě dobrovolného souhlasu bez zbytečných fikcí a mýtů tak jako v ekonomické oblasti, kde materiální zájmy účinně sjednocují zaměstnance, aniž by bylo zapotřebí bohů a svatých knih. V případě sakrálního textu by věřící prohlásil, že se podřizuje svaté autoritě, když ale jde o lidský výtvor, třeba právě o peníze, řekne si – proč bych nevěřil dolaru, když jeho hodnotu všichni uznávají? Jak je tedy možné, že se lidé nezbaví svých mýtů a fikcí a nedokážou se spojit na základě nějaké společenské úmluvy, jakou představují například peníze?

Konvenci od fikce ale nelze přesně odlišit. Rozdíl mezi svatými knihami a penězi je mnohem menší, než se zdá. Při pohledu na bankovku si lidé neuvědomují, že jde o pouhou konvenci. Připadá jim, že ten potištěný papírek s portrétem nějaké už nežijící osobnosti má hodnotu sám o sobě. Málokdy by připustili, že by mohlo jít o bezcenný kus papíru, kdyby nebylo dohody všech ostatních – až ta umožňuje praktické užívání peněz. Názorně to vidíme při pozorování lidského mozku na skeneru fMRI. Stačí předložit pozorovateli kufr se stodolarovými bankovkami, a okamžitě nastává v příslušné partii mozku pozitivní vzrušení. Neozývá se skeptická reakce: „No jo, lidé věří, že tohle představuje bohatství,“ nýbrž nereflektovaná chamtivost. „Kruci, tohle já chci taky!“ A platí to i ve většině případů víry ve svatost Bible, hinduistických véd nebo Knihy Mormonovy. Protože se mnoho lidí dlouhodobě setkává s jejich vyznavači, kteří je považují za posvátné, naučili jsme se svaté knihy respektovat podobně, jako uznáváme bankovky.

V praxi tedy neexistuje přesná hranice mezi konvencí a vírou v neodmyslitelnou hodnotu o sobě. Postoj lidí není jednoznačný a na zásadní odlišnosti se snadno zapomíná. Ještě jiný příklad. Sedneme-li si spolu a v klidu si o tom popovídáme, většina lidí i bez hlubšího rozvažování uzná, že firmy jsou naprosto vymyšlené entity. Microsoft nejsou budovy, v nichž firma sídlí, ani jeho zaměstnanci a akcionáři – je to spletitá zákonná a právnická fikce. V praktickém životě téměř nikdy nemáme na filozofování dost času, a tak podvědomě považujeme firmy za reálné tvory, jako jsou lidé a tygři.

Hranici mezi fikcí a skutečností lze snadno rozmazat, někdy pro legraci, jindy pro vlastní záchranu. Abychom se mohli vžít do hry nebo do děje románu, je zapotřebí, aby náš prožitek byl uvěřitelný. Nelze hrát fotbal bez pravidel. Na těch devadesát minut musíme zapomenout, že jde o pouhý výmysl, jinak by nám dvaadvacet mužů honících se za míčem muselo připadat jako absurdita. Kopaná byla sice vymyšlená pro zábavu, ale snadno se stává vážnou záležitostí, jak vám potvrdí každý anglický chuligán nebo argentinský nacionalista. Fotbal pomáhá určovat osobní identitu, dokáže vytvořit velkou obec, a dokonce odůvodnit násilí. Národy a náboženské komunity jsou fotbalové kluby na steroidech.

Lidé překvapují svou podivuhodnou schopností zároveň vědět i nevědět. Lépe řečeno, vědí, když o věci přemýšlejí, ale většinou nepřemýšlejí, a tak nevědí. Při troše soustředění si uvědomíte, že peníze jsou čirá fikce. Většinou se ale nesoustředíte. Na otázku, zda je fotbal lidský vynález, samozřejmě přitakáte, ale uprostřed napínavého zápasu se vás na to nikdo nezeptá. Kdybyste si našli čas a energii, bude vám zřejmé, že národy jsou umně vytvořené, ale ve víru války nemáte na takové uvažování čas ani sílu. Kdo by toužil znát pravdu, musel by dojít k závěru, že příběh Adama a Evy je pouhý mýtus. Jak často ale trváme na konečném poznání?

Pravda a moc spolu daleko neujdou. Dříve nebo později se jejich cesty rozdělí. Kdo touží po vládě, musí šířit fikce. Kdo chce znát pravdu o světě, musí se rozloučit s mocí. Jak by mohl přiznat něco, co rozčílí spojence, zklame přívržence a oslabí sociální smír? S obtížnou volbou mezi službou pravdě nebo moci se učenci potýkají od nepaměti. Mají podporou společného příběhu pomáhat soudržnosti, anebo vyslovit pravdu i za cenu společenského nesouladu? Nejmocnější etablované elity, ať už to byla církev, konfuciánští mandaríni nebo komunističtí politruci, vždycky sloužily jednotě, a proto měly ohromnou moc.

Lidský druh dává přednost vládě, nikoli pravdě. Vydáváme mnoho času a úsilí na ovládnutí světa, a dokonce i naše snaha, abychom mu porozuměli, je většinou diktována nadějí, že pak získáme ještě větší moc. Kdo by snil o vládě pravdy a společnosti bez mýtů, nemůže od homo sapiens očekávat mnoho. Možná by měl větší šance u opic.

Jak vylézt z pračky na mozek

To ovšem neznamená, že falešné zprávy nepředstavují značný problém ani že politici mají povinnost lhát. Byla by chyba domnívat se, že falešné jsou všechny zprávy a že každý pokus o zjištění pravdy je předem odsouzen k nezdaru. Copak neexistuje rozdíl mezi seriózní žurnalistikou a propagandou? Pod povrchem dezinformací se skrývají fakta o opravdovém utrpení. Na Ukrajině už zahynulo v bojích několik tisíc ruských vojáků a statisíce lidí ztratily svůj domov. Přestože si toto neštěstí zavinili svou fiktivní vírou, jejich utrpení je reálné.

Dokonalý obraz světa ovšem nezískáme ani sebevětším úsilím. Lidský svět je příliš složitý a největší blud spočívá v představě ryzí pravdy zápasící s čirým zlem. Žádný politik neříká pravdu a nic než pravdu, ale všichni nejsou stejní lháři. Kdybych měl na vybranou, dám přednost Churchillovi před Stalinem, přestože se britský premiér příliš neostýchal upravovat si pravdu ke svému obrazu a prospěchu. Stejně tak ani žádné noviny a média nejsou bez předsudků, omylů a chyb, ale část novinářů usiluje poctivě o pravdivý obraz světa, kdežto jiní posluhují vymývání mozků. Kdybych žil ve třicátých letech, raději bych četl The New York Times než Pravdu nebo Der Stürmer.

Záleží jen a jen na nás. Přestože nemůžeme sami všechno vypátrat, můžeme investovat čas a úsilí, potírat vlastní předsudky a v rámci možností si ověřovat zdroje svých informací, a to zejména u svých uznaných autorit, ať už jsou to noviny, internetový portál, televizní stanice anebo kamarád. Nabízím dvě jednoduchá pravidla.

Zaprvé – za solidní informace se musí platit. Momentálně vládne na mediálním trhu pochybný model, kdy dostanete zdarma vzrušující zprávy, ale vaši pozornost prodají majitelé bulváru reklamě a politikům. Nedivme se – kdo neplatí, nic pořádného nedostane. A co je nejstrašnější, sám se nevědomky stává zbožím. Takový portál snadno poznáte podle senzacechtivých titulků.

Daleko lepším modelem by byl zpravodajský trh s kvalitní žurnalistikou za peníze, zato ale se zárukou, že nezneužije vaše osobní údaje. V dnešním světě představují informace o tom, čemu věnujete svou pozornost, velký kapitál. Bylo by bláznovstvím dávat ho zdarma výměnou za mizerné informace. Je málo uvěřitelné, že lidé si potrpí na kvalitní potraviny, prádlo, oblečení i auta, ale nejsou ochotni platit za solidní zprávy…

Zadruhé – zajímáme-li se o důležité téma, je nutné si je ověřit pročtením příslušné odborné literatury. I tady je třeba přísně vybírat renomované autory a profesory, knihy akademických nakladatelů a články ověřené kolegy z oboru. I věda má svá omezení a často se mýlí, přesto je ale už po staletí naším jediným důvěryhodným zdrojem poznání. Pokud si myslíte, že vědecká obec v něčem nemá pravdu, možné to je, ale přinejmenším se seznamte s vědeckou teorií, a když určitý názor odmítnete, nabídněte nějaké empirické důkazy.

Především vědci by se dnes měli účastnit veřejných debat a neobávat se pozvednout svůj hlas, když se to týká jejich specializace. Mlčení není neutrální, podporuje status quo. Samozřejmě že je naprosto nezbytné, aby se vědci především zabývali výzkumem a své výsledky publikovali v akademických časopisech, které čtou experti z oboru. Vědecká obec by ale neměla zanedbávat popularizaci vědy a seznamování veřejnosti s posledními výsledky bádání i novými vědeckými teoriemi. Svou roli zde má i umění a beletrie.

Měli by snad vědci psát vědecko-fantastickou literaturu? Proč ne. Umění má na naše představy o světě značný vliv a ve 21. století je sci-fi snad vůbec nejdůležitějším žánrem, protože pomáhá lidem porozumět umělé inteligenci, bioinženýrství a klimatické změně. Bez vědy se neobejdeme, ale v politice má kvalitní vědecko-fantastický film mnohem větší význam než odborný článek v časopisech Science i Nature.

Kapitola 18.

Vědecko-technická fantazie

Budoucnost ve filmech nenajdete

Člověk – na rozdíl od zvířat – ovládá svět, protože díky společné fikci umí spolupracovat se svými druhy. Proto jsou básníci, malíři a dramatici neméně důležití než vojáci a inženýři. Víra v Boha, o němž lidé četli, spatřili ho na obraze nebo je uchvátilo dramatické divadelní představení, je podněcuje, aby stavěli katedrály i válčili. Moderní mytologii kapitalistického ráje propagují umělci Hollywoodu a celý průmysl zábavy, vidíme jej na vlastní oči v televizi, a proto věříme, že nám konzum a velká spotřeba přinášejí štěstí.

Nejdůležitějším žánrem na počátku nového století je nepochybně vědecko-technická fantazie. Jen málo lidí čte odborné články o genetickém inženýrství nebo o vývoji sebevzdělávacích strojů, ale filmy jako Matrix nebo Her (Ona) a televizní seriály typu Westworld a Black Mirror (Černé zrcadlo) pomáhají porozumět technickým, sociálním a ekonomickým změnám našich časů. Proto by neměla sci-fi tolik fantazírovat, ale raději usilovat o vědecký obraz skutečnosti, jinak budou mít lidé o reálných problémech vědy a techniky špatnou představu.

Jak už bylo řečeno, největší hřích vědecko-technické fikce je matoucí záměna inteligence s vědomím a nesmyslné obavy z potenciální války mezi roboty a lidstvem. Ve skutečnosti bychom si měli dělat starosti z konfliktu mezi nepatrnou (nad)lidskou elitou vybavenou algoritmy a ohromnou masou deklasovaných homo sapiens. Při přemítání o budoucnosti umělé inteligence není Steven Spielberg právě tím nejlepším průvodcem.

Tyhle pseudovědecké sci-fi jsou však podezřelé. Když se ve filmu Ex Machina z roku 2014 odborník na umělou inteligenci zamiluje do ženské robotky a zjistí, že jej podvedla a manipulovala jeho mozkem, tak to není film o lidském strachu z inteligentních mašin, ale o zcela prozaické obavě mužů z osvobození a nadvlády žen. Filmy, jež zobrazují umělou inteligenci jako ženu a vědce jako muže, se nezabývají kybernetikou, ale feminismem. Proč by jinak měla mít umělá inteligence pohlaví? Sex je přece charakteristikou organických mnohobuněčných bytostí. Co to má společného s neorganickým kybernetickým přístrojem?

Život v krabici

Vědecko-fantastická fikce celkem úspěšně zkoumá nebezpečí technologické manipulace a vlády nad lidmi. Matrix popisuje svět lidí uvězněných v kyberprostoru, jejichž vědomí řídí velký algoritmus. Satirický sci-fi film The Truman Show přináší příběh muže, jenž netuší, že se stal hvězdou televizní reality ani že jeho přátelé a známí, včetně matky, manželky i nejlepšího přítele, jsou herci a že to, co prožívá a koná, se odehrává podle precizně napsaného scénáře a pod dohledem skryté kamery k pobavení milionů.

Navzdory perfektnímu provedení se oba filmy nakonec vyhýbají logickému závěru svých příběhů. Předpokládají, že hrdina lapený v matrixu je majitelem svého technicky nezničitelného, autentického ega, a věří také v existenci nezávislé skutečnosti, do níž se hrdina probije, vyvine-li dostatečné úsilí. Matrix je v jejich pojetí umělá bariéra mezi jeho vnitřním já a vnějším světem. Po mnoha strastech a svízelných zkouškách se hrdinům obou filmů podaří uniknout ze sítě manipulací, znovu objeví svoje pravá já a dosáhnou zaslíbené země.

Zvláštní, že onen autentický svět je naprosto totožný s umělou realitou matrixu. Když se Trumanovi podaří uniknout z televizního studia, aby získal svou dávnou školní lásku, kterou režisér z pořadu vyhodil, ocitáme se ve snovém romantickém světě Hollywoodu. Fantazii o nebojácném hrdinovi sice prodal milionům diváků po celém světě i s prázdninami na Fidži, ale ani v nejmenším nám nenaznačil, v čem spočívá Trumanův svobodný život v údajně reálném světě.

A stejnou zkušenost má i Neo, když spolkne pověstnou červenou pilulku a zjistí, že se onen vnější svět od toho vnitřního nijak neliší. Tam i tady se odehrávají násilné konflikty mezi lidmi, protože ti se nechají ovládat strachem, chtíčem, závistí nebo vášní. Na konci příběhu měli tvůrci filmu Neovi vysvětlit, že ta nová skutečnost není nic jiného než o něco větší matrix, a pokud by chtěl uniknout do „opravdu reálného světa“, musel by volit mezi modrou a červenou tabletkou.

Ze současného stavu vědecko-technické revoluce totiž nevyplývá, že pomocí algoritmů a kamer lze manipulovat nějakou nezávislou realitou s autentickými jedinci. Spíš se zdá, že nic takového jako naprostá nezávislost neexistuje. Lidé se děsí, že se ocitnou lapeni do krabice, protože nevědí, že se dávno nacházejí ve vězení svého mozku, a ten je uzavřen v o něco větší krabici společenských fikcí a bludů. Útěk z matrixu znamená objev většího matrixu. Když se mužici a dělníci vzbouřili proti carské vládě v roce 1917, dočkali se Stalinova teroru. Chce-li někdo prozkoumat, kolika nejrůznějšími způsoby námi svět manipuluje, musí dojít k závěru, že náš pocit trvalé identity nám vytvořila složitá síť neuronů a že svoboda vlastního já je pouhá iluze.

Lidé se obávají, že je věznění v krabici připraví o všechny krásy světa. Tak jako Neo v matrixu a Truman ve vězení televizního studia, mají i ostatní pocit, že už nikdy nenavštíví Fidži, Paříž nebo Machu Picchu. Lidský život se ale odehrává v mysli a únik z matrixu ani cesta na Fidži neznamenají nic podstatného. Nikdo ve svém vědomí nenosí železný kufr s varovným nápisem Otevřete na Fidži! Jako by teprve tam bylo nutné vypustit všelijaké emoce a pocity. Jako by bez návštěvy Fidži o ně člověk navždy přišel. Nikoli. Pocity rovné těm na Fidži můžeme mít kdekoli na světě, dokonce i uvnitř matrixu.

Možná všichni žijeme v simulaci gigantického počítače. To by znamenalo popření našich národních, náboženských a ideologických příběhů. Ale i tak by naše duševní zkušenost zůstala reálná. Pokud se jednou ukáže, že lidská historie je spletitou simulací superpočítače nějakých krysích vědců z planety Zircon, bude to trapné pro marxisty, stejně jako pro islamisty. Ale i mimozemští učenci se budou muset zodpovídat za arménskou genocidu a Osvětim a vysvětlit, jak se jim podařilo oblafnout zirconskou univerzitu a její etickou komisi. I kdyby se jim plynové komory jevily jako pouhé elektrické signály na silikonové destičce, zkušenost bolesti, strachu a beznaděje zůstane reálná a taky o nic méně mučivá.

Bolest je bolest, strach je strach a láska je láska dokonce i v matrixu. Vůbec nezáleží na tom, jestli je děs vyvolán shlukem atomů vnějšího světa nebo elektrickými signály manipulovanými počítačem. Hrůza je reálná. Chceme-li prozkoumat vědomí, můžeme se o to pokoušet v matrixu i mimo něj. Většina vědecko-fantastických filmů vypraví jen staromódní pohádku o vítězství ducha nad hmotou. Před třiceti tisíci lety zněla možná takto: „Mysl si představuje kamenný nůž, vyšle povel, ruka nůž vytvoří, člověk zabije mamuta.“ Pravda je ale naprosto odlišná. Vládu nad světem lidé nezískali lovem mamutů, ale manipulací svého kolektivního myšlení. Mysl není subjekt svobodně řídící dějiny, ale objekt, který je sám utvářen dějinami a biologií. I naše tolik ceněné ideály svobody, lásky a tvořivosti jsou jako kamenný nůž, který někdo za nás vytvaroval na zabití mamuta. Podle nejlepších vědeckých teorií a nejmodernějších přístrojů není naše mysl nezávislá. Neexistuje žádné autentické já, jež by čekalo na osvobození z ulity manipulace.

Má vůbec někdo spočítáno, kolik filmů, románů a básní zkonzumoval během svého života a jak ovlivnily jeho představu lásky? Romantické komedie se mají k lásce jako pornografie k sexu a Rambo k válce. A pokud si někdo myslí, že zmáčkne tlačítko a vymaže Hollywood ze svého podvědomí, pak si lže do vlastní kapsy.

Lidem se zamlouvá představa, že vytvořili kamenný nůž, ale že by mohli být sami tím nožem, to se jim ani trochu nelíbí. Matrixová verze starého příběhu o mamutech zní víceméně takhle: „Mysl si představuje robota, ruka jej vytvoří, robot zabije teroristy, pokusí se ovládnout lidský mozek.“ I tento příběh je ale klamný. Ne že by mysl nemohla zlikvidovat robota, ale ona sama je výsledkem dřívějších manipulací a zavraždění robota nás neosvobodí.

Disney Pictures ztrácejí víru ve svobodnou vůli

Jeden kreslený film z dílny Walt Disney Pictures představil v roce 2015 značně realistický a znepokojující film, který se okamžitě stal hitem, a to nejen mezi dětmi. Inside Out (V hlavě) je příběh jedenáctileté dívky Riley, která se s rodinou přestěhuje z Minnesoty do dalekého San Francisca. Ztráta kamarádů a rodného městečka ji přiměje k pokusu o návrat a k útěku z domova. Aniž něco tuší, stává se nechtěně hvězdou televizní reality show, ale nenalézá se v pasti matrixu, sama je matrixem, cosi ji drží zevnitř.

Disney založil filmové impérium na nekonečném opakování jediné pohádky. Jeho hrdinové prožívali nebezpečná a divoká dobrodružství, ale jakmile nakonec nalezli své pravé neporušené já a mohli se řídit svou svobodnou vůlí, vždycky zvítězili. Film Inside Out tento mýtus nelítostně popírá. Vychází z posledního neurobiologického objevu a ukazuje, že dívenka žádné autentické já nemá a nerozhoduje se svobodně. Je lidským robotem a řídí ji rozporuplné biochemické impulzy znázorněné roztomilými kreslenými postavičkami různých barev. Žlutá Radost představuje veselou a šťastnou povahu, modrá Smutek, tedy povahu mrzutou a zasmušilou, červená netrpělivý a zlostný Vztek a tak podobně. To ony sledují v dispečinku ředitelství každý její krok, barevnými impulzy ovládají její mozek a rozhodují o její náladě a volbě.

Riley se nedokázala přizpůsobit novému domovu, protože selhalo řízení a mozek začal ztrácet rovnováhu. Aby to napravily, vydají se Radost a Smutek na dlouhou průzkumnou cestu složitými mozkovými závity. Cestují vlakem myšlení, navštíví vězení podvědomí a výtvarné studio, kde tým uměleckých neuronů vytváří sny. Nikde nepotkávají duši, vlastní já ani svobodnou vůli. Představení nekončí zjevením pravé totožnosti, naopak – pocit duševní rovnováhy je naprosto závislý na vzájemném působení mnoha rozporuplných biochemických činitelů.

Diváci si nejprve hrdinku ztotožňují s Radostí, se žlutou postavičkou veselé a šťastné povahy, právě ona ale ohrožuje dívčin život – považuje se totiž za podstatu života, a když vyžene všechny ostatní povahové charakteristiky, poruší křehkou duševní rovnováhu mozku. Teprve až si Radost uvědomí svůj omyl a pochopí, že děvče není jedinou charakteristikou, ale výsledkem konfliktů a spolupráce všech biochemických impulzů, nastává katarze.

Je překvapením, že se v Disney Pictures odvážili vyrobit velkofilm s tak radikálním poselstvím, ale stejně tak udivuje jeho světový úspěch. Možná diváky zmátl šťastný konec a oni si nevšimli děsivého neurologického významu takto pojatých duševních pochodů.

O nejslavnějším hrůzyplném sci-fi románu 20. století Konec civilizace Aldouse Huxleyho se nic podobného říct nedá. Spisovatel jej napsal v roce 1932, kdy vládli v Rusku komunisté, v Itálii fašisté, v Německu byl na vzestupu nacismus, Japonci se chystali na válku s Čínou a celý svět trpěl velkou hospodářskou krizí. Huxley se ale dokázal pozvednout nad tato zlověstná mračna a představil si společnost bez válek, hladomoru a pandemií, předvídal blahobyt, zdraví a trvalý mír. V jeho vizi budoucího šťastného světa je nejvyšší metou konzum, neomezený sex, drogy a rokenrol. Vychází také z předpokladu, že člověk je shlukem biochemických algoritmů, jež může věda zkoumat a technika zneužít.

V jeho vizi zajišťuje světová vláda za pomoci biochemie a sociálního inženýrství každému spokojený život, a tak neexistuje důvod k revoltě. Radost, Smutek i všechny další obživlé postavičky Rileyina mozku se zde stávají věrnými agenty režimu, jenž nepotřebuje tajné policisty, koncentrační tábory ani Orwellovo ministerstvo lásky. Huxley geniálně ukázal, že člověka lze ovládat po dobrém.

Při čtení hrůzného románu 1984 se nám vybaví jediná otázka – jak se takovému zlému snu vyhnout. V Konci civilizace nás provází zneklidňující pocit, proč má být tato vize chmurná, když na světě panuje mír, blahobyt a všichni lidé jsou se vším na výsost spokojeni. Co by na tom mohlo být špatného?

Huxley na tuto otázku odpovídá v závěrečné scéně v rozhovoru mezi světovým Inspektorem pro západní Evropu Mustafou Mondem a Johnem Savagem, který strávil celý život v rezervaci v Novém Mexiku a je druhým člověkem v Londýně, který ještě cosi ví o Shakespearovi a o Bohu.

Když se Savage pokouší vyvolat v Londýně vzpouru proti režimu, zjistí, že jeho podněcování lidé berou zcela netečně. Policie jej nicméně zatkne a předvede před Mustafu Monda. Inspektor si s ním přátelsky promluví a snaží se mu vysvětlit, že jej samo jeho asociální chování odsuzuje k poustevničení na nějakém odloučeném místě. John využije příležitosti a vyjádří své zásadní námitky proti globálnímu řádu. Kritizuje světovou vládu světa za její ideologii štěstí, která zničila nejen pravdu a krásu, ale i veškerou touhu po vznešenosti a hrdinství.

„Milý mladý příteli,“ odpověděl Mustafa Mond, „civilizace naprosto nepotřebuje ušlechtilost ani hrdinství. To jsou známky politické impotence. V dobře organizované společnosti, jako je ta naše, nemusí být nikdo ušlechtilý ani hrdina. To by jedině musely vzniknout zcela nestabilní podmínky. Kde jsou války, kde se štěpí loajalita, kde je třeba postavit se zkouškám, kde je nutné vybojovat lásku anebo ji ubránit – tam samozřejmě může mít ušlechtilost i hrdinství smysl. Dnes ale války nemáme. Vynakládáme co největší úsilí, aby někdo nepropadl přílišné lásce k jinému člověku. Loajalita není zpochybňována. Jste uzpůsoben tak, že nemůžete dělat nic jiného, než co máte dělat. A co máte dělat, to je v podstatě tak příjemné a přirozená hnutí mysli se mohou tak volně projevit, že tady skutečně není třeba odolávat pokušením. A kdyby se nějakou nešťastnou náhodou někdy přihodilo něco nepříjemného, pak je tu vždycky sóma, aby vám dala možnost odpočinout si od skutečnosti. Je tu vždycky sóma, aby uklidnila váš vztek, aby vás usmířila s nepřáteli, aby vás vybavila trpělivostí a snášenlivostí. Dřív jste toho mohl dosáhnout jen po velké námaze a po letech obtížného mravního cvičení. Teď spolknete dvě nebo tři pilulky, a máte to. Dneska dokážou být mravní všichni. Můžete s sebou v lahvičce mít nejméně polovinu své mravnosti. Křesťanství bez utrpení – právě to je sóma.“

„Jenže utrpení se nelze vyhnout. Pamatujete, co řekl Othello? ‚Když po bouři má přijít tak milý klid, pak ať jen vítr zuří, až probudí se smrt.‘ Jeden starý indián nám kdysi vyprávěl příběh o dívce z Matsaki, jejíž nápadníci museli celé dopoledne okopávat její zahradu. Zdálo se to snadné, jenomže tam létaly začarované mouchy a komáři. Ti mladíci prostě nedokázali snést jejich kousání a bodání. Ale jeden to vydržel a získal tu dívku.“

„Roztomilý příběh! Ale v civilizovaných zemích,“ prohlásil Inspektor, „můžete mít dívky, a nemusíte jim okopávat zahradu. A nejsou u toho žádné bodavé mouchy ani moskyti. Těch jsme se zbavili už před stovkami let.“

Barbar zamračeně přikývl. „Zbavili jste se jich. Ano, to jste celí vy. Všeho nepříjemného se zbavíte, místo abyste se naučili s tím žít. ‚Je důstojnější trpělivě snášet kopance, rány, facky osudu, nebo se vrhnout proti moři útrap a rázem všechno skončit?‘[*] Vy ale neděláte ani jedno, ani druhé. Nic nesnášíte, ničemu se nestavíte na odpor. Vy prostě zrušíte praky a šípy. To je velice snadné.“

Najednou umlkl, vzpomněl si na matku. Ve svém pokoji v třicátém sedmém poschodí Linda plula ve vlnách zpívajících světel a voňavých něžností – až odplula pryč, pryč z prostoru, pryč z času, pryč z pout vzpomínek, návyků, pryč ze svého stárnoucího a oteklého těla. A Tomakin, bývalý ředitel Centra líhní a předvýchovy, Tomakin je ještě pořád na dovolené – má dovolenou od ponížení a bolesti, je ve světě, kde nemůže slyšet tamta slova ani to výsměšné chechtání, kde nemůže vidět tu ohyzdnou tvář, cítit kolem hrdla ty vlhké a zvadlé paže, je v překrásném světě.

„Potřebujete trochu utrpení, abyste měli změnu,“ pokračoval Barbar. „Nic vám není dost drahé.“

(„Dvanáct a půl milionu dolarů,“ protestoval Henry Foster, když mu to Barbar řekl. „Dvanáct a půl milionu dolarů stálo nové Centrum předvýchovy. Ani o cent míň.“)

„,Nabídnout, co smrtelné je a křehké, všemu, co osud, smrt a nebezpečí zmohou, byť byla v sázce pouze čest.‘ Že na tom něco je?“ otázal se s pohledem upřeným na Mustafu Monda. „I když z toho Boha vynecháme – ačkoli Bůh by samozřejmě byl důvod. Žít nebezpečně – že na tom něco je?“

„Dokonce velmi mnoho,“ odpověděl Inspektor. „Čas od času musí muži i ženy podstoupit adrenalinovou stimulaci.“

„Cože?“ neporozuměl mu Barbar.

„Je to jeden z předpokladů dokonalého zdraví. Kvůli tomu jsme uzákonili, že léčba SVV je povinná.“

„SVV?“

„Substituce vášnivého vzteku. Pravidelně jednou za měsíc. Celý organismus se proplaví adrenalinem. Fyziologicky je to přesný ekvivalent strachu a vzteku. Všechny mobilizující efekty, jako kdybyste rdousil Desdemonu nebo jako kdyby vás rdousil Othello – ale bez nejmenšího nepohodlí.“

„Já nepohodlí vyhledávám.“

„My ne,“ řekl Inspektor. „My jsme zařízení na pohodlí.“

„Ale já pohodlí nechci. Chci Boha, chci poezii, chci skutečné nebezpečí, chci svobodu, chci dobro. Chci hřích.“

„Požadujete tedy právo být nešťastný,“ pravil Mustafa Mond.

„Tak ano,“ řekl Barbar vzdorně, „požaduji právo být nešťastný.“

„A k tomu právo na zestárnutí, zošklivění a impotenci. Právo na syfilis a rakovinu, právo nemít co jíst, právo nechat se zavšivit, právo žít v neustálých obavách před tím, co přijde zítra, právo nakazit se tyfem, právo nechat se mučit nepopsatelnými bolestmi všeho druhu.“

Dlouho bylo ticho.

„To všechno požaduji,“ prohlásil nakonec Barbar.

Mustafa Mond pokrčil rameny. „Jen si poslužte.“[**] (193)

John Savage se uchýlí do neobydlené divočiny a žije jako poustevník. Po letech života v indiánské rezervaci a pod vlivem Shakespeara i náboženství rezolutně odmítá požehnání moderní civilizace. Zpráva o tomto zvláštním a zajímavém člověku se ale postupně rozšíří a zástupy zvědavců se za ním vydávají, aby zjistily, co je zač a jak žije. Savage se stane celebritou. Z nežádoucí pozornosti se mu dělá zle a nakonec z civilizace matrixu unikne – jednoho dne se oběsí.

Na rozdíl od tvůrců Matrixu a Trumana Huxley nevěří v existenci člověka nevybaveného svobodnou vůlí. Jakýpak únik, je-li mozek i vlastní já součástí matrixu, musel by jejich nositel utéct sám od sebe. Inu, stojí to za průzkum, možná máme o svém já příliš omezenou představu a útěk bychom přežili.

* William Shakespeare: Hamlet, jednání třetí, scéna první, verše 57–65, překlad Jiřího Joska

** Aldous Huxley: Konec civilizace, překlad Rudolfa Červenky

Část V.

HOUŽEVNATOST

Jak žít ve zmatené době, kdy se staré příběhy hroutí a nové nevznikly.

Kapitola 19.

Vzdělání

Jediné, co je trvalé, je změna

Lidstvo čekají převratné změny, jaké dějiny dosud nepoznaly. Naše staré příběhy se rozpadají a nové se zatím nerodí. Jak máme sebe a své děti připravit na radikálně nový svět plný nejistot? V roce 2050 bude dnes narozeným dětem okolo třiceti, a jestli všechno dobře půjde a v roce 2100 budou naživu, mnohé z nich budou aktivní ještě i ve století 22. Co je máme učit, aby si poradily a jednou se jim dobře vedlo? Co by měly znát, aby získaly dobré zaměstnání? Čemu by měly rozumět, aby se vyznaly v bludišti života?

Nikdo bohužel neví, jak bude svět vypadat za třicet, natož za osmdesát let. Budoucnost se špatně předpovídá, zvláště když začínáme přetvářet lidské tělo, mozek i mysl a nevíme, co to s námi udělá. Nic z toho, co se ještě nedávno zdálo tak trvalé, ne-li věčné, dnes už neplatí.

Lidé neviděli do budoucnosti ani před tisíci lety v roce 1019, tehdy ovšem nebyla na obzoru tak zásadní a rychlá společenská změna jako dnes. Číňané se mohli obávat hladomoru nebo útoku kitajských kmenů ze severu a rozpadu říše Sung, ale věděli, že život dál poběží ve svých kolejích. Většina bude dál pracovat na poli nebo u tkalcovského stavu, vládci budou najímat muže do armády i do úřadů, muži budou vládnout rodinám, v průměru se obyvatelé dožijí čtyřicítky a lidské tělo se nezmění. Proto nemajetní rodiče učili své děti pěstovat rýži a tkát hedvábí, ti bohatší cvičili své syny v jízdě na koni, v umění kaligrafie a rozboru Konfucia, dcery vychovávali k cudnosti a poslušnosti. Nikdo nepochyboval, že tradiční dovednosti zůstanou stejně užitečné i po mnoha letech.

My si neumíme představit, čím se budou lidé živit za třicet let, jak budou fungovat armády a byrokracie, nevíme nic ani o budoucích vztazích mezi pohlavími. Mnozí budou žít déle a lidské tělo zřejmě prodělá revoluci. Co s námi asi provede mozek spolupracující s algoritmy? Jisté je jen jedno, většina znalostí dnešním dětem v roce 2050 k ničemu nebude.

V současnosti se děti stále ještě biflují. V minulosti nebyl přístup k informacím snadný a jejich omezený proud potlačovala cenzura. Kdo žil v malém provinčním městě v Mexiku v roce 1800, moc toho o světě vědět nemohl. Neměl k dispozici rozhlas, noviny ani veřejnou knihovnu.(194) Španělské impérium přísně kontrolovalo místní publikace a ještě důkladněji prověřovalo nepatrný import z Evropy.(195) Stejně na tom byli obyvatelé Ruska, Indie nebo Turecka. Proto také s rozvojem školství mělo smysl vyučovat nejen čtení a psaní, ale i poskytnout školákům co nejvíce vědomostí z dějepisu, zeměpisu nebo biologie.

To ovšem už dávno neplatí. Jsme tak zahlceni ohromným množstvím informací, že už se jimi nepokoušejí probírat ani cenzoři. Raději nás zaplavují dezinformacemi a nicotnostmi, aby odvrátili pozornost od důležitých záležitostí. Téměř každý dnes vlastní chytrý telefon, má přístup k Wikipedii, k přednáškám programu TED či k internetovým kurzům – a to i v provinčním mexickém městečku. Žádná vláda už nedokáže zarazit přístup ke všem nežádaným informacím. Mnohem snazší je nastražit klamné odkazy a zaplavit veřejný prostor protikladnými reportážemi. Stačí kliknout, a máme k dispozici poslední zprávy o bombardování Aleppa nebo o ubývání ledovců, ale co se všemi těmi rozpornými komentáři? Kterému věřit? O naši pozornost usiluje příliš mnoho webových stránek a není snadné se soustředit. A když nás politika a věda svou složitostí unaví, jsme v pokušení pustit si něco pro zábavu, vždyť bulvárních zpráv, vtipů i porna najdeme na internetu habaděj.

To poslední, co žák v takovém světě potřebuje, je příval dalších informací. Už teď jich má víc než dost. Nejdůležitější je rozlišovat, oddělit důležité od zbytečného, a hlavně umět z úlomků světa složit ucelený obraz.

Po pravdě řečeno, takový byl vzor západní liberální výchovy, ale ta svému ideálu málokdy dostála. Učitelé sice žáky povzbuzovali k samostatnému myšlení, ale zároveň je zatěžovali přemírou informací.

Nechtěli vypadat autoritářsky, a tak předpokládali, že z velkého množství informací si studenti vytvoří vlastní názor. Odklad do budoucnosti se ale nepodařil, už dnes nám chybí tolik potřebný čas. O světě se rozhodne během pár desítek let a nám nezbývá než přemýšlet v mezích svého dnešního světonázoru. Neudělá-li si nastupující generace ucelený obraz kosmu, budou život v budoucnosti řídit chaotické náhody.

Přihořívá

Škola usiluje nejen o to, aby si žáci osvojili značné množství informací. Mají se naučit také řešit diferenciální rovnice, programovat v jazyku C, určovat chemikálie a konverzovat čínsky. Může se ovšem docela dobře stát, že v roce 2050 umělá inteligence sama a lépe než člověk sestaví softwarový kód, že nová aplikace Applu umožní hovořit v bezchybné mandarinštině nebo kantonské čínštině i člověku, který se bez ní zmůže tak sotva na „ni hao“ (ahoj).

Co bychom tedy měli vyučovat? Pedagogové navrhují čtyři „K“: kritické myšlení, komunikaci, kooperaci a kreativitu.(196) Technická zručnost je méně důležitá než tvůrčí přizpůsobivost a schopnost se stále učit. Udržet se na výši bude znamenat nejen umění vymýšlet nové koncepce, ale především měnit sebe sama.

Zrychlující tempo změn zasahuje nejen hospodářství, ale dokonce i sám význam pojmu „lidský“. Když Marx s Engelsem v roce 1848 v Komunistickém manifestu prohlásili, že „všechno ustálené valem mizí“, mysleli na sociální a ekonomické struktury a vztahy. V roce 2048 to ale už budou fyzické a myšlenkové konstrukce, které se vypaří do vzduchu a vytvoří oblak z úlomků dat.

V roce 1848 přicházely miliony lidí o práci v zemědělství a hledaly zaměstnání ve městě, v továrnách. Nikomu se ale tenkrát nezměnilo pohlaví a nikdo si ke svým pěti smyslům nemohl přidat šestý.

Co až nastane migrace do kyberprostoru, lidé získají proměnlivou pohlavní totožnost a implantovaná čidla jim poskytnou nebývalé zkušenosti? Jak si poradí, najdou-li smysluplnou práci třeba v designovém studiu 3D počítačových her a za pár let zjistí, že zaměstnance studia má nahradit umělá inteligence?

Nemusíte to brát tak vážně, laskavý čtenáři, nikdo přece nedokáže předvídat podrobnosti, každý futuristický scénář je z principu mylný. Popis budoucnosti je vědecko-fantastická fikce, a pokud se tváří, že není výplodem fantazie, je zcela určitě falešný. Detaily neznáme. Jedinou jistotou je změna.

Hluboké změny nepochybně přestaví základní strukturu života a po takovém zlomu už svět nebude pokračovat ve vyjetých kolejích. Život určovaly od nepaměti dvě fáze – léta učednická a léta profesní. V první z nich se mladý člověk vzdělával a učil mnoha dovednostem, budoval si svůj obraz světa a svoji identitu. Možná už od patnácti pracoval na poli svých rodičů, snažil se dosáhnout co nejlepších výsledků, učil se vyjednávat s chamtivými obchodníky z města a řešit se sousedy spory o půdu a vodu. Ve druhé fázi části života už věděl co a jak, vydělával na živobytí a přispíval společnosti. Někdy si musel i v padesáti doplňovat znalosti o zemědělství a obchodu, ale v porovnání s celoživotní zkušeností to byly drobnosti.

Pod vlivem prudkých změn a dlouhé doby dožití tradiční model zanikne, různé fáze života ztratí návaznost a přestanou se sobě navzájem podobat. Odpověď na otázku „kdo jsem?“ bude mnohem potřebnější a obtížnější.(197)

Bez velkého stresu se to neobejde. Změny vyvolávají tíseň, v určitém věku si nikdo žádný životní zvrat už nepřeje. V patnácti se všechno stále mění, tělo roste, mysl dospívá, vztahy se prohlubují, všechno je nové a svět je v pohybu. Identifikovat sám sebe dá hodně úsilí, je to hrozivé i vzrušující zároveň. Otevírají se nové obzory a celý svět čeká na svého dobyvatele.

V padesáti už lidé na výboje nepomýšlejí a dávají přednost stabilitě. Do své kariéry, identity i svého názoru na svět hodně investovali a nechtějí začínat znovu. Čím větší úsilí vynaložili, tím méně chtějí zkoušet něco nového. V malých záležitostech možná nějakou novou zkušenost ještě ocení, ale od základu předělávat svou identitu a osobnost je ani nenapadne.

Má to své biologické příčiny. I když víme, že dospělý mozek je pružnější a těkavější, než se kdysi soudilo, přece jen není natolik tvárný jako u dospívajícího mladíka. Pospojovat neurony jinak a překopat synopse není žádná maličkost.(198) To bude v polovině století představovat problém. Držet se své reputace, zaměstnání nebo názoru bude velmi riskantní, člověka by pak čekalo dlouhé dožívání v úloze bezmocné zkameněliny. Zůstat na výši nejen ekonomicky, ale i společensky vyžaduje trvalé učení a přizpůsobivost. Kdysi lidskou identitu pracně vybudovalo vzdělání – podobně, jako se staví dům – se solidními základy a pevnými zdmi. V roce 2050 však musí naše identita připomínat stan, jenž se dá snadno složit i rozložit.

Neobvyklé se stane normální, dávné zkušenosti – a to nejen osobní, ale všelidské – přestanou být průvodcem na cestě životem. Lidé se budou potýkat s otázkami jak zacházet se superinteligentním strojem, se svým přestavěným tělem, s manipulativními algoritmy emocí, kataklyzmaty a nezbytností měnit profesi každých deset let. Jak se lidé vyznají v záplavě nestravitelných a nezvladatelných informací? Jak budou žít ve světě hluboké a trvalé nejistoty?

Svět budoucnosti nezvládneme bez duševní pružnosti, bez velké emocionální stability a bez umění opouštět zažité jistoty a cítit se přitom v neprobádané oblasti komfortně. Bohužel ještě nikdo se nestal houževnatý přečtením knihy nebo poslechem přednášky. Koneckonců ani učitelé nebudou hned dostatečně flexibilní, vždyť i oni jsou produktem zastaralého školství.

Průmyslová revoluce nám odkázala vzdělávací teorii podobnou pásové výrobě. Někde ve městě se nachází velká betonová budova rozdělená na stejné místnosti, z nichž každá je vybavena řadou lavic. Zazvoní zvonek a třídy se naplní žáky narozenými ve stejném roce. Každou hodinu vejde dospělý člověk placený státem a začne výklad. Od jednoho dospělého se žáci dozvědí, jaký má Země tvar, druhý vysvětlí epizodu z lidských dějin a třetí popíše anatomii lidského těla. Je snadné si z toho dělat legraci… Kdysi prospěšné školství je dnes zastaralé, ale nikdo neví, co dělat. Tu a tam se objeví nějaký experiment, ale zatím se neobjevila univerzální alternativa použitelná v Mexiku stejně jako v Kalifornii.

Hackeři lidí

Patnáctiletému žáku bych mohl dát jedinou radu – nespoléhej se na dospělé, myslí to s tebou dobře, ale světu už nerozumějí. Doby, kdy bylo celkem rozumné je poslouchat, jsou dávno pryč. Vzhledem k zrychlenému tempu změn nerozeznáš nadčasovou moudrost od pouhého předsudku.

Nevíš, na co se můžeš spoléhat, a tak se chceš obrátit na techniku? To je ještě riskantnější, ta, když tě ovládne, už tě nepustí a staneš se otrokem její agendy. Před tisíci lety objevili lidé zemědělství, nepatrná menšina z něho zbohatla a ostatní v potu tváře otročili od rozbřesku do setmění. S kolika jen koši plevele a vědry s vodou se museli plahočit pod sálajícím sluncem! Když budeš nevhodně spoléhat na techniku, může se totéž přihodit i tobě.

Na technice samé – když víš, co chceš od života – není nic špatného. Pokud to ale nevíš, tak si tě podmaní, vnutí ti svůj program, a až rozluští lidské emoce, přestane ti sloužit. Budeš otročit ty jí, neviděl jsi snad ty zombie, co bloumají po ulicích s tváří věčně skloněnou nad svými mobily? Kdo tady koho ovládá?

Máš se snad proto spoléhat jen sám na sebe? To připomíná staromódní Disneyův film, ale v životě to nefunguje. I Disney na to přišel a představil nám Riley, abychom viděli, jak se marně namáháme sami sobě naslouchat a stáváme se snadnou kořistí manipulace. Vnitřní hlas nebyl nikdy věrohodný, buď byl ozvěnou státní propagandy, anebo komerčních reklam – a někdy jen biochemickou poruchou.

S rozvojem učících se přístrojů bude možné manipulovat s lidským citem. Představa, že lze následovat diktát svého srdce, se stane nebezpečná. Až budou mít Coca-Cola, Amazon a Baidu přístup k srdci i mozku, kdo rozpozná rozdíl mezi svým já a záměrem reklamních profesionálů?

Abys uspěl, budeš muset vynaložit velké úsilí a lépe poznat svůj operační systém. Vědět, kým opravdu jsi a co žádáš od života. Tohle je nejstarší rada na světě: „Poznej sám sebe!“ Nikdy nebyla aktuálnější. Za časů Lao-c’ a Sokrata neměla konkurenci, nyní tě ale internetoví dravci chtějí rozebrat na kusy a ovládnout tvou mysl. Říká se, že žijeme v době počítačových hackerů, ale to je jen polovina pravdy, dnes už se na nás chystají hackeři lidí.

Právě teď tě sledují algoritmy. Chtějí vědět, kam jdeš, co si koupíš a s kým se setkáš. Brzy budou monitorovat tlukot tvého srdce, každý tvůj krok i dech. Takzvaná „velká data“ a chytré přístroje ti budou rozumět lépe, než rozumíš sám sobě, získají nad tebou vládu a budeš žít v matrixu. Je to jednoduché, algoritmy s takovými znalostmi budou mít větší autoritu, než máš ty sám.

Možná ti to ani nebude vadit a řekneš, ať si rozhodují, když všechno vědí, nač bych se namáhal. No, hodně štěstí, užij si to, algoritmy státu a Amazonu se o tebe postarají! Pokud bys ale přece jen chtěl být aspoň zčásti pánem svého života, musíš být rychlejší než algoritmy. Při rychlém běhu ale odlož zavazadla, zejména iluze. Ty zatěžují nejvíc.

Kapitola 20.

Smysl

Život není příběh

Kdo jsem a co bych měl v životě dělat? Jaký je smysl života? Tyto otázky si lidé kladou od nepaměti. Každá generace hledá svou odpověď, neboť se mění poznání i obrysy toho, co ještě neznáme. Ptejme se proto, co víme a co nevíme o Bohu, náboženství a politice.

Jakou odpověď lidé očekávají? Téměř všichni chceme slyšet příběh. Homo sapiens je zvláštní živočich, nemyslí v číslech a grafech, domnívá se, že i ve vesmíru se odehrává zápas mezi hrdiny a padouchy, že tam probíhají konflikty a smíření, vrcholné okamžiky a šťastné konce. Pokud jde o smysl jeho vlastního života, očekává vyprávění o své roli v kosmickém dramatu, které člověka přesahuje a dává smysl jeho zkušenosti i volbě.

Jeden takový oblíbený příběh, který si během tisíců let vyslechly miliardy dychtivých posluchačů, vysvětluje, že jsme součástí věčného cyklu všech tvorů, v němž má každý z nich přidělenou konkrétní úlohu. Pochopit smysl života znamená pochopit svou jedinečnou úlohu. Jestliže tuto úlohu naplňuji, je můj život dobrý.

Hinduistický epos Bhagavadgíta (Píseň Vznešeného) líčí, jak uprostřed vražedné občanské války přepadnou velkého válečníka prince Ardžunu pochybnosti, zda má bojovat a válčit, když se jeho přátelé a příbuzní nacházejí v opačném táboře. Trápí ho záhada dobra a zla i smyslu lidského života. Bůh Krišna mu však zjeví veliký kosmický cyklus, v němž má každá bytost svou jedinečnou dharmu, své poslání a svou životní povinnost, jíž musí dostát. Když člověk bez ohledu na obtíže plní své povinnosti, získává mír v duši a svobodu ode všech pochyb. Pokud svou dharmu odmítne a přivlastní si cestu někoho jiného či jen tak bezcílně bloumá, narušuje kosmickou rovnováhu a nikdy nenalezne radost ani klid. Nezáleží na tom, o jakou cestu jde, je pouze třeba po ní kráčet. Pradlena svědomitě konající svou práci je nadřazena princi, jenž nenaplňuje úlohu prince. Ardžuna porozuměl smyslu života a následoval svou dharmu válečníka. Zabil přátele i příbuzné a dovedl svoje vojsko k vítězství, aby se pak stal jedním z nejuctívanějších a nejzbožňovanějších hrdinů hinduistického světa.

Tenhle prastarý epos ztvárnil pro novodobé publikum americký animovaný film Lví král, natočený v roce 1994, v němž Ardžunu zosobňuje mladý lev Simba. Na otázku po smyslu existence dostane i on od lvího krále Mufasy, svého otce, odpověď líčící veliký Kruh života. „Antilopy požírají trávu,“ říká Mufasa, „lvi požírají antilopy, a když uhynou, jejich těla se rozpadnou a vyživují trávu. Tak plyne život od generace ke generaci, pokud každé zvíře plní poctivě svou roli. Všechno je propojeno a každý závisí na jiných, takže kdyby jediný stvol trávy nesplnil svoje poslání, Kruh života by se mohl rozpadnout.“ Simbovým posláním je, aby lvímu království jednou po otcově smrti vládl a udržoval řád zvířat.

Mufasu ale zavraždí jeho zlotřilý bratr Scar, a Simba, který z této tragédie viní sám sebe, odvrhne svoje královské předurčení, opustí lví království a odejde do divočiny. Tam potká dva další psance – prase bradavičnaté a surikatu – a spolu s nimi pak stráví několik bezstarostných roků. Na jiných jim nezáleží a každý problém házejí za hlavu se slovy hakuna matata, nedělej si starosti.

Své dharmě ale Simba nedokáže uniknout. Jak dospívá, trápí ho, že neví, kdo vlastně je a co by měl v životě dělat. V klíčovém okamžiku se mu zjeví otec a připomene mu Kruh života i jeho královskou povinnost. Simba se dozví, že trůnu se zmocnil zlotřilý Scar, království je v rozvratu a hrozí mu hladomor. Konečně si uvědomí, kdo je a co musí udělat. Vrátí se do lvího království, strýce zabije a říši zvířat navrátí soulad a blahobyt. Film končí scénou, v níž Simba představuje shromážděným zvířatům svého právě narozeného dědice, jenž zajistí pokračování velikého Kruhu života.

V jádru příběhu je cyklické kosmické drama. Simba a Ardžuna vědí, že lvi už celé věky požírají antilopy a válečníci bojují v bitvách a že to tak zůstane navždy. Nekonečné opakování dodává příběhu závažnost a plyne z něho, že takto život poběží neustále. Kdyby Ardžuna přestal bojovat nebo kdyby Simba odmítl stát se králem, znamenalo by to vzpouru proti základnímu zákonu přírody.

Když věřím některé verzi příběhu o Kruhu života, osvojil jsem si pravou a trvalou totožnost, která určuje, jaké mám v životě povinnosti. O svojí totožnosti mohu léta pochybovat nebo si jí nemusím být vůbec vědom, ale v klíčovém okamžiku pochopím, jaká úloha je mi v kosmickém dramatu přidělena. Ačkoli možná později budu vystaven mnoha zkouškám a protivenstvím, moje pochopení mě uchrání před nejistotou a zoufalstvím.

Jiná náboženství a ideologie věří v lineární kosmický příběh, který má počátek, omezeně dlouhý střed a definitivní závěr. Například v muslimském příběhu Alláh na počátku stvořil svět a jeho zákony zakotvil v Koránu. Hloupí a zlí lidé se ale proti Alláhovi bouřili a porušovali jeho příkazy. Je na ctnostných a loajálních muslimech, aby boží řád prosazovali a šířili. V soudný den Alláh odmění všechny spravedlivé nekonečnou blažeností v ráji a zlovolné svrhne do věčných plamenů pekla.

Tento velkolepý příběh určuje každému malou, leč významnou roli. Každý muslim má následovat Alláhovy příkazy, šířit jeho zákony a zajišťovat poslušnost jeho vůli. Když muslimskému příběhu věřím, je pro mě důležité, abych se pětkrát denně modlil, přispíval na stavbu nové mešity a zápasil s odpadlíky i nevěřícími. Víra dává i každé všední činnosti kosmický význam – ať už je to mytí rukou, nebo sex.

I nacionalismus má svůj lineární příběh. Tak například sionismus vychází z biblického dobrodružství židovského lidu, pokračuje líčením jeho osudu během dvou tisíc let exilu a pronásledování, vrcholí holokaustem a založením státu Izrael. Očekává dobu, kdy se Izrael bude těšit míru a prosperitě, kdy se stane morálním a duchovním světlem národů. Kdybych v něj věřil, má životní mise by se naplňovala podporou židovského národního zájmu, ochranou čistoty hebrejského jazyka, zápasem o opětovné získání ztraceného území a možná i výchovou nové generace dětí loajálních k Izraeli.

Zcela fádní záležitosti získávají i v tomto případě hlubší význam. Izraelské děti ve svátek Dne nezávislosti sborově zpívají o důležitosti každé sebemenší akce pro dobro vlasti. Zpívají, jak jeden z nich vybudoval dům, druhý zasadil strom, třetí napsal báseň, a tak v tom pokračují, až nakonec všechny společně zazpívají, co všechno dohromady vykonaly. „A teď máme dům i strom i báseň (a cokoli jiného) v naší zemi izraelské.“

Analogický je i komunistický příběh, jen nahradil národ třídou. Komunistický manifest proklamuje:

„Dějiny všech dosavadních společností jsou dějinami třídních bojů. Svobodný a otrok, patricij a plebejec, baron a nevolník, cechovní mistr a tovaryš, vedli nepřetržitý boj, tu skrytý, tu otevřený, boj, který pokaždé skončil revolučním přetvořením celé společnosti nebo společným zánikem bojujících tříd.“(199)

Manifest dále tvrdí, že i moderní společnost se dělí na dva nepřátelské tábory, buržoazii a proletariát,(200) jejichž zápas povede k vítězství dělnické třídy a ke konci dějin. Nastane ráj na zemi, zanikne soukromé vlastnictví, původ všeho zla, lidé dosáhnou pravé svobody a štěstí.

Když věřím komunistickému příběhu, je mým úkolem uspíšit globální revoluci přípravou agitačních letáků, organizací stávek a demonstrací nebo možná vraždou nějakého chamtivého kapitalisty. Ideologická víra dává význam i nejmenšímu gestu, mohu kupříkladu bojkotovat výrobky vykořisťovaných textilních dělníků v Bangladéši nebo se u vánoční večeře pohádat se svým kapitalistickým tchánem.

Na všech těch příbězích, jež mají našemu konání poskytnout identitu a smysl, překvapuje, že vůbec nezáleží na tom, v jakém měřítku se odehrávají. Některé jsou věčné, například Simbův Kruh života. Poznat sám sebe mohu jen na pozadí celého vesmíru. Kmenové a nacionalistické historky, jako třeba sionismus, považují za svaté dobrodružství zápolení dvou setin procenta lidstva na ploše pěti tisícin procenta Země, a to během nepatrného zlomku její existence. Sionistický příběh nepřisuzuje žádný význam čínským impériím ani kmenům na Nové Guineji, ani galaxii v Andromedě, nemluvě o dlouhé epoše před evolucí opic a existencí Abraháma nebo Mojžíše.

Taková krátkozrakost má ovšem vážné politické důsledky. Tak třeba jednou z překážek mírové smlouvy s Palestinci je neochota Izraelců podělit se o Jeruzalém. Ten je totiž podle Izraelců „věčným městem Židů“ a věčnost pochopitelně neumožňuje žádný kompromis.(201) Jak se má pár mrtvých k věčnosti? Je to samozřejmě nesmysl. Věčnost trvá přinejmenším 13,8 miliardy let, což je stáří vesmíru. Planeta Země trvá 4,5 miliardy let, lidé existují zhruba 2 miliony let. Jeruzalém byl ovšem založen teprve před 5000 lety a Židé existují nejvýš 3000 roků. Tato čísla mohou sotva konkurovat věčnosti.

Ale ani s ní to nevypadá valně. Fyzika nám říká, že naši planetu spolkne expandující Slunce někdy za 7,5 miliardy let(202) a že vesmír potom vydrží ještě dalších 13 miliard let. Může vůbec někdo vážně předpokládat, že Židé, Izrael nebo Jeruzalém budou existovat za 13 tisíc let, natož za 13 miliard let? Perspektiva sionismu je nepatrná, možná pár století, a přesto dokáže zcela vyčerpat představivost Izraelců a povýšit svou vizi na věčnost. A tak pro slávu Jeruzaléma lidé přinášejí oběti, k nimž by se neodhodlali, kdyby šlo jen o nějakých pár starých baráků.

Když mi bylo tak třináct čtrnáct let, také mě fascinoval nacionalistický příslib být součástí něčeho velkého. Chtěl jsem věřit, že kdybych obětoval život za svůj národ, žil bych v něm navždy, ale nedokázal jsem tuto mystiku věčnosti pochopit. Vzpomínám si na Den obětí války, což je v Izraeli velice vážný a slavnostní státní svátek – na rozdíl od Ameriky, kde lidé většinou takový den svátečního volna využívají k nákupům. V Izraeli pořádají školní oslavy za své padlé hrdiny. Děti v bílém recitují, zpívají, kladou věnce a mávají vlajkami. Pomyslel jsem si, jak by bylo krásné, kdybych také zahynul v boji za Izrael a děti by mě pak oslavovaly.

Už tenkrát mě ale přepadaly pochybnosti. Když padnu, jak se potom dozvím, že děti recitují na mou počest? Představil jsem si své mrtvé tělo pod bílým náhrobkem na upraveném vojenském hřbitově, jak naslouchá básním, které přicházejí shora. Ale potom mě napadlo: Jsem mrtvý, takže nemám uši ani mozek a nic neslyším ani nepociťuji. Tohle přece nemá smysl.

A co bylo ještě horší, už tenkrát jsem věděl, že vesmír má za sebou pár miliard roků a před sebou o něco víc a že bych těžko mohl doufat, že tak dlouho vydrží i Izrael. Budou snad děti homo sapiens recitovat básničky na mou počest za 200 milionů let? Něco se mi na tom všem nezdálo.

Ale ani Palestinci by neměli nad zánikem Izraele příliš jásat, také tu za 200 milionů let nebudou, a dokonce je vysoce pravděpodobné, že vymřou všichni savci. Všechna národní hnutí jsou ale úzkoprsá. Srbští nacionalisté se jistě nezajímají o události v jurském období a korejští nacionalisté považují svůj nepatrný výběžek do moře za jedinou důležitou část světa v kosmickém řádu.

Dokonce ani Simba ve svém zanícení pro věčný koloběh života nedumá nad smrtelností lvů, antilop a trávy. Nepřemýšlí, jak asi vypadal vesmír před vznikem savců ani jak bude vypadat jeho milovaná savana, až budou vyhubeni lvi a ona bude pokryta asfaltem a betonem. Znamená to snad, že jeho život nemá význam?

Žádný příběh není ucelený. K smysluplnosti lidské identity není nutné, aby její příběh byl bez slepých míst a protimluv. Stačí, když člověku poskytne roli. Domorodec z Nové Guineje neuvěří v sionismus ani v srbský nacionalismus, protože ty se ho netýkají. Lidé, stejně tak jako filmové hvězdy, potřebují svůj vlastní scénář.

Zadruhé, dobrý příběh nemusí pokračovat do nekonečna, hlavně když alespoň o něco přesahuje lidský život a přisoudí mu vyšší smysl, než je holá existence. Co když ale začnu přemítat i nad oním vyšším smyslem? Jestliže má můj život prospět třeba proletariátu anebo polskému národu, měl bych vědět, jaký význam má samotný proletariát a polský národ. Jedna historka vypráví o člověku, který tvrdil, že svět drží na zádech velký slon. Když se ho zeptali, na čem stojí slon, odpověděl, že na ještě větší želvě.

„A na čem stojí ona?“

„Tím se už nezabývejte,“ odvětil, „vespod jsou až donekonečna už jenom samé želvy.“

Kdo příběhu věří, zajímá se především o podrobnosti. Co se nachází mimo příběh, jako by nebylo. Skalní komunisté trávili čas nekonečnými diskuzemi, zda je dovoleno spolupracovat se sociálními demokraty, ale nikdy je nenapadlo přemýšlet o úloze proletariátu v evoluci planetárních savců nebo v rozšíření organického života do vesmíru. Takové řeči by považovali za kontrarevoluční ztrátu času.

Zdálo by se, že při dnešních vědomostech o vesmíru už není možné, aby kdokoliv normálně uvažující věřil, že konečnou pravdu o vesmíru a lidské existenci přináší příběh izraelského, německého, ruského nebo vůbec nějakého nacionalismu. Je zvláštní pomíjet velký třesk, kvantovou fyziku i evoluci života a držet se tak nepatrného údobí; některým lidem to ale nevadí.

Miliardy lidí věřily během dějin ve smysl svého života, aniž by disponovaly národní či jinou ideologií. Stačilo jim, že po nich něco zůstane a že jejich příběh se bude odvíjet i po smrti. Většinou si ten čas představovali jako pokračování své duše nebo osobní podstaty. Fakt budoucí smrti tělesné schránky překonává i víra v převtělování. Smrt je pouze předěl mezi dvěma kapitolami, přičemž zápletka z jedné postupuje do druhé. Mnoho lidí sdílí takovou mlhavou víru bez složité dogmatické teologie. Potřebují jen ujištění, že jejich život přesahuje obzor smrti.

Teorie života jako nekončícího eposu je velice oblíbená a rozšířená, má však dva háčky. Život nezíská větší význam pouhým prodloužením. Dvě velká náboženství – hinduismus a buddhismus – učí o nekonečném koloběhu zrození a smrti, přičemž obě vyjadřují hrůzu z nesmyslnosti toho všeho. Milionkrát a milionkrát bych se musel učit chodit, dospívat, handrkovat se s tchyní, trpět nemocemi a nakonec umřít – a potom znovu dokola. K čemu by mi to bylo? Kdybych zachytil všechny ty vyplakané slzy, naplnily by Tichý oceán. Kdybych nashromáždil všechny své ztracené zuby a vlasy, převýšily by pohoří Himálaj. A co bych z toho měl? Není divu, že hinduističtí a buddhističtí učenci hledají způsob, jak člověka z takového kolotoče vysvobodit.

Druhá potíž s touto teorií je naprostý nedostatek důkazů. O svém předchozím životě středověkého zemědělce, neandertálského lovce, tyranosaura nebo améby nemám nejmenší doklad. Člověk existuje teprve asi dva miliony let. Kdo mi potvrdí, že jednou nebudu kyborgem, kosmickým cestovatelem anebo žábou?

Kdo nevěří, že lidský duch nebo duše budou pokračovat i po smrti, ten aspoň chce, aby po něm zůstalo něco hmatatelného. Může to být kulturní nebo biologické dědictví. Jestliže někdo po sobě zanechá umělecké dílo nebo své geny, jeho život tím získá smysl, jeho báseň budou lidé možná číst ještě za sto roků a po světě budou chodit jeho pravnuci. Otázkou, jaký smysl bude mít život potomků, se už ale nikdo nezabývá. A tak se to celé podobá hře s odjištěným granátem – hlavně poslat problém o dům dál a sám být v bezpečí.

Bohužel i tahle skromná naděje se naplní jen málokdy. Velká část organismů zaniká bez genetické stopy, tak jako dinosauři nebo neandertálci vyvraždění druhem sapiens či polská rodina mé babičky Fanny. Babička emigrovala jako malé děvčátko s rodiči a dvěma sestrami v roce 1934 do Jeruzaléma z Čenstochové a Chmielniku, zatímco zbytek rodiny zůstal v Polsku. Za několik let je tam nacisté všechny do posledního vyvraždili.

Snaha zanechat po sobě nějakou kulturní památku bývá také často neúspěšná. Po rodině mé babičky zůstalo jen několik vybledlých fotografií, jinak vůbec nic. Babičce je šestadevadesát let a ani ona už neví, kdo na těch fotografiích je. Někdo by mohl namítnout, že ti lidé patří do kolektivního dědictví Židů a sionistického hnutí, to ale nedodá smysl jejich individuálnímu životu. Kdo ví, zda si vážili své židovské identity a zda podporovali sionismus. Možná byl někdo z nich komunista a jako sovětský špion obětoval život pro slávu Sovětského svazu. Jiný příbuzný se možná chtěl asimilovat a jako důstojník polské armády byl Sověty zavražděn v Katyni. Třetí z nich mohla docela dobře být radikální feministka odmítající náboženskou i národní identitu. Nic po nich nezůstalo a je snadné jim přiřknout jakýkoliv význam, když se nemohou bránit.

Nemůžeme-li téměř nic odkázat, většinou ani geny, ani básně, co takhle snažit se, aby bylo na světě o něco lépe? Pomůžeme někomu a ten někdo pomůže dalšímu člověku a tak dál a všichni v takovém řetězci vlídnosti o něco zlepší svět. Můžete být dobrým vychovatelem svého nadaného syna, ten se stane lékařem a zachrání životy stovek pacientů, převedete starou paní přes ulici a na chvíli jí zlepšíte náladu. Řetězec dobrých skutků má nepochybně význam, ale je to s ním tak trochu jako s těmi želvami. Jednoho moudrého starce se zeptali, jestli odhalil smysl života. Víte, co odpověděl? „Zjistil jsem, že jsem na světě, abych pomáhal druhým. Ale proč jsou tady oni, na to jsem ještě nepřišel.“

Kdo nedůvěřuje řetězci dobra ani svému odkazu, ani kolektivnímu smyslu existence, často věří ve skromný příběh osobní romance. Týká se jen lásky tady a teď. Jak dosvědčují básníci, pro toho, kdo se zamiloval, se celý kosmos nachází v šíji nebo v řase jeho milované. Romeo při pohledu na Julii tisknoucí si ruku k tváři zvolal: „Chtěl bych být rukavičkou na té dlani a hladit její tvář.“ Spojení s milovanou osobou pociťují zamilovaní jako kosmickou událost.

Po pravdě je milovaná osoba jen člověk, v podstatě se neliší od ostatních lidí, které potkáváme ve vlaku nebo v supermarketu. To jen pro jednoho šťastlivce se zdá být nekonečnem, v němž se chce ztratit. Mystičtí básníci všech tradic mnohdy spojují romantickou lásku s kosmickým splynutím v Bohu. Romantičtí básníci jim poklonu vracejí a z milenců dělají bohy. Inu, zamilovaný se o smysl života opravdu nestará.

A co když nejste zamilovaní? Pokud věříte v ideu romantické lásky, znáte aspoň svůj cíl a musíte svou osudovou lásku hledat. Tolikrát jste o ní četli, tolikrát ji viděli ve filmu! Musí přece být jen otázkou času, než potkáte toho pravého! V jeho jiskřivém zraku zahlédnete nekonečno, život nabyde smyslu a všechny otázky dostanou odpověď, stačí opakovat jediné jméno – jako Tony ve West Side Story anebo Romeo upírající zrak na Julii, stojící na balkonu.

Zatížení střechou

Dobrý příběh poskytuje roli a přesahuje lidský obzor, přitom ale nemusí být pravdivý. I zjevná fikce nabízí identitu a smysl života. Podle nejlepších vědeckých poznatků však žádné z tisíce tvrzení různých kultur a náboženství v dějinách není nic než výmysl. Pokud vám na otázku o smyslu života odpovídají příběhem, pak vězte, že je to nesprávná odpověď. Ať jsou detaily jakékoliv, každá historka je mylná – právě proto, že je to historka. Vesmír totiž nelze vyjádřit žádným příběhem.

Tak proč ale lidé příběhům věří? Založili jsme na nich mimo jiné svou osobní identitu. Od raného dětství, dříve než si vytvoříme intelektuální a emocionální nezávislost, slyšíme příběhy od svých rodičů, učitelů a sousedů, nemluvě o kulturním tlaku společnosti. A protože jsme do své identity investovali hodně duševní energie, je snadnější si příběh dát do souladu s rozumem než o něm pochybovat. Lidé, kteří hledají svou totožnost, jsou jako malé děti, jež pátrají po pokladu. Najít mohou jen to, co pro ně předem ukryli rodiče.

A pak, svůj příběh má nejen osobní, i kolektivní identita. Kdo by se tedy neobával pochybovat o pravdivosti příběhu! V mnohých kulturách by byl ostrakizován a často pronásledován, ale i tam, kde to tak nechodí, není zrovna bezpečné napadat společenské uspořádání. Aby ne, vždyť když se ukáže, že příběh je vylhaný, ztrácí smysl celý nám známý svět. Zákony, tradiční normy, ekonomické instituce, to vše se může zhroutit.

Logika příběhů většinou drží pohromadě pod vahou střechy, nikoli solidností svých základů. Chatrnější příběh než křesťanství si ani nelze představit. Jaké máme důkazy, že se syn Stvořitele kosmu narodil jako životní forma závislá na uhlíku kdesi v Mléčné dráze před dvěma tisíci roky? Víra v zázrak vybudovala ohromné globální instituce a jejich váha má enormní moc, která ji udržuje při životě. Kvůli nepatrně odlišné interpretaci se válčilo. Tisícileté schizma mezi západním a východním křesťanstvím se ještě nedávno ozvalo v konfliktu mezi Chorvaty a Srby. Původní spor se týkal jediného slova – „filioque“ (i Syna). Západní křesťané je vložili do modlitby Credo (Věřím), což ti východní rázně odmítli. Teologické důsledky jsou natolik tajuplné, že se ani nedají pořádně vysvětlit. (Zvědavci, najděte si tuto záhadu na internetu!)

Je-li základem osobní identity i celého společenského řádu příběh, je téměř nemyslitelné o něm pochybovat. Kdyby se zhroutil, způsobilo by to osobní i sociální katastrofu. Jak vidíme, v dějinách bývá střecha často důležitější než základy.

Hokus pokus a průmysl víry

Všechny příběhy o smyslu života a identitě jsou vymyšlené, ale lidé mají potřebu v ně věřit. Jak dosáhnout toho, aby věřili, že příběh je pravdivý? Už před tisíci lety na to kněží a šamani přišli: pomůže rituál, onen magický úkon, jenž dokáže proměnit abstraktní v konkrétní a fiktivní ve skutečné. Hokus pokus, X se rovná Y!(203)

Jak tedy věřícím zpřítomnit Krista? V ceremonii mše prohlásí kněz víno a hostie za krev a tělo Spasitele. Co může být reálnější než cítit Krista v ústech? Tradičně tuhle záměnu vyhlašoval kněz latinou, starobylým jazykem náboženství, zákonů a tajemství života. Před užaslým shromážděním věřících pozdvihl kalich, úlomek chleba a latinsky zvolal: Hoc est corpus meum! (Toto je mé tělo!) V mysli negramotných se ujala zkomolenina hokus pokus a zrodilo se mocné kouzlo, které dokáže proměnit žábu v prince.(204)

Tisíce let před zrodem křesťanství znali tento trik hinduisté. V Brihadaranyacké upanišádě se rituální oběť koně stala počátkem vesmíru. Koňská hlava je zde rozbřesk, jeho oko slunce, životní síla koně je povětří, jeho otevřená tlama oheň Vaisvanara. Tělo koně symbolizuje rok, údy roční období, šlachy měsíce, kopyta jsou dny a noci, kosti jsou hvězdy, svaly oblaka… když kůň zívne, létají blesky, když se otřese, burácejí hromy, když močí, spustí se déšť.(205) Ubohý kůň byl ztotožněn s kosmem.

Rituálem se může stát kdeco, a všední úkony, jako zapálení svíce, zazvonění nebo počítání korálků, pak získají náboženský význam. Totéž platí o úklonách anebo o sepjatých rukách. Významná je i pokrývka hlavy, všimněme si, jakou váhu přikládají sikhové turbanu a muslimové hidžábu a jaké vášně se po celá staletí probouzejí kvůli oděvu.

I potrava může mít duchovní význam převyšující její výživovou hodnotu. Velikonoční vajíčka symbolizují nový život a zmrtvýchvstání, hořké byliny a nekvašený chléb pesachu zpřítomňují vzpomínku na otroctví a zázračný exodus z Egypta. Stěží najdeme pokrm, jenž by nemohl mít symbolický význam. Židé požívají na Nový rok med, aby příští rok byl sladký, a rybí hlavy, aby byl hojný a postupoval kupředu. Pecičky granátových jablek mají rozmnožit dobré skutky.

Ani politika se podobným rituálům nevyhýbá. Tisíce let reprezentovala koruna, trůn a žezlo království anebo říši. Miliony lidí umíraly v krutých válkách o trůn a korunu monarchie. Královské dvory si libovaly ve složitých ceremoniálech a napodobovaly náboženské slavnosti. Největší ritualizaci podléhá armáda, ta je už od starého Říma naprosto nemyslitelná bez vojenské disciplíny, slavnostních pochodů, metálů a vyleštěných holínek. Napoleon kdysi uštěpačně prohodil, že dokáže přimět vojáky, aby položili život za barevnou stužku.

Významu přísného ceremoniálu snad nejlépe rozuměl Konfucius, považoval jej za klíč k sociálnímu souladu a politické stabilitě. Jeho klasická díla o rituálech žu-ťia a obřadné etiketě popisují do nejmenších podrobností protokol státních slavností k různým příležitostem, včetně užívání různých druhů nádob, výběru hudebních nástrojů a volby barev slavnostních rób. Kdykoli v Číně zavládla krize, konfuciánští učenci ze všeho nejvíc obviňovali úpadek rituálů, jako když velitel pokládá nedostatečně vyleštěné boty mužstva za příčinu porážky.(206)

Takovou posedlost rituály považuje moderní západní společnost za povrchní a archaickou. Konfucianismus je neklamným svědectvím Konfuciova mylného názoru hlásajícího neměnnost lidské přirozenosti. Není náhodou, že v Číně a v sousední Koreji, ve Vietnamu i v Japonsku vypěstovalo konfuciánství extrémně dlouhodobé sociální a politické struktury. Zájemce o konečnou pravdu života by v asijské kultuře narazil na ohromnou překážku právě v podobě společenských ceremoniálů. Konfuciovi záleželo na sociální stabilitě a souladu, o pravdu se nezajímal, ale rituály považoval za své nejlepší spojence.

Hokus pokus slaví úspěch i v současném průmyslovém světě. Pro mnoho lidí znamenají dvě spojená dřívka Boha, barevný plakát Revoluci a kus látky třepetající se ve větru Národ. Francii nikdo nikdy neviděl, neboť existuje pouze v představách, můžeme ale spatřit trikoloru a slyšet Marseillaisu. Stačí zamávat barevným praporem, zazpívat hymnu – a abstraktní příběh národa se změní ve hmatatelnou skutečnost.

Před tisíci lety obětovali zbožní hinduisté své drahocenné koně, dnes investují do nákladné výroby praporů. Vlajka Indie, známá jako tiranga čili trikolora, se skládá ze tří hedvábných pruhů oranžové, bílé a zelené barvy. Oficiální praporeční předpis z roku 2002 hlásá, že zástava „představuje naději a touhu indického lidu, je symbolem národní hrdosti a za posledních pět desetiletí za ni mnozí zejména v armádní službě ochotně obětovali život, aby mohla slavně vlát“.(207) Protokol uvádí citát druhého prezidenta Indie, kterým byl Sarvepalli Rádhakrišnan:

„Barva šafránu symbolizuje odříkání a nezištnost. Naši vůdci musejí oddaně pracovat a nesmějí podléhat pokušení materiálních výhod. Prostřední bílá barva označuje světlo, cestu pravdy, jež nás vede, zelená promlouvá o našem vztahu k půdě a vegetaci, na níž závisí život. Kolo zákona ašókačakra ve středním pruhu je zákon dharmy. Všichni, kdo pracují pod naší vlajkou, se mají řídit pravdou a ctností.“(208)

Když v roce 2017 vyvěsila indická nacionalistická vláda na hranici s Pákistánem svou obří vlajku, měla v úmyslu povzbudit Pákistánce k odříkání a nezištnosti, anebo vyvolat závist? Tiranga dlouhá 36 metrů, široká 24 metrů a umístěná na stožáru vysokém 106 metrů byla vidět až z daleké metropole Láhauru. (Co by tomu asi tak řekl Freud?) Indové měli velkou smůlu, protože silný vítr vlajku neustále trhal, ale národní hrdost vyžadovala, aby vlála navzdory vysokým nákladům na opravy.(209) Proč indická vláda raději neinvestuje své značně omezené finance do kanalizace chudinských čtvrtí v Dillí? Inu proto, že vlajka – na rozdíl od odpadního systému – zosobňuje Indii.

Dokonce i ony velké náklady zvyšují účinnost rituálu. Nejdůležitější je oběť, poněvadž utrpení je ze všeho na světě nejreálnější. Kdo by bolest ignoroval nebo o ní pochyboval? Teprve když fikce vyvolá oběť, začne být působivá. Utrpení pro víru je reálné. Hlad z půstu přiblíží boží přítomnost lépe než jakákoliv socha nebo obraz. Beznohý válečný invalida vnímá svou ztrátu a svůj invalidní vozík daleko intenzivněji než vlasteneckou báseň či hymnu. Platí to i o docela malých újmách. Když si odepřete prvotřídní italské špagety a kupujete si místní výrobek, už to je malá každodenní oběť, jíž si připomenete národ dokonce i v supermarketu.

Utrpení podstoupené pro víru nebo pro národ samozřejmě nic nedokazuje. Kdo si je vybral, platí za svou důvěřivost. Většina lidí se ale ke své hlouposti nikdy nepřizná a čím víc se něčeho vzdává, tím víc posiluje své přesvědčení. Proto je alchymie oběti tak účinná. Kněz nepotřebuje nic dát, ani déšť, peníze ani vítězství ve válce, naopak musí něco vzít. Přesvědčí-li nás k bolestivé oběti, jsme v pasti.

Funguje to i v komerčním světě. Koupíte-li si za 2000 dolarů ojetý Fiat, rádi si postěžujete na jeho nedostatky. Pořídíte-li si ale luxusní Ferrari za 200 tisíc dolarů, budete svůj bourák vychvalovat do nebe. Ani ne proto, že by byl tak skvělý, ale proto, že jste za něj zaplatili horentní sumu a chcete věřit, že na světě nic lepšího není. V romantické literatuře každý potenciální Romeo i Werther dobře ví, že bez oběti opravdovou lásku nezíská. Podstupuje ji nejen proto, že by jinak svou milovanou nepřesvědčil, ale spíš proto, že musí ujistit především sám sebe, že se skutečně zamiloval. Proč žena vyžaduje od milence diamantový prsten? Přece když muž podstoupí značnou finanční oběť, přesvědčí sám sebe, že důvod jeho oběti za to stojí. A o to ženě jde.

Sebeobětování je přesvědčivé nejen pro mučedníky samé, ale i pro veřejnost. Bohové, národy a revoluce by se bez nich neudrželi. Pokud by někdo chtěl oběť zpochybnit, uslyší výtku nebo jej okřiknou – vždyť za víru položilo život tolik mučedníků! Odvažujete se snad tvrdit, že zemřeli zbytečně? Byli snad podle vás všichni ti hrdinové hlupáci?

Pro šíity dosáhlo kosmické drama svého vrcholu 10. den měsíce muharram 61 let po hidžra (10. října 680 podle křesťanského letopočtu). V den Ašúra zavraždili v irácké Karbale žoldnéři najatí zločinným uzurpátorem Jazídem Prorokova vnuka Husajna ibn Alího. Jeho mučednictví symbolizuje pro šíity věčný zápas mezi dobrem a zlem, zápas utlačovaných s utlačovateli. Tak jako si křesťané každoročně v pašijích připomínají drama ukřižování, tak si šíité připomínají drama Ašúry. Miliony zbožných poutníků navštěvují v ten den svatyni mučedníka v Karbale a po celém světě se konají smuteční obřady, někdy doprovázené nošením řetězů a demonstrativním sebebičováním.

Význam Ašúry se ale nevztahuje k jednomu místu a dni. Ajatolláh Chomejní a další šíitští vůdcové připomínají svým přívržencům, že se „každý den odehrává Ašúra a každé místo je Karbala“.(210) Husajnovo mučednictví dává smysl každé události, protože na kosmický zápas mezi dobrem a zlem mají vliv i ty nejběžnější úkony. Kdyby někdo příběh zpochybnil, jeho souvěrci mu okamžitě připomenou Karbalu a urážku světce budou považovat za nejtěžší zločin.

Protože je ale mučedníků nedostatek a málokdo se hodlá pro víru obětovat, musejí kněží hledat zástupnou oběť. Lidé umírali kvůli mstivému bohu Baalovi, kacíři hynuli pro větší slávu Ježíše Krista, smilné ženy posílal na smrt Alláh a masy třídních nepřátel umíraly v gulagu. Taková je magická alchymie oběti. Pokud si utrpení volím dobrovolně, buď příběhu věřím, nebo jsem důvěřivý hlupák. Jestliže ale působím utrpení jiným, pak buď příběhu věřím, anebo jsem krutý zločinec. A protože neradi připouštíme svou hloupost a stejně neochotně se přiznáváme ke špatnostem, raději uvěříme v pravdu ideologie.

V březnu 1839 poradil nějaký šarlatán v íránském Mašhadu jedné židovce s kožní nemocí, že se vyléčí, když usmrtí psa a umyje si ruce v jeho krvi. Město patří mezi šíitská svatá místa a žena si svou drastickou léčbu omylem naplánovala ve svátek Ašúry. Někdo si jejího počínání všiml a udal ji, že chtěla zesměšnit mučedníka z Karbaly. Zpráva o nepředstavitelném znesvěcení se rychle rozšířila. Zuřivý dav povzbuzovaný místním imámem vtrhl do židovské čtvrti, podpálil synagogu a na místě zavraždil třicet šest židů. Všichni, kteří masakr přežili, dostali na vybranou – smrt, nebo konverzi k islámu. Otřesný případ ale nijak nepoškodil reputaci Mašhadu jako „hlavního duchovního města Persie“.(211)

Když se mluví o lidských obětech, většinou se zmiňují hrůzné rituály Kananejců nebo Aztéků, jež zastavili monoteisté. Ti ale ve jménu svého jediného Boha vraždili v mnohem větším měřítku. Křesťané a muslimové mají na svědomí daleko víc vražd než polyteistické kulty Baala a Huitzilopochtliho. Španělští konkvistadoři sice zarazili lidské oběti Aztéků a Inků, ale doma ve Španělsku inkvizice upalovala kacíře jako na běžícím pásu.

Lidské oběti mohou být různé a netýkají se jen kněží a krvavých pogromů. Judaismus zakazuje v sobotu cestovat. Šabat znamená zastavení všech činností, trvá od pátku do soboty, od západu slunce do západu slunce. Ortodoxní židé zanechávají práce a nedovolí si utrhnout ani toaletní papír. Právě na tohle téma se radili rabíni a došli k závěru, že by se jednalo o porušení zákazu. Je proto třeba natrhat si papír do zásoby.(212)

Zbožní židé v Izraeli usilují o to, aby sekulární občané, a to i naprostí ateisté, dodržovali náboženská nařízení. A protože ortodoxní židé bývají jazýčkem na vahách vládních koalic, měli za poslední léta značné úspěchy a prosadili zákazy mnoha aktivit. I když se jim zatím nepodařilo zakázat jízdu autem, zastavili aspoň sobotní veřejnou dopravu. Tato celonárodní náboženská oběť zasáhla nejslabší vrstvu společnosti, protože dělníci mají možnost cestovat a navštěvovat své přátele a příbuzné především v sobotu. Zámožná babička může autem navštívit vnoučata kdykoli, ale ta chudá se bez železniční a autobusové dopravy nikam nedostane. Náboženské strany tak posilují víru v judaismus poškozováním statisíců svých spoluobčanů. Neprolévají sice krev, ale klidně obětují jejich pohodlí.

Obětování posiluje víru, ale často je náhražkou povinností, které vyplývají z víry samé. Většina velkých příběhů předkládá nedosažitelný ideál. Kolik křesťanů splňuje nároky Desatera, nekrade ani nedychtí po cizím majetku? Kolik buddhistů dosáhlo stupně naprostého odloučení od svých žádostí a kolik socialistů pracuje podle svých maximálních možností, ale nežádá víc, než nezbytně potřebuje?

A protože lidé nemohou ideálům dostát, potřebují něco náhradně obětovat. Hinduista bude podvádět na daních, občas navštíví prostitutku a nebude se chovat nejlíp ke svým starým rodičům, ale dokáže sám sebe přesvědčit o své zbožnosti – vždyť přece podporuje likvidaci Báburovy mešity ve městě Ajódha a přispěl na výstavbu hinduistického chrámu na jejím místě. Stejně jako v dávných dobách i dnes touha po naplnění smyslu života nachází náhradu v obětech.

Portfolio identity

Dávní Egypťané, Kananejci a Řekové měli své obětiny pojištěné. Bohů bylo mnoho, a když některý zklamal, vypomohl jiný. A tak ráno obětovali bohu slunce, v poledne bohyni země a večer zástupu duchů a démonů. Moc se toho od té doby nezměnilo. Dnešní příběhy a bozi – ať už je to Mamon, Národ nebo Revoluce – nejsou nijak zvlášť konzistentní. A tak lidé nevkládají víru do jediného příběhu. Raději drží portfolio několika příběhů a několika identit a podle situace přeskakují z jedné na druhou. Téměř každá společnost a každé hnutí trpí kognitivní disonancí čili rozporem mezi svým myšlením, vírou a životním postojem.

V Americe vzniklo před časem hnutí Tea Party, které slučuje víru v Ježíše Krista s odmítnutím sociálního státu, přitom dovoluje držet střelné zbraně. Chtěl snad Ježíš chudé po zuby ozbrojit, nebo jim chtěl pomáhat? Tyto rozpory vypadají divně, ale lidský mozek má mnoho přihrádek a šuplíků a některé neurony spolu prostě nemluví. I přívrženci socialisty Bernieho Sanderse vyznávají mlhavou vizi revoluce a současně víru v rozumné kapitálové investice. V hovoru s lehkostí přeskakují od teorie o nespravedlivém rozdělení světového bohatství ke stavu svého akciového portfolia na Wall Street.

Málokdo má jen jednu identitu. Nikdo není jen muslim, jen Ital nebo jen kapitalista. To pouze čas od času vyplave na povrch fanatismus a lidé načas uvěří v jediný příběh. Poměrně nedávno to byl fašismus, jenž lidi přiměl, aby věřili jen nacionalistickému příběhu a nacionalistické identitě. Ne všichni nacionalisté jsou ovšem fašisté. Většina těch, kteří vyzdvihují výtečnost svého národa, uznává, že se svět netočí jen kolem něj. Pociťují svůj jedinečný vztah k národu, aniž by popírali své další identity socialistů, katolíků, manželů, otců, vědců nebo vegetariánů. Jejich závazky se někdy mezi sebou sváří, ale kdo tvrdí, že život je snadný?

Fašismus vzniká, když si to nacionalismus chce usnadnit a popírá všechny ostatní identity a závazky. V poslední době se význam slov fašista a fašistický vytrácí a vytváří se zmatek. Fašista zdegeneroval v širokou nadávku pro kohokoli, kdo se mi nelíbí a koho nemám rád. Co tedy pojem fašista přesně znamená? Krátce řečeno, zatímco nacionalismus vyzdvihuje jedinečnost mého národa a moje výjimečné závazky vůči němu, fašismus považuje můj národ za nadřazený a moje povinnosti vůči němu za výhradní. Národnímu zájmu nesmí za žádných okolností stát v cestě žádná skupina ani jedinec. Stát mám vždy povinnost podporovat, jinak se dopouštím zrady. Vyžaduje-li národ, abych vraždil, budu vraždit, požaduje-li, abych zradil pravdu a představu o kráse, musím tak učinit.

Jak fašista oceňuje umění? Jak rozezná dobrý film od špatného? Jednoduše, na všechno má stejné měřítko. Pokud dílo slouží národním zájmům, je dobré, pokud ne, je špatné. A co se za fašismu učí děti ve škole? Totéž. Je třeba sloužit národu, na pravdě nezáleží.(213)

Kult národa je velice lákavý, protože zjednodušuje složité problémy a dává lidem nádherný pocit sounáležitosti. Hrůzy druhé světové války a holokaustu ukázaly, kam takové myšlení vede. Když ale lidé mluví o zločinech fašismu, mají dojem, jako by je měla na svědomí nějaká nepochopitelná děsivá obluda. Fascinaci fašismem může dnes leckdo podlehnout nevědomky, prostě si řekne – učili mě, že fašismus je ohavnost, ale když se dívám do zrcadla, sám sobě se líbím, takže určitě nejsem fašista!

Připomíná to mystifikaci hollywoodských filmů, když zobrazují padouchy – Voldemorta, Saurona, Vadera – jako odporné kreatury, mstivé a kruté dokonce i vůči svým loajálním přívržencům. V kině jsem nikdy nedokázal pochopit, jak někdo může uctívat tak nechutného baziliška, jako je Voldemort.

Ve skutečném životě nemusí zlo vypadat ohavně. Může se naopak jevit jako velmi krásné. Křesťanství to ví lépe než Hollywood, vždyť tradičně ukazovalo ďábla jako náramného fešáka. Právě proto je tak obtížné mu odolat. Zrcadlo fašismu je na první pohled lákavé. Když se do něj v třicátých letech Němci zahleděli, připadalo jim Německo úžasné. I dnešní Rusko připadá Rusům jako nejkrásnější země na světě. A když se do fašistického zrcadla podívají Izraelci, spatří vůbec to nejnádhernější na celém světě a budou se chtít ve svém kolektivním ráji štěstím rozplynout.

Slovo fašismus pochází z latinského fascis označujícího svazek prutů. Není to nijak oslnivý symbol pro jednu z nejzuřivějších ideologií světových dějin, má však hluboký a děsivý význam. Jeden prut je slabý a lze jej snadno zlomit, ale svazek prutů představuje nezlomnou moc, což zpětně dovozuje, že jedinec je bezvýznamný, avšak jednotné společenství je velmi mocné.(214) Fašisté hlásí nadřazenost národního státu nad jednotlivcem a vyžadují, aby se ani jeden prut neodvážil porušit jednotu svazku.

Nikdy samozřejmě není jasné, kde jeden lidský svazek prutů končí a jiný začíná. Proč bych měl považovat za své jediné pouto Itálii, a ne svou rodinu, Florencii, Evropu, nebo dokonce celé lidstvo? Umírněný nacionalismus takové závazky připouští a zároveň připomíná moje mimořádné povinnosti vůči národu. Italští fašisté ovšem vyžadují, abych věnoval absolutní loajalitu pouze Itálii.

Přes všechny snahy Mussoliniho a jeho fašistů měla většina Italů k státnímu kultu vlažný postoj a na první místo dále kladla svou rodinu. V Německu byla nacistická propaganda daleko úspěšnější, ale ani Hitlerovi se nepodařilo vymazat z německého povědomí jiné příběhy. I v nejtemnějších dobách nacistického šílenství si lidé v mysli udrželi ještě jiný obraz skutečnosti. Naplno se to projevilo v roce 1945, když se po dvanácti letech vymývání mozků zdálo, že si Němci se svým poválečným životem neporadí. Většina se ale po zhroucení fašistické víry pozoruhodně rychle vzpamatovala. Někde v koutku mysli si udrželi jiné povědomí o světě, a jakmile si Hitler vpálil kulku do hlavy, obyvatelé Berlína, Hamburku a Mnichova přijali nové identity a nalezli nový smysl života.

Pravda, asi 10 procent generálů a 20 procent gauleiterů, oblastních stranických vůdců, spáchalo sebevraždu,(215) což ovšem znamená, že 80 procent funkcionářů a 90 procent vojenských špiček dalo přednost životu. Naprostá většina členů NSDAP a SS se nezbláznila ani si nevzala život – stali se z nich pokojní rolníci, učitelé, lékaři a pojišťováci.

Ani sebevražda není důkazem absolutní věrnosti jednomu příběhu. Dne 13. listopadu 2015 spáchal Islámský stát v Paříži sérii atentátů a zavraždil při nich 130 lidí. Extremisté oznámili, že šlo o odvetu za bombardování v Iráku a Sýrii, a nepochybně doufali, že odradí Francii od dalších útoků.(216) Všechny muslimy, kteří při náletech zahynuli, prohlásili za mučedníky, kteří se po smrti radují z věčné blaženosti v nebi.

Něco tu ale nehraje. Jestliže jsou oběti francouzského letectva mučedníky a nacházejí se v nebi, proč by měli islamisté usilovat o pomstu? Chtějí pomstít odeslání do nebe? Kdyby váš milovaný bratr vyhrál milion dolarů, budete se mstít loterii a chtít vyhodit její ředitelství do vzduchu? Vlastně i snaha odradit Francii od bombardování nedává smysl, vždyť do nebe se určitě rádi dostali i další muslimové.

Zbývá jediné vysvětlení – aktivisté Islámského státu v nebe mučedníků nevěří. Proto se tak rozčilují, když na ně padají pumy. Jak je ale možné, že si tolik muslimů ochotně připne opasek s výbušninami a vyhodí se do povětří? Zdá se, že se drží dvou protichůdných příběhů a nepřemýšlejí o jejich neslučitelnosti. Některé neurony spolu prostě nemluví.

Osm století před leteckým útokem na Islámský stát se francouzská armáda jako sedmá křižácká výprava pokusila o invazi na Blízký východ. Vedl ji král Ludvík IX. svaté pověsti v naději, že obsadí nilské údolí a navrátí Egypt křesťanstvu. V bitvě u Al Mansury byli však křižáci poraženi a zajati. Rytíř Jean de Joinville později ve svých pamětech napsal, že jeden z nich navrhl, aby se nevzdávali, aby bojovali do posledního muže a zajistili si tak cestu do ráje. Všichni tuto radu odmítli.(217)

Autor ale nevysvětluje, proč se tak rozhodli. Šlo přece o muže, kteří opustili svá pohodlná sídla a vydali se na nebezpečnou výpravu, protože věřili ve slib věčné spásy. Na samém prahu ráje však dali přednost krutému muslimskému zajetí před smrtí. Zdá se, že navzdory své pevné víře si svou sázku raději pojistili.

Supermarket v Elsinoru

Lidé vždycky věřili v několik příběhů najednou, aniž by si byli jisti alespoň jedním z nich. A protože je tato nejistota nevyhnutelná a otřásá téměř každým náboženstvím, stala se víra hlavní ctností a pochyby tím nejtěžším proviněním. S rozvojem světské kultury se situace obrátila – víru dnes považujeme za duševní otroctví, zatímco pochyby uznáváme jako podmínku svobody.

Někdy mezi lety 1599 a 1602 napsal William Shakespeare Hamleta. Shakespeareův hrdina (na rozdíl od lva Simby) nedokáže Kruh života naplnit. Ve své skepsi zůstává nerozhodný, smysl života, ono „být či nebýt“, je mu utajen. Hamlet je paradigmatický hrdina současnosti. Moderní doba neodmítá plejádu příběhů z minulosti, ale nabízí je jako zboží v supermarketu, vyberte si. Dnešní člověk může kterýkoliv příběh okusit a vybrat si z něj, co se mu hodí.

Svoboda výběru a nejistota ovšem mnohým lidem nesedí. Moderní totalitní hnutí fašismu a komunismu reagovala na odlišné ideje násilím a svým požadavkem absolutní víry v jediný příběh vytlačila i tradiční náboženství. Značná část dnešních lidí si ale supermarket idejí oblíbila. Co má taky člověk dělat, když nechápe, oč v životě jde a kterému příběhu má věřit?

Rádi bychom nalezli ve vesmíru hotovou odpověď, ale podle liberálního výkladu pravda sídlí v člověku, to on dává světu smysl. Žádný předem daný osud nebo dharma. Nic mi nebrání, abych v situaci Simby nebo Ardžuny zápasil o korunu a království, ale také mě nic nenutí dělat něco jiného. Mohu se připojit k cirkusu, zpívat v muzikálu na Broadwayi nebo se vydat do Silicon Valley a založit tam firmu. Je na mně, jakou dharmu si vyberu.

Tak jako všechny kosmické příběhy, i liberalismus začíná stvořením světa, ovšem s malým rozdílem. Stvořitelem je každý z nás a tvoříme neustále, každou chvíli. Jaký má ale život cíl? Dát světu smysl, a to myšlením, pocity a touhou. Vše, co člověka v těchto záležitostech omezuje, omezuje i smysl vesmíru. Osvobození ode všech omezení je nejvyšší ideál.

V praxi to vypadá tak, že věřící vyznávající liberální příběh žijí podle dvou přikázání: tvoř a nepřestaň zápasit o svobodu. Kolik jen tvůrčích možností se nabízí! Psát básně, zkoumat sexualitu, vymýšlet aplikace nebo objevit novou chemickou sloučeninu. Boj za svobodu nás osvobozuje od sociálních, biologických a fyzických omezení, ale nevede nás jen do demonstrací proti brutálním diktátorům, nutí nás také učit děti číst, hledat lék na rakovinu nebo postavit kosmickou loď. V liberálním panteonu se vedle sebe nacházejí Rosa Parksová, Pablo Picasso, Louis Pasteur a bratři Wrightové.

Vzrušuje vás tahle hlubokomyslná teorie? Musím vás zklamat, lidská svoboda a tvořivost nemají s touto liberální představou nic společného. Podle současného vědeckého poznání se v naší volbě ani tvorbě žádná magie neskrývá. To si jen miliardy neuronů vyměňují biochemické signály a ani vysvobození člověka z područí církve a Sovětského svazu na tom nic nemění; lidskou volbu diktují biochemické algoritmy s neúprosností, jež připomíná fungování inkvizice nebo KGB.

Podle liberálního příběhu člověk sám sebe svobodně utváří. Mé svobodné já je ale mytologická chiméra z pohádek dávných časů, zejména onen zmatený pojem „svobodná vůle“. Samozřejmě že se lidé řídí svým přáním a někdy mají možnost si je splnit. Jestliže vůlí míníme snahu po dosažení své tužby, pak ano, takovou možnost skutečně máme. Pokud bychom ale vůlí mínili možnost rozhodnout se, po čem budeme toužit – pak je odpověď ne, svobodnou vůli v tomto smyslu lidé nemají.

Jestliže mě sexuálně přitahují muži, mám svobodu realizovat svou fantazii, ale nemohu se rozhodnout, že budu pociťovat stejnou přitažlivost k ženám. Mohu sice svou sexualitu brzdit nebo se pokusím změnit svou pohlavní orientaci, ale i k tomu mě nutí neurony popichované kulturními a náboženskými předsudky. Jak je možné, že se někdo za svou sexualitu stydí a jiný ji oslavuje? Zasáhly snad v jednom případě silnější náboženské pocity? Ale mohou se lidé rozhodnout, že jeden bude věřit horoucně a jiný vlažně?

Pravda o pohlavní touze platí o každém našem přání a vlastně o všech pocitech a myšlenkách. Zamyslete se, odkud se vzala příští myšlenka, která vám vytane na mysli. Vybrali jste si ji svobodně, než jste si ji uvědomili? Jistěže ne. Začněte zkoumat své pocity a brzy zjistíte, že je to čím dál obtížnější. Nejprve si uvědomíte, že neovládáme vnější svět. Nerozhodujeme o tom, kdy zaprší nebo zafouká vítr. Neřídíme svůj krevní tlak ani žádné biologické procesy těla. Neřídíme svůj mozek, nepřikazujeme neuronům, kdy mají vyrazit. Proto bychom měli pochopit, že neovládáme své touhy, a dokonce ani své reakce na podněty, které s nimi souvisí.

Když si tohle uvědomíme, můžeme se snáz vyrovnat se svými názory, pocity a touhami. Sice nemáme svobodnou vůli, ale jsme s to se aspoň zčásti osvobodit od tyranie svých představ a touhy ovládat svět. To ony ženou člověka na Měsíc, do světových válek a porušují rovnováhu světového ekosystému. Pochopíme-li, že naše touhy nejsou magickým výtvorem svobodné vůle, ale výsledkem biochemického procesu (ovlivněného kulturními vlivy, jež rovněž neřídíme), mohli bychom přestat brát vážně kdejakou fantazii, která se nám náhodou vynoří v hlavě.

Uznat, že naše já je fikce, protože složitý mechanismus naší mysli je stále mění a přepisuje, je prvním krokem k poznání. Vypravěč v mém vědomí mi vysvětluje, kdo jsem, odkud přicházím, kam směřuji a co se právě děje. Je jako demagog, jenž vysvětluje politické jevy podle potřeby vlády, přitom se často se mýlí, ale nikdy to nepřizná. Tak jako stát buduje národní mýtus vlajkoslávou, obrazy a pochody, mé vnitřní propagandistické oddělení vytváří příjemnými vzpomínkami a uchovanými traumaty můj osobní mýtus, který má často jen velice málo společného s pravdou.

Ve věku Facebooku a Instagramu lze tento mýtotvorný proces sledovat lépe než předtím, protože se z něho mnohé přestěhovalo z mé mysli do počítače. Je fascinující a úděsné pozorovat, kolik lidí u něj tráví dlouhé hodiny vytvářením svého dokonalého on-line ega a svůj výtvor přitom mylně považuje za pravdu o sobě.(218) Tímto způsobem se rodinná dovolená vyplněná zápasem s dopravními zácpami, malichernými hádkami a napjatým mlčením stane sbírkou krásných panoramatických snímků, záběrů ze společných večeří a rozesmátých tváří. Tak se 99 procent skutečných prožitků nikdy nestane součástí vlastního já.

Stojí za zmínku, že zkušenosti jsou fyzické, kdežto fantazie je vizuální. A ta rozhoduje o scéně v mysli nebo na obrazovce počítače. Vidíme se na tropické pláži na pozadí azurového moře, na tváři široký úsměv, koktejl v ruce, ruku kolem pasu své milé. Prostě ráj. Fotografie ale zatajuje protivné štípnutí na noze, žaludeční nevolnost z rybí polévky, napětí ve tváři z úsilí vyvolat úsměv po předchozí hádce. Kdyby tak obrázek přenášel i skryté emoce těch lidí, co se nechali vyfotit!

Kdo chce sám sobě porozumět, musí se vyhýbat Facebooku i svému vnitřnímu příběhu o sobě. Měl by sledovat vnitřní proud svého těla a mysli, aby viděl, jak bezdůvodně a bez kontroly naší vůle myšlenky, pocity a touhy přicházejí a odcházejí – podobně jako vítr foukající tím nebo oním směrem – a podle toho nám cuchající vlasy. Ale my nejsme ani tím větrem, ani změtí myšlenek, pocitů a tužeb, natož oním sterilním příběhem, který později o své zkušenosti vyprávíme. Vlastně tím vším jsme, ale nic z toho neovládáme ani nevlastníme, a proto se s tím nemůžeme ztotožňovat. Neexistuje příběh, který by dokázal odpovědět na otázku, kdo jsem.

Neexistující příběh

Liberalismus radikálně odmítá kosmická dramata, oživil však drama v člověku. Když vesmír žádnou zápletku nenabízí, je na lidech, aby ji vytvořili – v tom spočívá naše poslání i smysl našeho života. Tisíce let před naší liberální dobou zašel tehdejší buddhismus ještě dál, když popřel existenci kosmických dramat i vnitřní drama lidské tvůrčí síly. Nejen že vesmír nemá žádný hlubší význam – nemá ho ani to, co pociťujeme. Není to součástí žádného velikého kosmického plánu, jde pouze o prchavé záchvěvy, které vznikající a zanikají bez zřejmého účelu. Taková je pravda, je třeba se s ní smířit.

V Brihadaranyacké upanišádě se vypráví a obětním koni, který se stal vesmírem, ale klíčový buddhistický text Mahá Satipatthána Sutta takovou alegorii popírá a vysvětluje zkušenost meditace. „…člověk pozoruje a vnímá své vlasy, chloupky na pokožce, nehty, zuby, svaly, šlachy, kosti, srdce…, sliny, hleny i moč a poznává, že toto je jeho tělo a nic jiného.“(219) Vlasy, kosti ani moč nic nezastupují, jsou jen tím, čím jsou.

Jeden odstavec za druhým vysvětluje, že všechno, co meditující vnímá, pociťuje jako to, co je. Když dýchá zhluboka, ví, že je jeho dech hluboký, když dýchá povrchně, je dech povrchní.(220) Hluboké dýchání nepředstavuje roční období, stejně jako povrchové dýchání nepředstavuje dny. Jsou to jen vibrace, chvění těla.

Jsou tři základní skutečnosti vesmíru, učil Buddha – všechno se neustále mění, nic nemá trvalý základ a nic člověka plně neuspokojí. I kdybychom prozkoumali nejzazší kout Mléčné dráhy, nejzazší místo našeho těla nebo naší mysli, nenašli bychom nic neměnného, žádnou věčnou esenci ani nic, co by nás dokonale uspokojilo.

Tohle si lidé neuvědomují, a tak se zbytečně trápí. Marně hledají věčný základ, ve kterém by se mohli rozplynout. Nazývají to různě, někdy je to Bůh, jindy Národ nebo Duše či autentické Já anebo pravá Láska. Čím více se na něco takového upínáme, tím jsme nešťastnější a tím více nenávidíme každou osobu, skupinu nebo instituci, které snad stojí mezi námi a naším cílem.

Podle Buddhy tedy neexistuje nic takového jako smysl života a lidé si jej nemají vymýšlet. Teprve když si tuto pravdu plně uvědomí a odpoutají se od svých falešných a prázdných identit, přestanou trpět. „Co máme dělat,“ ptají se a Buddha radí: „Nic, vůbec nic.“ Problém spočívá v tom, že se neustále něčím zabýváme. Třeba ne fyzicky – dokážeme nehybně sedět celé hodiny se zavřenýma očima – ale v mysli jsme mimořádně čilí, vytváříme příběhy a identity, bojujeme v bitvách a dosahujeme vítězství. Opravdu nic nedělat znamená vyprázdnit svou mysl, aby se ničím nezaměstnávala.

Bohužel i taková nečinnost se snadno promění v hrdinskou ságu. Při meditaci se zavřenýma očima sleduji svůj dech a mohu začít bájit. „Neoddechuji trochu křečovitě? Co kdybych se uvolnil, to by mi zdravotně prospělo…“ nebo „Když budu nezúčastněně pozorovat svůj dech a nic nebudu nedělat, dostane se mi prozření a stanu se nejmoudřejším a nejšťastnějším člověkem na světě.“ Příběh se začne rozvíjet, a kdo původně chtěl osvobodit sám sebe, začne přesvědčovat ostatní, aby se k němu přidali. Uznal jsem, že život nemá účel, ale vzápětí jej nacházím v předávání svého objevu těm, kdo tomu ještě nevěří, pořádám přednášky pro pochybující a přispívám na zakládání klášterů atd. „Neexistující příběh“ se velmi snadno stane dalším z příběhů.

Tisíce příkladů z dějin buddhismu názorně ilustrují, jak navzdory víře v pomíjivost a prázdnotu všech jevů se dokážou lidé handrkovat, a dokonce i spolu bojovat kvůli moci ve státě, kvůli majetku, nebo dokonce kvůli významu nějakého slova. Válčit pro věčnou slávu boží je dost nešťastné, ale dá se to ještě pochopit. Jít však do boje, protože jsem poznal, že nic na světě nemá smysl, to je neuvěřitelně bizarní – a současně dokonale lidské.

V 18. století se královské dynastie Barmy a sousedního Siamu pyšnily svou oddaností buddhismu a čerpaly svou legitimitu z faktu, že chrání buddhistickou víru. Králové stavěli pagody, podporovali kláštery a týden co týden poslouchali výmluvná kázání učených mnichů o pěti základních morálních závazcích lidských bytostí: nezabíjet, nekrást, nesmilnit, nepodvádět a neopíjet se. Přesto spolu obě království neúnavně sváděla boj a 7. dubna 1767 barmská armáda krále Hsinbyushina po dlouhém obléhání dobyla hlavní město Siamu. Vítězní vojáci vraždili, loupili a znásilňovali a nejspíš se i opíjeli. Větší část města s paláci, kláštery i pagodami vypálili a poté odtáhli s několika tisíci otroků a s vozy naloženými zlatem a šperky.

Ne že by král Hsinbyushin bral buddhismus na lehkou váhu. Sedm let po svém velkém vítězství se vypravil na královskou pouť podél řeky Iravádí, navštívil a uctil významné pagody, a když dosáhl Rangúnu, nechal přestavět a rozšířit Šweitigoumskou pagodu, jež je považována za nejsvatější v celé Barmě. Na pozlacení kultovní stavby poskytl takové množství zlata, kolik vážilo jeho tělo, a chrám ozdobil zlatou špicí zdobenou drahými kameny (možná ze siamského lupu). Této příležitosti využil i k popravě zajatého vládce knížectví Bagu a rovnou i jeho bratra a syna.(221)

V třicátých letech dokázali Japonci umně spojit mírumilovný buddhismus s nacionalismem, militarismem a fašismem. Někteří radikálové mezi buddhistickými učenci, například Nissho Inoue, Ikki Kita a Tanaka Chigaku, tvrdili, že lidské sobectví lze vyléčit naprostým podřízením císařově vůli a potlačením subjektivního myšlení v národním zájmu. Pod jejich vlivem vznikaly ultranacionalistické organizace, mezi nimi i fanatická vojenská skupina, jež usilovala o rozvrácení japonského konzervativního politického systému, kvůli čemuž provedla sérii atentátů. Její příslušníci zavraždili předchozího ministra financí, generálního ředitele firmy Mitsui, a dokonce premiéra Inukai Tsuyoshiho. Uspíšili tím přeměnu Japonska ve vojenskou diktaturu. Buddhističtí kněží a učitelé zenové meditace za války prosazovali ve svých kázáních bezvýhradnou poslušnost jedince státu a vyzdvihovali sebeobětování ve prospěch válečného úsilí. Soucit a odmítnutí násilí byly zapomenuty, buddhismus nijak nepůsobil proti brutálnímu chování japonských vojáků v Nan-ťingu, Manile nebo Soulu.(222)

Buddhistická Barma dnes přímo vede v porušování lidských práv a v čele barmského protimuslimského hnutí stojí buddhistický mnich Ashin Wirathu. Tvrdí, že vystupuje na obranu země proti džihádistickému spiknutí, jeho ohnivá kazatelská rétorika je však tak plná nenávisti, že mu Facebook v únoru 2018 zrušil účet. Během rozhovoru pro anglický deník The Guardian se Wirathu zmínil, že soucítí s kolem letícím komárem, ale když se ho zeptali na obvinění, že barmští vojáci se dopustili masového znásilňování muslimských žen, zasmál se a řekl: „To není možné, protože ty ženy jsou fyzicky odporné.“(223)

A tak se zdá, že i kdyby celé lidstvo pravidelně meditovalo, mír a globální soulad by nenastaly. Uznat nepříjemnou pravdu o sobě je příliš obtížné, a i kdyby se podařilo lidi přimět, aby se o to alespoň snažili, mnozí z nás nebudou váhat a překroutí pravdu, aby odpovídala příběhům s hrdiny, padouchy a nepřáteli. A pak najdou skutečně skvělé důvody, aby mohli rozpoutat válku.

Zkouška skutečnosti

Že žijeme v přeludech své vlastní fantazie, to ještě není důvod k zoufalství. Skutečnost přece i tak existuje. Nedokážete hrát roli ve falešném dramatu, ale proč byste se ho vůbec měli účastnit? Hlavní otázka nezní jaký má život smysl, ale jak se zbavit utrpení. Teprve když odmítneme všechny smyšlené příběhy, spatříme svět v novém, ostřejším světle. Jestliže poznáme pravdu o sobě a o světě, nic nás nedokáže rozhodit. Samozřejmě – snadnější je to říct než opravdu udělat.

My lidé jsme díky svým fantastickým smyšleným příběhům dobyli svět. Proto je pro nás obtížné odlišit výmysly a realitu. V přehlížení těchto rozdílů kdysi spočívalo, zda přežijeme. Jestliže se s těmito rozdíly chceme obeznámit, musíme se zabývat utrpením. Právě utrpení totiž představuje nejzákladnější podstatu světa.

Chceme-li vědět, jestli je nějaký velkolepý epos reálný, nebo smyšlený, ptejme se, zda jeho hlavní hrdina dokáže trpět. Když vám například někdo líčí historii polského národa, zamyslete se nad otázkou, zda Polsko může trpět. Romantický básník a otec polského nacionalismu Adam Mickiewicz nazval Polsko Kristem národů. Desítky let po rozdělení Polska mezi Rusko, Prusko a Rakousko a dva roky po tom, co v roce 1830 Rusové krutě potlačili polské povstání, prohlásil Mickiewicz, že strašlivé utrpení jeho vlasti bylo obětí podstoupenou za celé lidstvo a srovnatelnou se sebeobětováním Kristovým. Podle Mickiewicze Polsko stejně jako Spasitel jednoho dne vstane z mrtvých:

„Pravilo Polsko [národům Evropy], kdo ke mně přichází, osvobodí se, neboť já jsem SVOBODA. Avšak do srdce králů padl děs, ukřižovali a pohřbili polský národ a zvolali: ‚Zabili a pohřbili jsme Svobodu.‘ Polský lid ale nezemřel… Třetího dne se jeho duše navrátí do těla Národa a on povstane a osvobodí z otroctví všechny národy Evropy.“(224)

Může národ opravdu trpět? Má národ oči, ruce, smysly a pocity? Bude po bodnutí krvácet? Ztratí-li po porážce část svého území nebo nezávislost, necítí bolest, smutek ani utrpení, protože nemá tělo ani vědomí a nemůže mít pocity. Je to pouhá metafora. Polsko může existovat jako kolektivní trpící bytost jen v představivosti některých lidí. Polsko sice trvá, poněvadž mu lidé propůjčili tělo – ne tak, že by sloužili v polské armádě, nýbrž symbolickým vtělením svých radostí a strastí. Když v květnu 1831 dorazila do Varšavy zpráva o porážce v bitvě u Ostroleky, mnoha lidem se sevřel žaludek, jejich hruď se naplnila bolestí a oči se zalily slzami.

Samozřejmě nehájím ruský vpád ani neupírám Polákům právo na nezávislost a na vlastní zákony a zvyky. To ovšem neznamená, že příběh národa je skutečnost, neboť sama existence Polska závisí na představách v lidské mysli.

Něco jiného by byl konkrétní osud varšavské ženy okradené a znásilněné ruským okupačním vojákem. Na rozdíl od metaforického utrpení polského národa je její bolest reálná. Mohla být důsledkem víry člověka v nejrůznější fikce, třeba v ruský nacionalismus, pravoslaví nebo v mužský šovinismus, to vše podněcuje ruské státníky a vojáky. Výsledné utrpení té ženy je ale naprosto skutečné.

Pozor na mystický jazyk politiků! Jistě jím cosi zakrývají, zejména opravdové utrpení, jež jsou s to halit do slov jako oběť, věčnost, čistota nebo vykoupení. Jestliže váš politik prohlašuje něco jako „jejich oběť vykoupí čistotu našeho věčného národa“, buďte na pozoru. Zachraňte si zdravý rozum a pokuste se ten blábol přeložit do reálných pojmů: úpění vojáka v agónii, surově zbitá žena, dítě třesoucí se strachem.

Takže ještě jednou. Chcete-li poznat pravdu o vesmíru, o smyslu života a o své vlastní identitě, nejúčinnější cesta je tato – začněte si všímat utrpení, podrobně ho rozebírejte a ptejte se, oč se jedná. Příběh jako odpověď nepřichází v úvahu.

Kapitola 21.

Meditace

Stačí pozorovat

Po mé ostré kritice vymyšlených příběhů, náboženství a ideologií zbývá ještě vysvětlit, jak někdo tak kritický může ráno vykročit s veselou myslí do nového dne. Nechci vypadat nafoukaně ani vytvářet dojem, že co platí pro mě, se vztahuje na každého. Chápu, že vrtochy genů, neuronů, subjektivní osobní zkušenosti a dharmy jsou u každého nastaveny trochu jinak. Čtenář by měl ale vědět, jakou barvu mají brýle, kterými se dívám na svět.

V pubertě jsem byl utrápený a nejistý mladík. Svět nedával smysl, nechápal jsem, proč existuje tolik utrpení a co se s tím dá dělat. Všechno, co mi říkali nebo co jsem nalezl v knihách, byly jen povídačky, náboženské a nacionalistické mýty o vlasti a jejím historickém poslání, romantické představy o lásce a dobrodružství, kapitalistické bludy o trvalém ekonomickém růstu a velká pohádka o konzumním štěstí. Ty fikce jsem rozpoznával, ale neměl jsem ponětí, kde hledat pravdu.

Domníval jsem se, že mi univerzitní studium v Oxfordu poskytne odpověď, ale brzy jsem se zklamal. Akademický svět mě učil rozbíjet lidské mýty, ovšem nenabízel uspokojivou odpověď na velké otázky života. Dokonce žádal, abych se zaměřil na co nejužší specializaci, a proto jsem napsal doktorskou práci na téma životopisů středověkých rytířů. Zájem o svět jsem si udržoval četbou filozofických děl a dlouhými zábavnými rozpravami s kolegy, to ale k porozumění skutečnosti nevedlo. Byl jsem z toho všeho dost zoufalý.

Nakonec mi dobrý přítel poradil, abych všeho nechal a přihlásil se do několikadenního meditačního kurzu vipassana (ve staroindickém jazyce páli to znamená introspekci). Domníval jsem se, že půjde nejspíš o nějaký nesmysl typu New Age, a poslední, co mě zajímalo, byla nějaká další mytologie. Přítel se nevzdal a po roce jeho jemného postrkování jsem desetidenní kurz začal navštěvovat.(225)

O meditaci jsem nic nevěděl a vše jsem podezíral z nějaké bláznivé mystické teorie. Ke svému úžasu jsem zjistil, že to je velmi praktické učení. Vedoucí kurzu S. N. Goenka nás požádal, abychom se posadili se zkříženýma nohama, zavřeli oči a soustředili se na svůj dech. Nic nedělejte, nesnažte se své dýchání ovládat, sledujte jen přítomnost. Když se normálně bez většího úsilí nadechnete, víte, že jste vdechli vzduch, když vydechnete, víte, že vyšel ven. Nebudete-li se na to soustředit, vaše mysl odejde do nějaké fantazie nebo vzpomínek a vědomí se odpoutá od dechu. Vypadá to jednoduše, ale za celý život jsem se nic srovnatelně důležitého nedozvěděl.

Kdo by se zajímal o dechová cvičení, touží-li znát odpověď na velké otázky života a rád by věděl, co bude po smrti! Záhada se ale netýká existence po smrti, nýbrž smyslu života před ní. Kdo chce pochopit smrt, musí nejdříve porozumět životu.

Lidé se většinou ptají, co z nich po smrti zůstane. Existuje nebe, nebo se přemístím do jiného těla? Otázka předpokládá neměnné já, které trvá od narození až do smrti. Avšak mozek, mysl i každá částečka těla se neustále mění. Při bližším prozkoumání poznáte, že nic není stálé. Co tedy drží život pohromadě? Kdo na tuhle otázku nezná odpověď, nerozumí životu ani smrti. Svitne mu, teprve až na ni odpoví.

Lidé většinou odpovídají „duše“. Protože ji však nikdo nikdy neviděl, nepokoušejí se věc dál zkoumat a čekají na odpověď v okamžiku smrti. Stačí ale pozorovat, co se děje od jedné chvilky ke druhé, a poznají, co nastane. Stačí sledovat délku jediného nádechu a všechno bude jasné.

Zjistil jsem, že studium učených knih a účast na přednáškách mi nepomohly, abych pochopil a ovládl vlastní mysl. Při nejlepší vůli jsem nevydržel ani deset vteřin, aniž by mi myšlenky přeskočily jinam. Celá léta jsem žil v dojmu, že svůj život ovládám. Náhle jsem ale zjistil, že nejen nejsem generálním ředitelem své osoby, ale možná ani vrátným. Dostal jsem za úkol pozorovat, co ke mně přichází a co odchází, ale stačil jen okamžik, abych ztratil pozornost. Byl jsem v šoku.

Studenti se během kurzu učili vnímat vlastní tělo. Sledovat své reakce na teplo, tlak a bolest. Metoda vipassany vychází z poznání, že proud myšlenek je spojen s tělesnými pocity, jež se nacházejí mezi mnou a vnějším světem. Jsou-li nepříjemné, reaguji s odporem, jsou-li příjemné, žádám větší přísun. I když se domníváme, že reagujeme na nějaký výrok politika, událost nebo vzpomínku z dětství, ve skutečnosti odpovídáme na pocity svého těla. Když se rozčílíme kvůli nesnesitelné urážce národa nebo svého boha, je to proto, že v té chvíli pociťujeme žaludeční nevolnost anebo že nás bodlo u srdce.

Chcete vědět, co je to hněv? Pozorujte tedy, jak působí, jaké pocity přicházejí a odcházejí. Než jsem se ve svých čtyřiadvaceti letech zapsal do kurzu vipassany, rozčílil jsem se v životě možná tisíckrát, ale nikdy mě nenapadlo si všimnout, co to dělá s mým tělem a jak vnímám vztek. Soustředil jsem se jen na důvod svého rozčilení.

Za celý život jsem se o sobě a o lidech nedozvěděl tolik jako za těch deset dní. A nemusel jsem přijmout žádný příběh, teorii ani mytologii. Stačilo pozorovat skutečnost. Uvědomil jsem si, že utrpení vychází z ustrojení mé vlastní mysli. Ta trpí, když nedostane, co si žádá. To vůbec není záležitost vnějšího světa, jde především o naši vnitřní duševní reakci. Jakmile si to uvědomíme, učinili jsme první krok k zmírnění bolesti.

Od té doby medituji dvě hodiny denně a každý rok se měsíc nebo i déle účastním kurzu. To není útěk ze světa, ale způsob, jak se světu přiblížit. Dvě hodiny denně pozoruji skutečnost, dvaadvacet hodin jsem zahlcován maily, videy a kdoví čím ještě. Bez soustředění a jasné mysli bych nedokázal napsat žádnou knihu. Meditace nejen nepřekáží mému vědeckému bádání, ale pomáhá mi lépe pochopit lidskou mysl.

Kopejme z obou stran

Vědě se nedaří rozluštit tajemství mysli, protože zatím nemá dostatečné nástroje. I vědci si někdy pletou mysl s mozkem, ačkoli jde o dvě odlišné věci. Mozek je materiální síť neuronů, synapsí a biochemikálií. Mysl je proud subjektivních pocitů, jako bolest, potěšení nebo láska. Biologové předpokládají, že mysl utvářejí biochemické reakce mozku; když miliardy neuronů vysílají elektrické signály, uvědomíme si bolest nebo lásku. Mechanismy těchto jevů ale doposud neznáme, výzkum ovšem stále pokračuje a přináší nové a nové poznatky.

Vědecký průzkum mysli je obtížný. Badatelé v oboru etnografie navštěvují vzdálené ostrovy a studují tajuplné kultury, kdežto do mysli cestovat nelze. Jedinou mysl, kterou znám ze zkušenosti, je moje vlastní a porozumět jí bez předsudků je těžší než pochopit nějakou vzdálenou kulturu.

Vzhledem k nemožnosti přímého pozorování bychom mohli vyzkoušet metody známé ze starověku. Některé se velmi intenzivně zabývaly vědomím a dokázaly mysl systematicky prozkoumat meditací. Tu lidé často zaměňují s náboženstvím a mystikou, v zásadě ale jde pouze o sledování vlastních myšlenkových pochodů. Některá náboženství se sice touto technikou zabývala, to ale neznamená, že jde o náboženskou techniku, vždyť například k mnohým kultům patří knihy, a přesto není čtení náboženskou praxí.

Poznal jsem techniku vipassany, a tak budu mluvit o ní. Podle lidové tradice ji prý objevil sám Buddha, což ale není podstatné, protože k meditaci nepotřebujeme víru. Můj učitel neustále zdůrazňoval, že při pozorování své mysli máme odložit náboženská dogmata a filozofické dohady a soustředit se výlučně na zkušenost. Studenti k němu denně přicházeli s prosbou o radu, a proto nad vchodem svého kabinetu umístil nápis: „Vyhněte se teoretické a filozofické diskuzi a ptejte se jen na praktické záležitosti.“

Praxe znamená jediné – systematicky sledovat tělesné pocity a mentální reakce, aby bylo možné odkrýt základní vzory bdělé mysli. Lidé se často domnívají, že meditace navodí pocit blaženosti nebo extáze. Ve skutečnosti je vědomí veliká záhada a běžné pocity horka nebo svědění nejsou o nic tajuplnější než pocit vytržení nebo splynutí s kosmem. Meditace vipassany neodkrývá neobvyklé zkušenosti, je cestou k porozumění skutečnosti, a to bez ohledu na to, jaká ta skutečnost je.

Badatelé v oblasti mysli a mozku se v poslední době o meditaci intenzivně zajímají, ale ve výzkumu se meditace zatím využívá jen nepřímo.(226) Vědci ji totiž sami nepraktikují. Pozvou si do laboratoře pokusnou osobu, na hlavu jí připnou elektrody a sledují činnost mozku. Takto ale myšlenkovému pochodu porozumět nelze, i když nám impulzy leccos odhalí. Meditace je metoda přímého pozorování a její potenciál nelze využít sledováním EEG meditujícího.

Samozřejmě nenavrhuji, abychom odhodili veškeré přístroje a metody současného výzkumu. Meditace je nenahradí, ale mohla by pomoci. Když inženýři hloubí v kopci tunel, kope se kvůli urychlení z obou stran – podobně by se to dalo udělat při zkoumání mozku a mysli. Jde o jednu a tutéž věc a tunely se setkají. Pokud by se toto setkání nedalo uspíšit, je důležitější prozkoumat především mysl.

Sebepozorování je ovšem komplikované tím, že lidé si v průběhu dějin o sobě navymýšleli tolik příběhů, že to s sebou nese potíže, když chceme sami sobě porozumět. Kdysi byly ty příběhy užitečné, neboť centralizovaly moc, vytvořily velká společenství a udržovaly jejich soudržnost. Byly nezbytné k nasycení miliardy lidí a k zajištění řádu.

Postupný technický rozvoj přinesl dvě věci. Od pazourkových nožů jsme se dostali k nukleárním raketám a ohrozili svůj sociální řád. Od jeskynních maleb jsme se dostali k šalebnému televiznímu vysílání a algoritmy vliv šalby ještě zvyšují. Lidé ztratí schopnost pozorovat skutečnost a budou jim vydáni všanc. Přestanou rozhodovat o své identitě.

Máme ještě několik let, možná i několik desetiletí, abychom se rozhodli, jakou cestou půjdeme. Nepromarněme svou možná poslední příležitost a snažme se co nejdříve zjistit, kým vlastně jsme. Moc času nezbývá...

Poděkování

Rád bych na tomto místě poděkoval všem, kteří mi pomáhali při psaní i korekturách tohoto díla. Především Michalu Shavitovi z nakladatelství Penguin Random House v Anglii, který mi vnukl nápad na tuto knihu a byl mým věrným průvodcem.

Davidu Milnerovi za skvělou redakci rukopisu. Často stačilo, abych si jen pomyslel, co on tomu řekne, a musel jsem se pustit do nových úprav.

Suzann Deanové, tvůrčí ředitelce Penguin Random House, za vynikající obálku.

Preeně Gadherové a kolegům z Riot Communications za perfektní propagační kampaň.

Cindy Spiegelové za zpětnou vazbu a péči o všechny související záležitosti v Americe.

Mým nakladatelům, kteří jsou na všech kontinentech s výjimkou Antarktidy.

Mému výzkumnému asistentovi Idanu Shererovi za důkladné ověření všech faktů týkajících se synagog a umělé inteligence.

Šmuelu Rosnerovi za podporu a dobré rady.

Jigalu Borochovskému a Sáře Aharoniové za korektury rukopisu a příležitost nahlédnout věci z jiné perspektivy.

Dannymu Orbachovi, Urimu Sabachovi, Yoramu Yovellovi a Ronu Meromovi za dobré nápady týkající se kamikaze, státního dozoru, psychologie a algoritmů.

Svému věrnému týmu Idovi Ayalovi, Maye Orbachové, Naamu Wartenburgovi a Eiloně Arielové, kteří strávili mnoho hodin u e-mailové pošty.

Svým přátelům a rodině za trpělivost a lásku.

Své matce a tchyni za věnovaný čas a zkušenosti, svému partnerovi a manažerovi Icikovi, bez jehož pomoci by kniha nevznikla. Umím psát, on ale umí to ostatní.

A samozřejmě chci poděkovat i všem čtenářům za jejich zájem a komentáře.

Jak jsem se zmínil v předmluvě, tato kniha vznikla z rozhovorů s veřejností, takže některé kapitoly jsou reakcí na otázky čtenářů, novinářů a kolegů. Předchozí verze jsem publikoval časopisecky a získal tak další názory, na něž nyní v knize reaguji. Šlo o tyto články:

‘If We Know Meat Is Murder, Why Is It So Hard For Us to Change and Become Moral?’, Haaretz, 21. června 2012.

‘The Theatre of Terror’, Guardian, 31. ledna 2015.

‘Judaism Is Not a Major Player in the History of Humankind’, Haaretz, 31. července 2016.

‘Yuval Noah Harari on Big Data, Google and the End of Free Will’, FT.com, 26. září 2016.

‘Isis is as much an offshoot of our global civilisation as Google’, Guardian, 9. září 2016.

‘Salvation by Algorithm: God, Technology and New 21st Century Religion’, New Statesman, 9. září 2016.

‘Does Trump’s Rise Mean Liberalism’s End?’, New Yorker, 7. října 2016.

‘Yuval Noah Harari Challenges the Future According to Facebook’, Financial Times, 23. března 2017.

‘Humankind: The Post-Truth Species’, Bloomberg.com, 13. dubna 2017.

‘People Have Limited Knowledge. What’s the Remedy? Nobody Knows’, New York Times, 18. dubna 2017.

‘The Meaning of Life in a World Without Work’, Guardian, 8. května 2017.

‘In Big Data vs. Bach, Computers Might Win’, Bloomberg View, 13. května 2017.

‘Are We About to Witness the Most Unequal Societies in History?‘, Guardian, 24. května 2017.

‘Universal Basic Income is Neither Universal Nor Basic’, Bloomberg View, 4. června 2017.

‘Why It’s No Longer Possible For Any Country to Win a War’, Time.com, 23. června 2017.

‘The Age of Disorder: Why Technology is the Greatest Threat to Humankind’, New Statesman, 25. červenec 2017.

‘Reboot for the AI Revolution’, Nature News, 17. října 2017.

Prodáno 18.11.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

Poznámky a vysvětlivky

KAPITOLA 1.

1 Viz např. inaugurační řeč G. W Bushe v roce 2005: „Události a zdravý rozum nás vedou k jednomu závěru: přežití svobody v naší zemi stále více závisí na úspěchu svobody v jiných zemích. Nejlepší nadějí na mír v našem světě je rozšíření svobody na celém světě.“
‘Bush Pledges to Spread Democracy’, CNN, 20. 1. 2005, http://edition.cnn.com/2005/ALLPOLITICS/01/20/bush.speech/, 7. 1. 2018. Viz např. Obamovu závěrečnou řeč: Katie Reilly, ‘Read Barack Obama’s Final Speech to the United Nations as President’, Time, 20. 9. 2016, http://time.com/4501910/president-obama-united-nations-speech-transcript/, 3. 12. 2017.

2 William Neikirk and David S. Cloud, ‘Clinton: Abuses Put China “On Wrong Side of History”’, Chicago Tribune, 30. 10. 1997, http://articles.chicagotribune.com/1997-10-30/news/9710300304_1_human-rights-jiang-zemin-chinese-leader, 3. 12. 2017.

3 Eric Bradner, ‘Hillary Clinton’s Email Controversy, Explained’, CNN, 28. 10. 2016, http://edition.cnn.com/2015/09/03/politics/hillary-clinton-email-controversy-explained-2016/index.html, 3. 12. 2017.

4 Chris Graham and Robert Midgley, ‘Mexico Border Wall: What is Donald Trump Planning, How Much Will It Cost and Who Will Pay for It?’, Telegraph, 23. 8. 2017, http://www.telegraph.co.uk/news/0/mexico-border-wall-donald-trump-planning-much-will-cost-will/, 3. 12. 2017; Michael Schuman, ‘Is China Stealing Jobs? It May Be Losing Them, Instead’, New York Times, 22. 7. 2016, https://www.nytimes.com/2016/07/23/business/international/china-jobs-donald-trump.html, 3. 12. 2017.

5 Viz též Evgeny Dobrenko and Eric Naiman (eds.), The Landscape of Stalinism: The Art and Ideology of Soviet Space (Seattle: University of Washington Press, 2003); W. L. Guttsman, Art for the Workers: Ideology and the Visual Arts in Weimar Germany (New York: Manchester University Press, 1997). Viz např. Nicholas John Cull, Propaganda and Mass Persuasion: A Historical Encyclopedia, 1500 to the Present (Santa Barbara: ABC-CLIO, 2003).

6 Ishaan Tharoor, ‘Brexit: A modern-day Peasants’ Revolt?’, Washington Post, 25. 6. 2016, https://www.washingtonpost.com/news/worldviews/wp/2016/06/25/the-brexit-a-modern-day-peasants-revolt/?utm_term=.9b8e81bd5306; John Curtice, ‘US election 2016: The Trump–Brexit voter revolt’, BBC, 11. 11. 2016, http://www.bbc.com/news/election-us-2016–37943072.

7 Francis Fukuyama, The End of History and the Last Man (London: Penguin, 1992).

8 Karen Dawisha, Putin’s Kleptocracy (New York: Simon & Schuster, 2014); Timothy Snyder, The Road to Unfreedom: Russia, Europe, America (New York: Tim Duggan Books, 2018); Anne Garrels, Putin Country: A Journey Into the Real Russia (New York: Farrar, Straus & Giroux, 2016); Steven Lee Myers, The New Tsar: The Rise and Reign of Vladimir Putin (New York: Knopf Doubleday, 2016).

9 Credit Suisse, Global Wealth Report 2015, 53, https://publications.credit-suisse.com/tasks/render/file/?fileID=F2425415-DCA7-80B8-EAD989AF9341D47E, 12. 3. 2018; Filip Novokmet, Thomas Piketty and Gabriel Zucman, ‘From Soviets to Oligarchs: Inequality and Property in Russia 1905–2016’, červenec 2017, World Wealth and Income Database, http://www.piketty.pse.ens.fr/files/NPZ2017WIDworld.pdf, 12. 3. 2018; Shaun Walker, ‘Unequal Russia’, Guardian, 25. 4. 2017, https://www.theguardian.com/inequality/2017/apr/25/unequal-russia-is-anger-stirring-in-the-global-capital-of-inequality, 12. 3. 2018.

10 Ayelet Shani, ‘The Israelis Who Take Rebuilding the Third Temple Very Seriously’, Haaretz, 10. 8. 2017, https://www.haaretz.com/israel-news/.pre-mium-1.805977, leden 2018; ‘Israeli Minister: We Should Rebuild Jerusalem Temple’, Israel Today, 7. 7. 2013, http://www.israeltoday.co.il/Default.aspx?tabid=178&nid=23964, 7. 1. 2018; Yuri Yanover, ‘Dep. Minister Hotovely: The Solution Is Greater Israel without Gaza’, Jewish Press, 25. 8. 2013, http://www.jewishpress.com/news/breaking-news/dep-minister-hotovely-the-solution-is-greater-israel-without-gaza/2013/08/25/, 7. 1. 2018; ‘Israeli Minister: The Bible Says West Bank Is Ours’, Al Jazeera, 24. 2. 2017, http://www.aljazeera.com/programmes/upfront/2017/02/israeli-minister-bible-west-bank-170224082827910.html, 29. 1. 2018.

11 Katie Reilly, ‘Read Barack Obama’s Final Speech to the United Nations as President’, Time, 20. 9. 2016, http://time.com/4501910/president-obama-united-nations-speech-transcript/, 3. 12. 2017.

KAPITOLA 2.

12 Gregory R. Woirol, The Technological Unemployment and Structural Unemployment Debates (Westport: Greenwood Press, 1996), 18–20; Amy Sue Bix, Inventing Ourselves out of Jobs? America’s Debate over Technological Unemployment, 1929–1981 (Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2000), 1–8; Joel Mokyr, Chris Vickers and Nicolas L. Ziebarth, ‘The History of Technological Anxiety and the Future of Economic Growth: Is This Time Different?’, Journal of Economic Perspectives 29:3 (2015), 33–42; Joe Mokyr, The Gifts of Athena: Historical Origins of the Knowledge Economy (Princeton: Princeton University Press, 2002), 255–257; David H. Autor, ‘Why Are There Still So Many Jobs? The History and the Future of Workplace Automation’, Journal of Economic Perspectives 29:3 (2015), 3–30; Melanie Arntz, Terry Gregory and Ulrich Zierahn, ‘The Risk of Automation for Jobs in OECD Countries’, OECD Social, Employment and Migration Working Papers 89 (2016); Mariacristina Piva and Marco Vivarelli, ‘Technological Change and Employment: Were Ricardo and Marx Right?’, IZA Institute of Labor Economics, Discussion Paper No.10471 (2017).

13 Viz např. AI outperforming humans in flight, and especially combat flight simulation: Nicholas Ernest et al., ‘Genetic Fuzzy based Artificial Intelligence for Unmanned Combat Aerial Vehicle Control in Simulated Air Combat Missions’, Journal of Defense Management 6:1 (2016), 1–7; inteligentní vyučování v malých skupinách a vyučovací systémy: Kurt VanLehn, ‘The Relative Effectiveness of Human Tutoring, Intelligent Tutoring Systems, and Other Tutoring Systems’, Educational Psychologist 46:4 (2011), 197–221; algoritmické obchodování: Giuseppe Nuti et al., ‘Algorithmic Trading’, Computer 44:11 (2011), 61–9; finanční plánování, správa portfolia apod.: Arash Baharammirzaee, ‘A comparative Survey of Artificial Intelligence Applications in Finance: Artificial Neural Networks, Expert System and Hybrid Intelligent Systems’, Neural Computing and Applications 19:8 (2010), 1165–1195; analýza komplexních dat v lékařských systémech, stanovení diagnózy a léčby: Marjorie Glass Zauderer et al., ‘Piloting IBM Watson Oncology within Memorial Sloan Kettering’s Regional Network’, Journal of Clinical Oncology 32:15 (2014), e17653; vytváření originálních textů v přirozeném jazyce z obrovského množství dat: Jean-Sébastien Vayre et al., ‘Communication Mediated through Natural Language Generation in Big Data Environments: The Case of Nomao’, Journal of Computer and Communication 5 (2017), 125–148 rozpoznávání obličeje: Florian Schroff, Dmitry Kalenichenko and James Philbin, ‘FaceNet: A Unified Embedding for Face Recognition and Clustering’, IEEE Conference on Computer Vision and Pattern Recognition (CVPR) (2015), 815–823; a řízení: Cristiano Premebida, ‘A Lidar and Vision-based Approach for Pedestrian and Vehicle Detection and Tracking’, 2007 IEEE Intelligent Transportation Systems Conference (2007).

14 Daniel Kahneman, Thinking, Fast and Slow (New York: Farrar, Straus & Giroux, 2011); Dan Ariely, Predictably Irrational (New York: Harper, 2009); Brian D. Ripley, Pattern Recognition and Neural Networks (Cambridge: Cambridge University Press, 2007); Christopher M. Bishop, Pattern Recognition and Machine Learning (New York: Springer, 2007).

15 Seyed Azimi et al., ‘Vehicular Networks for Collision Avoidance at Intersections’, SAE International Journal of Passenger Cars – Mechanical Systems 4 (2011), 406–416; Swarun Kumar et al., ‘CarSpeak: A Content-Centric Network for Autonomous Driving’, SIGCOM Computer Communication Review 42 (2012), 259–270; Mihail L. Sichitiu and Maria Kihl, ‘Inter-Vehicle Communication Systems: A Survey’, IEEE Communications Surveys & Tutorials (2008), 10; Mario Gerla, Eun-Kyu Lee and Giovanni Pau, ‘Internet of Vehicles: From Intelligent Grid to Autonomous Cars and Vehicular Clouds’, 2014 IEEE World Forum on Internet of Things (WF-IoT) (2014), 241–246.

16 David D. Luxton et al., ‘mHealth for Mental Health: Integrating Smartphone Technology in Behavioural Healthcare’, Professional Psychology: Research and Practice 42:6 (2011), 505–512; Abu Saleh Mohammad Mosa, Illhoi Yoo and Lincoln Sheets, ‘A Systematic Review of Healthcare Application for Smartphones’, BMC Medical Informatics and Decision Making 12:1 (2012), 67; Karl Frederick Braekkan Payne, Heather Wharrad and Kim Watts, ‘Smartphone and Medical Related App Use among Medical Students and Junior Doctors in the United Kingdom (UK): A Regional Survey’, BMC Medical Informatics and Decision Making 12:1 (2012), 121; Sandeep Kumar Vashist, E. Marion Schneider and John H. T. Loung, ‘Commercial Smartphone-Based Devices and Smart Applications for Personalised Healthcare Monitoring and Management’, Diagnostics 4:3 (2014), 104–128; Maged N. Kamel Bouls et al., ‘How Smartphones Are Changing the Face of Mobile and Participatory Healthcare: An Overview, with Example from eCAALYX’, BioMedical Engineering OnLine 10:24 (2011), https://doi.org/10.1186/1475-925X-10-24, 30. 7. 2017; Paul J. F. White, Blake W. Podaima and Marcia R. Friesen, ‘Algorithms for Smartphone and Tablet Image Analysis for Healthcare Applications’, IEEE Access 2 (2014), 831–840.

17 World Health Organization, Global status report on road safety 2015 (2016); ‘Estimates for 2000–2015, Cause-Specific Mortality’, http://www.who.int/healthinfo/global_burden_disease/estimates/en/index1.html, 6. 9. 2017.

18 Daniel J. Fagnant and Kara Kockelman, ‘Preparing a Nation for Autonomous Vehicles: Opportunities, Barriers and Policy Recommendations’, Transportation Research Part A: Policy and Practice 77 (2015), 167–81; viz např. OECD/ITF, Road Safety Annual Report 2016 (Paris: OECD Publishing, 2016), http://dx.doi.org/10.1787/irtad-2016-en.

19 Kristofer D. Kusano and Hampton C. Gabler, ‘Safety Benefits of Forward Collision Warning, Brake Assist, and Autonomous Braking Systems in Rear-End Collisions’, IEEE Transactions on Intelligent Transportation Systems 13:4 (2012), 1546–1555; James M. Anderson et al., Autonomous Vehicle Technology: A Guide for Policymakers (Santa Monica: RAND Corporation, 2014), esp. 13–15; Daniel J. Fagnant and Kara Kockelman, ‘Preparing a Nation for Autonomous Vehicles: Opportunities, Barriers and Policy Recommendations’, Transportation Research Part A: Policy and Practice 77 (2015), 167–181; Jean-Francois Bonnefon, Azim Shariff and Iyad Rahwan, ‘Autonomous Vehicles Need Experimental Ethics: Are We Ready for Utilitarian Cars?’, arXiv (2015), 1–15. Seyed R. Azimi et al., ‘Vehicular Networks for Collision Avoidance at Intersections’, SAE International Journal of Passenger Cars – Mechanical Systems 4:1 (2011), 406–416; Swarun Kumar et al., ‘CarSpeak: A Content-Centric Network for Autonomous Driving’, SIGCOM Computer Communication Review 42:4 (2012), 259–270; Mihail L. Sichitiu and Maria Kihl, ‘Inter-Vehicle Communication Systems: A Survey’, IEEE Communications Surveys & Tutorials 10:2 (2008); Mario Gerla et al., ‘Internet of Vehicles: From Intelligent Grid to Autonomous Cars and Vehicular Clouds’, 2014 IEEE World Forum on Internet of Things (WF-IoT) (2014), 241–246.

20 Michael Chui, James Manyika and Mehdi Miremadi, ‘Where Machines Could Replace Humans – and Where They Can’t (Yet)’, McKinsey Quarterly (2016), http://www.mckinsey.com/business-functions/digital-mckinsey/our-insights/where-machines-could-replace-humans-and-where-they-cant-yet, 1. 3. 2018.

21 Wu Youyou, Michal Kosinski and David Stillwell, ‘Computer-based personality judgments are more accurate than those made by humans’, PANS, vol. 112 (2014), 1036–1038.

22 Stuart Dredge, ‘AI and music: will we be slaves to the algorithm?’ Guardian, 6. 8. 2017, https://www.theguardian.com/technology/2017/aug/06/artificial-intelligence-and-will-we-be-slaves-to-the-algorithm, 15. 10. 2017. Jose David Fernández and Francisco Vico, ‘AI Methods in Algorithmic Composition: A Comprehensive Survey’, Journal of Artificial Intelligence Research 48 (2013), 513–582.

23 Eric Topol, The Patient Will See You Now: The Future of Medicine is in Your Hands (New York: Basic Books, 2015); Robert Wachter, The Digital Doctor: Hope, Hype and Harm at the Dawn of Medicine’s Computer Age (New York: McGraw-Hill Education, 2015); Simon Parkin, ‘The Artificially Intelligent Doctor Will Hear You Now’, MIT Technology Review (2016), https://www.technologyreview.com/s/600868/the-artificially-intelligent-doctor-will-hear-you-now/; James Gallagher, ‘Artificial intelligence “as good as cancer doctors”’, BBC, 26. 1. 2017, http://www.bbc.com/news/health-38717928.

24 Kate Brannen, ‘Air Force’s lack of drone pilots reaching “crisis” levels’, Foreign Policy, 15. 1. 2015, http://foreignpolicy.com/2015/01/15/air-forces-lack-of-drone-pilots-reaching-crisis-levels/.

25 Tyler Cowen, Average is Over: Powering America Beyond the Age of the Great Stagnation (New York: Dutton, 2013); Brad Bush, ‘How combined human and computer intelligence will redefine jobs’, TechCrunch (2016), https://techcrunch.com/2016/11/01/how-combined-human-and-computer-intelligence-will-redefine-jobs/.

26 Ulrich Raulff, Farewell to the Horse: The Final Century of Our Relationship (London: Allen Lane, 2017); Gregory Clark, A Farewell to Alms: A Brief Economic History of the World (Princeton: Princeton University Press, 2008), 286; Margo DeMello, Animals and Society: An Introduction to Human-Animal Studies (New York: Columbia University Press, 2012), 197; Clay McShane and Joel Tarr, ‘The Decline of the Urban Horse in American Cities’, Journal of Transport History 24:2 (2003), 177–198.

27 Lawrence F. Katz and Alan B. Krueger, ‘The Rise and Nature of Alternative Work Arrangements in the United States, 1995–2015’, National Bureau of Economic Research (2016); Peter H. Cappelli and J. R. Keller, ‘A Study of the Extent and Potential Causes of Alternative Employment Arrangements’, ILR Review 66:4 (2013), 874–901; Gretchen M. Spreitzer, Lindsey Cameron and Lyndon Garrett, ‘Alternative Work Arrangements: Two Images of the New World of Work’, Annual Review of Organizational Psychology and Organizational Behavior 4 (2017), 473–499; Sarah A. Donovan, David H. Bradley and Jon O. Shimabukuru, ‘What Does the Gig Economy Mean for Workers?’, Washington DC: Congressional Research Service (2016), https://fas.org/sgp/crs/misc/R44365.pdf, 11. 2. 2018; ‘More Workers Are in Alternative Employment Arrangements’, Pew Research Center, 28. 9. 2016, http://www.pewsocialtrends.org/2016/10/06/the-state-of-american-jobs/st_2016-10-06_jobs-26/, 11. 2. 2018.

28 David Ferrucci et al.,‘Watson: Beyond Jeopardy!’, Artificial Intelligence 199–200 (2013), 93–105.

29 ‘Google’s AlphaZero Destroys Stockfish in 100-Game Match’, Chess.com, 6. 12. 2017, https://www.chess.com/news/view/google-s-alphazero-destroys-stockfish-in-100-game-match, 11. 2. 2018; David Silver et al., ‘Mastering Chess and Shogi by Self-Play with a General Reinforcement Learning Algorithm’, arXiv (2017), https://arxiv.org/pdf/1712.01815.pdf, 2. 2. 2018; Sarah Knapton, ‘Entire Human Chess Knowledge Learned and Surpassed by DeepMind’s AlphaZero in Four Hours’, Telegraph, 6. 12. 2017, http://www.telegraph.co.uk/science/2017/12/06/entire-human-chess-knowledge-learned-surpassed-deepminds-alphazero/, 11. 2. 2018.

30 Cowen, Average is Over, op. cit.; Tyler Cowen, ‘What are humans still good for? The turning point in freestyle chess may be approaching’ (2013), http://marginalrevolution.com/marginalrevolution/2013/11/what-are-humans-still-good-for-the-turning-point-in-freestyle-chess-may-be-approaching.html.

31 Maddalaine Ansell, ‘Jobs for Life Are a Thing of the Past. Bring On Lifelong Learning’, Guardian, 31. 5. 2016, https://www.theguardian.com/higher-education-network/2016/may/31/jobs-for-life-are-a-thing-of-the-past-bring-on-lifelong-learning.

32 Alex Williams, ‘Prozac Nation Is Now the United States of Xanax’, New York Times, 10. 6. 2017, https://www.nytimes.com/2017/06/10/style/anxiety-is-the-new-depression-xanax.html.

33 Simon Rippon, ‘Imposing Options on People in Poverty: The Harm of a Live Donor Organ Market’, Journal of Medical Ethics 40 (2014), 145–150; I. Glenn Cohen, ‘Regulating the Organ Market: Normative Foundations for Market Regulation’, Law and Contemporary Problems 77 (2014); Alexandra K. Glazier, ‘The Principles of Gift Law and the Regulation of Organ Donation’, Transplant International 24 (2011), 368–372; Megan McAndrews and Walter E. Block, ‘Legalizing Saving Lives: A Proposition for the Organ Market’, Insights to A Changing World Journal 2015, 1–17.

34 James J. Hughes, ‘A Strategic Opening for a Basic Income Guarantee in the Global Crisis Being Created by AI, Robots, Desktop Manufacturing and BioMedicine’, Journal of Evolution & Technology 24 (2014), 45–61; Alan Cottey, ‘Technologies, Culture, Work, Basic Income and Maximum Income’, AI & Society 29 (2014), 249–257.

35 Jon Henley, ‘Finland Trials Basic Income for Unemployed’, Guardian, 3. 1. 2017, https://www.theguardian.com/world/2017/jan/03/finland-trials-basic-income-for-unemployed, 1. 3. 2018.

36 ‘Swiss Voters Reject Proposal to Give Basic Income to Every Adult and Child’, Guardian, 5. 6. 2017, https://www.theguardian.com/world/2016/jun/05/swiss-vote-give-basic-income-every-adult-child-marxist-dream.

37 Isabel Hunter, ‘Crammed into squalid factories to produce clothes for the West on just 20p a day, the children forced to work in horrific unregulated workshops of Bangladesh’, Daily Mail, 1. 12. 2015, http://www.dailymail.co.uk/news/article-3339578/Crammed-squalid-factories-produce-clothes-West-just-20p-day-children-forced-work-horrific-unregulated-workshops-Bangladesh.html, 15. 10. 2017; Chris Walker and Morgan Hartley, ‘The Culture Shock of India’s Call Centers’, Forbes, 16. 12. 2012, https://www.forbes.com/sites/morganhartley/2012/12/16/the-culture-shock-of-indias-call-centres/#17bb61d372f5, 12. 10. 2017.

38 Klaus Schwab and Nicholas Davis, Shaping the Fourth Industrial Revolution (World Economic Forum, 2018), 54. On long-term development strategies, see Ha-Joon Chang, Kicking Away the Ladder: Development Strategy in Historical Perspective (London: Anthem Press, 2003).

39 Lauren Gambini, ‘Trump Pans Immigration Proposal as Bringing People from “Shithole Countries”’, Guardian, 12. 1. 2018, https://www.theguardian.com/us-news/2018/jan/11/trump-pans-immigration-proposal-as-bringing-people-from-shithole-countries, 11. 2. 2018.

40 Thomas Piketty, Capital in the Twenty-First Century (Cambridge, MA: Harvard University Press, 2013).

41 ‘2017 Statistical Report on Ultra-Orthodox Society in Israel’, Israel Democracy Institute and Jerusalem Institute for Israel Studies (2017), https://en.idi.org.il/articles/20439, 1. 1. 2018; Melanie Lidman, ‘As ultra-Orthodox women bring home the bacon, don’t say the F-word’, Times of Israel, 1. 1. 2016, https://www.timesofisrael.com/as-ultra-orthodox-women-bring-home-the-bacon-dont-say-the-f-word/, 15. 10. 2017.

42 Melanie Lidman, ‘As ultra-Orthodox women bring home the bacon, don’t say the F-word’, Times of Israel, 1. 1. 2016, https://www.timesofisrael.com/as-ultra-Orthodox-women-bring-home-the-bacon-dont-say-the-f-word/, 15. 10. 2017; ‘Statistical Report on Ultra-Orthodox Society in Israel’, Israel Democracy Institute and Jerusalem Institute for Israel Studies 18 (2016), https://en.idi.org.il/media/4240/shnaton-e_8-9-16_web.pdf, 15. 10. 2017. Izrael byl podle OECD, pokud jde o spokojenost obyvatel, nedávno ohodnocen jako 11. z 38 zemí: ‘Life Satisfaction’, OECD Better Life Index, http://www.oecdbetterlifeindex.org/topics/life-satisfaction/, 15. 10. 2017.

43 ‘2017 Statistical Report on Ultra-Orthodox Society in Israel’, Israel Democracy Institute and Jerusalem Institute for Israel Studies (2017), https://en.idi.org.il/articles/20439, 1. 1. 2018.

KAPITOLA 3.

44 Margaret Thatcher, ‘Interview for Woman’s Own (“no such thing as society”)’, Margaret Thatcher Foundation, 23. 9. 1987, https://www.margaretthatcher.org/document/106689, 7. 1. 2018.

45 Keith Stanovich, Who Is Rational? Studies of Individual Differences in Reasoning (New York: Psychology Press, 1999).

46 Richard Dawkins, ‘Richard Dawkins: We Need a New Party – the European Party’, NewStatesman, 29. 3. 2017, https://www.newstatesman.com/poli-tics/uk/2017/03/richard-dawkins-we-need-new-party-european-party, 1. 3. 2018.

47 Steven Swinford, ‘Boris Johnson’s allies accuse Michael Gove of “systematic and calculated plot” to destroy his leadership hopes’, Telegraph, 30. 6. 2016, http://www.telegraph.co.uk/news/2016/06/30/boris-johnsons-allies-accuse-michael-gove-of-systematic-and-calc/, 3. 9. 2017; Rowena Mason and Heather Stewart, ‘Gove’s thunderbolt and Boris’s breaking point: a shocking Tory morning’, Guardian, 30. 6. 2016, https://www.theguardian.com/politics/2016/jun/30/goves-thunderbolt-boris-johnson-tory-morning, 3. 9. 2017.

48 James Tapsfield, ‘Gove presents himself as the integrity candidate for Downing Street job but sticks the knife into Boris AGAIN’, Daily Mail, 1. 7. 2016, http://www.dailymail.co.uk/news/article-3669702/I-m-not-great-heart-s-right-place-Gove-makes-bizarre-pitch-Downing-Street-admitting-no-charisma-doesn-t-really-want-job.html, 3. 9. 2017.

49 V roce 2017 vytvořil stanfordský tým algoritmus, který dokáže údajně zjistit, zda jste gay nebo heterosexuál, s přesností 91 procent, a to výhradně na základě analýzy několika fotografií vašeho obličeje. (https://osf.io/zn79k/). Avšak vzhledem k tomu, že byl algoritmus vyvinut na podkladě fotografií, které lidé sami vybrali pro vkládání na seznamovací stránky, může algoritmus ve skutečnosti identifikovat rozdíly v kulturních ideálech. Není to tak, že obličejové rysy gayů se nutně liší od obličejových rysů heterosexuálů. Gayové, kteří vkládají fotky na nějakou homosexuální seznamovací stránku, se spíš snaží přizpůsobit různým kulturním ideálům než heterosexuálové, kteří nahrávají fotky na seznamovací stránky pro heterosexuály.

50 David Chan, ‘So Why Ask Me? Are Self-Report Data Really That Bad?’ in Charles E. Lance and Robert J. Vandenberg (eds.), Statistical and Methodological Myths and Urban Legends (New York, London: Routledge, 2009), 309–336; Delroy L. Paulhus and Simine Vazire, ‘The Self-Report Method’ in Richard W. Robins, R. Chris Farley and Robert F. Krueger (eds.), Handbook of Research Methods in Personality Psychology (London, New York: The Guilford Press, 2007), 228–233.

51 Elizabeth Dwoskin and Evelyn M. Rusli, ‘The Technology that Unmasks Your Hidden Emotions’, Wall Street Journal, 28. 1. 2015, https://www.wsj.com/articles/startups-see-your-face-unmask-your-emotions-1422472398, 6. 9. 2017.

52 Norberto Andrade, ‘Computers Are Getting Better Than Humans at Facial Recognition’, Atlantic, 9. 6. 2014, https://www.theatlantic.com/technology/archive/2014/06/bad-news-computers-are-getting-better-than-we-are-at-facial-recognition/372377/, 10. 12. 2017; Elizabeth Dwo-skin and Evelyn M. Rusli, ‘The Technology That Unmasks Your Hidden Emotions’, Wall Street Journal, 28. 6. 2015, https://www.wsj.com/articles/startups-see-your-face-unmask-your-emotions-1422472398, 10. 12. 2017; Sophie K. Scott, Nadine Lavan, Sinead Chen and Carolyn McGettigan, ‘The Social Life of Laughter’, Trends in Cognitive Sciences 18:12 (2014), 618–620.

53 Daniel First, ‘Will big data algorithms dismantle the foundations of liberalism?’, AI & Soc, 10.1007/s00146-017-0733-4.

54 Carole Cadwalladr, ‘Google, Democracy and the Truth about Internet Search’, Guardian, 4. 12. 2016, https://www.theguardian.com/technology/2016/dec/04/google-democracy-truth-internet-search-facebook, 6. 9. 2017.

55 Jeff Freak and Shannon Holloway, ‘How Not to Get to Straddie’, Red Land City Bulletin, 15. 3. 2012, http://www.redlandcitybulletin.com.au/story/104929/how-not-to-get-to-straddie/, 1. 3. 2018.

56 Michelle McQuigge, ‘Woman Follows GPS; Ends Up in Ontario Lake’, Toronto Sun, 13. 5. 2016, http://torontosun.com/2016/05/13/woman-follows-gps-ends-up-in-ontario-lake/wcm/fddda6d6-6b6e-41c7-88e8-aecc501faaa5, 1. 3. 2018; ‘Woman Follows GPS into Lake’, News.com.au, 16. 5. 2016, http://www.news.com.au/technology/gadgets/woman-follows-gps-into-lake/news-story/a7d362dfc4634fd094651afc63f853a1, 1. 3. 2018.

57 Henry Grabar, ‘Navigation Apps Are Killing Our Sense of Direction. What if They Could Help Us Remember Places Instead?’ Slate, http://www.slate.com/blogs/moneybox/2017/07/10/google_and_waze_are_killing_out_sense_of_direction_what_if_they_could_help.html, 6. 9. 2017.

58 Joel Delman, ‘Are Amazon, Netflix, Google Making Too Many Decisions For Us?’, Forbes, 24. 11. 2010, https://www.forbes.com/2010/11/24/amazon-netflix-google-technology-cio-network-decisions.html, 6. 9. 2017; Cecilia Mazanec, ‘Will Algorithms Erode Our Decision-Making Skills?’, NPR, 8. 2. 2017, http://www.npr.org/sections/alltechconsidered/2017/02/08/514120713/will-algorithms-erode-our-decision-making-skills, 6. 9. 2017.

59 Jean-Francois Bonnefon, Azim Shariff and Iyad Rawhan, ‘The Social Dilemma of Autonomous Vehicles’, Science 352:6293 (2016), 1573–1576.

60 Christopher W. Bauman et al., ‘Revisiting External Validity: Concerns about Trolley Problems and Other Sacrificial Dilemmas in Moral Psychology’, Social and Personality Psychology Compass 8:9 (2014), 536–554.

61 John M. Darley and Daniel C. Batson, ‘“From Jerusalem to Jericho”: A Study of Situational and Dispositional Variables in Helping Behavior’, Journal of Personality and Social Psychology 27:1 (1973), 100–108.

62 Kristofer D. Kusano and Hampton C. Gabler, ‘Safety Benefits of Forward Collision Warning, Brake Assist, and Autonomous Braking Systems in Rear-End Collisions’, IEEE Transactions on Intelligent Transportation Systems 13:4 (2012), 1546–1555; James M. Anderson et al., Autonomous Vehicle Technology: A Guide for Policymakers (Santa Monica: RAND Corporation, 2014), esp. 13–15; Daniel J. Fagnant and Kara Kockelman, ‘Preparing a Nation for Autonomous Vehicles: Opportunities, Barriers and Policy Recommendations’, Transportation Research Part A: Policy and Practice 77 (2015), 167–181.

63 Tim Adams, ‘Job Hunting Is a Matter of Big Data, Not How You Perform at an Interview’, Guardian, 10. 5. 2014, https://www.theguardian.com/technology/2014/may/10/job-hunting-big-data-interview-algorithms-employees, 6. 9. 2017.

64 Cathy O’Neil, Weapons of Math Destruction: How Big Data Increases Inequality and Threatens Democracy (New York: Crown, 2016). Toto je skutečně povinné čtení pro každého, kdo se zajímá o potenciální účinky algoritmů na společnost a politiku.

65 Bonnefon, Shariff and Rawhan, ‘Social Dilemma of Autonomous Vehicles’.

66 Vincent C. Müller and Thomas W. Simpson, ‘Autonomous Killer Robots Are Probably Good News’, University of Oxford, Blavatnik School of Government Policy Memo, listopad 2014; Ronald Arkin, Governing Lethal Behaviour: Embedding Ethics in a Hybrid Deliberative/Reactive Robot Architecture, Georgia Institute of Technology, Mobile Robot Lab, 2007, 1–13.

67 Bernd Greiner, War without Fronts: The USA in Vietnam, trans. Anne Wyburd and Victoria Fern (Cambridge, MA: Harvard University Press, 2009), 16. Herbert Kelman and V. Lee Hamilton, ‘The My Lai Massacre: A Military Crime of Obedience’ in Jodi O’Brien and David M. Newman (eds.), Sociology: Exploring the Architecture of Everyday Life Reading (Los Angeles: Pine Forge Press, 2010), 13–25.

68 Robert J. Donia, Radovan Karadzic: Architect of the Bosnian Genocide (Cambridge: Cambridge University Press, 2015); Isabella Delpla, Xavier Bougarel and Jean-Louis Fournel, Investigating Srebrenica: Institutions, Facts, and Responsibilities (New York, Oxford: Berghahn Books, 2012).

69 Noel E. Sharkey, ‘The Evitability of Autonomous Robot Warfare’, International Rev. Red Cross 94 (886) 2012, 787–799.

70 Ben Schiller, ‘Algorithms Control Our Lives: Are They Benevolent Rulers or Evil Dictators?’, Fast Company, 21. 2. 2017, https://www.fastcompany.com/3068167/algorithms-control-our-lives-are-they-benevolent-rulers-or-evil-dictators, 17. 9. 2017.

71 Elia Zureik, David Lyon and Yasmeen Abu-Laban (eds.), Surveillance and Control in Israel/Palestine: Population, Territory and Power (London: Routledge, 2011); Elia Zureik, Israel’s Colonial Project in Palestine (London: Routledge, 2015); Torin Monahan (ed.), Surveillance and Security: Technological Politics and Power in Everyday Life (London: Routledge, 2006); Nadera Shalhoub-Kevorkian, ‘E-Resistance and Technological In/Security in Everyday Life: The Palestinian case’, British Journal of Criminology, 52:1 (2012), 55–72; Or Hirschauge and Hagar Sheizaf, ‘Targeted Prevention: Exposing the New System for Dealing with Individual Terrorism’, Haaretz, 26. 5. 2017, https://www.haaretz.co.il/magazine/.premium-1.4124379, 17. 9. 2017; Amos Harel, ‘The IDF Accelerates the Crisscrossing of the West Bank with Cameras and Plans to Surveille all Junctions’, Haaretz, 18. 6. 2017, https://www.haaretz.co.il/news/politics/.premium-1.4179886, 17. 9. 2017; Neta Alexander, ‘This is How Israel Controls the Digital and Cellular Space in the Territories’, 31. 3. 2016, https://www.haaretz.co.il/magazine/.premium-MAGAZINE-1.2899665, 12. 1. 2018; Amos Harel, ‘Israel Arrested Hundreds of Palestinians as Suspected Terrorists Due to Publications on the Internet’, Haaretz, 16. 4. 2017, https://www.haaretz.co.il/news/politics/.premium-1.4024578, 15. 1. 2018; Alex Fishman, ‘The Argaman Era’, Yediot Aharonot, Weekend Supplement, 28. 4. 2017, 6.

72 Yotam Berger, ‘Police Arrested a Palestinian Based on an Erroneous Translation of “Good Morning” in His Facebook Page’, Haaretz, 22. 10. 2017, https://www.haaretz.co.il/.premium-1.4528980, 12. 1. 2018.

73 William Beik, Louis XIV and Absolutism: A Brief Study with Documents (Boston, MA: Bedford/St Martin’s, 2000).

74 O’Neil, Weapons of Math Destruction, op. cit.; Penny Crosman, ‘Can AI Be Programmed to Make Fair Lending Decisions?’, American Banker, 27. 9. 2016, https://www.americanbanker.com/news/can-ai-be-programmed-to-make-fair-lending-decisions, 17. 9. 2017.

75 Matt Reynolds, ‘Bias Test to Prevent Algorithms Discriminating Unfairly’, New Scientist, 29. 5. 2017, https://www.newscientist.com/article/mg23431195–300-bias-test-to-prevent-algorithms-discriminating-unfairly/, 17. 9. 2017; Claire Cain Miller, ‘When Algorithms Discriminate’, New York Times, 9. 7. 2015, https://www.nytimes.com/2015/07/10/upshot/when-algorithms-discriminate.html, 17. 9. 2017; Hannah Devlin, ‘Discrimination by Algorithm: Scientists Devise Test to Detect AI Bias’, Guardian, 19. 12. 2016, https://www.theguardian.com/technology/2016/dec/19/discrimination-by-algorithm-scientists-devise-test-to-detect-ai-bias, 17. 9. 2017.

76 Snyder, The Road to Unfreedom, op. cit.

77 Anna Lisa Peterson, Being Animal: Beasts and Boundaries in Nature Ethics (New York: Columbia University Press, 2013), 100.

KAPITOLA 4.

78 ‘Richest 1 Percent Bagged 82 Percent of Wealth Created Last Year – Poorest Half of Humanity Got Nothing’, Oxfam, 22. 1. 2018, https://www.oxfam.org/en/pressroom/pressreleases/2018-01-22/richest-1-percent-bagged-82-percent-wealth-created-last-year, 28. 2. 2018; Josh Lowe, ‘The 1 Percent Now Have Half the World’s Wealth’, Newsweek, 14. 11. 2017, http://www.newsweek.com/1-wealth-money-half-world-global-710714, 28. 2. 2018; Adam Withnall, ‘All the World’s Most Unequal Countries Revealed in One Chart’, Independent, 23. 11. 2016, http://www.independent.co.uk/news/world/politics/credit-suisse-global-wealth-world-most-unequal-countries-revealed-a7434431.html, 11. 3. 2018.

79 Tim Wu, The Attention Merchants (New York: Alfred A. Knopf, 2016).

80 Cara McGoogan, ‘How to See All the Terrifying Things Google Knows about You’, Telegraph, 18. 8. 2017, http://www.telegraph.co.uk/technology/0/see-terrifying-things-google-knows/, 19. 10. 2017; Caitlin Dewey, ‘Everything Google Knows about You (and How It Knows It)’, Washington Post, 19. 11. 2014, https://www.washingtonpost.com/news/the-intersect/wp/2014/11/19/everything-google-knows-about-you-and-how-it-knows-it/?utm_term=.b81c3ce3ddd6, 19. 10. 2017.

81 Dan Bates, ‘YouTube Is Losing Money Even Though It Has More Than 1 Billion Viewers’, Daily Mail, 26. 2. 2015, http://www.dailymail.co.uk/news/article-2970777/YouTube-roughly-breaking-nine-years-purchased-Google-billion-viewers.html, 19. 10. 2017; Olivia Solon, ‘Google’s Bad Week: YouTube Loses Millions As Advertising Row Reaches US’, Guardian, 25. 3. 2017, https://www.theguardian.com/technology/2017/mar/25/google-youtube-advertising-extremist-content-att-verizon, 19. 10. 2017; Seth Fiegerman, ‘Twitter Is Now Losing Users in the US’, CNN, 27. 7. 2017, http://money.cnn.com/2017/07/27/technology/business/twitter-earnings/index.html, 19. 10. 2017.

KAPITOLA 5.

82 Mark Zuckerberg, ‘Building Global Community’, 16. 2. 2017, https://www.facebook.com/notes/mark-zuckerberg/building-global-community/10154544292806634/, 20. 8. 2017.

83 John Shinal, ‘Mark Zuckerberg: Facebook can play a role that churches and Little League once filled’, CNBC, 26. 6. 2017, https://www.cnbc.com/2017/06/26/mark-zuckerberg-compares-facebook-to-church-little-league.html, 20. 8. 2017.

84 http://www.cnbc.com/2017/06/26/mark-zuckerberg-compares-facebook-to-church-little-league.html; http://www.cnbc.com/2017/06/22/facebook-has-a-new-mission-following-fake-news-crisis-zuckerberg-says.html.

85 Robin Dunbar, Grooming, Gossip, and the Evolution of Language (Cambridge, MA: Harvard University Press, 1998).

86 Viz např. Pankaj Mishra, Age of Anger: A History of the Present (London: Penguin, 2017).

87 Derek Y. Darves and Michael C. Dreiling, Agents of Neoliberal Globalization: Corporate Networks, State Structures and Trade Policy (Cambridge: Cambridge University Press, 2016).

88 Lisa Eadicicco, ‘Americans Check Their Phones 8 Billion Times a Day’, Time, 15. 12. 2015, http://time.com/4147614/smartphone-usage-us-2015/, 20. 8. 2017; Julie Beck, ‘Ignoring People for Phones Is the New Normal’, Atlantic, 14. 6. 2016, https://www.theatlantic.com/technology/archive/2016/06/ignoring-people-for-phones-is-the-new-normal-phubbing-study/486845/, 20. 8. 2017.

89 Zuckerberg, ‘Building Global Community’, op. cit.

90 Time Well Spent, http://www.timewellspent.io/, 3. 9. 2017.

91 Zuckerberg, ‘Building Global Community’, op. cit.

92 https://www.theguardian.com/technology/2017/oct/04/facebook-uk-corporation-tax-profit; https://www.theguardian.com/business/2017/sep/21/tech-firms-tax-eu-turnover-google-amazon-apple; http://www.wired.co.uk/article/facebook-apple-tax-loopholes-deals.

KAPITOLA 6.

93 Samuel P. Huntington, The Clash of Civilizations and the Remaking of World Order (New York: Simon & Schuster, 1996); David Lauter and Brian Bennett, ‘Trump Frames Anti-Terrorism Fight As a Clash of Civilizations, Defending Western Culture against Enemies’, Los Angeles Times, 6. 7. 2017, http://www.latimes.com/politics/la-na-pol-trump-clash-20170706–story.html, 29. 1. 2018. Naomi O’Leary, ‘The Man Who Invented Trumpism: Geert Wilders’ Radical Path to the Pinnacle of Dutch Politics’, Politico, 23. 2. 2017, https://www.politico.eu/article/the-man-who-invented-trumpism-geert-wilders-netherlands-pvv-vvd-populist/, 31. 1. 2018.

94 Pankaj Mishra, From the Ruins of Empire: The Revolt Against the West and the Remaking of Asia (London: Penguin, 2013); Mishra, Age of Anger, op. cit.; Christopher de Bellaigue, The Muslim Enlightenment: The Modern Struggle Between Faith and Reason (London: The Bodley Head, 2017).

95 ‘Treaty Establishing A Constitution for Europe’, European Union, https://europa.eu/european-union/sites/europaeu/files/docs/body/treaty_establishing_a_constitution_for_europe_en.pdf, 18. 10. 2017.

96 Phoebe Greenwood, ‘Jerusalem Mayor Battles Ultra-Orthodox Groups over Women-Free Billboards’, Guardian, 15. 11. 2011, https://www.theguardian.com/world/2011/nov/15/jerusalem-mayor-battle-orthodox-billboards, 7. 1. 2018.

97 http://nypost.com/2015/10/01/orthodox-publications-wont-show-hillary-clintons-photo/

98 Simon Schama, The Story of the Jews: Finding the Words 1000 BC – 1492 AD (New York: Ecco, 2014), 190–197; Hannah Wortzman, ‘Jewish Women in Ancient Synagogues: Archaeological Reality vs. Rabbinical Legislation’, Women in Judaism 5:2 (2008), http://wjudaism.library.utoronto.ca/index.php/wjudaism/article/view/3537, 29. 1. 2018; Ross S. Kraemer, ‘Jewish Women in the Diaspora World of Late Antiquity’ in Judith R. Baskin (ed.), Jewish Women in Historical Perspective (Detroit: Wayne State University Press, 1991), esp. 49; Hachlili Rachel, Ancient Synagogues – Archaeology and Art: New Discoveries and Current Research (Leiden: Brill, 2014), 578–581; Zeev Weiss, ‘The Sepphoris Synagogue Mosaic: Abraham, the Temple and the Sun God – They’re All in There’, Biblical Archeology Society 26:5 (2000), 48–61; David Milson, Art and Architecture of the Synagogue in Late Antique Palestine (Leiden: Brill, 2007), 48.

99 Ivan Watson and Pamela Boykoff, ‘World’s Largest Muslim Group Denounces Islamist Extremism’, CNN, 10. 5. 2016, http://edition.cnn.com/2016/05/10/asia/indonesia-extremism/index.html, 8. 1. 2018; Lauren Markoe, ‘Muslim Scholars Release Open Letter To Islamic State Meticulously Blasting Its Ideology’, Huffington Post, 25. 9. 2014, https://www.huffingtonpost.com/2014/09/24/muslim-scholars-islamic-state_n_5878038.html, 8. 1. 2018; for the letter, see: ‘Open Letter to Al-Bagh-dadi’, http://www.lettertobaghdadi.com/, 8. 1. 2018.

100 Chris Perez, ‘Obama Defends the “True Peaceful Nature of Islam”’, New York Post, 18. 2. 2015, http://nypost.com/2015/02/18/obama-defends-the-true-peaceful-nature-of-islam/, 17. 10. 2017; Dave Boyer, ‘Obama Says Terrorists Not Motivated By True Islam’, Washington Times, 1. 2. 2015, http://www.washingtontimes.com/news/2015/feb/1/obama-says-terrorists-not-motivated-true-islam/, 18. 10. 2017.

101 De Bellaigue, The Islamic Enlightenment, op. cit.

102 Christopher McIntosh, The Swan King: Ludwig II of Bavaria (London: I. B. Tauris, 2012), 100.

103 Robert Mitchell Stern, Globalization and International Trade Policies (Hackensack: World Scientific, 2009), 23.

104 John K. Thornton, A Cultural History of the Atlantic World, 1250–1820 (Cambridge: Cambridge University Press, 2012), 110.

105 Susannah Cullinane, Hamdi Alkhshali and Mohammed Tawfeeq, ‘Tracking a Trail of Historical Obliteration: ISIS Trumpets Destruction of Nimrud’, CNN, 14. 4. 2015, http://edition.cnn.com/2015/03/09/world/iraq-isis-heritage/index.html, 18. 10. 2017.

106 Kenneth Pomeranz, The Great Divergence: China, Europe and the Making of the Modern World Economy (Princeton, Oxford: Princeton University Press, 2001), 36–38.

107 ‘ISIS Leader Calls for Muslims to Help Build Islamic State in Iraq’, CBCNEWS, 1. 7. 2014, http://www.cbc.ca/news/world/isis-leader-calls-for-muslims-to-help-build-islamic-state-in-iraq-1.2693353, 18. 10. 2017; Mark Townsend, ‘What Happened to the British Medics Who Went to Work for ISIS?’, Guardian, 12. 7. 2015, https://www.theguardian.com/world/2015/jul/12/british-medics-isis-turkey-islamic-state, 18. 10. 2017.

KAPITOLA 7.

108 Francis Fukuyama, Political Order and Political Decay: From the Industrial Revolution to the Globalization of Democracy (New York: Farrar, Straus & Giroux, 2014).

109 Ashley Killough, ‘Lyndon Johnson’s “Daisy” Ad, Which Changed the World of Politics, Turns 50’, CNN, 8. 9. 2014, http://edition.cnn.com/2014/09/07/politics/daisy-ad-turns-50/index.html, 19. 10. 2017.

110 ‘Cause-Specific Mortality: Estimates for 2000–2015’, World Health Organization, http://www.who.int/healthinfo/global_burden_disease/estimates/en/index1.html, 19. 10. 2017.

111 David E. Sanger and William J. Broad, ‘To counter Russia, US signals nuclear arms are back in a big way’, New York Times, 4. 2. 2018, https://www.nytimes.com/2018/02/04/us/politics/trump-nuclear-russia.html 6. 2. 2018; US Department of Defense, ‘Nuclear Posture Review 2018’, https://www.defense.gov/News/Special-Reports/0218_npr/ 6. 2. 2018; Jennifer Hansler, ‘Trump Says He Wants Nuclear Arsenal in “Tip-Top Shape”, Denies Desire to Increase Stockpile’, CNN, 12. 10. 2017, http://edition.cnn.com/2017/10/11/politics/nuclear-arsenal-trump/index.html, 19. 10. 2017; Jim Garamone, ‘DoD Official: National Defense Strategy Will Enhance Deterrence’, Department of Defense News, Defense Media Activity, 19. 1. 2018, https://www.defense.gov/News/Article/Article/1419045/dod-official-national-defense-strategy-will-rebuild-dominance-enhance-deterrence/, 28. 1. 2018.

112 Michael Mandelbaum, Mission Failure: America and the World in the Post-Cold War Era (New York: Oxford University Press, 2016).

113 Elizabeth Kolbert, Field Notes from a Catastrophe (London: Bloomsbury, 2006); Elizabeth Kolbert, The Sixth Extinction: An Unnatural History (London: Bloomsbury, 2014); Will Steffen et al., ‘Planetary Boundaries: Guiding Human Development on a Changing Planet’, Science 347:6223, 13. 2. 2015, DOI: 10.1126/science.1259855.

114 John Cook et al., ‘Quantifying the Consensus on Anthropogenic Global Warming in the Scientific Literature’, Environmental Research Letters 8:2 (2013); John Cook et al., ‘Consensus on Consensus: A Synthesis of Consensus Estimates on Human-Caused Global Warming’, Environmental Research Letters 11:4 (2016); Andrew Griffin, ‘15,000 Scientists Give Catastrophic Warning about the Fate of the World in New “Letter to Humanity”’, Independent, 13. 11. 2017, http://www.independent.co.uk/environment/letter-to-humanity-warning-climate-change-global-warming-scientists-union-concerned-a8052481.html, 8. 1. 2018; Justin Worland, ‘Climate Change Is Already Wreaking Havoc on Our Weather, Scientists Find’, Time, 15. 12. 2017, http://time.com/5064577/climate-change-arctic/, 8. 1. 2018.

115 Richard J. Millar et al., ‘Emission Budgets and Pathways Consistent with Limiting Warming to 1.5 C’, Nature Geoscience 10 (2017), 741–747; Joeri Rogelj et al., ‘Differences between Carbon Budget Estimates Unraveled’, Nature Climate Change 6 (2016), 245–252; Akshat Rathi, ‘Did We Just Buy Decades More Time to Hit Climate Goals’, Quartz, 21. 9. 2017, https://qz.com/1080883/the-breathtaking-new-climate-change-study-hasnt-changed-the-urgency-with-which-we-must-reduce-emissions/, 11. 2. 2018; Roz Pidcock, ‘Carbon Briefing: Making Sense of the IPCC’s New Carbon Budget’, Carbon Brief, 23. 10. 2013, https://www.carbonbrief.org/carbon-briefing-making-sense-of-the-ipccs-new-carbon-budget, 11. 2. 2018.

116 Jianping Huang et al., ‘Accelerated Dryland Expansion under Climate Change’, Nature Climate Change 6 (2016), 166–171; Thomas R. Knutson, ‘Tropical Cyclones and Climate Change’, Nature Geoscience 3 (2010), 157–163; Edward Hanna et al., ‘Ice-Sheet Mass Balance and Climate Change’, Nature 498 (2013), 51–59; Tim Wheeler and Joachim von Braun, ‘Climate Change Impacts on Global Food Security’, Science 341:6145 (2013), 508–513; A. J. Challinor et al., ‘A Meta-Analysis of Crop Yield under Climate Change and Adaptation’, Nature Climate Change 4 (2014), 287–291; Elisabeth Lingren et al., ‘Monitoring EU Emerging Infectious Disease Risk Due to Climate Change’, Science 336:6080 (2012), 418–419; Frank Biermann and Ingrid Boas, ‘Preparing for a Warmer World: Towards a Global Governance System to Protect Climate Change’, Global Environmental Politics 10:1 (2010), 60–88; Jeff Goodell, The Water Will Come: Rising Seas, Sinking Cities and the Remaking of the Civilized World (New York: Little, Brown and Company, 2017); Mark Lynas, Six Degrees: Our Future on a Hotter Planet (Washington: National Geographic, 2008); Naomi Klein, This Changes Everything: Capitalism vs. Climate (New York: Simon & Schuster, 2014); Kolbert, The Sixth Extinction, op. cit.

117 Johan Rockström et al., ‘A Roadmap for Rapid Decarbonization’, Science 355:6331, 23. 3. 2017, DOI: 10.1126/science.aah3443.

118 Institution of Mechanical Engineers, Global Food: Waste Not, Want Not (London: Institution of Mechanical Engineers, 2013), 12.

119 Paul Shapiro, Clean Meat: How Growing Meat Without Animals Will Revolutionize Dinner and the World (New York: Gallery Books, 2018).

120 ‘Russia’s Putin Says Climate Change in Arctic Good for Economy’, CBS News, 30. 3. 2017, http://www.cbc.ca/news/technology/russia-putin-climate-change-beneficial-economy-1.4048430, 1. 3. 2018; Neela Banerjee, ‘Russia and the US Could be Partners in Climate Change Inaction’, Inside Climate News, 7. 2. 2017, https://insideclimatenews.org/news/06022017/russia-vladimir-putin-donald-trump-climate-change-paris-climate-agreement, 1. 3. 2018; Noah Smith, ‘Russia Wins in a Retreat on Climate Change’, Bloomberg View, 15. 12. 2016, https://www.bloomberg.com/view/articles/2016–12-15/russia-wins-in-a-retreat-on-climate-change, 1. 3. 2018; Gregg Easterbrook, ‘Global Warming: Who Loses–and Who Wins?’, Atlantic (duben 2007), https://www.theatlantic.com/magazine/archive/2007/04/global-warming-who-loses-and-who-wins/305698/, 1. 3. 2018; Quentin Buckholz, ‘Russia and Climate Change: A Looming Threat’, Diplomat, 4. 2. 2016, https://thediplomat.com/2016/02/russia-and-climate-change-a-looming-threat/, 1. 3. 2018.

121 Brian Eckhouse, Ari Natter and Christopher Martin, ‘President Trump slaps tariffs on solar panels in major blow to renewable energy’, 22. 1. 2018, http://time.com/5113472/donald-trump-solar-panel-tariff/, 30. 1. 2018.

122 Miranda Green and Rene Marsh, ‘Trump Administration Doesn’t Want to Talk about Climate Change’, CNN, 13. 9. 2017, http://edition.cnn.com/2017/09/12/politics/trump-climate-change-silence/index.html, 22. 10. 2017; Lydia Smith, ‘Trump Administration Deletes Mention of “Climate Change” from Environmental Protection Agency’s Website’, Independent, 22. 10. 2017, http://www.independent.co.uk/news/world/americas/us-politics/donald-trump-administration-climate-change-deleted-environmental-protection-agency-website-a8012581.html, 22. 10. 2017; Alana Abramson, ‘No, Trump Still Hasn’t Changed His Mind About Climate Change After Hurricane Irma and Harvey’, Time, 11. 9. 2017, http://time.com/4936507/donald-trump-climate-change-hurricane-irma-hurricane-harvey/, 22. 10. 2017.

123 ‘Treaty Establishing A Constitution for Europe’, European Union, https://europa.eu/european-union/sites/europaeu/files/docs/body/treaty_establishing_a_constitution_for_europe_en.pdf, 23. 10. 2017.

KAPITOLA 8.

124 Bernard S. Cohn, Colonialism and Its Forms of Knowledge: The British in India (Princeton: Princeton University Press, 1996), 148.

125 ‘Encyclical Letter Laudato Si’ of the Holy Father Francis on Care for Our Common Home’, The Holy See, http://w2.vatican.va/content/francesco/en/encyclicals/documents/papa-francesco_20150524_enciclica-laudato-si.html, 3. 12. 2017.

126 Poprvé představeno S. Freudem v jeho pojednání z roku 1930 ‘Civilization and Its Discontents’: Sigmund Freud, Civilization and Its Discontents, trans. James Strachey (New York: W. W. Norton, 1961), 61.

127 Ian Buruma, Inventing Japan, 1853–1964 (New York: Modern Library, 2003).

128 Robert Axell, Kamikaze: Japan’s Suicide Gods (London: Longman, 2002).

129 Charles K. Armstrong, ‘Familism, Socialism and Political Religion in North Korea’, Totalitarian Movements and Political Religions 6:3 (2005), 383–394; Daniel Byman and Jennifer Lind, ‘Pyongyang’s Survival Strategy: Tools of Authoritarian Control in North Korea’, International Security 35:1 (2010), 44–74; Paul French, North Korea: The Paranoid Peninsula, 2nd edn (London, New York: Zed Books, 2007); Andrei Lankov, The Real North Korea: Life and Politics in the Failed Stalinist Utopia (Oxford: Oxford University Press, 2015); Young Whan Kihl, ‘Staying Power of the Socialist “Hermit Kingdom”’, in Hong Nack Kim and Young Whan Kihl (eds.), North Korea: The Politics of Regime Survival (New York: Routledge, 2006), 3–36.

KAPITOLA 9.

130 ‘Global Trends: Forced Displacement in 2016’, UNHCR, http://www.unhcr.org/5943e8a34.pdf, 11. 1. 2018.

131 Lauren Gambini, ‘Trump Pans Immigration Proposal as Bringing People from “Shithole Countries”’, Guardian, 12. 1. 2018, https://www.theguardian.com/us-news/2018/jan/11/trump-pans-immigration-proposal-as-bringing-people-from-shithole-countries, 11. 2. 2018.

132 Tal Kopan, ‘What Donald Trump Has Said about Mexico and Vice Versa’, CNN, 31. 8. 2016, https://edition.cnn.com/2016/08/31/politics/donald-trump-mexico-statements/index.html, 28. 12. 2018.

KAPITOLA 10.

133 http://www.telegraph.co.uk/news/0/many-people-killed-terrorist-attacks-uk/; National Consortium for the Study of Terrorism and Responses to Terrorism (START) (2016), Global Terrorism Database [Data file]. Retrieved from https://www.start.umd.edu/gtd; http://www.cnsnews.com/news/article/susan-jones/11774–number-terror-attacks-worldwide-dropped-13–2015; http://www.datagraver.com/case/people-killed-by-terrorism-per-year-in-western-europe-1970-2015; http://www.jewishvirtuallibrary.org/statistics-on-incidents-of-terrorism-worldwide; Gary LaFree, Laura Dugan and Erin Miller, Putting Terrorism in Context: Lessons from the Global Terrorism Database (London: Routledge, 2015); Gary LaFree, ‘Using open source data to counter common myths about terrorism’ in Brian Forst, Jack Greene and Jim Lynch (eds.), Criminologists on Terrorism and Homeland Security (Cambridge: Cambridge University Press, 2011), 411–442; Gary LaFree, ‘The Global Terrorism Database: Accomplishments and challenges’, Perspectives on Terrorism 4 (2010), 24–46; Gary LaFree and Laura Dugan, ‘Research on terrorism and countering terrorism’ in M. Tonry (ed.), Crime and Justice: A Review of Research (Chicago: University of Chicago Press, 2009), 413–477; Gary LaFree and Laura Dugan, ‘Introducing the global terrorism database’, Political Violence and Terrorism 19 (2007), 181–204.

134 ‘Deaths on the roads: Based on the WHO Global Status Report on Road Safety 2015’, World Health Organization, 26. 1. 2016; https://wonder.cdc.gov/mcd-icd10.html; ‘Global Status Report on Road Safety 2013’, World Health Organization; http://gamapserver.who.int/gho/interactive_charts/road_safety/road_traffic_deaths/atlas.html;http://www.who.int/violence_injury_prevention/road_safety_status/2013/en/; http://www.newsweek.com/2015–brought-biggest-us-traffic-death-increase-50-years-427759.

135 http://www.euro.who.int/en/health-topics/noncommunicable-diseases/diabetes/data-and-statistics; http://apps.who.int/iris/bitstream/10665/204871/1/9789241565257_eng.pdf?ua=1; https://www.theguardian.com/environment/2016/sep/27/more-than-million-died-due-air-pollution-china-one-year.

136 Gary Sheffield, Forgotten Victory: The First World War. Myths and Reality (London: Headline, 2001), 137–164.

137 ‘Victims of Palestinian Violence and Terrorism since September 2000’, Israel Ministry of Foreign Affairs, http://mfa.gov.il/MFA/ForeignPolicy/Terrorism/Palestinian/Pages/Victims%20of%20Palestinian%20Violence%20and%20Terrorism%20sinc.aspx, 23. 10. 2017.

138 ‘Car Accidents with Casualties, 2002’, Central Bureau of Statistics (in Hebrew), http://www.cbs.gov.il/www/publications/acci02/acci02h.pdf, 30. 10. 2017.

139 ‘Pan Am Flight 103 Fast Facts’, CNN, 16. 12. 2016, http://edition.cnn.com/2013/09/26/world/pan-am-flight-103-fast-facts/index.html, 23. 10. 2017.

140 Tom Templeton and Tom Lumley, ‘9/11 in Numbers’, Guardian, 18. 8. 2002, https://www.theguardian.com/world/2002/aug/18/usa.terrorism, 23. 10. 2017.

141 Ian Westwell and Dennis Cove (eds.), History of World War I, vol. 2 (New York: Marshall Cavendish, 2002), 431. pro Isonzo viz John R. Schindler, Isonzo: The Forgotten Sacrifice of the Great War (Westport: Praeger, 2001), 217–218.

142 Sergio Catignani, Israeli Counter-Insurgency and the Intifadas: Dilemmas of a Conventional Army (London: Routledge, 2008).

143 ‘Reported Rapes in France Jump 18% in Five Years’, France 24, 11. 8. 2015, http://www.france24.com/en/20150811-reported-rapes-france-jump-18-five-years, 11. 1. 2018.

KAPITOLA 11.

144 Yuval Noah Harari, Homo Deus: A Brief History of Tomorrow (New York: HarperCollins, 2017), 14–19; ‘Global Health Observatory Data Repository, 2012’, World Health Organization, http://apps.who.int/gho/data/node.main.RCODWORLD?lang=en, 16. 8. 2015; ‘Global Study on Homicide, 2013’, UNDOC, http://www.unodc.org/documents/gsh/pdfs/2014_GLOBAL_HOMICIDE_BOOK_web.pdf; 16. 8. 2015; http://www.who.int/healthinfo/global_burden_disease/estimates/en/index1.html.

145 ‘World Military Spending: Increases in the USA and Europe, Decreases in Oil-Exporting Countries’, Stockholm International Peace Research Institute, 24. 4. 2017, https://www.sipri.org/media/press-release/2017/world-military-spending-increases-usa-and-europe, 23. 10. 2017.

146 http://www.nationalarchives.gov.uk/battles/egypt/popup/telel4.htm.

147 Spencer C. Tucker (ed.), The Encyclopedia of the Mexican-American War: A Political, Social and Military History (Santa Barbara: ABC-CLIO, 2013), 131.

148 Ivana Kottasova, ‘Putin Meets Xi: Two Economies, Only One to Envy’, CNN, 2. 7. 2017, http://money.cnn.com/2017/07/02/news/economy/china-russia-putin-xi-meeting/index.html, 23. 10. 2017.

149 HDP je podle statistik MMF vypočítán na základě parity kupní síly: International Monetary Fund, ‘Report for Selected Countries and Subjects, 2017’, https://www.imf.org/external/pubs/ft/weo/2017/02/weodata/index.aspx, 27. 2. 2018.

150 http://www.businessinsider.com/isis-making-50–million-a-month-from-oil-sales-2015–10.

151 Ian Buruma, Inventing Japan (London: Weidenfeld & Nicolson, 2003); Eri Hotta, Japan 1941: Countdown to Infamy (London: Vintage, 2014).

KAPITOLA 12.

152 Zhttp://www.ancientpages.com/2015/10/19/10–remarkable-ancient-indian-sages-familiar-with-advanced-technology-science-long-before-modern-era/; https://www.hindujagruti.org/articles/31.html; http://mcknowledge.info/about-vedas/what-is-vedic-science/.

153 Z Conrad Hackett and David McClendon, ‘Christians Remain World’s Largest Religious Group, but They Are Declining in Europe’, Pew Research Center, 5. 4. 2017, http://www.pewresearch.org/fact-tank/2017/04/05/christians-remain-worlds-largest-religious-group-but-they-are-declining-in-europe/, 13. 11. 2017.

154 Jonathan Haidt, The Righteous Mind: Why Good People Are Divided by Politics and Religion (New York: Pantheon, 2012); Joshua Greene, Moral Tribes: Emotion, Reason, and the Gap Between Us and Them (New York: Penguin Press, 2013).

155 Marc Bekoff and Jessica Pierce, ‘Wild Justice – Honor and Fairness among Beasts at Play’, American Journal of Play 1:4 (2009), 451–475.

156 Frans de Waal, Our Inner Ape (London: Granta, 2005), kap. 5.

157 Frans de Waal, Bonobo: The Forgotten Ape (Berkeley: University of California Press, 1997), 157.

158 Příběh se stal námětem dokumentárního filmu s názvem Chimpanzee, natočeno 2010 v Disneynature.

159 M. E. J. Richardson, Hammurabi’s Laws (London, New York: T&T Clark International, 2000), 29–31.

160 Loren R. Fisher, The Eloquent Peasant, 2nd edn (Eugene: Wipf & Stock Publishers, 2015).

161 Někteří rabíni dovolili znesvětit šabat, aby zachránili pohana, tím, že spoléhali na typickou talmudickou vynalézavost. Argumentovali tím, že pokud se židé nepokusí pohany zachránit, pohany to rozzlobí, zaútočí na židy a zabijí je. Takže když zachráníte pohana, můžete nepřímo zachránit žida. I tento argument však zdůrazňuje odlišnou hodnotu přisuzovanou životu pohanů a židů.

162 Catherine Nixey, The Darkening Age: The Christian Destruction of the Classical World (London: Macmillan, 2017).

163 Charles Allen, Ashoka: The Search for India’s Lost Emperor (London: Little, Brown, 2012), 412–413.

164 Clyde Pharr et al. (eds.), The Theodosian Code and Novels, and the Sirmondian Constitutions (Princeton: Princeton University Press, 1952), 440, 467–471.

165 Ibid., esp. 472–473.

166 Sofie Remijsen, The End of Greek Athletics in Late Antiquity (Cambridge: Cambridge University Press, 2015), 45–51.

167 Ruth Schuster, ‘Why Do Jews Win So Many Nobels?’, Haaretz, 9. 10. 2013, https://www.haaretz.com/jewish/news/1.551520, 13. 11. 2017.

KAPITOLA 13.

168 Lillian Faderman, The Gay Revolution: The Story of the Struggle (New York: Simon & Schuster, 2015).

169 Elaine Scarry, The Body in Pain: The Making and Unmaking of the World (New York: Oxford University Press, 1985).

KAPITOLA 14.

170 Jonathan H. Turner, Incest: Origins of the Taboo (Boulder: Paradigm Publishers, 2005); Robert J. Kelly et al., ‘Effects of Mother-Son Incest and Positive Perceptions of Sexual Abuse Experiences on the Psychosocial Adjustment of Clinic-Referred Men’, Child Abuse & Neglect 26:4 (2002), 425–441; Mireille Cyr et al., ‘Intrafamilial Sexual Abuse: Brother-Sister Incest Does Not Differ from Father-Daughter and Stepfather-Stepdaughter Incest’, Child Abuse & Neglect 26:9 (2002), 957–973; Sandra S. Stroebel, ‘Father–Daughter Incest: Data from an Anonymous Computerized Survey’, Journal of Child Sexual Abuse 21:2 (2010), 176–199.

KAPITOLA 15.

171 Steven A. Sloman and Philip Fernbach, The Knowledge Illusion: Why We Never Think Alone (New York: Riverhead Books, 2017); Greene, Moral Tribes, op. cit.

172 Sloman and Fernbach, The Knowledge Illusion, op. cit., 20.

173 Eli Pariser, The Filter Bubble (London: Penguin Books, 2012); Greene, Moral Tribes, op. cit.

174 Greene, Moral Tribes, op. cit.; Dan M. Kahan, ‘The Polarizing Impact of Science Literacy and Numeracy on Perceived Climate Change Risks’, Nature Climate Change 2 (2012), 732–735. Pro srovnání viz Sophie Guy et al., ‘Investigating the Effects of Knowledge and Ideology on Climate Change Beliefs’, European Journal of Social Psychology 44:5 (2014), 421–429.

175 Arlie Russell Hochschild, Strangers in Their Own Land: Anger and Mourning on the American Right (New York: The New Press, 2016).

KAPITOLA 16.

176 Greene, Moral Tribes, op. cit.; Robert Wright, The Moral Animal (New York: Pantheon, 1994).

177 Kelsey Timmerman, Where Am I Wearing?: A Global Tour of the Countries, Factories, and People That Make Our Clothes (Hoboken: Wiley, 2012); Kelsey Timmerman, Where Am I Eating?: An Adventure Through the Global Food Economy (Hoboken: Wiley, 2013).

178 Reni Eddo-Lodge, Why I Am No Longer Talking to White People About Race (London: Bloomsbury, 2017); Ta-Nehisi Coates, Between the World and Me (Melbourne: Text Publishing Company, 2015).

179 Josie Ensor, ‘“Everyone in Syria Is Bad Now”, Says UN War Crimes Prosecutor as She Quits Post’, New York Times, 17. 8. 2017, http://www.telegraph.co.uk/news/2017/08/07/everyone-syria-bad-now-says-un-war-crimes-prosecutor-quits-post/, 18. 10. 2017.

180 Např. Helena Smith, ‘Shocking Images of Drowned Syrian Boy Show Tragic Plight of Refugees’, Guardian, 2. 9. 2015, https://www.theguardian.com/world/2015/sep/02/shocking-image-of-drowned-syrian-boy-shows-tragic-plight-of-refugees, 18. 10. 2017.

181 T. Kogut and I. Ritov, ‘The singularity effect of identified victims in separate and joint evaluations’, Organizational Behavior and Human Decision Processes 97:2 (2005), 106–116; D. A. Small and G. Loewenstein, ‘Helping a victim or helping the victim: Altruism and identifiability’, Journal of Risk and Uncertainty 26:1 (2003), 5–16; Greene, Moral Tribes, op. cit., 264.

182 Russ Alan Prince, ‘Who Rules the World?’, Forbes, 22. 7. 2013, https://www.forbes.com/sites/russalanprince/2013/07/22/who-rules-the-world/#63c9e31d7625, 18. 10. 2017.

KAPITOLA 17.

183 Julian Borger, ‘Putin Offers Ukraine Olive Branches Delivered by Russian Tanks’, Guardian, 4. 3. 2014, https://www.theguardian.com/world/2014/mar/04/putin-ukraine-olive-branches-russian-tanks, 11. 3. 2018.

184 Serhii Plokhy, Lost Kingdom: The Quest for Empire and the Making of the Russian Nation (New York: Basic Books, 2017); Snyder, The Road to Unfreedom, op. cit.

185 Matthew Paris, Matthew Paris’ English History, trans. J. A. Gyles, vol. 3 (London: Henry G. Bohn, 1854), 138–141; Patricia Healy Wasyliw, Martyrdom, Murder and Magic: Child Saints and Their Cults in Medieval Europe (New York: Peter Lang, 2008), 123–125.

186 Cecilia Kang and Adam Goldman, ‘In Washington Pizzeria Attack, Fake News Brought Real Guns’, New York Times, 5. 12. 2016, https://www.nytimes.com/2016/12/05/business/media/comet-ping-pong-pizza-shooting-fake-news-consequences.html, 12. 1. 2018.

187 Leonard B. Glick, Abraham’s Heirs: Jews and Christians in Medieval Europe (Syracuse: Syracuse University Press, 1999), 228–229.

188 Anthony Bale, ‘Afterword: Violence, Memory and the Traumatic Middle Ages’ in Sarah Rees Jones and Sethina Watson (eds.), Christians and Jews in Angevin England: The York Massacre of 1190, Narrative and Contexts (York: York Medieval Press, 2013), 297.

189 I když je citát často připisovaný Goebbelsovi, já ani můj oddaný vědecký asistent jsme nemohli ověřit, že to Goebbels někdy napsal nebo řekl.

190 Hilmar Hoffman, The Triumph of Propaganda: Film and National Socialism, 1933–1945 (Providence: Berghahn Books, 1997), 140.

191 ZLee Hockstader, ‘From A Ruler’s Embrace To A Life In Disgrace’, Washington Post, 10. 3. 1995, 29. 1. 2018.

192 Thomas Pakenham, The Scramble for Africa (London: Weidenfeld & Nicolson, 1991), 616–617.

KAPITOLA 18.

193 Aldous Huxley, Brave New World (London: Vintage, year?), kap. 17.

KAPITOLA 19.

194 Wayne A. Wiegand and Donald G. Davis (eds.), Encyclopedia of Library History (New York, London: Garland Publishing, 1994), 432–433.

195 Verity Smith (ed.), Concise Encyclopedia of Latin American Literature (London, New York: Routledge, 2013), 142, 180.

196 Cathy N. Davidson, The New Education: How to Revolutionize the University to Prepare Students for a World in Flux (New York: Basic Books, 2017); Bernie Trilling, 21st Century Skills: Learning for Life in Our Times (San Francisco: Jossey-Bass, 2009); Charles Kivunja, ‘Teaching Students to Learn and to Work Well with 21st Century Skills: Unpacking the Career and Life Skills Domain of the New Learning Paradigm’, International Journal of Higher Education 4:1 (2015). For the website of P21, viz: ‘P21 Partnership for 21st Century Learning’, http://www.p21.org/our-work/4cs-research-series, 12. 1. 2018. Viz např. ‘Preparing 21st Century Students for a Global Society’, NEA, http://www.nea.org/assets/docs/A-Guide-to-Four-Cs.pdf, 21. 1. 2018.

197 Maddalaine Ansell, ‘Jobs for Life Are a Thing of the Past. Bring On Lifelong Learning’, Guardian, 31. 5. 2016, https://www.theguardian.com/higher-education-network/2016/may/31/jobs-for-life-are-a-thing-of-the-past-bring-on-lifelong-learning.

198 ZErik B. Bloss et al., ‘Evidence for Reduced Experience-Dependent Dendritic Spine Plasticity in the Aging Prefrontal Cortex’, Journal of Neuroscience 31:21 (2011): 7831–7839; Miriam Matamales et al., ‘Aging-Related Dysfunction of Striatal Cholinergic Interneurons Produces Conflict in Action Selection’, Neuron 90:2 (2016), 362–372; Mo Costandi, ‘Does your brain produce new cells? A skeptical view of human adult neurogenesis’, Guardian, 23. 2. 2012, https://www.theguardian.com/science/neurophilosophy/2012/feb/23/brain-new-cells-adult-neurogenesis, 17. 8. 2017; Gianluigi Mongillo, Simon Rumpel and Yonatan Loewenstein, ‘Intrinsic volatility of synaptic connections – a challenge to the synaptic trace theory of memory’, Current Opinion in Neurobiology 46 (2017), 7–13.

KAPITOLA 20.

199 Karl Marx and Friedrich Engels, The Communist Manifesto (London, New York: Verso, 2012), 34–35.

200 Ibid., 35.

201 Raoul Wootlif, ‘Netanyahu Welcomes Envoy Friedman to “Jerusalem, Our Eternal Capital”’, Times of Israel, 16. 5. 2017, https://www.timesofisrael.com/netanyahu-welcomes-envoy-friedman-to-jerusalem-our-eternal-capital/, 12. 1. 2018; Peter Beaumont, ‘Israeli Minister’s Jerusalem Dress Proves Controversial in Cannes’, Guardian, 18. 5. 2017, https://www.theguardian.com/world/2017/may/18/israeli-minister-miri-regev-jerusalem-dress-controversial-cannes, 12. 1. 2018; Lahav Harkov, ‘New 80–Majority Jerusalem Bill Has Loophole Enabling City to Be Divided’, Jerusalem Post, 2. 1. 2018, http://www.jpost.com/Israel-News/Right-wing-coalition-passes-law-allowing-Jerusalem-to-be-divided-522627, 12. 1. 2018.

202 K. P. Schroder and Robert Connon Smith, ‘Distant Future of the Sun and Earth Revisited’, Monthly Notices of the Royal Astronomical Society 386:1 (2008), 155–163.

203 Roy A. Rappaport, Ritual and Religion in the Making of Humanity (Cambridge: Cambridge University Press, 1999); Graham Harvey, Ritual and Religious Belief: A Reader (New York: Routledge, 2005).

204 Toto je nejběžnější výklad, i když ne jediný, spojení hokus pokus: Leslie K. Arnovick, Written Reliquaries (Amsterdam: John Benjamins Publishing Company, 2006), 250, n. 30.

205 Joseph Campbell, The Hero with a Thousand Faces (London: Fontana Press, 1993), 235.

206 Xinzhong Yao, An Introduction to Confucianism (Cambridge: Cambridge University Press, 2000), 190–199.

207 ‘Flag Code of India, 2002’, Press Information Bureau, Government of India, http://pib.nic.in/feature/feyr2002/fapr2002/f030420021.html, 13. 8. 2017.

208 http://pib.nic.in/feature/feyr2002/fapr2002/f030420021.html.

209 https://www.thenews.com.pk/latest/195493-Heres-why-Indias-tallest-flag-cannot-be-hoisted-at-Pakistan-border.

210 Stephen C. Poulson, Social Movements in Twentieth-Century Iran: Culture, Ideology and Mobilizing Frameworks (Lanham: Lexington Books, 2006), 44.

211 Houman Sharshar (ed.), The Jews of Iran: The History, Religion and Culture of a Community in the Islamic World (New York: Palgrave Macmillan, 2014), 52–55; Houman M. Sarshar, Jewish Communities of Iran (New York: Encyclopedia Iranica Foundation, 2011), 158–160.

212 Gersion Appel, The Concise Code of Jewish Law, 2nd edn (New York: KTAV Publishing House, 1991), 191.

213 Robert O. Paxton, The Anatomy of Fascism (New York: Vintage Books, 2005).

214 Richard Griffiths, Fascism (London, New York: Continuum, 2005), 33.

215 Christian Goeschel, Suicide in the Third Reich (Oxford: Oxford University Press, 2009).

216 ‘Paris attacks: What happened on the night’, BBC, 9. 12. 2015, http://www.bbc.com/news/world-europe-34818994, 13. 8. 2017; Anna Cara, ‘ISIS expresses fury over French airstrikes in Syria; France says they will continue’, CTV News, 14. 11. 2015, http://www.ctvnews.ca/world/isis-expresses-fury-over-french-airstrikes-in-syria-france-says-they-will-continue-1.2658642, 13. 8. 2017.

217 Jean de Joinville, The Life of Saint Louis in M. R. B. Shaw (ed.), Chronicles of the Crusades (London: Penguin, 1963), 243; Jean de Joinville, Vie de saint Louis, ed. Jacques Monfrin (Paris, 1995), kap. 319, str. 156.

218 Ray Williams, ‘How Facebook Can Amplify Low Self-Esteem/Narcissism/Anxiety’, Psychology Today, 20. 5. 2014, https://www.psychologytoday.com/blog/wired-success/201405/how-facebook-can-amplify-low-self-esteemnarcissismanxiety, 17. 8. 2017.

219 Mahasatipatthana Sutta, kap. 2, odd. 1, ed. Vipassana Research Institute (Igatpuri: Vipassana Research Institute, 2006), 12–13.

220 Ibid., 5.

221 G. E. Harvey, History of Burma: From the Earliest Times to 10 March 1824 (London: Frank Cass & Co. Ltd, 1925), 252–260.

222 Brian Daizen Victoria, Zen at War (Lanham: Rowman & Littlefield, 2006); Buruma, Inventing Japan, op. cit.; Stephen S. Large, ‘Nationalist Extremism in Early Showa Japan: Inoue Nissho and the “Blood-Pledge Corps Incident”, 1932’, Modern Asian Studies 35:3 (2001), 533–564; W. L. King, Zen and the Way of the Sword: Arming the Samurai Psyche (New York: Oxford University Press, 1993); Danny Orbach, ‘A Japanese prophet: eschatology and epistemology in the thought of Kita Ikki’, Japan Forum 23:3 (2011), 339–361.

223 ‘Facebook removes Myanmar monk’s page for “inflammatory posts” about Muslims’, Scroll.in, 27. 2. 2018, https://amp.scroll.in/article/870245/facebook-removes-myanmar-monks-page-for-inflammatory-posts-about-muslims, 4. 3. 2018; Marella Oppenheim, ‘“It only takes one terrorist”: The Buddhist monk who reviles Myanmar’s Muslims’, Guardian, 12. 5. 2017, https://www.theguardian.com/global-development/2017/may/12/only-takes-one-terrorist-buddhist-monk-reviles-myanmar-muslims-rohingya-refugees-ashin-wirathu, 4. 3. 2018.

224 Jerzy Lukowski and Hubert Zawadzki, A Concise History of Poland (Cambridge: Cambridge University Press, 2001), 163.

KAPITOLA 21.

225 www.dhamma.org.

226 Daniel Goleman and Richard J. Davidson, Altered Traits: Science Reveals How Meditation Changes Your Mind, Brain and Body (New York: Avery, 2017).

Obsah

Obálka

Titul

Tiráž

Věnování

Úvodem

Část I. - PROBLÉM VĚDECKO-TECHNICKÉ REVOLUCE

Kapitola 1.

Kapitola 2.

Kapitola 3.

Kapitola 4.

Část II. - PROBLÉM POLITIKY

Kapitola 5.

Kapitola 6.

Kapitola 7.

Kapitola 8.

Kapitola 9.

ČÁST III. : ZOUFALSTVÍ A NADĚJE

Kapitola 10.

Kapitola 11.

Kapitola 12.

Kapitola 13.

Kapitola 14.

Část IV. - PRAVDA

Kapitola 15.

Kapitola 16.

Kapitola 17.

Kapitola 18.

Část V. - HOUŽEVNATOST

Kapitola 19.

Kapitola 20.

Kapitola 21.

Poděkování

Poznámky a vysvětlivky