Prodáno 16.09.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi
Václav Tabášek, v.tabasek@gvoz.cz

Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mojmír Hampl

Pro Čechy je nebe nízko
Pojďme chtít víc!

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 7376. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Marie Zelinová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formát ePub Štěpán Böhm
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Počet stran 192
První vydání, Praha 2019
Vytiskla tiskárna PBtisk, s.r.o., Příbram

© Grada Publishing, a.s., 2019

ISBN 978-80-271-1147-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-1146-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-2566-1 (print)

Díky patří celé mé rodině.
Oni moc dobře vědí za co.

Sepsáno v Praze, Zlíně a Defurových Lažanech
na jaře a v létě roku 2019.

O autorovi

Ing. Mojmír Hampl, MSc., Ph.D., (*1975 ve Zlíně) je český ekonom, bankéř a publicista. Studoval na Vysoké škole ekonomické v Praze a na University of Surrey ve Velké Británii. Většinu svého dosavadního profesního života zasvětil České národní bance (ČNB), kam nastoupil po studiích v roce 1998 jako analytik. Po jiných angažmá se do ní vrátil v roce 2006 jako člen bankovní rady. Mezi lety 2008–2018 zastával funkci viceguvernéra ČNB, a byl tak nejdéle sloužícím viceguvernérem v jejích novodobých dějinách. Pracoval mimo jiné jako ekonom v České spořitelně či v představenstvu České konsolidační agentury. Publikoval doma i v zahraničí více než čtyři sta populárních a odborných článků v nejrůznějších oblastech svého širokého zájmu: od makroekonomie přes hospodářskou historii a měnovou politiku až po příspěvky na téma kryptoaktiv. Celý život se ve svých pracích opakovaně vrací k tématu peněz, měn a centrálních bank. Jeho texty vyšly mimo jiné ve Wall Street Journal, Central Banking, Project Syndicate, Financial Times nebo v German Economic Review. Přednášel na řadě míst světa, zejména o měnové politice a centrálním bankovnictví. Je autorem knihy Vyčerpání zdrojů – skvěle prodejný mýtus, která vyšla v reedici v roce 2018. Působí v řadě akademických a vědeckých rad na českých vysokých školách, aktivně vědecky působí na Univerzitě Tomáše Bati ve Zlíně a též v Centru pro systémová rizika při London School of Economics. Je členem správní rady Institutu pro ekonomické vzdělávání INEV. Je ženatý a má dvě děti, dceru a syna. Trvale žije v Praze.

Úvod

Nápad napsat knihu o nás Češích vznikl paradoxně v cizině. Práce i odpočinek od ní mě zavedly v posledních šestnácti letech téměř do všech zemí Evropy a mnoha zajímavých koutů celého světa. A „té věci“ si prostě nešlo nevšimnout. Když to zakusíte dvakrát či třikrát, může to být náhoda, zvláštní výjimka. Ale tolikrát?

Právě tolikrát jsem totiž zažil, že cizozemci různých povolání, přesvědčení a světonázorů uměli dát při různých příležitostech spontánně, nenuceně a jindy naopak dost okatě verbálně i symbolicky najevo, jak jsou v jádru spokojení, že jsou obyvateli své země. Svého místa. Že někam patří a umí na to být hrdí. A že jsou i přes mnohé problémy rádi, že mají jakési privilegium žít právě tam. Většinou to nepůsobilo jako namyšlenost či dokonce povýšenectví vůči ostatním, byť samozřejmě někdy šlo i o to. Spíš jako příjemný patriotismus bez vedlejších efektů. Nehraná úcta či respekt k vlastnímu životnímu prostoru, který je přes všechny pokroky globalizace pořád a všude na světě dost lokální. Nakonec stav chodníku ve vlastní obci nás vždy bude zajímat násobně víc než takový hladomor v Jižním Súdánu, i když nepůsobí tolik skutečného neštěstí.

Věřím zavedené poučce, že potřeba někam patřit je kromě potřeby něčemu věřit a potřeby dát životu smysl jednou z klíčových nadstavbových lidských potřeb. Rozhodl jsem se proto sledovat pozorněji projevy tohoto patriotismu a srovnávat je s tím, co znám od nás. A to srovnání malinko bolelo. Začalo to tím, že jsem na rozdíl od jiných zemí skoro nikde neviděl Čechy spontánně vyvěšovat, vylepovat a nosit státní vlajky či jiné symboly vlastní státnosti vyjma mimořádně silných sportovních příležitostí (nemyslím teď úřední budovy nebo tramvaje během svátků, tam je to jaksi oficiální), a končilo to až pořádným, od plic podávaným kritizováním všeho „zkaženého v Česku“ pronášeným k uším zaskočených zahraničních delegací i u opulentních večeří. Dorazil to pak jednou letitý kamarád ze studií a vysoký úředník našeho ministerstva financí. Prozradil, jak mu s mírným cukáním koutků připomínají jeho partneři v Bruselu, že naprosto nejvíce finančních udání od občanů jedné země na občany téže země přichází do hlavního města Evropské unie právě z České republiky. Bum.

Už u těch vlajek to bylo do očí bijící i ve srovnání s blízkými zeměmi typu Polska, Slovenska či Ukrajiny, v nichž přitom docházelo a stále dochází k masivnímu odchodu populace za prací či lepším životem do zahraničí. My Češi, jako málo stěhovavý národ upnutý ke své hroudě, dáváme dle mého zcela subjektivního pozorování té hroudě najevo méně loajality než ti, kteří ve vlastní zemi ani nežijí. Nohama hlasujeme pro naši zemi, ale pusou a symboly tak úplně ne. Jako kdyby své báječné mamince a její mimořádné kuchyni projevoval celoročně více úcty potomek, který přijíždí jen během Vánoc na letmou návštěvu, než ten, který k ní chodí na oběd co čtrnáct dní a žije dvě ulice od ní.

Paradoxy mě odjakživa bavily, a tak jsem se právě na cestách rozhodl, že zkusím tuhle zvláštní hádanku rozluštit. Proč to vypadá, jako bychom si my Češi nevážili svého životního prostoru, a tím ani sami sebe? Má to vliv na hodnotu, kterou nám pak přisuzují ostatní? Proč je pořád všude tolik pesimismu, malomyslnosti a poraženectví i ve srovnání s těmi, kteří by se tak objektivně mohli oproti Čechům opravdu cítit, a přitom necítí? A jaké to může mít důsledky pro společenské a ekonomické vyhlídky naší země?

Tyto otázky začaly plodit další a další podotázky. Nekonečný proud. Je něco opravdu specifického v české duši, něco zatím podrobně nepopsaného v naší národní identitě? Opravdu si samotný prostor, který obýváme, a jeho barvité dějiny vybírají na nás všech specifickou daň, kterou stále pomyslně splácíme? Hrajeme kvůli tomu pod své možnosti?

Co se to, zatraceně, s naší zemí děje? A jsem opravdu jedním z mála, kdo to vnímá jinak? Kdo vidí krásnou, bohatou, bezpečnou a po všech stránkách rozvinutou zemi plnou těch, kteří si ji oškliví? Nepotřebuje naše země nějak zásadně „odzátkovat“?

Kniha, kterou berete do rukou, se na to vše pokouší reagovat subjektivníma očima jednoho ekonoma, vášnivého pozorovatele veřejného dění a samozřejmě oddaného Čecha. Ani v nejmenším nemám ambici dát na všechny uvedené otázky vyčerpávající nebo konečnou odpověď. Zůstala mi jen ambice, abych při hledání odpovědí velkorysého čtenáře úplně nenudil.

A jedna autorská poznámka k názvu této knížky. Přeli jsme se o něj s několika čtenáři předběžné verze. Mnozí moji volbu pochopili hned. Jiní měli pocit, že titulem říkám něco jiného, než co vidí uvnitř. Prý aby to nevypadalo jako text věnovaný letectví nebo meteorologii. Anebo snad, že cestu do nebe, do ráje mají Češi rychlejší než jiní. To mě vůbec nenapadlo. Takže objasním záměr.

Já si pro pojmenování této sady úvah vypůjčil anglickou frázi „only sky is the limit“ (jen nebe je strop). Ta výpůjčka může působit legračně, když je to kniha o Češích, ale ona ta věta pomalu zdomácněla i v našem jazyce. Umělec, podnikatel či zamilovaný jí chtějí říct asi tolik, že jsou o svém díle, nápadu nebo i lásce přesvědčeni tak moc, že díky nim mohou dosáhnout jakékoli mety. Jediným skutečným omezením je až ono pověstné nebe nad námi. A dál už se stejně nedá dostat. A právě tak je to míněno v přeneseném významu u nás Čechů, tedy zhruba: Proč ten strop vidíme někdy tak zatraceně nízko? Proč nám stačí málo? Nebo alespoň míň, než nač bychom mohli pomýšlet? Proč je lepší ta naše jistotka pohybu při zemi?

Pro autora díla je nepochybně lepší, když je titul srozumitelný tak nějak automaticky. Když nevyžaduje dodatečnou interpretaci. A já pořád věřím, že spíš nepotřebuje. Jinak by něco v hlavním záměru nevyšlo. Nicméně jsem toto malé vysvětlení napsal taky trošku pro jistotu. Kdyby náhodou. Jsem nakonec taky jenom Čech…

kapitola 1

Česko za čtvrt hodiny

Dostal jsem onehdy zajímavý úkol. Měl jsem větší skupině zahraničních manažerů a ředitelů kdečeho na samý úvod jejich několikadenní konference stručně představit naši zemi. Stručně znamenalo podle organizátorů během patnácti minut. Jen pro kontext, tato skupinka vesměs inteligentních lidí se scházívá na různých místech Evropy a pro onen rok si vybrala Prahu. Bylo zřejmé, že jsou to lidé, kteří srovnávají, pozorují, hodnotí a dělají si názor.

Inu, byla to výzva. Koneckonců zkuste se sami nejdřív na chvilku zamyslet, jak byste se s takovým úkolem popasovali. Já to pojal asi takhle.

→Co všechno jste možná nevěděli o zemi, v níž se právě nacházíte

Nechci a nebudu tomuto ctěnému a vzdělanému publiku dlouze opakovat, co už nejspíš zná. Jsem si téměř jistý, že většina z vás slyšela o Václavu Havlovi. Nebo že jste jako vesměs soutěživí lidé nepřehlédli úspěchy českých či v Česku narozených a odchovaných sportovních hvězd v tak rozličných disciplínách, jako jsou tenis, lední hokej nebo fotbal. Jména jako Kvitová, Navrátilová, Lendl, Čech, Rosický či Nedvěd řadě z vás nebudou zcela neznámá. Jejich nepřehlédnutelné výkony ve sportech, kde je celosvětová konkurence velmi silná, jsou samy o sobě slušným úspěchem pro zemi, která má pouhých deset a půl milionu obyvatel, tedy na displeji kalkulačky nepostřehnutelnou jednu desetinu procenta světové populace.

Ale opakuji, asi vás nezajímá, co už víte. Zkusím tedy naopak dodat pár věcí, které zatím možná nevíte. Česká republika jako země, kde byl vynalezen celosvětově proslulý a neustále napodobovaný ležák plzeňského typu, má stále nejvyšší spotřebu piva na hlavu. Přes 140 litrů na každého jednoho obyvatele. Zástupy pivachtivých turistů v Praze a celém Česku určitě této impresivní statistice pomáhají. Česko má k tomu pořád – i přes pokles v posledních letech – také nejvyšší doloženou konzumaci vepřového masa na hlavu. V tomto ukazateli ale soutěžíme s Čínou.

Netušíte zřejmě, že podle některých evropských statistik, které ale nejsou tak spolehlivé jako třeba data o populaci, je v Česku nejvyšší počet zahradních bazénů na hlavu v celé Evropě. Zatímco v sousedním bohatém Německu připadá jeden bazén na zhruba 103 obyvatel, u nás jen na nějakých padesát. Pokud tomu nevěříte, jako anekdotická evidence vám může posloužit výhled z okénka vašeho letadla na okolí Prahy, až budete opouštět ranvej v Ruzyni. Za dobrého počasí si zkuste udělat prosté optické srovnání s jinými metropolemi Evropy.

Přesvědčivé vysvětlení toho srovnání s Německem úplně nemám – snad hraje roli to, že Češi bydlí mnohem více ve vlastním, zatímco Němci mnohem více v nájemním bydlení. Bazén je často bonus, který si pořizujeme k obydlí, jež nám skutečně patří. Ale snad to prostě něco říká i o našem životním stylu: dobré pivo, pořádný kus masa a k tomu koupání. Spousta Čechů by možná řekla, že právě to je ten správný základ pohodového života a pohodářského přístupu k němu i k celému světu. A slovo pohoda je u nás důležité, na to upozorňuji.

Ale to by byla jen zjednodušená karikatura. Pojďme proto dále. Česko je zemí s dlouhou a opravdu hluboce zakořeněnou tradicí výrobního, zpracovatelského průmyslu a produkce všeho druhu. Ta sahá hluboko do devatenáctého století (vlastně spíš ještě o kus dál), kdy právě české země byly skutečným průmyslovým motorem celé někdejší rakouské a později rakousko-uherské monarchie. Právě na tomto území se soustředily téměř tři čtvrtiny veškerého průmyslu mocnářství. Továrenská a výrobní tradice přežila všechny válečné a totalitní hrůzy dvacátého století, které si na naší zemi vybraly svou krutou daň, a zůstala naším poznávacím znamením až dodnes. I dnes je tak Česká republika zemí, která průběžně soupeří o první místo nejprůmyslovější země celé Evropské unie, a předbíhá tak v této charakteristice i sousední Německo, se kterým se rádi a často srovnáváme, jak už jste asi pochopili.

Chcete-li praktický příklad, pak si stačí uvědomit, že Česká republika, přepočteno na hlavu, je druhým největším výrobcem automobilů na světě. Se 133 vozy na 1000 obyvatel za sebou nechává takové automobilové titány, jako jsou Japonsko, Jižní Korea, Spojené státy nebo opět Německo. A co víc. Jediným, kdo v tomto ukazateli naši zemi poráží, je sousední Slovensko. Vezměte někdejší Československo dohromady a máte spolehlivě světového hegemona v produkci osobních vozidel vzhledem k velikosti populace. Takže kdykoli budete řídit svoje auto, ať už značky Škoda nebo Hyundai, Peugeot či Kia, Volkswagen nebo i Porsche, nebuďte překvapeni, že mohlo být vyrobeno v dosahu tří set kilometrů od Prahy, tedy místa, kde se právě nalézáte. Koneckonců, Ferdinand Porsche, zakladatel stejnojmenné slavné a drahé značky a autor fenomenálního vozu, který dodnes potkáváte na silnicích a říkáte mu Volkswagen Brouk, se narodil ve Vratislavicích nad Nisou. To je osmdesát kilometrů severně od českého hlavního města.

Mnoho mých přátel a známých v průmyslu říká, že je Česko zemí, kde se prostě vyrábí vše. Od ultralehkých letadel, turbín, aut, autobusů a lokomotiv přes obráběcí stroje, motory, zdravotní techniku či zbraně až po ložiska, dalekohledy, kartáče a jehly. Ale třeba i chytré nehmotné produkty jako software či počítačové hry. Pokud si chráníte svůj počítač proti virům, je vysoká pravděpodobnost, že narazíte na nástroje světově úspěšné firmy Avast. A hrajete-li na počítači hry všeho druhu, což já tedy bohužel ne, vězte, že Česko je pro jejich vývoj a produkci zemí zaslíbenou.

Prostě: ať potřebujete cokoli, většinou najdete alespoň jeden závod, který to dokáže vyrobit. Kdosi mi tvrdil, že snad jedinou výjimkou jsou rentgenové přístroje, ale to neumím potvrdit.

S touto průmyslovou tradicí (kterou někdy považujeme za zátěž, zatímco mnozí ve světě ji v éře deglobalizace a návratu řady výrobních činností zpět do západního světa naopak berou jako velké plus) nepřekvapí, že jsme tak obchodně propojeni s tolikrát zmiňovaným Německem. Náš hlavní obchodní partner je cílem pro více než třicet procent českých vývozů a sám jsem byl překvapen zjištěním, že zhruba podobné číslo vykazovala Československá republika dávno před rokem 1945. Nicméně i pro samotné Němce bývá zase novinkou, že je Česko jednou z mála zemí, které mají s Německem obchodní přebytek, ne schodek. Dokonce v čase narůstající. Do Německa více vyvážíme, než z něj dovážíme. Ne že by zrovna tohle bylo to nejpodstatnější, ale jako příloha k řečenému se to hodí.

Ze své oblasti financí pak mohu přidat jedno všeobecně známé slovo s původem na tomto území. Každý se totiž setkal někdy v životě s dolarem. Nejspíš americkým, ale taky kanadským či australským, čímž ovšem výčet nekončí. Vězte, že ten název pochází z původního českého slova tolar nebo německého Thaler. Jáchymovský tolar neboli Joachimsthaler, ražený z krušnohorského stříbra od roku 1520, platil kdysi za jednu z nejkvalitnějších mincí Evropy. A toto kovové platidlo Českého království s vyobrazeným dvouocasým lvem na lícní straně vytvořilo standard stříbrné měny pro celý svět a v podobě dolaru je dodnes okolo nás jako oběživo ve více než dvaceti zemích světa.

Ale neměl bych působit jen jako strojený ekonom a národohospodář. A nechci se soustřeďovat pouze na ekonomické otázky. Takže navíc k řečenému i pár kuriozit, které by toto ctihodné publikum mohly zaujmout. Někteří z vás jistě používají kontaktní čočky. Pak vám s radostí sděluji, že je vymyslel špičkový český vědec Otto Wichterle, stejně jako nylon. Místní badatel Jan Jánský zase jako první pojmenoval a klasifikoval krevní skupiny tak, jak je dnes známe a jak je i vy běžně používáte. Polka Škoda lásky, kterou si v tolika jazykových mutacích oblíbil celý svět, vznikla zde – jejím autorem je skladatel Jaromír Vejvoda. Novosvětskou symfonii dal zase světu výjimečný hudební génius Antonín Dvořák. Na pokusech o správnou výslovnost jeho jména si nemálo cizinců doslova fyzicky zdeformovalo jazyk. Nezkoušejte to. Svět dobyly i filmy Miloše Formana. A řada z vás je dobře zná, byť jste třeba netušili, že režisérem takového Amadea je vlastně Čech, který odešel do Ameriky. A tak dále.

A pokud chcete lingvistickou lahůdku na závěr, tady jedna je. Možná vás nenapadlo, že slovo robot, které zcela běžné používáte ve svých jazycích, je českého původu. V dramatu R.U.R. jej poprvé použil výjimečný český spisovatel Karel Čapek, jakkoli se dodnes vedou zasvěcené spory o to, jestli skutečným tvůrcem tohoto dnes běžného novotvaru není jeho bratr Josef. To nové slovíčko pochází z českého pojmu robota, označujícího neplacenou, nucenou práci sedláků a poddaných na panském ve feudálních časech.

A protože končí čas mně vyhrazený, tak popřeji jen inspirativní konferenci, hezký pobyt v naší zemi a ať se vám zde líbí!

Následoval slušný potlesk. A zdálo se mi, že nebyl tak tlumený, jak občas znějí ty povinné na podobných akcích. Ale při všem, co jsem uvedl výše, čtenáře nepřekvapí, že největší kritiku jsem nakonec sklidil od českého posluchače. Zatímco Ir, Brit a Němec mi při rautu děkovali, že se dozvěděli něco nového a v kontextu pro ně nezvyklém, Čech, můj lokální parťák, to viděl opačně. V zákulisí mě trochu zpražil tím, že mu můj úvod do věcí českých pro cizince přišel zbytečně nabubřelý, nafoukaný a že jsem to měl celé pojmout uměřeněji a střízlivěji. Cítil se jako Čech též nepřímo spoluzodpovědný za to, jak je jeho země představována, a přišlo mu to prostě moc. Moc!

Prosím, mám svůj styl přednášení a předával jsem jen zcela subjektivně pojatý výběr faktů. Ale pořád to byla jen lépe či hůře seřazená ověřitelná fakta. On prostě takto podanému výčtu vesměs snad pozitivních skutečností o České republice nevěřil. Přišlo mu, že takto se na nás samotné dívat a takto nás jako zemi prodávat je nepatřičné, trochu za hranou. Že přece musím dodat nějakou protiváhu, něčím to celé trochu negovat, shodit, ironizovat a umenšit. A jakkoli od druhého kolegy jsem slyšel naopak pochvalu, trošku mě to tehdy ranilo. Nejen ego, byť to jistě taky. Zasáhl mě celý ten přístup. Najednou mi přišel takový, ehm, český – malomyslný a sebeshazující. Přece nemůžeme dělat takhle prvoplánovou reklamu vlastní zemi. Vždyť to působí trapně.

Nepřipadalo mi to tak a velkorysý čtenář, nechť si udělá nakonec názor sám. Osobně jsem měl snad jedině pocit, že je trochu laciné začínat úspěchy českých sportovců. Že je to až příliš snadné. Nicméně účinné. Již zmíněné cesty po světě mi opakovaně potvrdily, že sportovci masově prodávají danou zemi víc než kdokoli jiný. Pro nevěřící Tomáše dva příklady:

1.Při vjezdu do Grand Canyonu ve Spojených státech mě šokovala dáma prodávající v dřevěné budce u silnice lístek k překročení hranice tohoto skutečně výjimečného národního parku. Podle přízvuku vytušila, že naše rodina nebude zrovna místní, a zajímalo ji, kde jsme tedy doma. Když jsem řekl, že to nebude znát, protože pocházíme z České republiky, tam daleko ve středu Evropy, suše odvětila: „Můj nejoblíbenější hokejista je Jaromír Jágr.“ A bylo. Tak jsem tam uprostřed severní Arizony zůstal trochu překvapený a opařený. Býval bych se s ní bavil dál, ale za námi řada aut, znáte to. Tak jsem si jen odvezl tenhle zážitek.

2.Na Turecké riviéře nás zase řidič minibusu spolehlivě geograficky zařadil na mapě podle Milana Baroše. I s hlavním městem. Ano, vím, hrál v klubu Galatasaray, a ano, fotbal je i v Turecku národní sport. Ale přesto. V mém rodném Zlíně hraje za tamní Berany lotyšský hokejista Ralfs Freibergs. A ze stejné země tam bylo hráčů v jednu chvíli víc. I tak by průměrný Zlíňák, stejně jako průměrný Čech, měl stále problém nepoplést si Litvu a Lotyšsko a dát na první dobrou správně jejich hlavní města. V tom se často chybuje, milí Češi, že? Přitom jsou obě tyto země s námi v Evropské unii a z Turecké riviéry do Istanbulu je to asi jako od našich hranic do Litvy. Tím chci jen říct, že je úžasné, jakou emoci dokáže sport vzbudit. Přinutí i fanouška ve vzdálené zemi podívat se do mapy, odkud že to pochází jeho idol. Skvělé.

Zpět ale k mému kritikovi. Pochopil jsem, že se v něm odráží právě to, co mě občas tak bolí. Že si prostě nevěříme. Že se podceňujeme. Že nám chybí kus toho normálního sebevědomí. Normálního vědomí sebe, které by nebylo třeba ani uměle zveličovat, ani zbytečně srážet.

A i kdyby ho někdo měl, najde se nakonec doma dost těch, kteří řeknou: prosím tě, brzdi!

Proč to tak je? Pokud nevěříme ani snadno ověřitelným faktům, čemu tedy?

kapitola 2

Češi na mapě
víry a bezbožnosti

České země, duchovní dynamo Evropy

Tím se dostáváme k prvnímu tématu, na něž chci zacílit a tak trochu od něj i další vyprávění odrazit. Češi a víra. Ale nejde jen o víru v duchovním, spirituálním smyslu. To by bylo neúplné a v případě nás Čechů i nepřesné až zavádějící zúžení tématu, jak uvidíme. Jde opravdu o víc: o otázku, čemu vlastně jako Češi dnes v průměru věříme či ještě věříme.

Logicky ale právě vírou v klasické podobě začneme. Pro málokoho, kdo dočetl až sem, bude překvapivou informací, že se Češi sami vidí jako drtivě ateistický národ. A že nás tak vidí i ostatní. Podíl těch, kteří sami sebe označují jako „ateisty“ nebo „osoby bez vyznání“, se dlouhodobě pohybuje nad sedmdesáti procenty populace. A to ať už výzkum dělali experti z Pew Research Center, Gallupova ústavu nebo Českého statistického úřadu. Čísla byla v posledních letech všude v zásadě podobná. Právě tak jako zcela zjevný trend k narůstání podílu takto definovaných skupin v domácí populaci. Drobné odchylky nemá smysl řešit, jsou pro naše vyprávění nepodstatné. European Social Survey na datech za léta 2014–2016 navíc ukázal, že mezi mladými do 29 let je podíl těchto dvou „ateistických“ kategorií dokonce těsně nad devadesáti procenty. To jen k předložení a zároveň i doložení předpovědi, že trend narůstání podílu ateistů mezi Čechy má zaděláno na slušné pokračování i v budoucnu.

Podle všech srovnatelných dat a čísel v kategorii „formální nevíry v Boha“ vedeme s přehledem evropské žebříčky a až za námi se drží některé protestantské země jako Norsko, Švédsko, Estonsko či Velká Británie. Celosvětově pak sneseme srovnání v „nevíře“ jen s Číňany a Japonci. Mimochodem, na podobnost obliby vepřového masa v české i čínské populaci jsme už narazili a o podobnosti návyků peněžních s Japonci naopak ještě mluvit budeme.

Dobré je všimnout si v této souvislosti několika drobností. Zaprvé, nahlíženo čistě optikou formálně proklamované víry v Boha nebo organizovanosti v církvích se země Evropy od sebe poměrně dramaticky liší. Nepřekvapí, že na opačném konci vycházejí jako náboženstvím nejvíce prostoupené populace ty katolické či pravoslavné. Poláci, Irové, Italové, jakož i Rumuni, Makedonci, Řekové či Srbové jsou svým způsobem duchovními protipóly Čechů. Ale i silně katolické společnosti, jako je ta polská a irská, se postupem času ve velkém zápase mezi konzervativní a liberální částí společnosti postupně více posunují tím českým směrem. Česko se rozhodně neposunuje směrem jejich. Ten výčet sám o sobě velí rovnou zapomenout na primitivní vysvětlení, že český ateismus má cosi společného se čtyřiceti lety komunistické vlády. Naprosto ne! Mapa víry a bezbožnosti Evropy ukazuje právě opačný a pro mnohé paradoxní fakt: čím více je země na východ a čím pravděpodobněji prožila nějaký čas v komunistické totalitě, tím méně je ateistická a tím větší formální či neformální roli přisuzují obyvatelé té které země víře a církvi (otázku upřímnosti respondentů při zodpovídání těchto citlivých otázek v jednotlivých národních kontextech ponechme stranou).

Češi jsou, statisticky vzato, největší výjimkou z tohoto pravidla ze zemí bývalého komunistického bloku. Český přístup k víře naopak spíše kopírují společnosti na Západě. A pokud říkám kopírují, a ne Česko kopíruje, myslím to vážně. Z dat totiž vyplývá ono zajímavé zadruhé. Že totiž pokud někdo za někým uhání v oblasti organizované a vyznávané spirituality, tak Západ za Českem, ne obráceně. V tomto smyslu jsou Češi skutečně duchovním předvojem ateistické či ateizující se velké části Evropy. Předvojem, který naznačuje ostatním, co mohou a mají u sebe doma čekat. Protože dlouhodobě plují za českou lodí, ne opačně.

Nastavení kurzu té naší lodi si tedy žádá nějaké vysvětlení. Nabízím osobně toto, jakkoli může znít primitivně: nekonečná dějinná únava a nakonec rezignace na vše, co souvisí s organizovaným uctíváním Boha.

Právě v českých zemích začal přece první skutečně zásadní, masový a do všech důsledků vedený zápas o reformu církve. Česká reformace byla předskokanem té celoevropské. A když používáme slovo „česká“, je dobré si uvědomit, že se toto hnutí týká obyvatelstva mluvícího jak česky, tak německy. Ostatně národní princip nebyl v té době pro identifikaci i sebeidentifikaci zdaleka tak důležitý jako princip zemský, princip lenní, princip poddanské či místní příslušnosti. A bylo by chybou přičítat ony děje, o nichž budeme mluvit, etnickým Čechům, jak jim rozumíme dnes. Tento národní či národnostní pohled je do tehdejší doby nepřenosný a nemá v jejích kulisách logiku. Je prostě důležité, na jakém místě se vše odehrávalo.

Nejprve to byl „jen“ hluboký a vleklý intelektuální spor, opřený o učení Johna Wycliffa a dalších, pokračující ovšem narůstajícím zájmem mas a šlechty o reformační myšlenky (omezení světské moci církve, odmítnutí odpustků jako jakéhosi „peněžního výpalného“ pro církev za zbavení hříšníka jeho hříchů či svobodné kázání slova Božího), který po upálení hlavního propagátora navrhovaných změn Jana Husa v roce 1415 postupně eskaloval až v husitskou revoluci a náboženské války neuvěřitelného rozsahu, nakonec tak krvavé pro celé České království.

To vše přitom na našem území začalo o století dříve, než Martin Luther uveřejnil svých proslulých 95 tezí, když je ve Wittenbergu přibil na vrata tamního kostela (historicky to prý není zcela doloženo, skoba zatlučená v Lutherově seznamu se nenašla). A spustil tak opravdovou revoluci. I Lutherovi vadila praxe prodávání odpustků, která dříve tak překážela Husovi a Jeronýmu Pražskému. A i luteránství, vzniklé na základě jeho učení, žádalo slabší roli církve ve světské oblasti.

Rozdíl je snad jen jediný, ale podstatný: husitství bylo jako hnutí teritoriálně omezeno, nestalo se nadnárodním, panevropským duchovním vzbouřením a bylo ve své době fakticky odsouzeno do outsiderské role. Do pozice jakéhosi, alespoň z vnějšího pohledu, vředu na tváři tehdejší křesťanské Evropy. Pokud by si chtěl někdo plasticky představit, jak se asi na husity díval mnohý obyvatel tehdejšího katolického starého kontinentu, nechť si vybaví, jak sám hodnotil akce tzv. Islámského státu na Blízkém východě. Nemyslím, že to srovnání je výstředně přehnané.

Luteránství, zřejmě i díky v mezičase objevenému knihtisku a možnosti masového šíření myšlenek v písemné podobě a na dálku, nakonec uhranulo nemalou část Evropy, a bylo tedy svým způsobem jako reformační hnutí úspěšnější. Skutečně navždy a nevratně změnilo tvář a ducha Evropy. Jakkoli náklady tohoto úspěchu byly nezanedbatelné, jak si za chvíli připomeneme. Pro nás je dnes asi nepředstavitelné, že mnozí stoupenci Luthera neměli ani ponětí, že už před takovou dobou mnoho podobných myšlenek jako oni hájili učenci v hlavním městě Českého království, vzdáleném ne více než tři sta kilometrů od Lutherova působiště.

Předskokani husité museli sto let před nejslavnějším německým teologem o každý centimetr prostoru, o uznání a o všechny ústupky od katolické většiny prostě tvrdě bojovat. A že bojovat uměli. Žádná ze čtyř křížových výprav nepřinesla poražení vzpurných a hrdých českých zemí a zbytek Evropy byl donucen s nimi diplomaticky jednat. Po přijetí Basilejských kompaktát, která znamenala významný ústupek husitům zejména v otázce přijímání podobojí, se pak v Českém království ustavuje, řečeno dnešním populárním výrazem, náboženský „nový normál“. Najednou se v centru Evropy objevuje unikátní země, kde lidé patří buď striktně ke katolické církvi, nebo se cítí být jejími umírněnými reformátory a jako utrakvisté (kališníci) hledají v rámci této konfese jakous takous cestu k církvi zpět či alespoň způsob vzájemného soužití a kompromisu s ní. Anebo jsou naopak radikálnější a po roce 1457 se stávají členy Jednoty bratrské jako skutečně ostré evangelické alternativy k církvi katolické. Alternativy, která umírněný utrakvismus bere jen jako zbytečný ústupek církvi a zmařenou naději husitského hnutí.

A na našem teritoriu tedy opět začíná něco nového, opět souvisejícího s duchovním životem a předbíhajícího mnohé, co se děje v tu dobu v Evropě. Propuká pokus o hledání náboženského klidu, o mírové soužití konfesí, a tedy o svobodu vyznání. Předjezdci z českých zemí ukazují, že i přes nepředstavitelně obtížné okolnosti (vždyť české země byly v patnáctém století dějištěm plnohodnotné náboženské a dnešními slovy v jádru „občanské“ války do té doby nepoznaných rozměrů) by to mohlo fungovat. V březnu 1485 je vyhlášen Kutnohorský náboženský mír, který je právě tím výše řečeným – výrazem snahy o pokojné soužití různých vyznání na jednom území a pokusem o definitivní uzavření krvavé historie předchozích dekád. Jde o pilotní projekt toho, k čemu bude muset Evropa dospět mnohem později a za nekonečně krvavou cenu.

Ale stejně tak jako velmi progresivní, revoluční a svou dobu dalece předbíhající české reformační pokusy v patnáctém století nevyvolají ještě změny v celé Evropě, ani boj o náboženskou svobodu na českém území, nutně vyplývající z podstaty reformačního hnutí, bohužel nezpůsobí to, co bychom dnešníma očima tehdejší Evropě přáli. Aby šla a poučila se z českého příkladu a smír hledala dřív, než bude pozdě.

Zřejmě prostě v danou chvíli nestačilo, aby jistý typ myšlenek zůstal vlastní jen jednomu, jakkoli důležitému království tehdejší Svaté říše římské. Tomu českému. V politice a dějinách jsou úspěchy či neúspěchy často otázkou míry, nikoli principu.

Teprve když se po svém rozšíření reformační hnutí stalo záležitostí masovější a zasahovalo více území či států, skutečně ve velkém změnilo běh dějin. A když mělo dojít k uznání principu smíru mezi konfesemi, tak v Evropě teprve poté, co neochota k němu způsobila jednu z nejhorších člověkem vyvolaných katastrof v dějinách našeho kontinentu. Třicetiletou válku.

Ta opět začala v českých zemích a opět měla z velké části konfesijní příčiny. Na jejím samotném startu stojí české stavovské povstání proti habsburskému císaři Ferdinandu II. Jeden ze základních kamenů sváru? Jistě: víra, respektive svoboda a podmínky jejího vyznávání. Jak jsme si řekli, po dvou stoletích od husitských válek a po úspěších všech hnutí za nápravu církve svaté je České království jedním z průkopníků základních pravidel svobody vyznání. Utkává se o ně, definuje je, uplatňuje je. Nikoli bez problémů a klopýtání, ale dalece předbíhá ostatní. Dnešními slovy: buduje sítě páté generace, zatímco jinde ještě nedošli ani k analogovému telefonu.

Když císař Rudolf II. vydává v roce 1609 známý majestát nesoucí jeho jméno, je to nový milník na této hrbolaté cestě nejen ke svobodnějšímu vyznání víry, ale i ke svobodnější zemi. Tato země, sama nábožensky, konfesijně svobodnější, má totiž právě z tohoto titulu též bonus myšlenkové a intelektuální uvolněnosti přesahující čistě duchovní záležitosti. A k tomu i potenciál větší emancipace v mnoha směrech. Uměleckých, vědeckých, společenských. A také šanci na jisté osvobození od tvrdé a jednorozměrné vlády autokratického panovníka. Česká protestantská šlechta se dívá na dlouhý a úspěšný zápas severních nizozemských provincií o světskou i duchovní nezávislost na katolickém Španělsku. A inspiruje se. Nic asi nemůže Habsburky děsit víc.

Pod tlakem vydaný Rudolfův majestát nicméně potvrzuje svobodu víry v Českém království. Nikdo nesmí být podle tohoto zákona k žádnému vyznání proti své vůli nucen. Neochota Rudolfových nástupců na českém trůně, zejména pak bigotního katolíka Ferdinanda II., dodržovat duch i literu tohoto zákona je později sice ne jedinou, ale zásadní rozbuškou povstání českých stavů v roce 1618.

Každý student ví, že začátkem tohoto dění je druhá defenestrace, tedy vyhození Slavaty z Chlumu a Košumberka, Bořity z Martinic a písaře Fabricia z oken starého paláce Pražského hradu. Tato událost spustí nejen povstání, ale i celou tak nesmyslně dlouhou a krutou válku. Jen pro připomenutí: první defenestrace v roce 1419 zase zahájila války husitské. Vyhazování z oken je zkrátka taková typicky česká „duchovní“ a politická tradice.

Jak víme, čeští stavové (mluvící česky i německy) svůj boj prohrávají na Bílé hoře v listopadu 1620 a jsou za svou troufalost exemplárně potrestáni v červnu příštího roku na Staroměstském náměstí. České země tím nadlouho ztrácejí jakoukoli naději na další smírné soužití jednotlivých konfesí a země je nemilosrdně rekatolizována. Emigrace a odliv mozků „jen“ kvůli možnosti vyznávat vlastní víru se od té chvíle stává novou normou.

Koneckonců migrační vlny z Evropy do Severní Ameriky jsou kromě ekonomických důvodů dány právě i důvody religiózními. Mnozí Evropané zoufale hledají místo, kde si budou moci vyznávat Boha dle svého a bez rizika perzekuce.

→Třicet let hrůzy

Evropa v třicetiletém, nepředstavitelně brutálním konfliktu, který je poslední náboženskou válkou svého druhu v dějinách starého kontinentu, dopadne na samotné dno zkázy a zmaru. I dnešní popisy průběhu a důsledků té války působí natolik hororově, že autorovi těchto řádků nahánějí nefalšovaný děs i po těch staletích. Není asi potřeba mimořádné představivosti, aby si každý dokázal domyslet, co znamená, že na klíčovém bojišti, tedy v německých zemích, došlo během války k úbytku obyvatel o třicet až čtyřicet, a místy i o padesát procent (podobně krutě byly zasaženy i české země).

Německý Magdeburk ztratil dokonce devadesát procent svého předválečného obyvatelstva! Z hlediska ztrát vzhledem k počtu obyvatel šlo nepochybně o surovější a bezcitnější konflikt, než jakým byla druhá světová válka. A to i při mnohem méně vyvinutých zbraních, které až na výjimky tehdy ještě neměly charakter nástrojů určených k hromadnému zabíjení. Jen německé země, napůl rozdělené mezi katolíky a protestanty, se z tohoto konfliktu vzpamatovávaly skoro celé další století.

Hledání pravidel pro soužití obou znepřátelených stran začíná až Vestfálským mírem z roku 1648, tedy po pádu Evropy na samotné dno. A po zjištění, že žádná strana není tak silná, aby tu druhou definitivně na hlavu porazila.

Zdá se neuvěřitelné, že právě kvůli otázkám víry, často velmi abstraktním, byli lidé ochotni vést tu nejkrutější válku. Ale to je konstatování pronesené právě z oné pohodlné ateistické pozice a z odstupu několika set let. Správně by měl být člověk asi připraven připustit, že právě otázky víry mohou být tím nejzásadnějším důvodem k boji. Kvůli čemu má smysl bojovat, když ne kvůli tomu hlavnímu: tomu, čemu věříme?

V každém případě však platí, že české země, ten duchovní předvoj Evropy, jsou v okamžiku Vestfálského míru dávno pod pevnou habsburskou rukou. A vracejí se většinově – a velmi často vynuceně – do náruče katolické církve.

Opravdu nechci vést další polemiku o tom, zda následujících několik set let bylo pověstným Jiráskovým temnem, nebo konečně dobou klidu, kulturního rozvoje, barokního rozkvětu a šancí pro české země vzpamatovat se v jistém závětří historie z předchozích ran a šrámů. Nepochybné je, že v dějinách náboženské a duchovní tolerance se naše teritorium vrací o mnoho dekád zpět a na delší dobu přichází o punc země, která v klíčových evropských otázkách předbíhá či vede ostatní. Čechy už nejsou politickým a duchovním start-upem pro šíření nových myšlenek po celé Evropě. Nadále nepředstavují epicentrum událostí. Stěží mají na dlouhý čas nějaké skutečně zajímavé vlastní dějiny. Z těch pověstných velkých českých dějin se stávají malé.

Kostel nebourej. Ale pryč od něj

A tak se Češi, nejhorlivější aktéři duchovních a náboženských konfliktů své doby, postupně, krok za krokem posunuli do právě opačné polohy. Po lítém boji o reformu církve a náboženskou svobodu jsme jako potomci všech těch zapálených duchovních inovátorů a náboženských bojovníků, jakým nebylo v Evropě rovno, postupně zanevřeli na organizované vyznávání víry a na náboženství obecně. A možná napořád. Konec rakousko-uherského císařství, spojený s odvržením dlouhé řady monarchistických tradic včetně těch církevních (a tedy katolických), doumetl v republikánském Československu cestičku k definitivnímu odumření církví jako pilíře společnosti, které pak jen dokonalo (ne vykonalo!) čtyřicet let vlády komunistické strany na našem území. Češi církve většinově zavrhli. A basta.

Pravda, ještě v době vzniku Československé republiky v roce 1918 se k jedné z hlavních církví hlásilo přes devadesát procent obyvatelstva a přiznaných bezvěrců dle československých statistiků přibývalo za dvě dekády existence masarykovské první republiky jen velmi, velmi pozvolna. Z většího odstupu to ale vypadá více jako zvyk a setrvačnost než jako upřímné a hluboké duchovní přesvědčení takto drtivé většiny lidu. Organizovaná víra byla tak jako tak nalomená, a proto křehká, nestabilní.

Ne, toto skutečně nemá být další příspěvek do sporu o smysl českých dějin. Takovou opovážlivost autor tohoto textu nemá. Ale snad je korektní prostě konstatovat toto: jako Češi jsme zřejmě většinově rezignovali na představu, že systematické vyznávání víry prostřednictvím církví jako k tomu určených institucí má pro nás zásadní hodnotu. Vždyť církve jsou jen lidské konstrukty, lidské organizace se všemi nedostatky a neduhy, které instituce tvořené a řízené lidmi mívají. Oj, tolikrát jsem to v mnoha variacích od tolika Čechů slyšel. Držíme si tedy od církví nadprůměrný odstup. A mnozí je považují za tak trochu přežité a taky za tak trochu podezřelé instituce.

Sekularismus, oddělení církevní a světské moci, je v českých podmínkách něčím víc než jen stavem světa, k němuž jsme prostě historicky dospěli. Je žitou, autentickou a téměř automatickou součástí většinové národní identity. V málokteré zemi Evropy je tak obtížně představitelné jako u nás, že by předáci jakékoli církve nebo náboženského spolku mohli mít hmatatelnou formální, pod sankcí vymahatelnou moc nad lidmi, jejich chováním, jednáním a skutky. Právě to dělá z Česka ten nádherný liberální a tolerantní prostor pro život a vyznávání vlastních životních pravd a principů (sexuálních, reprodukčních či rodinných), kterého si snad i dokážeme vážit. A místo, kde dát najevo svou menšinovou sexuální orientaci není naštěstí věcí odvahy, ale spíše osobního nastavení a vkusu. I to vysvětluje téměř instinktivní, podprahový odpor velké části veřejnosti k islámským společnostem, které jsou tohoto všeho pravým opakem. Ale nemylme se. I moc takové polské katolické církve přenesená jen na pár dní do domácího prostředí by byla pro průměrného Čecha zřejmě nestravitelná. A hlavně či především nepochopitelná.

Kostely nebouráme, ani je tak často neodsvěcujeme, ale jsou pro většinu z nás, přiznejme si to, spíše historickým, uměleckým či architektonickým artefaktem. Jde o svědky minulosti, ne o naplnění dnešní potřeby. Nejsou modlitebnou, chrámem pro útěchu ducha. Poskytují estetický, nikoli spirituální zážitek. A udržují v mnohých z nás to jemné chvění – „opatrně s nimi, co kdyby přece jen na tom všem něco bylo“.

To, že jsme zde kostely opravdu ve velkém nebourali ani za komunistické krutovlády, je náznakem, že z jejich abstraktní moci komunisté tak velký strach v českých zemích neměli. Češi už spontánně byli jinde. A samozřejmě v tomto byli též „jinde“ než jejich bratři Slováci. Duchovní stánky chátraly, jistě. Někdy byly programově a demonstrativně ve stavu následného fyzického rozkladu i ponechávány, ale to v té době jaksi bez výjimky celá země. Jiné to bylo u církevních předáků, zejména katolických. Speciálně pak u představitelů řeholí. Ti byli jako intelektuální i mravní odpůrci totality pro režim nastupující po roce 1948 samozřejmě smrtelným nebezpečím. A byli proto nelidsky perzekvováni.

Ale tak silné obrazoborectví jako v jiných zemích někdejšího sovětského bloku se v českých zemích nekonalo. Což vynikne teprve při cestách dále na východ Evropy. Kolik pravoslavných chrámů bylo v bývalém Sovětském svazu proměněno na „muzea ateismu“ a jak absurdní bylo je naživo vidět. Kolik svatostánků bylo skutečně brutálně zničeno.

→Stalin a Ceaușescu

V Rumunsku komunistický diktátor Nicolae Ceaușescu nechal při barbarské přestavbě někdejší balkánské perly Bukurešti řadu chrámů obestavět a zastínit paneláky a nevkusnými betonovými monstry. Aby ztratily to hlavní: velkolepost a prostorovou výlučnost, která z chrámu dělá chrám. A spousta pravoslavných kostelíků určených původně k likvidaci byla prý zase zachráněna jen tím, že je stavitelé za novými objekty doslova schovali. To aby nebyly odnikud vidět a zapomnělo se na ně. Můj letitý bukurešťský známý, skvělý ekonom a příležitostný politik, mi při procházce centrem rumunské metropole s trochou cynismu říkal, že „někteří komunističtí stavitelé se báli Boha ještě víc než Ceaușeska“.

To Stalin nechal v roce 1931 bez milosti vyhodit do povětří moskevský chrám Krista Spasitele. Šlo o největší pravoslavný kostel na světě, dokončený roku 1883 jako opožděné vyjádření díků Nejvyššímu za vítězství Rusů nad Napoleonem. Stalin se na nic neohlížel a poslal ho k zemi, aby udělal místo plánovanému Paláci sovětů, který však nebyl nikdy postaven. (Chrám byl obnoven velkým nákladem až po roce 1989.) V Rusku se v tom roce 1931 logicky nenašel nikdo, kdo by si troufl alespoň na pokus o švejkování jako v Rumunsku. Za Stalinovy hrůzovlády prostě neexistovala žádná pozemská ani nadpozemská bytost, které by se Rusové báli víc než právě Stalina!

Jsem přesvědčen, že podobné skutečně masové chování ke svatostánkům v našich podmínkách by nebylo za komunistické totality možné. Ono totiž v první řadě nebylo – alespoň v české části státu – ani nutné. Největším nepřítelem komunisty v boji o duši Čecha nebyl nakonec Bůh, jak se kdysi obával špatný prorok Karel Marx. Byl jím všeprostupující cynismus, ztráta veškeré naděje a naprostá nevíra v cokoli, s výjimkou rodiny. Zejména pak nevíra v budoucnost. Ta také panování komunistů u nás – a nejen u nás – ukončila.

Ten zmar se dá demonstrovat vtipem, který často opakoval někdejší americký prezident Ronald Reagan, věrný sběratel anekdot zpoza železné opony, jimiž zásoboval své americké publikum. Těmi vtipy, zřejmě sesbíranými různými zpravodajci a informátory, chtěl svým domácím posluchačům dokázat, že i za železnou oponou žijí normální lidé. Lidé, kteří se umějí i v těžké situaci smát a jsou zároveň morálně dost rozložení. V obojím měl vlastně pravdu.

V Moskvě na Rudém náměstí jdou vedle sebe dva Rusové. Jeden se ptá druhého: „Poslouchej, je tohle všechno ten slibovaný komunismus? Už jsme ho opravdu dosáhli?“

Kolega mu suše odpovídá: „Vůbec ne. Ještě to bude mnohem horší než dnes.“

Stejný vtip by mohl být řečen o jakémkoli náměstí jakékoli metropole tehdejšího socialistického bloku.

Jak neuvěřitelně na Čecha působí, že i v takové Jugoslávii, kterou jsme brali do roku 1989 jako tu svobodnější část Evropy a zájezd tam se rovnal zájezdu na bájný a nedostupný Západ, byla veřejná oslava Vánoc povolena až v roce 1989. A jak k tomu dodává chorvatská novinářka Slavenka Drakulićová (2006, s. 57), teprve v tomto roce se Vánoce staly neoficiálním svátkem! Jugoslávie byla prostě z hlediska komunistů morem víry zasažena více.

To v Čechách se žádný zákaz Vánoc nekonal – Ježíšek si své neotřesitelné postavení mezi ateistickými Čechy uchoval. A komunistický pokus transformovat jej v návalu devótnosti vůči Sovětskému svazu do ruského dědy Mráze prostě nevyšel. Náš Ježíšek má přece hlavní kouzlo v tom, že jej nelze znázornit. Nemůže mít žádnou konkrétní hmatatelnou podobu, pak by kus jeho přitažlivého tajemství zmizel.

Jak popíšeme v další části textu, na Čechy nebylo třeba tlačit tak drasticky ve věcech víry a církve, jako spíše ve věcech ekonomických, vlastnických. Místo ničení kostelů více znárodňování.

Od církví k horoskopům

To ale neznamená, že jsme jako Češi duchovně prázdní. Nebo že po víře netoužíme. Spíš na nás sedí věčné moudro geniálního britského spisovatele a konvertovaného katolíka Gilberta Keithe Chestertona: Jakmile lidé přestanou věřit v Boha, tak ne že by nevěřili ničemu. Naopak, uvěří úplně všemu.

Svatá pravda. Málokterá jiná země to může doložit tak dobře jako Česko. Nekončící a občas vpravdě neuvěřitelný zájem o horoskopy, věštce, léčitele s nadpozemskými schopnostmi, samozvané proroky a spasitele – a k tomu víra v osud, předurčenost a konečné soudy v podobě pomalu se otáčejících božích mlýnů (záměrně zde s malým „b“), síla pověr a katastrofických předpovědí, zástupy lidí s amulety a talismany. To vše ukazuje, že Češi odvržením církví většinově neztratili potřebu víry. Víry v něco, co nás přesahuje, co je mimo naši moc a kontrolu. V něco, co se vzpírá racionálnímu popisu a analýze. A dokonce i v Česku běžné karikatuře a zesměšnění. Koneckonců, jak jsme si již řekli, potřeba něčemu věřit patří mezi základní lidské potřeby. Socioložka a má jmenovkyně Dana Hamplová ve své pronikavé studii o náboženství v naší zemi vtipně upozorňuje, že zřejmě není pověrčivějšího národa v Evropě, než je ten náš.

Připomeňme mimochodem, že výše zmíněný Chesterton správně porozuměl nejen povaze spirituality zemí bez organizované religiozity, ale třeba i povaze naší nově vznikající demokracie za první republiky, k níž se dostaneme dál v textu. Demokracie, která vychází zespodu a je plebejská, právě tím může být silnější než demokracie aristokratické (kupříkladu britská). Bez hospody není demokracie, říkal. Abychom přijali většinovou volbu, musíme mít pocit, že i ti, co vyhráli, jsou ti „naši“, ne ti cizí“. Inu, velký duch. Proto jsou jeho postřehy i v této oblasti tak cenné.

Ale zpět k věcem duchovním. Profesor Tomáš Halík – sám katolický kněz – vtipně označil Čechy opakovaně za „něcisty“. Za lidi, kteří věří, že „něco vyššího“ či „něco nad námi“ je. Za věřící s výhradou. Ale zároveň za lidi, kteří nemají potřebu tuto víru ani sdílet s jinými, ani ji jakkoli ritualizovat a kultivovat. Každý doma a ve své duši věří tomu svému. Dokonalá individualizovaná a atomizovaná spiritualita. Ten „něcismus“ má výhodu. Není tak fanatický, jak některé víry dokážou být. Jakkoli konkrétní jednotlivci fanaticky tu svou víru v cokoli umí hájit. A protože není hromadný, nemá ani šanci být militantní, a tím pádem tak nebezpečný. Češi jsou v duchovních věcech spíše plaší, jak opět přesně vystihl Halík.

To je stav dneška v naší zemi. Zdá se, že jsme tak trochu země duchovně vyprahlá, velmi toužící v něco společně věřit. Ovšem bez vědomí toho, co by to tak asi mohlo být. Země, kde řada lidí základní spirituální potřeby nemá anebo nemusí mít naplněny. (Když nemám kněze ani Písmo svaté, kterým bych věřil, tak čemu vlastně věřit? Například novinám? Sousedům? Internetu?) A tedy země, která je potenciálně ohrožena rychlým vybuzením víry (a následnou stejně rychlou ztrátou víry) v něco nebo někoho, kdo bude duchovní přesah nabízet. Samozřejmě s tím, že taková rizika jsou zase tlumena vrozenou českou skeptičností a odstupem, které jsou vlastní kritické části populace.

→Češi nejlepší i nejhorší

Jak trefně říká přední český psychiatr Radkin Honzák (Reflex, č. 37/2013, s. 46): „V Česku je největší problém, že tu není žádná idea společného smyslu… je to podobné, jako když chybí smysl jedinci. U něj vidíme, že se stává neurotickým. Což se projevuje velkým sebepodceňováním na jedné straně a sebepřeceňováním na straně druhé“. Společnost bez kolektivního cíle, sdílené víry a onoho společného smyslu bude mít zřejmě dlouhodobě problém s tímto přepínáním z extrému do extrému. Z polohy „jsme nejlepší a máme zlaté ruce“ do polohy „jsme porobení a ostatní si z nás jen udělali kolonii“.

Nic zřejmě lépe nedemonstruje Honzákovy dvě pozice neurotika než právě tento popis bipolární české duše. V obou polohách, na obou pólech totiž chybí to zásadní pro duševní zdraví – již zmíněné přiměřené a stabilní vědomí sebe sama, vlastních schopností a možností.

Historie ukazuje, že mírná duchovní vyprahlost nemusí být osudovým problémem, pokud se nekombinuje se špatnou ekonomickou situací, se skutečným či jen domnělým strádáním kritické části populace. Naopak spojením obou těchto fenoménů může dojít k věci mimořádně nepříjemné. Ve špatných časech populace s atomizovanou spiritualitou může snadno vzniknout chybná úvaha, že vybraní lidé mají božské vlastnosti a je třeba je pro jejich výkony, či dokonce jen jejich přísliby, uctívat jako skutečné božstvo. Je to pochopitelně jen projekce nadpozemských vlastností do zcela běžných smrtelníků. V českých podmínkách s převahou skepse to pak bude navenek vypadat jako neuvěřitelně rychlý přesun od polohy „pche, to nikdy nedá“ do polohy „ty jo, dal to, to je fakt bůh“.

Duchovní průprava bez náležité kultivace k tomuto snadnému přepínání „člověk – bůh“ může svádět. A docela dobře k němu vytvářet podhoubí.

→Koho také uctíváme

Principem kompenzace, tedy nahrazením neexistujícího božstva zbožštělými lidmi, si lze dle mého vysvětlit, koho jsme jako Češi schopni občas uctívat. Na Jaromíra Jágra jako sportovní idol a výtečného prodejce naší země jsme již narazili. Jak známo, Češi odpouštějí či tolerují sportovcům skoro vše, s výjimkou prohry. Nicméně tento nesporný sportovní gigant se nikdy netajil fanatickým hraním hazardních her hraničícím s těžkou závislostí. Jakkoli Jágrovy sportovní výkony jsou „boží“, těžko říct, jestli by někdo z rodičů upřímně přál svému dítěti právě takový osud, a se vším všudy by tak z této postavy dělal pro své potomstvo vzor.

Totéž lze říci u adorace pravomocně odsouzeného vraha Jiřího Kajínka, který se stal pro část populace téměř dokonalým mučedníkem a obětí. Mučedníci jsou samozřejmě nutnou součástí jakéhokoli životaschopného božského mýtu. Zejména ti, kteří dokáží „zázraky“ typu násobných útěků z dobře střežených věznic. A váha verdiktů pozemské spravedlnosti a pozemských soudů nemá pro uctívače nadpozemského mýtu v těchto případech vlastně žádnou váhu. Koneckonců Pilát Pontský jako zástupce světské moci též odsoudil Ježíše k smrti, že. A případné kritiky předběhnu: ani v nejmenším nechci srovnávat Ježíše a Kajínka, aby bylo jasno. Jde jen o vnímání role lidské, pozemské spravedlnosti při hodnocení jevů, dějů a událostí, jimž někteří lidé přisuzují až posvátný ráz. V případě Kajínka jde opět v jádru o člověka, kterého bychom dle zavedených měřítek nedoporučili jako výchovný a vzdělávací vzor pro své okolí či děti a nechtěli bychom ho jako nového člena vlastní širší rodiny.

Racionálně vzato tentýž kompenzační princip lze do jisté míry vztáhnout na někdejšího premiéra a následně přímo zvoleného prezidenta Miloše Zemana, který na rozdíl od jiných dále diskutovaných osobností asi nevejde do historie jako tvůrce jakéhokoli velkého politického díla nebo historického odkazu. Nicméně pro část populace splňuje výše zmíněnou podmínku onoho zbožštění, prostě to vše nějak „dal“. A adorující mu odpouštěli a odpouštějí nepokrytý, dokonce na odiv vystavovaný sklon k nadměrnému pití, který je přes obecně velkou toleranci alkoholu v naší populaci vnímán jako opravdový a vážný problém, pokud se týká někoho blízkého. Zase žádný vzor pro manžela či manželku.

Takže duchovně neuspokojená populace může zbožšťováním lidí dojít i do stavu, kdy jejím vzorem bude gambler, usvědčený vrah a alkoholik, což jsou typické obrazy chování nikoli božského, ale zatraceně lidského. Nicméně velkoryse dodejme, že i božstva v tradičním smyslu uctíváme taková, jaká jsou. Se vším všudy. Nemůžeme si jen tak „dopsat či přepsat bibli nebo korán“, aby božstvo odpovídalo ještě lépe nějakému vyššímu, dokonalejšímu ideálu.

I proto je dobré alespoň trochu porozumět tomu, jak jako Češi uvažujeme nejen o výše zmíněných věcech duchovních, ale i o těch zdánlivě přízemnějších, tedy ekonomických a finančních. Toť téma pro příští kapitolu.

kapitola 3

Češi jako mistři kalkulačky

Následující kapitola bude víc než jen trochu ovlivněna mou profesí a zároveň celoživotním zájmem. Tím jsou věci ekonomické, finanční a peněžní. Ano, přesně to, co se mnohým zdá jako nuda k uzoufání. Pro mě není. A obecně není, vážně! Ekonomie je společenskovědní obor. Ne přírodní věda jako chemie nebo matematika. Žádné fyzikální zákony v ekonomii nečekejte. Maximálně dobře popsané zákonitosti charakterizující jedince, kteří ale mají vlastní vůli a nakonec se taky sami rozhodují. To planety ani plyny či kapaliny evidentně nedokáží. Čili jde o pokročilý nástroj ke zkoumání člověka, jeho chování a jednání. Zapomeňte na čísla a křivky, jde o lidi! A když máte trochu trpělivosti, umí tahle disciplína vyprávět krásné příběhy.

Ekonomie, ta někdejší řecká oikonomia, vznikla jako složenina ze slov oikos (dům) a nomos (zákon). To znamená v původním významu něco jako správa nebo vedení domácnosti. To se dobře hodí k našemu vyprávění o Češích. Řady dat, čísel a statistik totiž potvrzují, že ty české mají cosi společného. Samozřejmě v průměru, který mnohé tak provokuje. Ale který zároveň říká často opravdu dost pravdivého o podstatných rysech vybrané skupiny.

Vězte, že tím společným průměrným rysem nás Čechů je finanční konzervativnost. Šetrnost v nakládání s penězi. Spořivost. Je tak silným poznávacím znamením, že se dá brát jako součást naší identity. Skutečně nás v průměru odlišuje od skupin jiných. A k dalším nás zase přibližuje. Jsme prostě drobní střádalové.

Věčné a únavné české srovnávání s Němci se mi tentokrát docela hodí, protože si troufnu tvrdit, že v některých ohledech jsou Češi, aniž si to nejspíš uvědomují, ve věcech peněz a financí němečtější než Němci (a ti přece v českých očích platí za dobré hospodáře).

Neuvědomovat si to je logické, protože věci běžné či automatické ani nevnímáme. A to je nakonec dobře. Co nevyžaduje valného přemýšlení, v podstatě funguje. Občas je ale přece jen dobré si i to hladce běžící z edukativních důvodů připomenout.

Věnujeme-li se právě fenoménu finanční konzervativnosti a šetrnosti nás Čechů, stojí symbolicky za to oživit pro čtenáře jednu kouzelnou historii, historii názvu domácí měny. O tématu napoví mnohé.

→Příběh „české“ koruny

Ať jsem se ptal kdekoli, skoro nikde jsem neslyšel správnou odpověď. A nezáleželo na tom, zda šlo o přednášky ve školách či na univerzitách, diskuse na konferencích domácích firem a podnikatelů nebo jen prosté debaty u piva. Řeč je o názvu měny, kterou nosí Češi v peněženkách a jíž dennodenně platí. Konkrétně tedy o okamžiku, od nějž na tomto území, tedy v českých zemích, název koruna vlastně používáme. Víte to?

Mnozí si mysleli, že od vzniku první republiky, tedy od roku 1918 nebo těsně poté. Jiní hádali, že se ten název objevil po druhé světové válce. Někteří tipovali, že dokonce až po roce 1948. Mladší ročníky, které si nepamatovaly rozpad Československa, byly zase ochotny se vsadit, že korunou platíme až od vzniku samostatné České republiky, tedy od roku 1993.

Vždy jsem si užíval ten moment, kdy vítězoslavně sdělím, že nic z toho není pravda. Měna s tímto názvem koluje na našem území déle. Už od roku 1892, kdy ji po měnové reformě zavedl rakousko-uherský císař a nejdéle vládnoucí panovník na českém trůně František Josef I. Právě v tomto roce nahradila koruna starou měnu zlatkovou, lidově zvanou zlatka. Ta byla vzdor svému názvu překvapivě kryta stříbrem a měla řadu různých jiných ekvivalentních názvů (gulden či florín). Stará zlatková měna se měnila za novou korunu v poměru 1 : 2. Proto se dodnes občas říká desetikoruně pětka. To už se starší ročníky většinou chytly a přikyvovaly.

Korunová měna byla na rozdíl od zlatky vázána skutečně na zlato a dělila se na dodnes používaných 100 haléřů. Zajímavé je, dodával jsem vždy s gustem, jak nám ani nepřijde na mysl, že by koruna mohla mít původ v monarchii, že? Tak samozřejmě a bezprostředně ji jako své platidlo bereme. A přitom koruna je typický monarchistický název měny! Je to symbol panovníkovy moci. Právě ta koruna, kterou nosí na hlavě. Když se dnes rozhlédneme po Evropě, tak jediné země platící korunou jsou monarchie: Švédsko, Dánsko, Norsko. A světe, div se, ještě Česká republika! Tedy stát, který přímo navazuje na Československo, jež vzniklo na republikánské, antimonarchistické tradici. To jsou paradoxy.

Korunou samozřejmě platilo i Slovensko, též jako nástupce Československa, a chvíli ještě Estonsko. Ale my skutečně již od roku 1892 neustále. A pozor, jsme jediná část někdejšího Rakouska-Uherska, která tento název měny používá bez přerušení a bez jediného přejmenování od toho roku 1892 až dodnes. V reakci na to občas s údivem pohnou koutky kolegové Rakušané ve Vídni, když jim to připomenu. Taky si už někdejší císařský, rakouský původ toho českého názvu měny neuvědomují.

Rakousko-Uhersko v době před začátkem první světové války, to je říše s dobrými padesáti miliony obyvatel. A pohled na mapu prozrazuje, že to veliké území zcela nebo alespoň nějakou částí pokrývalo plochu třinácti dnešních států (Rakousko, Maďarsko, Česko, Slovensko, Chorvatsko, Slovinsko, Itálie, Rumunsko, Ukrajina, Polsko, Srbsko, Bosna a Hercegovina a Černá Hora).

Ta skoro nelogická výdrž koruny na českém území musí mít nějaké vysvětlení. Tedy takhle: ne že by se úvahy o přejmenování neobjevily ve zmíněném roce 1918. Když padá monarchie a vše staré se odhazuje na smetiště dějin, samozřejmě přijde nutně na přetřes i koruna. Vždyť bychom mohli mít tolik jiných, lepších, slovanských a národních názvů. Takže se objevují nápady jako lípa nebo slovan nebo sokol. Velmi nadějně se též jeví československý frank, Francie je přece nové republice vzorem. Ale diskusi nakonec uzavírá první ministr financí a jeden za zakladatelů československé měnové tradice– Alois Rašín. Tlačí na to, aby se pozornost věnovala kvalitě nové měny, ne jejímu názvu. A tak zůstává koruna. V roce 1919 už československá. (Od toho roku taky počítáme nové dějiny československé a české měny.) Inu a zbytek je historie, jak se říká. Ani němečtí okupanti měnu nepřejmenují – bude to protektorátní koruna. A ani komunistický totalitní režim, přestože by mohl mít důvod po únoru roku 1948 odhodit název měny, tak neučiní. Zatímco v okolních zemích platidla mění název za tu dobu mnohokrát, Češi jsou své „monarchistické“ koruně věrní.

Vliv Aloise Rašína na měnové dění v době vzniku první republiky je skutečně dominantní. Přestože dohromady ve dvou různých vládách strávil ve funkci ministra financí jen bezmála dvanáct měsíců, vykonal díky dobré přípravě více, než se jiným podaří za celý život.

Jedním z jeho rozhodnutí je, že domácí měna, znehodnocená válečnou inflací, by se měla vrátit z hlediska kupní síly na úroveň roku 1914. K tomu je jednak potřeba oddělit československou měnu od rakouské (což v roce 1919 po uzavření hranic formou okolkování Rašín udělá) a jednak stáhnout z oběhu velké množství bankovek. Jako ministr, který má zatím bez existence centrální banky toto vše v kompetenci, tak učiní. Sice stáhne z oběhu méně, než plánoval, asi třicet procent oběživa oproti zamýšleným padesáti, ale výsledek se i tak dostavuje. Československo naplno realizuje deflační politiku a do roku 1925 cenová hladina klesá o více než čtyřicet procent.

Jedním z prvních, kdo na tuto situaci reaguje, je mimochodem Tomáš Baťa. Pochopí, že deflace je dlouhodobý jev, ne krátký výkyv. Už v roce 1922 proto zlevní v celostátní výprodejové akci boty skoro o půlku a objeví se typická „baťovská“ cenovka 119 korun československých. Všem zaměstnancům zároveň sníží mzdy o drastických čtyřicet procent. Pro své boty ale rázem získává dramaticky větší odbyt, před jeho prodejnami se tvoří dlouhé fronty.

Ve stejné době všude jinde ve střední Evropě naopak ceny prudce rostou. Maďarsko, Polsko, Rakousko a samozřejmě Německo – tedy Výmarská republika. Ve všech těchto zemích je inflace v řádu stovek, v Německu dokonce milionů procent! Československo je díky Rašínovi natolik měnově unikátní, že nositeli Nobelovy ceny za ekonomii Thomasi Sargentovi v roce 1982 stojí za to napsat pronikavý odborný článek, v němž na detailních statistických datech vysvětluje rozdíl mezi Československem a jeho hyperinflačními sousedy. Málokdy jsou československé hospodářské dějiny předmětem zájmu tak prominentního amerického vědce.

Rašínova politika je nemilosrdná. Pokles cen a zhodnocování měny při vysoké inflaci všude okolo samozřejmě drtivě dopadá na československé exporty, na nichž je ekonomika závislá. Nezaměstnanost roste během necelých dvou let na trojnásobek, banky zažívají svou první plnohodnotnou krizi v dějinách nové republiky, protože dlužníci nedokáží splácet závazky kvůli klesajícím cenám své produkce při neměnné výši svých úvěrů. Rašínova politika je kontroverzní intelektuálně, odborně – jeho kritik profesor Karel Engliš dnešníma očima správně upozorňuje na důsledky Rašínovy politiky na národní hospodářství a žádá její revizi. Nicméně deflační snaha je formálně odvolána až v dubnu 1925, dva roky po Rašínově smrti. Je ale kontroverzní i politicky. Levice má za to, že deflační politika pomáhá věřitelům, tedy v prvé řadě bankám a z nich nejvíc bance Živnostenské. Rašínova zaťatost a neústupnost vede nakonec mladého anarchokomunistu Josefa Šoupala k tomu, že jej roku 1923 nemilosrdně střelí do zad a Rašín na následky tohoto zranění zemře.

Nicméně Rašín má svůj cíl. Silnou měnu nového státu, která má získat důvěru a být navázána na zlato (stane se až roku 1929), a tomu cíli podřídí vše. Nerozhlíží se okolo, jakkoli by bylo snadné vzít si špatný příklad z okolních zemí. Věří, že republika musí pro velký cíl něco obětovat. Když jeho následovníci nakonec otočí měnové kormidlo trochu mírnějším směrem, mohou si to už dovolit. Důvěra v novou měnu je již vybudována a ani naprosto nutná devalvace v roce 1934 ji nezlomí.

A zde je to vysvětlení odolnosti názvu naší měny. Přejmenovávání peněžní jednotky nastává, když je potřeba změnou názvu odvrhnout nějakou starou neblahou tradici a začít tradici novou. To se všem okolo nás stalo. Mnohým opakovaně. (Maďaři po druhé světové válce zažili inflaci ještě ničivější než Němci po té první. Ceny se během ní ztrojnásobovaly každý den. Až dlouho po nich to překonala Miloševičova Jugoslávie a pak Mugabeho Zimbabwe.) Čechům po roce 1892 se to ale nestalo nikdy. Dokonce ani velmi krutá měnová reforma v roce 1953 nevezme obyvatelstvu víru v název měny a její historii. Ztrátu hodnoty úspor připisují lidé komunistické vládě, ne samotnému platidlu. I komunisté se přitom snaží peníze řídit konzervativně, a ne inflačně jako kolegové v jiných zemích. Myslí na mentalitu obyvatel – drobných střádalů. Ti mají peněžní uměřenost a protiinflační zápal ve své DNA. Paradoxně i způsob řešení nerovnováhy v hospodářství v roce 1953 je míněn tak, aby se jednak umazaly staré dluhy (měnová reforma je svého druhu bankrot po pěti letech vlády komunistů) a jednak aby se volné úspory nikdy nedostaly do oběhu a nevznikla inflace. I komunisté, než aby inflaci připustili, raději obyvatelstvu jeho úspory prostě brutálně seberou!

Takto je míněno konstatování, že Češi jsou v peněžních věcech němečtější než Němci. Němci se bojí hyperinflace další desítky let poté, co si prošli zkázou peněz za Výmarské republiky. Češi mají v sobě antiinflační étos i bez toho, aby museli hyperinflaci zažít! Byli vůči ní obezřetní i tak.

Když Erich Maria Remarque sepíše svůj román Černý obelisk, je to epitaf poválečné německé peněžní politiky. Svým geniálním vyprávěním jen umocňuje pocity, které v pozorovateli té doby zanechaly některé slavné zaznamenané historky. Třeba ta od Adama Fergussona (2010), jak zloděj přepadne babičku s nůší plnou peněz a po úspěšném lupu z místa zmizí. Nůši si nechá, ale nejdříve z ní vysype na zem bezcenné peníze, aby se s nimi nemusel vláčet.

Češi však nepotřebují odhodit, přemalovat či přejmenovat své oběživo, nemají se za co stydět. Rašín zůstává zapsán v dějinách jako pozitivní postava přesto nebo právě proto, že dělal něco jiného než všichni okolo. Jmenují se po něm ulice a nábřeží. Jeho portrét zdobí pamětní platidla i jednu z místností, v níž se radí vedení České národní banky. To v okolních zemích autory hyperinflací neuctívají. Nevyvěšují jejich portréty. Nevracejí se k nim.

Rašínova politika byla z dnešního pohledu nesmyslně radikální, zbytečně nákladná a teoreticky neobhajitelná. Stěží by ji kdo v této podobě realizoval dnes. Deflaci považujeme za stejně vážnou cenovou poruchu jako inflaci se stejně vážnými či dokonce vážnějšími hospodářskými důsledky (nástup Hitlera k moci přišel až s deflací Velké hospodářské krize, nikoli s inflací Výmarské republiky). Byla ale odvážná. Rašín se snažil nepřipravené horolezce silou vůle dostat na Mount Everest. A někteří obrazně řečeno cestou zahynuli. On nakonec též. Ale v základním táboře jej uznávají pro ten směr a ideál. Kdo by nechtěl vyjít na vrchol, když jiní sestupují do pekla. Je tak jedním z otců zakladatelů konzervativní hospodářské a měnové tradice, která je pak desítky let této zemi a jejímu obyvatelstvu vlastní a definuje jeden z jeho opravdu zřetelných národních, kolektivních rysů.

Náš vztah k penězům, k financím je klíčovou součástí naší národní identity, naší totožnosti. Něčím, co je naším hromadným rozpoznávacím znamením, co nás kolektivně charakterizuje a zároveň odlišuje od komunit jiných.

Češi prostě vesměs nemají rádi inflaci, dluhy a pocit, že za něco zaplatili víc, než naprosto nezbytně museli.

Hlavně levně, prosím!

Dlouhá řádka obchodníků z nejrůznějších oblastí domácího trhu mi opakovaně potvrdila tušené. Tedy že český zákazník je výjimečně, mimořádně cenově citlivý. A že hlavním argumentem pro to, zda koupit či nekoupit, bývá u něj nakonec cena. Často nic jiného. Jakkoli do novinové ankety bude tentýž zákazník klidně tvrdit, že dbá hlavně na kvalitu. To proto, že se bude cítit jaksi sám před sebou morálně v defenzivě, že ceně přikládá takovou váhu. Osobně by chtěl být jinými vnímán jako ten, kdo neuvažuje pouze takto „jednorozměrně“. Ovšem pro ekonoma je hodinou pravdy ne to, co o sobě lidé říkají, ale to, jak nakonec peněženkou u pokladny hlasují. Budou možná tvrdit, že by preferovali český výrobek před polským (o bezdůvodném českém dívání se skrz prsty na Poláky budeme mluvit v kapitole o našich sousedech), protože přece automaticky českému důvěřují víc, ale na pás nakonec vyloží ten levnější. Klidně polský.

Rovnou odrážím námitku, že cenová citlivost je nutným důsledkem toho, že je Česko chudší než jiné země v Evropě. Naprosto ne. Zaprvé tyto instinkty projevují i jiné a dokonce superbohaté národy Evropy, například Nizozemci. Opakovaně jsem zažil, že jsou ochotni se večer před sebou dokonce předvádět a vytahovat, kdo koupil to nebo ono levněji. Ale třeba i tolikrát zmiňovaní šetrní Němci. A zadruhé, právě ti, kteří měli šanci vést obchod nějaké nadnárodní firmy ve vícero zemích střední a východní Evropy, potvrdí, že narazili na trhy a země chudší, kde hlad po nejnižší ceně není tak silný. Nákup může být i otázkou prestiže, statusu, srovnávání v referenční skupině a podobně. Je to věc hlavy a přístupu, ne bohatství.

Samozřejmě máme rádi slevy. Žádné překvapení. A opět: není to tak, že by to bylo ryze české specifikum. Levněji rád nakoupí kdekdo a leckde. Jde jen o míru. A o to, zda je sleva jen příjemný bonus, nebo sám hlavní důvod, proč něco vůbec pořídit.

Všimli jste si v té souvislosti zajímavé asymetrie nás českých klientů? Když něco koupíme se slevou či výhodněji, máme pocit, že my jsme chytře nakoupili. Že je to naše dobré rozhodnutí a naše dobrá volba jako přemýšlivých a racionálních klientů. Když naopak zjistíme, že jsme za stejné zboží zaplatili víc a lepší cenu dostal někdo jiný někde jinde a nám unikla, často prohlásíme, že nás ten náš obchodník „okradl“. Sleva je mé vítězství, triumf mé chytrosti. Vyšší cena je nefér „krádež“ toho druhého, prodejce.

Stejně tak ale obchodník – dobře si vědom těchto duševních pochodů nás zákazníků – přistupuje k tvorbě a zejména komunikaci při nastavování cen asymetricky. Bylo by pro něj ortelem smrti přiznat: cenu zvyšuji proto, že mi to zákazníci umožňují, že mi to poptávka dovoluje. Prostě proto, že lidi to zboží chtějí, tak proč bych nezdražil. Zvýšení ceny je třeba vždy naopak hodit na jiné. Dodavatelé zvýšili cenu, náklady stouply, vstupy a zaměstnanci jsou dražší, ceny zahraničních partnerů šly nahoru atd. Já nic, já jen pasivně předávám dál, co jsem nezavinil. Zato snížení ceny obchodník samozřejmě prezentuje jako své záměrné, aktivní rozhodnutí, kterým zákazníka k sobě láká a projevuje mu vstřícnost.

Dohromady to ale moc logiku nedává, že? Zákazník má pocit, že ve slevě výhodně koupil on. Obchodník ovšem tvrdí, že sleva je naopak jeho rozhodnutí, nabídka a volba. Za vyšší cenu pak může zlý obchodník, který ale říká, že sám za nic neodpovídá, že je to mimo jeho moc a vliv.

To vše pochopitelně často zakrývá podstatu – cena je prostě taková, aby obchodník měl ochotu a chuť za ni prodat a zákazník ochotu a vůli koupit. Tak to koneckonců vysvětluje ekonomie – obchod se uskuteční, když je pro obě strany výhodný. Když odcházím ze supermarketu s plným košíkem, potvrzuji peněženkou, že vzájemně výhodný opravdu byl.

Takže pokud zákazníkům rostou příjmy, bude obchodník moci nasadit vyšší cenu, i když jim to nepřizná. A naopak, někdy jakékoli slevy nepřimějí zákazníka to či ono zboží koupit, i když na dané prodejní ceně obchodník tratí.

Tato jemná psychologická hra má jeden hlavní cíl: cenově citlivou klientelu neustále udržovat v pocitu, že udělala dobrou koupi. Protože dobrý pocit z cenově výhodného nákupu je v peněžně konzervativní populaci jednou z významných podmínek klientské spokojenosti. Šetřil musí mít pocit, že při koupi něco ušetřil nebo někde něco získal zadarmo, navíc.

Samozřejmě, že se bavíme o průměru a průměrných číslech. Ta ale, jak už bylo řečeno, často říkají o celku něco z gruntu pravdivého.

→Nejúspěšnější ze start-upů?

Už jste o té společnosti možná někdy slyšeli. Dokonce jste třeba i jejích služeb využili. Příběh, jak má být. Akční a energický zakladatel. Nápad, který vznikl čirou náhodou při jedné cestě na dovolenou. A potenciál větší, než autor té prvotní myšlenky vůbec kdy tušil či předpokládal. To je firma Kiwi.com zakladatele a duchovního otce Olivera Dlouhého, zjevně člověka s podnikatelským a obchodním duchem. V jednom článku popisoval, jak to celé vzniklo. Prý zamýšlel letět s přítelkyní do Portugalska. A hledal to úplně nejlevnější letecké spojení. Jedno opravdu levné, ale výjimečně krkolomné a s několika přestupy našel. Ovšem trvalo to dlouho. Hned tu byl nápad: co vytvořit internetový vyhledávač, který by uměl tyhle netradiční kombinace hledat sám a propojovat letecké společnosti a linky, které by jinak nebylo důvod dávat spolu dohromady? A které by ani neměly důvod dohromady spolupracovat? Výsledek? Po několika letech superúspěch a příchod amerického investora, který většinový podíl ve firmě odkoupil za miliardy korun. Zakladatel Oliver Dlouhý se mezitím ve svém oboru stal celebritou a obdivovaným superpodnikatelem. Pro účely našeho příběhu je kouzelné si uvědomit to hlavní. Jedním z nejúspěšnějších start-upů Česka je firma, která postavila svůj byznys plán na tom, jak klientům při nákupu ušetřit peníze. Jak české!

Úspory, veřejné finance a dluhy

My Češi vycházíme z řady průzkumů nejen jako lidé šetrní, ale též velmi opatrní při nakládání s vlastními prostředky. Většinu peněz držíme na běžných účtech v bankách. Maximálně ještě tak na účtech spořicích. A to i v časech, kdy jsou úrokové sazby reálně nízké. S podílem majetku na běžných účtech přes padesát procent předbíháme v opatrnosti i jiné země střední a východní Evropy. A samozřejmě i Evropy západní. Maximálně ještě ve velkém skousneme produkty garantované či se státní podporou nebo daňovou úlevou, jako jsou stavební spoření a životní pojištění. Pořád máme rádi i hotovost – bankovky a mince. Je to součást naší kultury a tradice. Hotovost má na celkovém množství peněz v ekonomice setrvale podíl okolo dvanácti až třinácti procent. Méně než na Balkáně, ale více než ve Skandinávii či Velké Británii. A i tady si můžeme víceméně podat ruku s německy mluvícími sousedy.

Při vší té konzervativnosti jsme ale inovativní a i v peněžních věcech máme rádi technické novinky a „vychytávky“. Jsme přeborníky v placení bezkontaktními platebními kartami, stejně jako v používání chytrých telefonů a všech jejich vymožeností ve finančním světě. Řadu aplikací finanční instituce nejdříve zkoušejí na Češích, aby věděly, jestli mohou a budou fungovat. Pak je teprve dotáhnou na jiné trhy. V oblasti financí si můžeme směle říkat „inovativní konzervy“.

Naopak investování na kapitálovém trhu není pro naši zemi typické, není nám vlastní. A mimochodem, ani v minulosti nebylo.

→Český kapitalismus bez kapitálového trhu

Superkonzervativní profil populace a často i podnikatelů při nakládání s penězi není zrovna silným základním stavebním kamenem pro budování hlubokého a rozvinutého kapitálového trhu. A i delší historie našich zemí to vlastně potvrzuje. Když se podíváme na období prvního opravdu mohutného budování kapitalismu na našem území – po přijetí liberálního obchodního zákoníku císaře Františka Josefa I. v roce 1862 – tak ani při všem tom podnikatelském kvasu žádný dramatický rozkvět kapitálového trhu není vidět. Rozvoj podnikání je sice masivní, ale většinou je postaven na modelu partnerství (tedy jeden má peníze, druhý má nápad), případně je provázen spojováním silných podnikatelských selfmademanů dohromady. Anebo je financován skrze bankovní úvěry. Málokdy však hromadným oslovováním anonymních akciových investorů po anglosasku. Vidíme příklady jako Laurin a Klement, Kolben a Daněk, Emil Škoda a celá rodina Ringhofferů a je to stále stejný příběh. Vždy spíše silní jedinci nebo silné dvojice, jež táhnou rozvoj firem. Občas mají kreativní nápady i ve finanční oblasti – třeba Laurin a Klement a jejich prodej motocyklů na splátky bez navýšení v roce 1896 – ale k nějakému modelu akciové společnosti se propracovávají až hodně pozdě, někdy z donucení a často vůbec.

A pak navazuje první republika a zase zejména silní jedinci (Tomáš Baťa) nebo partnerství. Právě tak optik Alois Mazurek založí společnost Meopta v Přerově s kapitálovým přispěním stavitele Aloise Beneše. A vytvoří firmu, která funguje dodnes. První republika samozřejmě také velmi dobře zná bankovní financování podniků. Příběh Jaroslava Preisse, šéfa Živnostenské banky, který byl jedním z hlavních financiérů a podporovatelů českých podniků, je odborníkům poměrně dobře znám. Mohutný kapitálový trh však za první republiky nenajdeme.

Transformace československé a české ekonomiky po roce 1989 a potřeba rychle privatizovat většinu státního majetku roli kapitálového trhu dočasně posílí. Ale jak čas ukáže, je to skutečně jen mimořádná odchylka od normálu a od toho, co je v našich podmínkách běžné. Postupem času se vše zase vrátí do standardních českých kolejí.

Preference běžných účtů a hotovosti říká navíc něco o naší averzi k riziku. Máme rádi jistotu. Peníze k dispozici tady a teď. To, co už máme, co jsme získali, o to nechceme přijít. Nehodláme to vesměs ohrozit hazardováním a nejistotou, kterou přinášejí finanční trhy. Ani s možnou, ale jen nejistou vidinou větších zisků v budoucnu. Mnohem víc nás bolí menší ztráta peněz, které již máme, než větší ušlý zisk, o nějž jen hypoteticky přicházíme. Raději menší výnos a jistota než riziko a možná ztráta. Co je doma, to se počítá. Samozřejmě to není jen česká charakteristika. Ale svým rozhodováním o financích, investicích a úsporách říkáme, že se nás týká ve větší míře než zemí jiných.

Též to souvisí s výraznější preferencí dneška oproti zítřku. S krátkodobějším nebo krátkým horizontem uvažování. Pokud bychom mohli mít méně a hned, tak v průměru raději než více a trochu později. To je užitečná strategie pro přežití ve špatných časech. Ovšem pokud se používá systematicky v těch dobrých, dělá zemi chudší, než by mohla být.

Dokonce se to týká i řady podniků a podnikatelů. Z některých výzkumů poradenských společností vyplývá, že čeští podnikatelé prodávají úspěšně vybudované podniky dříve než jejich kolegové v jiných zemích. Raději prodat dřív a mít peníze pod polštářem než riskantně budovat přes několik generací s nejistotou, zda se to celé někdy nepokazí.

Populace našeho typu má samozřejmě ráda finanční, měnovou a ekonomickou stabilitu a je pro ni stvořena. Žádné velké výkyvy. Žádné rozsáhlé mánie, které by pak střídaly zničující paniky. Nikoli velké vzestupy, ale tím pádem ani velké pády. Americký způsob uvažování jdeme do toho se vším všudy a uvidíme, ten v Česku nehledejme. Vždy musí zůstat nějaká pojistka, polštář, zadní vrátka. Neumožňuje to příliš se rozletět, ale případný pád zase není z takové výšky.

→Bohemia – země bohémům zaslíbená?

Název českých zemí pochází nejspíš od starověkých Bójů. To byl původní keltský kmen usazený na našem dnešním území dávno před Kristem. Bohemia byla tedy v původním významu vlast Bójů, jak ji pojmenovali staří Římané. Těsně vedle našeho dnešního území žili pak Bójové, kteří se označovali jako Boivarii, tedy zhruba jako ti, kteří žijí v zemi Bójů. Tak vznikly názvy dnešních dvou geografických sousedů: Bohemia a Bavaria.

Velký dramatik William Shakespeare umístil děj své hry o patologické žárlivosti do Bohemie. Hra se jmenuje Zimní pohádka a Bohemia je ke zmatení publika prezentována jako země u moře, kde sicilského šlechtice po přistání u břehu požere medvěd. V Shakespearově podání šlo o zemi cikánů, tajemství a kouzel. Tak možná bude slovu bohemian rozumět Angličan.

Češi by taky nejspíš nebyli rádi, že ve francouzštině je slovo bohémský nebo bohéma zase velmi blízko výrazu romský nebo cikánský. Původ je zastřen, snad prý to mohlo vzniknout tak, že skupina Romů se vydala již v patnáctém století do Francie a uvedla se pojmenováním Bohemi, tedy obyvatelé Čech. V každém případě tento „cikánský“ odstín ve francouzském jazyce zůstal. A mnohem později pomohl k popisu skupin tuláků, chudáků a umělců, kteří se vysmívali většinovým konvencím a žili si po svém na okraji společnosti. Koneckonců na základě díla Ze života pařížské bohémy Louise-Henriho Murgera, které tuto komunitu popisovalo, vznikla monumentální Pucciniho opera Bohéma i stejnojmenná opera Leoncavallova.

V angličtině i francouzštině tedy původní země Bójů má z hlediska obsahu úplně jiný nádech. Opravdu má blíže ke slovu bohémský než český, jakkoli v obou jazycích zní obě slova buď velmi podobně, či úplně stejně.

Při popisu Čechů jako spořivých a uměřených obyvatel, kteří neradi velkolepé slavení a zbytečné náklady, působí ten přenesený význam slova bohémský téměř legračně.

Jak již bylo řečeno, jako Češi oceňujeme stabilní měnový vývoj a nízkou inflaci. Logicky. Jsme tzv. čistí věřitelé. Dohromady máme stále vcelku více úspor a vkladů než půjček a úvěrů! A i ty úvěry, které jsme si vzali, jsou často z těch bezpečnějších. Například na pořízení nemovitosti. To není zdaleka všude v Evropě běžné. Nemáme rádi ani zbytečné dluhy. Dluh a zejména pak předlužení je v očích běžného Čecha stále problém, ne norma. Zapomeňte na to, že hromadnou charakteristikou celé české populace jsou neudržitelné dluhy a exekuce. Ty se staly velkým politickým hitem právě proto, že se jich jako Češi v průměru děsíme, ne proto, že bychom je považovali za normální.

Tak jako mají averzi k riziku a odpor k inflaci, mají Češi averzi i k velkým dluhům svého státu a k rozpočtové nezodpovědnosti. Stav veřejných financí, který je bez ohledu na konkrétní vládu u moci a na její politické preference dlouhodobě unikátně dobrý (alespoň v evropském srovnání), je též dán tím, že velkými veřejnými dluhy si uměřené české voliče nelze snadno koupit, spíše je lze odradit. Domácí politický populismus musí být vždy paradoxně i rozpočtově zodpovědný. Vítězem debaty není ten, kdo všem všechno dá a nadělá velké dluhy, ale ten, kdo rozhazuje a zároveň zařídí, že veřejné rozpočty zůstanou pod kontrolou. Vypadá to jako paradox, ale tato vyžadovaná rozpočtová odpovědnost je jednou z pojistek toho, aby ona stabilita zůstala Čechům zachována.

→Češi a Japonci – podobnost nikoli náhodná

Onehdy jsem měl oběd s japonským ekonomem a říkal jsem mu, jak vypadá český politický populismus – musí to být populismus s vyrovnaným rozpočtem. Pak je dokonalý. Potvrdil mi, že v Japonsku (které připomíná Německo, jak dále naznačíme) je to podobné. I tam populace vyžaduje zodpovědnost a konzervativnost od těch, co slibují hodně ze státního rozpočtu zaplatit. Jak se tedy veřejný dluh mohl v Japonsku dostat na tak vysokou úroveň, ptám se. Přesahuje tam totiž dvě stě procent hrubého domácího produktu, zatímco u nás je jen přes třicet. „Kdyby u nás nebyly konzervativní a opatrné vlády, byl by třikrát vyšší,“ odvětil mi. „A v každé jiné zemi by byl taky třikrát vyšší. Naše zadlužení jen říká něco o hloubce ekonomických problémů, jimž jsme čelili. O neochotě lidí utrácet a podniků investovat, kterou horko těžko doháněla vláda. Neříká to nic o naší nezodpovědnosti, ale naopak o naší přehnané opatrnosti!“ Aha, to mi nedošlo.

A uvědomil jsem si v tu chvíli i odvrácenou stranu našeho peněžního konzervatismu. Umíme to s ním přehnat. Na stranu vyššího rizika a možného vyššího výnosu to naopak těžko kdy přešvihneme. Pokud je ale na světě populace, která by jako ta japonská byla schopna ve špatných časech zesílenou šetrností, odkládáním spotřeby a zničenými očekáváními ohledně budoucnosti dovést zemi až do plnohodnotné deflační spirály, a tak si vše ještě dále ekonomicky zhoršovat, pak je to nejspíš populace naše, česká.

Atomy a sloučeniny

Kdyby to náhodou nebylo z předchozího textu jasné, vidím na české peněžní a finanční opatrnosti a obezřetnosti mnoho pozitivního. Je dobrou, ba dokonce nutnou podmínkou dlouhodobého přežití, v němž jako Češi excelujeme. Velké dějiny se valí, ale malé jistoty zůstávají. Stále je třeba být připraven i na to horší. Na všechno, co se stane nebo co by se jen hypoteticky mohlo stát.

Ovšem za dobrých časů to taky znamená hrát pod své možnosti. Nikdy nevytáhnout všechny karty, i kdyby mezi nimi byly trumfy. Vždyť se mohou hodit i zítra a bůhví, co bude.

Navíc přístup k penězům je charakteristika, ne pojítko, které by nás stmelovalo dohromady. Dokonce právě naopak. Atomizuje nás. Vlastní hromádky peněz a financí z nás na rozdíl od víry, silného národního přesvědčení či hromadného kultu dělají více součet jednotlivců než skupinu. A právě to jako Češi jsme.

Češi nejsou příliš kolektivním nebo hromadným živočišným druhem. Vzpomeňte si, kdy jste naposledy viděli skupinky navzájem pro sebe anonymních Čechů něco společně slavit nebo uctívat. V Německu či Rakousku běžná věc. Fašanky, masopusty a karnevaly. Veselice a průvody v tyrolských dědinách. A nejen v Polsku samozřejmě poutě a velké mše. Tam všude vzniká nějaké společné pouto cizích lidí.

Ano, Jízdy králů, Slovácké roky a jiné historické a folklórní akce, kde se spontánně chtějí potkat sobě navzájem neznámí lidé, existují. Ale jsou jednak výjimečné a jednak též většinou krajově nebo regionálně ohraničené.

Naštěstí se alespoň na úrovni mnoha obcí, zejména menších, začaly v posledních třiceti letech postupně rozmáhat všelijaké všedružící akce, od dnů řemesel po nejrůznější trhy a výstavy, které tento deficit společného slavení nahrazují.

Češi se jinak spolu ve velkém anonymně nesdružují. A vesměs žádné kolektivní zážitky v kruhu jiných než blízkých a známých nesdílejí. Státní svátky společně neoslavujeme, na náměstích a v ulicích se nescházíme. Někdo pravda může namítnout, že svátek 17. listopadu je jiný – zřejmě proto, že je ještě v živé paměti slavících.

I historicky populární a masové poutě ztratily velkou část své někdejší velkoleposti a zájmu publika (čest výjimce na Velehradě). Slovo pouť má tak většina Čechů chuťově spojeno spíš se stánky s cukrovou vatou a léta neměnnými dřevěnými maringotkami, kde si lze ze vzduchovky vystřelit růži. Kolektivně emocionálně nikomu hold nevzdáváme a ani kolektivně neprotestujeme. My Češi jsme klidní. Když nás proti něčemu protestuje několik tisíc, je to totéž, jako kdyby ve Francii – zemi zaslíbené kolektivnímu protestu – demonstrovalo desetkrát tolik.

Sporty jsou výjimkou, o níž jsme již mluvili. Ovšem i tak je hromadné fandění vyhrazeno spíše sportům a zápasům, které jsou nebo mají velkou šanci být vítězné. Jsme fanoušci do dobrých časů. Když se daří. Když si tím vítězstvím můžeme každý něco dokázat, kus toho vítězství přenést na sebe. A sami sebe tak posílit. Ve špatných časech tolik ne. Fandíme, když se vyhrává.

Ani tak globálně rozšířený kult jako prvoligový fotbal nedosahuje v Česku návštěvnosti srovnatelné s jinými zeměmi, a to ani v přepočtu na velikost populace. Klasický problém vejce/slepice, tedy zda vyšší kvalita způsobuje vyšší návštěvnost, nebo naopak vyšší návštěvnost umí zaplatit vyšší kvalitu, je málo podstatný. Ten kolektivní zážitek je prostě u nás menší než v jiných zemích.

Když nejde o placené koncerty, Češi se raději baví nehromadně. V malých skupinkách rodiny a blízkých. Na svých chatách a chalupách, kterých bylo u nás napočítáno skoro půl milionu jednotek. A jejich počet v čase neklesá, dokonce roste s tím, jak si i nové generace pořizují druhá bydlení, apartmány na horách a podobně. Bavorské v neděli ráno hromadně do kostela, pak odvolit ve volbách a odpoledne všichni hurá na fotbal je přes veškerou blízkost Čechů a Bavoráků u nás jako pravidlo nepředstavitelné. Chybí právě ten tmel.

Ale stejně jako v otázkách víry se zdá, že Evropa jde spíše českým směrem, ne opačně.

Proto tak obtížně snáším všechny, kdo občas hovoří o českém nacionalismu. Je to stejně neexistující veličina jako severokorejská demokracie a svoboda. Nic takového prostě není. Máme-li jako populace vůbec nějaký problém, je jím maximálně pravý opak – že žádnou společnou a vyjadřovanou loajalitu k celku a žádný společně sdílený český patriotismus prostě nemáme. Nebo je ho jako šafránu.

Jako součet jednotlivců připomínáme právě ony „atomy“, které jsou od sebe sice blízko, ale nespojují se v chemických reakcích a nevytvářejí vazby, které by je napevno a nadlouho k sobě připoutaly. Jiné národy s větším vědomím společně sdílené totožnosti pak proti nám vypadají spíše jako „molekuly“ nebo „sloučeniny“. Větší, pevnější a na první pohled silnější látky, které drží více pohromadě.

Tady hledejme důvod, proč spontánně nevyvěšujeme, nevylepujeme a nenosíme národní symboly typu vlajky či státního znaku. Proč to dělat? Proč dávat najevo vnějšími symboly, že patříme do jedné party, když to tak necítíme? Proč uměle ukazovat hromadnou identitu, když ji spontánně nevnímáme? Když jí nevěříme?

Pro atom nemá smysl vyjadřovat loajalitu ke skupině atomů, pokud se každý z nich cítí jen stejnou od ostatních oddělenou jednotkou.

Ovšem ona česká atomizace a individualizace má svou velikou výhodu. Atomy možná na chvíli rozeženete, přeskupíte, ale nikdy nezničíte. Nerozpadnou se, zůstanou jako klíčové stavební částice hmoty pořád někde okolo. Nezmizí, vydrží napořád. Zítra se zase objeví. Nebo pozítří. Všechny ty sloučeniny a stmelené látky se pod tlakem dělí, rozkládají, rozpadají a přeměňují. Atomizovaní Češi přežijí. Vnějším tlakem je nezlikvidujete. V těžkém prostoru střední Evropy přežili a jedou dál. Jak povzbuzující. Jak nesamozřejmé.

Češi venku

Jediné, co je dokáže opravdu zničit, je jejich vlastní chování a vlastní volba. Jejich chuť stát se dobrovolně součástí jiných sloučenin. Je známo, že Češi se dobře a velmi rychle asimilují v cizím prostředí. Přizpůsobují se snadněji než jiní. Neexistence silné vazby s ostatními tomu napomáhá. Čeští emigranti nevytvářejí komunity těch svých. Česká diaspora nefunguje ani v nejmenším tak jako italská nebo řecká. Vůbec už netřeba mluvit o skupinách asijských, které se ocitnou v cizím prostředí. Koneckonců všimněme si, že o české diaspoře ani nejsme zvyklí mluvit, zatímco jiné národy (jako Irové) pro ni mají i speciální ministerstva.

Češi nehledají v cizině k životu jiné Čechy. Chtějí zapadnout. Často už na druhou generaci nepřenášejí nejen české zvyky, ale ani češtinu. Opakovaně se vám může stát, že třeba ve Spojených státech amerických potkáte rodiny, kde oba rodiče mají češtinu jako mateřskou řeč, ale se svými dětmi již mluví anglicky. To je třeba v maďarské komunitě těžko představitelné. A přitom už ona druhá generace hovořící jen anglicky bez problémů hromadně slaví americké státní svátky, jak je v zemi zvykem.

Češi v tomto ohledu opět připomínají Němce i Nizozemce. Nikoli poprvé si to připomínáme. Němci dle statistik dlouhodobě vycházejí jako původní evropská skupina z hlediska rodokmenu nejčastěji zastoupená v americké populaci. Až 45 milionů současných Američanů hlásí nějakou původní vazbu na německy mluvící části Evropy, což je dokonce více než u obyvatelstva s vazbou anglickou či britskou! Přesto Němce nelze nikde ve Spojených státech rozpoznat jako skupinu. Byť třeba popíjení a vaření piva přinesli do Ameriky právě oni a udělali z něj běžnou americkou tradici.

→Kuchař s postřehem

„Když pojedu ven se skupinou českých gurmetů, tak se tam všichni bez problému rozšoupnou, v Praze ti ale za tutéž věc titíž lidi peníze nedají.“ Toť poznámka úspěšného českého kuchaře Zdeňka Pohlreicha z jednoho rozhovoru (Reflex, č. 13/2016, s. 24). Bystře propojuje obě témata: jak český vztah k penězům, tak i českou přizpůsobivost.

Na otázku, jak je to vlastně možné, pokračuje Pohlreich opět inspirativně: „To by mě taky zajímalo. Zřejmě je to tak, že jsi na návštěvě, propadneš kouzlu místa a řekneš si: Já na to kašlu, peněz mám dost, proč bych si to nekoupil. Pak přejedeš čáru a vrátí se ti nedostatek velkorysosti. Takhle to je.“

Jeho pozorování jde nad rámec běžného a obecně známého zjištění, že na dovolené jsme připraveni utratit vždy trochu víc než doma. Jde o něco hlubšího, co se týká české povahy, a co koneckonců v celé této kapitole popisujeme.

Náš popsaný vztah k penězům, naše počítavost a zmíněná atomizace mají minimálně dva klíčové důsledky pro domácí veřejný prostor a správu věcí veřejných.

Kdo nesedí v Letenské, nevládne!

Prvním je naprosto mimořádná váha, jakou v našem systému výkonné moci zaujímá ministerstvo financí. Ten šedivý úřad v Letenské ulici, který by uvnitř už léta tak zoufale potřeboval totální rekonstrukci, ale žádný ministr se do ní nechce pustit. Asi ze symbolických důvodů. Musí přece dávat najevo šetrnost. Často ji sám vyžaduje od jiných. Oč méně má však pěkných kanceláří (i oproti jiným úřadům výrazně menšího významu – navštivte občas některé úřady krajské), o to více má reálné moci.

Protože kolektivně sdílené hodnoty hrají u nás, jak už bylo řečeno, malou roli a peníze jako snadno dělitelná veličina naopak velkou, nelze jaksi Čechům vládnout skrze myšlenky týkající se víry, přesvědčení, vizí, národního cítění, celosvětového postavení země či velkolepých plánů. U nás se vládne přes kalkulačku. Přes ekonomické podněty a stimuly. Příjmy a výdaje. Daně a slevy z nich, příspěvky, dotace, subvence, granty, náhrady, odvody, pobídky a úlevy. Též pak sankce, penále, vratky a doměrky. Rozpočty, výkazy a příděly. To vše má nakonec, přímo či zprostředkovaně, na starosti ministerstvo financí a jeho vládce či vládkyně. To je pravé jádro českého vládnutí. Chcete Čecha o nějaké myšlence přesvědčit? Pak zařiďte, aby se ta myšlenka vyplatila. Aby byla vidět v peněžence. A máte ho.

Není to kritika, jen analytické konstatování. Peníze jsou důležité, veřejné i ty soukromé. Ministerstvo financí je klíčové pro každou vládu. Jsou prostě jen země v Evropě, kde je státní kasa více obslužný útvar, který zajišťuje, aby bylo možné realizovat nějakou politickou prioritu. Vláda má záměr něco postavit, udělat, vykonat, ministr dostane za úkol najít finance. U nás je to tak trochu obráceně. Ministerstvo financí řekne, jestli se něco postaví, a vláda se podle toho zařídí. Samozřejmě neplatí to absolutně, lecjaký ministr by teď dotčeně řekl, jak musel bojovat s hloupými vizemi a nápady. Ale jde o tu proporci oproti zemím jiným a o to, jaký argument v diskusi nakonec zabere. Argument ministerstva financí u nás zabírá. Argument „tak si na to půjčte nebo to nějak na ministerstvu financí zařiďte“ v Česku nefunguje tak jako jinde. Naštěstí.

Také platí, že ministr financí má v novodobých dějinách České republiky nejčastěji naději, že se někdy stane premiérem. Čtyřem se to stalo. Jiné resorty v tomto příslibu premiérství nemohou Letenské konkurovat.

Spolu s finančním konzervatismem to zaručuje dlouhodobě zdravé veřejné rozpočty, protože logiku velké vize, na niž hledáme peníze, máme nastavenou naopak – do logiky dokud v Letenské nenajdou peníze, nechoďte s vizemi. Vize je v Letenské. Strážce kasy je ten všemocný demiurg, který dává palec nahoru a dolů, rozděluje a bere. Všichni s ním chtějí vycházet, všichni od něj mohou něco potřebovat. Něco – tedy peníze.

Proto jsem dlouhodobě přesvědčen, že předseda vlády v našem ústavním systému je skutečným premiérem jen a pouze tehdy, když má takříkajíc „svého“, sobě zcela loajálního ministra financí. Ministra, který je závislý na jeho vůli a je mu v plnohodnotném smyslu slova funkčně podřízen.

Když jsem sledoval koaliční vlády, kde premiér vlastního, sobě oddaného ministra financí nemá, kde o něj a s ním musí vyjednávat, nebo kde se k němu dokonce ministr financí chová jako politický konkurent, bylo jasné jedno: takový premiér neskončí úplně dobře. Především proto, že nemusí mít tak docela v rukou otěže moci. Připomeňme, že zmíněné nastavení role premiéra a ne zcela jeho ministra financí se přihodilo Petru Nečasovi a Bohuslavu Sobotkovi. Posuďte sami, jak dobře to na tuto nedávnou historii sedí. A můžete si pak udělat prognózu vývoje událostí kdykoli do budoucna.

→Němci a jejich peněženky

Německo již mnoho let realizuje ambiciózní plán přechodu od získávání energie z fosilních a jaderných paliv na obnovitelné zdroje jako větrné, vodní či solární. Tento plán tzv. Energiewende (obratu v energetice) je dlouhodobý a směřuje k roku 2050. V uvedeném cílovém roce by podíl výroby z obnovitelných zdrojů energie měl činit celých šedesát procent. Protože německý záměr změny energetického systému není založen čistě na spontánním vývoji a ekonomicky a fyzikálně rozumně využitelných technologiích v danou chvíli – naopak má vývoj směrem k technologiím a politicky žádoucím cílům „popohnat“ – je jeho realizace drahá a vyžaduje řadu dotací a podpor z veřejných zdrojů. Ty nyní dosahují zhruba 30 miliard eur ročně, tedy v přepočtu asi poloviny výdajů celého ročního státního rozpočtu Česka. V důsledku toho německé domácnosti systematicky platí vyšší cenu za elektrickou energii než domácnosti ve zbytku zemí Evropské unie. Dodatečné náklady této energetické revoluce se zkrátka promítají do konečných cen elektřiny pro zákazníky.

A nejen to, německá domácnost platí dokonce vyšší cenu za spotřebovanou energii než běžný průmyslový podnik! Podnikový sektor má totiž státem garantované „cenové úlevy“. Ty zajišťují, aby celá tíže přechodu na bezfosilní ekonomiku neohrozila konkurenceschopnost německých výrobků na světových trzích. Přestože jsou Němci podobní „mistři počtů“ jako Češi, není zatím zásadním politickým tématem v Německu ani téma celkových nákladů na Energiewende, ani jejich dopad do peněženek Němců, a dokonce ani fakt, že domácnosti – čili voliči – jsou cenově diskriminovány oproti vlastníkům podniků a celému podnikatelskému sektoru. Zdrojem frustrace naopak je, že cíl roku 2050 nejspíše nebude naplněn a že už nyní se objevují jeho slabá místa – například nutnost k zajištění stability dodávek proudu elektrickou energii občas paradoxně vyrábět tím nejméně ekologickým způsobem, tedy z hnědého uhlí. Čili výčitka významné části populace nezní „co jste to vymysleli“, ale „nějak jste ten dobrý cíl špatně promysleli“.

Pochybuji, zda by podobné uspořádání mělo šanci politicky uspět u Čechů bez toho, aby okamžitě vybudilo protireakci v podobě hesla „podniky okrádají domácnosti“ (viz dále) či „vláda a podnikatelé obírají lidi – na jejich úkor levněji vyrábějí a vytvářejí větší zisky“. Co v Německu populace strpí v zájmu naplnění jakési politické ambice či dlouhodobé vize (hodnocení její smysluplnosti není předmětem tohoto textu), to by v českých podmínkách vyžadovalo ke skutečnému faktickému i reputačnímu úspěchu jiný přístup: konkrétní měřitelné cenové a nákladové výhody a úlevy pro konečného spotřebitele. Vize je jedno, ale vyplatí se mi to? Pokud jsou to ve finále ekonomické výhody jen pro výrobce nebo dodavatele „čistší“ energie, jako tomu bylo v případě domácího velkorysého programu podpory produkce energie ze solárních panelů, pak končí takový program v Česku nutně reputačně špatně. Jako „okrádání občanů solárními barony“. Protože náklady výroby z těchto dražších zdrojů se přímo přes účty za elektřinu a nepřímo přes veřejné rozpočty promítly do peněženek konkrétních domácností. Přitom to promítnutí bylo nikoli chybou, ale podstatou programu!

Autor tohoto textu rozhodně není příznivcem uvedených speciálních podpůrných programů. Jen je nutné připomenout, že velkorysá podpora solární energie způsobila v českých podmínkách právě to, co bylo zamýšleno. Dobře počítající Čechy-podnikatele vedla k rychlému a masivnímu rozšíření solárních elektráren i zřejmě daleko za a nad meze toho, co by si kdo býval uměl představit. Češi (někteří) prostě zase jen dobře pracovali s kalkulačkou.

Někdo nás okradl!

Druhým, a ještě mnohem významnějším důsledkem našeho vztahu k penězům, financím a zároveň kolektivní identitě je celý obsah domácí politiky. Jak již bylo řečeno, hromadně sdílené hodnoty u nás hrají malou anebo zanedbatelnou roli. Tedy nás Čechy nelze na rozdíl od Maďarů, Poláků, Turků, Američanů, Britů, Rusů, Francouzů nebo i Slováků, Srbů či Gruzínců v zásadě masově strhnout jakýmikoli apely k národu nebo státu a jeho kultuře, symbolům či hodnotám. Atomizovatelné, dělitelné peníze mají naopak význam rostoucí.

Po počátečním nadšení z budování tržního hospodářství a demokracie v devadesátých letech politický souboj pro běžného Čecha buď přestal být zajímavý, nebo byl zjednodušen v zásadě na dvě hesla:

a) „někdo nás okradl“,

b)„zlí cizáci nám škodí a okrádají nás“.

Často samozřejmě pochodují obě tyto argumentační nohy vedle sebe, jedna druhou podpírajíc. (Ostatně tou druhou se budeme zabývat v dalších částech textu.)

Je to nejspíš smutné, ale jen tyto dva „frustrační slogany“ mají v dnešním Česku šanci mobilizovat kritickou masu české veřejnosti k tomu, aby šla k volbám a aktivně a s hlubokým přesvědčením projevila svou širší podporu nějaké budoucí vládě, nebo naopak vyjádřila nedůvěru té stávající. Samozřejmě obě hesla mohou být různě zabalena a verbálně vyjádřena („Tunelování“, „Spálená země“, „Akce čisté ruce“, „Boj s korupcí“, „Země montoven“, „Odliv zisků“, „Kmotři“, „Všeci kradnú“ apod.). To ale není podstatné. Podstatný je obsah.

Ten je v obou heslech v zásadě negativní, vymezující se vůči někomu či něčemu, ale téměř bez jakékoli pozitivní odpovědi nebo návrhu. A nabízející stále jedno a totéž obvinění a jeden a tentýž rozsudek, a tím pádem i stále stejnou katarzi. Zjednodušeně: pokud se sami necítíte dobře, nepřipadáte si jako vítězové, ale poražení, pak vězte, že za to může někdo jiný, kdo vám něco sebral. Ukradl. Mohli jste být bohatší, nebýt těch špinavců okolo vás. Stačí pár lidí zavřít a bude dobře. Případně stačí sebrat někomu peníze, zisky, výnosy a bude hned líp.

Mediální prezentace událostí – protože novináři jsou též normální průměrní Češi – pak takové vidění událostí může podporovat nejen s ohledem, ale i bez ohledu na fakta. Protože po takovém podání událostí je jednoduše poptávka. U tématu „někdo nás okradl“ je nakonec pro voliče mnohem důležitější vnímaný stav světa než ten skutečný. Důležité je udržované vědomí nějaké velké prvotní, iniciační krádeže, která to všechno pokazila. A nebýt jí, mohli jsme být všichni bohatší.

Takže to začalo velkou privatizační loupeží a tunelováním, které vedly ke spálené zemi a výprodeji země cizincům. To už byla země nenávratně rozkradená a rozkulačená. Pokračovalo to bankovním socialismem, který samozřejmě ovlivnil i první fázi privatizace, a poprivatizačními krádežemi. Pak nastoupily krádeže a loupeže na bílého dne související s přímou privatizací konkrétním zájemcům (OKD, Škoda Plzeň apod.) a pokračovalo to mafiány, politickými podnikateli a všeprostupující korupcí, následně krádežemi dotací a evropských fondů až do vrcholného okamžiku, kdy premiérem je člověk, který je sám trestně stíhán za dotační podvod, přestože na hesle „někdo nás okradl“ postavil celou svou kariéru. Jaké to paradoxy.

Skoro k neuvěření, že tak zdecimovaná země vůbec kdy mohla růst, bohatnout a ocitnout se v pětině těch nejbohatších na světě (viz další kapitola). Ale proti gustu voličstva žádný dišputát.

→Ďáblové v Česku, andělé jinde?

K přijetí přísného zákona o lobbingu v Rakousku vedla kauza tamního europoslance a někdejšího ministra vnitra Ernsta Strassera. Ten v roce 2010 na tajných schůzkách dvěma lobbistům slíbil, že za roční odměnu jednoho sta tisíc eur pomůže ovlivnit evropskou legislativu. Z těch dvou se ovšem vyklubali novináři, kteří celý případ zveřejnili. Strasser byl odsouzen na čtyři roky do vězení. Šlo o první podobný uzavřený případ pokusu o korupci v Evropském parlamentu.

Skoro osm let se vleče vyšetřování rozsáhlého korupčního skandálu někdejšího rakouského ministra financí Karla-Heinze Grassera, který byl ve funkci v letech 2000–2007. Týká se milionů eur, jež měl získat jako úplatek při prodeji šedesáti tisíc bytů vlastněných vládou. Složitý systém firem, přes který peníze údajně pral, byl tvrdým oříškem pro rakouskou policii, státní zastupitelství i soudy. Justiční proces stále běží.

Ve Velké Británii v roce 2009 vypukl rozsáhlý skandál se zneužíváním poslaneckých náhrad. Ty mnozí poslanci používali na výdaje s mandátem naprosto nesouvisející: od žiletek na holení a účtů za taxíky na fotbalová utkání až po úklid ve svých domech. Zároveň si řada z nich nechala za parlamentní peníze opravit nebo nábytkem vybavit soukromá sídla či proplatit úhrady ubytování, přestože na ně neměla jakýkoli nárok. Rozsáhlý skandál vedl k rezignaci předsedy Dolní sněmovny Michaela Martina a šesti členů tehdejšího kabinetu. Osm členů obou komor britského parlamentu, včetně dvou lordů, bylo odsouzeno k trestu odnětí svobody, jeden z trestů byl zmírněn na podmíněný.

Obří korupční skandál (tzv. kauza Gürtel) týkající se údajných úplatků od stavebních firem vedl v roce 2018 k pádu vlády premiéra Mariana Rajoye poté, co španělské soudy odsoudily zhruba třicet regionálních politiků vládnoucí Lidové strany k drakonickým trestům odnětí svobody. S obviněním, že celé schéma kryl a věděl o něm, skončil nakonec i někdejší letitý úspěšný lidovecký premiér José María Aznar.

Už skoro typické je, že po ukončení mandátu jsou z korupce, podvodů či zpronevěry obviněni francouzští prezidenti. Někdejší prezident Jacques Chirac stanul před soudem v roce 2011 za to, že jako starosta Paříže zaměstnával ilegálně a za veřejné peníze osoby, které pracovaly pro jeho stranu. Jeho nástupce Nicolas Sarkozy byl dokonce v roce 2018 vzat do vazby a vyslýchán kvůli údajným nelegálním darům, které měly v letech 2006 a 2007 doputovat z Libye na volební účely. A též za to, že se snažil mařit spravedlnost. Podobné kauzy se objevují v průběhu mandátu či po něm u řady francouzských ministrů.

Netřeba vůbec mluvit o Itálii, kde se kvůli korupčním skandálům několikrát překreslila celá politická mapa země, opakovaně se měnily kompletní politické garnitury a politické strany. Jen prostý výčet těchto událostí by vydal na polovinu této kapitoly.

Tak by se dalo cestovat celou Evropou i světem. Od Spojených států po Jižní Koreu nebo Japonsko. A to jsem záměrně udělal jen malý výběr z nedávných případů. A navíc ze zemí, které jsou bohatší a které považujeme za vyspělejší.

Nějak se nezdá, že by v jiných zemích žili jiní lidé. Jakkoli samozřejmě zaryté stoupence víry v princip „někdo nás okradl“ nemůže žádné srovnání se zahraničím ani uklidnit, ani umírnit jejich zapřisáhlý a spravedlivý hněv nad zoufalým stavem věcí veřejných u nás. Jistě by dodali, a měli by svým způsobem pravdu, že problémy ostatních zemí je nezajímají. Ty si mají přece řešit u nich. Fajn.

Stejně tak mi nezbývá než dodat, že pro potvrzení teze o totální zkaženosti českého veřejného prostoru a českých veřejných představitelů, která nesnese srovnání s ničím a nikde, by to chtělo občas něco víc než jen předem dané podezření.

Obě zmíněná hesla totiž nedělají nic jiného, než že z běžného voliče činí osobu, která se má cítit podvedena, a která má být tím pádem oprávněně rozhořčena svým osudem.

A zároveň osobu nesvéprávnou, která je ze všeho vyviněna, za nic nenese odpovědnost, ani za vlastní volbu a jednání, a jejíž další angažmá po odevzdání hlasu pro protestního kandidáta není nezbytné. Není ani vítané. To kromě mobilizační funkce peněz dobře odpovídá charakteru mnoha Čechů jako černých pasažérů, jemuž se budeme věnovat v přespříští kapitole.

Navíc obsah obou hesel dokonale vystihuje jedno z diskutovaných témat této knihy. Má udržet jejich stoupence jako nesebevědomé a pokořené stádo, které si nevěří a nezná svou skutečnou hodnotu. O to víc však věří těm, kteří jej v jeho předsudcích utvrzují a kteří jej ztrátou sebevědomí připravují o možnost získat důstojnost a uvědomit si svou reálnou cenu a tu též doma i ve světě prodat. Taková elita lídrů neříká svému davu: tato země je dobrá, ale mohla by být ještě lepší. Říká mu: nestojí to tady za nic, ale se mnou to snad aspoň nebude horší.

→Laciná hesla pro české střádaly

Běžným drobným střádalům prodáte občas i drahé věci, když v nich vzbudíte pocit, že něco dostávají zadarmo nebo se slevou, jak už jsme řekli. Akce známých prodejních šmejdů jsou přesně z této ošatky. V politice to ale funguje podobně, což demonstruje heslo zmíněné naposledy. Z hlediska dlouhodobých zájmů země jsou často nejdražší ty politiky či ti politici, kteří se tváří jako ta nejlevnější volba, jako ta nejvýhodnější koupě. Občas mohou ještě pro zlepšení dojmu předstírat, že za svou práci nebudou brát odměnu nebo že ji věnují na dobročinné účely. Stále stejný model, stále stejné triky.

Pochopitelně existují i nadále menšinové, řekněme „hodnotové“ alternativy k těmto dvěma hlavním politickým vábničkám (lidská práva, životní prostředí, principy správy věcí veřejných, vztah k nadnárodním institucím apod.), ale bez šance získat masovou podporu, tedy kritickou většinu hlasů na svou stranu.

To je skutečný, praktický důsledek našeho mentálního nastavení. Věčný souboj mezi těmi, kteří vládnou a jsou samozřejmě a priori podezřelí z nečestného jednání už jen proto. (Koneckonců spousta nečestných voličů ráda projektuje do vládců své vlastní špatné vlastnosti. Mnohokrát jsem zažil, že největší míru zhnusení nad domnělou či skutečnou zkorumpovaností jedněch projevovali druzí, o nichž jsem měl to nejnižší mínění a s nimiž jsem měl i tu nejhorší zkušenost – asi dle sebe sami tušili, čeho všeho může být ten druhý schopen. A odsuzováním jiných nepřímo odsuzovali sami sebe. A klidně mohli být a často též byli bohatí. Žádní nuzáci.) A těmi, kteří je chtějí o trůn připravit, protože heslo o „okrádání“ zase jednou zafungovalo. Vzhledem k tomu, že většina je statisticky, z definice vždy chudší než menšina, bude toto heslo v Česku fungovat ještě dlouho. Alespoň do té doby, než mobilizační roli převezmou hesla jiná. Těžko říci jaká.

Aby bylo jasno, naprosto nezlehčuji nutnost očistných procesů v politice a při výběru vládců. A ani v nejmenším nezpochybňuji, že mnozí nečestní nám mohli vládnout a nejspíš i vládli.

Vadí mi však, že jiné mobilizační heslo než to „okrádací“ v zásadě nemáme. A že jeho prostřednictvím se dostávají k řízení věcí veřejných občas ještě pochybnější osoby než ty, které měly být tímto smetákem spravedlivého hněvu uklizeny. To je skutečná cena, jakou platíme za oba výše zmíněné frustrační slogany.

→Politická spirála smrti a závod směřující ke dnu: od špatné vlády k ještě horší

Dějiny ukazují, že je velmi snadné upadnout do politické spirály smrti. Lehce si vsugerujeme představu, že se na náš úkor někdo obohatil, a bez okolků tomu uvěříme. Často je to nejjednodušší nesprávné vysvětlení jakéhokoli jevu, o němž nechceme dále přemýšlet nebo pro nějž nemáme jinou příhodnou interpretaci.

Obviňujeme všechny, kteří by nás mohli vést, protože jsou přece všichni stejní. Tím se stane správa věcí veřejných neatraktivní pro kohokoli, kdo nechce přijít o vlastní kredit a dobré jméno. Normální lidé se z politiky vytratí. Proč by riskovali svou reputaci? Začne dominovat větší či menší politický „bizár“, který nadále jen opakuje mantru o okrádání lidu a předvádí hru o to, komu zrovna budou píšťaly tuto melodii hrát nejhlasitěji a nejpodmanivěji.

A tím se okruh, z nějž lze vybírat, dále zmenšuje. A stává se stále bizarnějším. Popsáno je to v ekonomii jako tzv. proces nepříznivého výběru. Na nedokonalém trhu firmy s horším zbožím dokáží vytěsnit ty s lepším zbožím.

Lidé samozřejmě ani ve druhém či třetím kole výběru nejsou spokojeni. Naopak jsou čím dál tím nešťastnější, protože mají pocit, že jsou stále více zklamáváni příslibem lepších a chrabřejších bojovníků proti okrádání, kteří jsou v každém dalším kole nepříznivého výběru, v každé další zákrutě spirály horší než ti dřívější. A nepochybně horší než ti bezprostředně předchozí. A spirála tak pokračuje.

To, co nikomu nepřijde na mysl, je jediné: že problém není nutně ve výběru hudebníků, ale v samotné melodii, kterou od nich chce publikum slyšet. Přerušit tuto spirálu smrti může jen ten, kdo jinou melodii nabídne. Což je ale při předsudcích většiny z nás mnohem složitější než jen slíbit, že ji zahraju lépe než ti přede mnou.

Bohužel nepříznivý výběr neustále snižuje množství dostupných hudebníků. Až často vše skončí jednoduše tím, že přijde ten ostrý dirigent, co se nezakecá a ostatním vnutí svou vůli násilím. Ale ne vždy. Je naděje. V kritických chvílích se objevují též mimořádně silné pozitivní osobnosti, jak si ukážeme i na našich dějinách.

Báječný francouzský ekonom a politik Frédéric Bastiat kdysi řekl: „Stát je velká fikce, pomocí níž se každý snaží žít na úkor všech ostatních.“ Do této fikce jsme se dostali a ve věčném dotazování, kdo si přilepšil ze společného na náš úkor a jak to zařídit, abychom to příště byli my, řada lidí žije. Toť realita. Možná až se z ní dostaneme, budeme mít šanci posunout se z hlediska bohatství opravdu na novou úroveň. Ale uvědomit si naši hodnotu a nekoupit každý slogan se zdá být pro toto posunutí zcela nezbytné.

Ovšem pozor. Vše zlé má i svou příjemnou stránku. To, že kromě hesel o iniciační krádeži ničemu nevěříme, má výhodu. Nás Čechy je těžké hromadně strhnout na stranu jakýchkoli velkých myšlenek, tedy i těch špatných, zhoubných a rozkladných. To je přece velká síla! A velká příležitost. Jako Češi nenecháváme nikoho vyhrát moc. Stačí se podívat na výsledky všech demokratických voleb v dějinách Československa a České republiky. Jediné politické síly, jaké kdy byly schopny získat v česky mluvících zemích nad čtyřicet procent hlasů všech voličů, byly tyto dvě:

a)Komunistická strana v roce 1946,

b)Občanské fórum v roce 1990.

V obou případech se přitom jednalo o volby dosti specifické. V roce 1946 to byly první (a jak se ukázalo také na dlouhou dobu poslední) svobodné volby po druhé světové válce. Komunistům nešlo o pokračování svobody a demokracie, ale o získání absolutní moci napořád, a to i v situaci, kdy neměli přes polovinu hlasů.

Volby v roce 1990 byly zase první po více než čtyřiceti letech totality. Jakmile se začala situace stabilizovat a skončilo revoluční nadšení, vítězné hnutí se začalo dělit a preference české veřejnosti se dostaly opět k normálu, tedy k větší rozdrobenosti a složitějšímu sestavování koalic. Přitom hranice čtyřiceti procent hlasů zmíněná výše nebývá v běžných poměrech u našich sousedů nedosažitelná. V Česku nedosažitelná je.

My zkrátka u nás v Česku vyvažujeme. Máme strach z velkého vítězství toho či onoho. Že nelze prosadit nic opravdu velkého pozitivního, není k velkému aplaudování. Že ale ani nic opravdu velkého negativního, to je naše české plus.

→Rok 2013 – když dojdou peníze

Kdybychom si v předchozí kapitole tolik neutahovali z pověrčivosti, šlo by skoro říct, že ten rok asi nekončil nešťastnou číslovkou třináct jen tak náhodou. Je totiž téměř neuvěřitelné, kolik hmatatelných důsledků může mít v českých podmínkách jeden hlubší ekonomický pokles. Okamžik, kdy peníze začnou docházet. Mizet. Mezi léty 2011–2013 zažilo Česko nejdelší hospodářský útlum ve své moderní historii. Česko klesalo, zatímco všechny okolní země buď rostly, nebo zůstávaly na svém. Ta recese, jak odborně říkají ekonomové, trvala bezmála dva roky a definitivně ji ukončil teprve zásah České národní banky. Oslabení koruny dodalo ekonomice potřebnou krevní infuzi. Polilo ji živou vodou. Teprve pak se pacient vzchopil.

Tu recesi jsme si vytvořili sami dramatickým přehodnocením očekávání ohledně budoucnosti, které vedlo k poklesu výdajů domácností i investic podniků. Ani u lidí, ani u firem přitom nebyl skutečný důvod! Jediný, kdo v té době měl problém, byl státní rozpočet. Vláda potřebovala šlapat na brzdu a vyrovnat příjmy a výdaje, soukromý sektor ne. Po finanční krizi, která se ze Spojených států rozlila do celého světa a v roce 2009 poslala výrazně dolů i českou ekonomiku, byl tento pokles opravdu čistě náš. Doma upečený a vytvořený. Leitmotivem poklesu byl okřídlený citát francouzského básníka Paula Valéryho: „Budoucnost už není, co bývala.“ Právě tak jsme se na budoucnost začali jako Češi dívat. Že už bude jen horší. A jak ekonomové dobře vědí, když změníme očekávání ohledně zítřka, má to vliv na dnešek. Očekávej, že bude zítra zle, a zle bude hned teď.

Traumatizující byl tento pokles ale nejen proto, že se okolních zemí netýkal. Možná více proto, co vše v našem prostředí skutečně přinesl. Nebylo toho málo:

1.Nestaví se. Stavebnictví zažívá v letech 2012–2013 dva po sobě nejhorší roky vůbec.

2.Dluh státu se poprvé v novodobých dějinách dostává přes čtyřicet procent hrubého domácího produktu. A jen neochotně a až v dalších letech začne klesat níž. Růst dluhu opatrné Čechy děsí.

3.Spotřeba klesá a klesají reálné mzdy. Lidé i tak dál šetří. Produktivita práce jde dolů, stejně jako investice.

4.Nezaměstnanost se setrvale drží okolo sedmi procent, což je číslo, které jsme předtím zažili jako důsledek finanční krize v roce 2009.

5.Po delší době se zvyšuje kriminalita – počet registrovaných trestných činů roste mezi lety 2012–2013 o více než dvacet tisíc. Část nárůstu má na svědomí prezidentská amnestie vyhlášená právě v tomto roce.

6.Objevuje se metanolová aféra. Ve snaze vyjít vstříc poptávce po levnějším tvrdém alkoholu napadne později odsouzenou skupinu podvodníků smíchat líh s levnějším metanolem a tento koktejl dostat na černý trh. Do ledna 2013 zemře skoro padesát lidí. Jde o největší podobnou katastrofu v moderních českých dějinách.

7.Rozmáhají se slevové portály všeho druhu. Mezi lety 2010–2012 naroste jejich počet ze 108 na více než 200. Sleva je heslem dne a je žádanější než kdy dřív.

8.Během roku 2013 nastává i politické zemětřesení – pád vlády Petra Nečase následující po zásahu policie přímo na Úřadu vlády vede po volbách téhož roku k částečné změně celého polistopadového režimu.

Více slev, více politické naštvanosti, více zločinů. To vše dokáže jeden delší hospodářský otřes v zemi drobných střádalů.

Zde si dovolím osobní vzpomínku. Když vláda České republiky velmi akčně a velmi rychle reagovala na zmíněnou metanolovou aféru, projevovala občas ty nejlepší instinkty. Naprostá prohibice u nápojů s obsahem alkoholu nad dvacet procent vypadala jako náramně drakonické a nepopulární opatření. A byla. Ale velmi rychle zajistila konec hromadění dalších mrtvých. Policie pak během několika týdnů zajistila pachatele a rozkryla celou síť nelegální výroby a prodeje lihu. Pomohla prý i hrůza, kterou v celé síti pomahačů vyvolal obrovský počet mrtvých. Někteří začali sami mluvit a udávat ostatní.

Na jednom jednání vlády, která se stala jakýmsi „krizovým metanolovým štábem“, se diskutovala řada nutných opatření. Také otázka, jaký alkohol se bude muset ihned stáhnout z prodeje a bez dodatečného testování nebude moci zpět na trh. Láhve vyrobené před rokem 2011 se mohly do distribuce po nějaké době vrátit, láhve novější musely získat pro návrat na trh jakýsi „rodný list“, doklad o původu lihu. Chvíli to vypadalo, že problémem bude kontrola všech restaurací, barů a hospod, v nichž se tvrdý alkohol běžně naléval, a existovaly tím pádem nekonečné řady otevřených lahví, které by se k minimalizaci všeho rizika měly vlastně všechny vylít. Vláda chvíli přemýšlela, jestli to přece jen není hodně striktní, když v restauracích se přece problém primárně neobjevil. Ten byl spíše u stánkového prodeje levného alkoholu, v tu chvíli již omezeného. Též se vedl kompetenční spor, které ministerstvo to má vlastně zajistit. Zmatek.

Debatu v jednu chvíli geniálně přivedl k velmi rychlému závěru tehdejší ministr financí Miroslav Kalousek. Kolegům vysvětlil, že kdyby někde zůstaly jakékoli otevřené láhve, znamenalo by to samozřejmě velké riziko. Dal by se do nich totiž donekonečna shora dolévat i jiný alkohol, který by pod žádnou kontrolou nebyl. A tím se to uzavřelo.

Není nad to, když ministr financí jako Čech dobře zná své Čechy a jejich způsob uvažování.

→Montovny a nízké mzdy

Za léta cestování po firmách a podnicích celé naší země jsem se zcela vyléčil z běžné české choroby, která se jmenuje shazování celého českého průmyslu. Slovo montovny už nepoužívám. Jde totiž jen o jiné vyjádření onoho komplexu z toho, že nás ti přísloveční cizáci pořád okrádají a odírají.

Když člověk vidí tak sofistikovanou výrobu jako v Brně v Delong Instruments, kde se jako v jedné z mála fabrik světa vyrábějí špičkové elektronové mikroskopy, když pozoruje superpřesnou výrobu obráběcích strojů v ZPS ve Zlíně, když projde kusem neuvěřitelně zorganizované výroby Škody Auto v Boleslavi, když má šanci vidět na vlastní oči reaktor a sáhnout si na turbínu v Temelíně, když mu ukážou, jak úžasnou optiku světové úrovně dokážou vyrobit v Meoptě, jak dokonalé pušky a pistole umí zkonstruovat a vyrobit v České zbrojovce, a když navštíví další desítky skvělých firem, probere se z představy, že Česko rovná se pár pásů s pár manuálními operacemi a pár roboty. Určitě i to máme, ale mluvit o Česku jako o zemi montoven je prostě totéž jako mluvit o něm jako o chudé zemi. Tečka.

Samozřejmě jsem viděl i komplexnější věci. Sklárny, výrobny hraček či potřeb pro domácnosti, kde jednu chvíli jede na stejné lince „domácí výroba“ s jedním logem a za chvíli „německá výroba“, která se přímo i zabalí a opatří tady v Česku nálepkou Made in Germany a zamíří pryč. Tam všude je vidět, že je všechno složitější. Propojenost zejména s Německem je velká a globalizace, výrobní a dodavatelské řetězce zamlžily skutečný původ výrobku. Zejména když před finalizací jeden produkt přejede několikrát hranice a v různých zemích se na něm udělají různé operace. Ale je lepší v tom řetězci být než v něm nebýt. A bojovat o svou cenu. I o tom je tahle kniha – že často umíme věci lépe vyrobit než prodat a že se obecně neumíme sami ocenit. Naše české sebeshazování nám ale ve zvýšení sebevědomí a vlastní hodnoty nepomůže. Naopak. Ovšem ta schopnost produkovat to nejlepší je nadějí a příslibem do budoucna.

Stejně jako heslo montovny je i heslo laciná česká práce proti dobře placené německé naskakováním na předsudek o věčném vykořisťování ze zahraničí, jehož jsme jako Česko obětí. Už jsme si o něm povídali. Kdo by si dovolil se proti takovému spravedlivému hněvu postavit? Samozřejmě, Čech to necítí tak, že by stejnou mzdu jako Němci měli mít Ukrajinci, Rumuni či Bulhaři nebo někdy třeba Indové, s nimiž na globálním trhu všichni fakticky soutěžíme. Tak spravedliví nejsme. To jen my makáme jako Němci a chceme jejich mzdy. Že se za značku Made in Czech Republic nebo Made in Czechia nikde na světě neplatí stejná cena jako za zmíněné Made in Germany, je podružný detail. Stejně jako to, že na akcích s podnikateli mi většina z nich říká, že prodat výrobek za německou cenu zatím prostě nedokáže.

Ale i když od této „nepodstatné“ ekonomické reality odhlédnu, zůstává jedna zcela přehlížená věc. Relativně nižší mzdy, které zajišťovaly a zajišťují jistou konkurenceschopnost české produkce ve světě, znamenají též nižší cenovou hladinu a nižší celkové životní náklady. Jestliže je Česko z hlediska vytvořeného produktu na hlavu na úrovni osmaosmdesáti procent EU, cenová hladina spotřeby je na pětašedesáti procentech. A mzdy vůči Německu na čtyřiceti procentech. Ale ony nižší životní náklady, zejména ve všech službách, jaksi mnozí ve svých úvahách o srovnávání mezd pomíjejí. Fakt relativně nízkých nákladů na bydlení a všeho od zdravotních služeb přes restaurace, kadeřníky a opraváře až po poslední automechaniky dělají právě z Česka, Polska a Slovenska dle srovnávacích statistik tři z pěti zemí s nejvyšší reálnou kupní silou v Evropě. Dalšími dvěma jsou Švýcarsko a Malta.

Ve svatém boji za spravedlivou, tedy německou mzdu zejména čeští odboráři se svým typicky záměrně omezeným rozhledem zapomínají dodat, že s růstem mezd se budou nutně měnit i relativní ceny všeho, co spotřebováváme. Menší část příjmu padne za pračku, mobil či pivo, ale relativně stále větší část za bydlení, návštěvu restaurace či prosté ostříhání hlavy. Odboráři vzbuzují populistický dojem, že lze mít německé mzdy a zároveň cenovou hladinu dnešního Česka (či Slovenska), což je prostě ekonomická lež. Češi by to poznali, až by za nájem platili běžně 30 tisíc měsíčně mimo Prahu, za normální hlavní chod v tuctové restauraci 400 korun, za nejprostší pánské ostříhání tisícovku a za sezónní výměnu pneumatik tisícovek třeba šest.

Navíc lidé se nakonec stejně srovnávají hlavně v dané zemi a mezi sebou. Cestou k německým mzdám, která krok za krokem tak jako tak probíhá, nezmizí prostý fakt, že někteří budou mít mzdu vyšší a jiní nižší, přičemž těch s podprůměrnou mzdou bude i s „německými mzdami“ většina. Relativní míra nespokojenosti s vlastním osudem a relativní pocit osobní chudoby se nejspíš nezmění. Tak jako nezmizely v Německu. Výraz „pracující chudoba“ pochází odtamtud. Ale říkejte to vždy spolehlivě nespokojenému Čechovi.

kapitola 4

Báječný český život

Kvůli čemu spácháme zločin?

Začalo to kdysi obědem. Na jedné straně stolu já, na druhé straně jeden z bývalých policejních prezidentů. Témata vesměs pracovní. Spolupráce státní policie a národní banky při převozech peněz a tak. Až u zákusku jsme se pustili i do jiných věcí. Domácí politická a hospodářská situace. Znáte to. Taky stav bezpečnosti či nálady veřejnosti směrem k policii a uniformovaným silám obecně. Dozvěděl jsem se, že Češi velmi respektují hasiče, ale policisty zdaleka ne tolik. Přestože všichni spadají pod jedno ministerstvo vnitra. Prý proto, že hasič, ač uniformovaný, je brán jako záchranář, pomocník. Jako člověk, který nás tahá z maléru. Policistu, státního nebo městského, máme víc za represivní sílu. Za toho, kdo nás omezuje a obtěžuje. Nenapadlo mě dívat se na to takhle. Ale asi na tom něco je.

Pak jsme šli dál, ke kriminalitě. A v jednu chvíli z šéfa policistů spontánně vystřelilo něco, co jsem si zapamatoval. Statistika trestných činů prý napoví o zemi mnohé. Zvlášť když je možné porovnat ji s cizinou. Češi jsou podle něj hodně charakterističtí. Násilné trestné činnosti málo. Více té majetkové a hospodářské. „Život a zdraví se u nás cení vysoko, cizí majetek mnohem míň,“ uzavřel. To znělo jako moudro letitého praktika, které stojí za to použít. Porovnat si ho s daty a vrátit se k němu, až přijde správný čas. Což je teď.

Vnímáme svou zemi jako klidnou a bezpečnou. Je to ale tak? Pohled do statistiky říká, že opravdu ano. Nejenže máme na poměry Evropy, která je sama bezpečným kontinentem, podprůměrně málo vražd (ještě si to podrobněji probereme při srovnání s Ruskem). U počtu násilných trestných činů obecně vycházíme jako země velmi podprůměrná. Což je určitě fajn zjištění.

→To máte vraždy, znásilnění…

Je věru velmi málo pravděpodobné, že se v Česku stanete obětí vraha. Přijít k újmě na zdraví kvůli násilnému trestnému činu je ale obecně v Česku dost nepravděpodobné. U loupeží a přepadení jsou na tom v takové Francii či Nizozemsku desetkrát hůř. Třikrát horší čísla má třeba Německo, Dánsko nebo Francie u sexuálně motivovaných činů a znásilnění. Zato obecně u krádeží jsme blíže průměru, když nižší čísla vykazuje i takové Řecko a zřejmě pro Čechy překvapivě i Polsko. Ale pozor, ani v krádežích a vloupáních rozhodně nevyčníváme jako nějaký naprostý extrém.

Z hlediska čistě domácí statistiky, která není už kvůli rozdílům právních řádů úplně srovnatelná se zahraničím, je pak vidět pikantnost. Když porovnáme trestné činy páchané cizinci a našinci na domácím území, vychází jasný obrázek: Češi jako nadprůměrní pachatelé hospodářské trestné činnosti (podvod, úvěrový podvod, zpronevěra) a cizinci jako nadprůměrní pachatelé té násilné (loupež, znásilnění, rvačky). Nenásilným trestným činem, v němž nadprůměrně „excelují“ cizinci, bývá padělání a pozměňování veřejné listiny a nedovolená výroba omamných látek.

A co je typickým trestným činem nás Čechů? Neplacení výživného! Tedy slovy trestního zákona zanedbání povinné výživy. Tento delikt proti rodině a dětem se neustále přetahuje s krádeží o absolutní primát v oblasti kriminálních činů v naší zemi. To také říká něco o nás Češích, že?

Policejní prezident znal statistiku dobře: o život a zdraví v Česku nepřijdete, o peníze možná ano.

Jedna věc je ale možná ještě zajímavější. Česko je dlouhodobě zemí neustále bezpečnější a klidnější. Systematicky. Bez ohledu na rostoucí počet obyvatel, který je dán i přistěhovalectvím. Tento trend se týká celé Evropy a souvisí to jistě i se stárnutím obyvatelstva, protože nejstarší generace trestné činy příliš nepáchá. Snad jedinou výjimkou z neustále klesajících křivek spáchaných trestných činů v Evropě jsou sexuální delikty a trestné činy mravnostní. Což jistě souvisí s tím, jak se na sexuální delikty jako evropská civilizace díváme. Že jsme k nim citlivější a jako trestné posuzujeme i jednání, které by dříve trestné nebylo.

Ale i tak je dobré si uvědomit sílu tohoto trendu ke stále většímu bezpečí v českých podmínkách. Počet registrovaných trestných činů v Česku v roce 2018 dosáhl bezmála dvou set tisíc. To je dvakrát méně než před dvaceti lety! Počet vražd se snížil za stejnou dobu dokonce více než dvakrát. Zato objasněnost trestné činnosti se systematicky zvyšuje. Prostě skoro ráj.

Přitom průměrný Čech to nepochybně takto nevnímá a skrze pokřivený pohled médií je neustále utvrzován v tom, že by se měl kriminality bát. Že je to s ní přinejmenším tak zlé jako dřív. Nebo že dokonce roste.

Média a naše bublina

V našich atomizovaných životech, kdy se naše práce stále specializuje a tím se odlišuje od práce těch ostatních a internet umožňuje individualizovat i volný čas, máme stále menší a menší představu o tom, jak vypadá svět mimo naši osobní nebo společenskou bublinu. Abychom se dozvěděli něco i o životě jiných, třeba ve vedlejší obci a někdy i ve vedlejší ulici, potřebujeme zdroj informací. Tím jsou média. Jejich role roste, přestože kvalita jimi podávaných informací růst nemusí. Dokonce naopak.

Základním znakem médií přitom je, že reportují jen o mimořádných událostech. O odchylkách od normálu. Večerní zprávy nelze rozumně sestavit z informace, že všechna letadla doletěla v pořádku do cíle a žádné auto nezastavila zácpa na dálnici ani havárie.

Tím pádem ale média sugerují svým příjemcům, byť ne nutně záměrně, pokřivený obraz o světě, který popisují. A podvědomě jej pak, jakkoli bychom se tolikrát snažili o opak, jako diváci, posluchači a čtenáři přijímáme. Jednoduše by se tato mediální deformace dala shrnout tak, že mnohem větší pravděpodobnost přikládáme nepravděpodobným událostem. V letadle budeme mít větší strach než v autě, přestože pravděpodobnost smrti v letícím dopravním prostředku je mnohonásobně nižší než v dopravním prostředku jedoucím po silnici. Násilné smrti nebo sexuálního zneužití vlastních dětí se budeme obávat mnohem více než jejich pádu ze schodů či utonutí v domácím bazénu, přestože první dvě události jsou mnohem méně pravděpodobné než druhé dvě. Totéž pak může (a nemusí) platit v případě jakýchkoli událostí, které jsou reportované médii, protože jsou vůbec reportovatelné (od korupce po stav životního prostředí).

V situaci neexistujících velkých vzorů a sdílené víry jsou pak média často jedinou „autoritou“, kterou bereme jako Češi vážně nebo která alespoň vytváří společný základ pro vedení jakékoli debaty. Přičemž s neochotou platit za informace (v Česku typickou, jak již bylo vysvětleno) a rostoucím zájmem o vše, co je v mediálním prostoru a světě sociálních sítí tzv. zadarmo, se kvalita naší znalosti o světě nezvyšuje. Naopak. Paradoxně tedy používáme stále dokonalejší mobilní telefony, jezdíme stále bezpečnějšími auty a pracujeme na stále dokonalejších strojích či ve stále pohodlnějších kancelářích, ale o světě dostáváme stále nedokonalejší informace a vstřebáváme stále nepřesnější zprávy.

Takto stále posilovaná vlastnost přiřazování vysoké pravděpodobnosti nepravděpodobným událostem ovšem vede ke společenským neurózám. Tak jsme i ve stále bezpečnější zemi neustále neurotizováni tím, čeho se máme a musíme bát. A i to vede nakonec ke zmíněnému problému zkracování horizontu uvažování, k přehnané skepsi, strachu z budoucnosti a všeobecné vzájemné nedůvěře, které omezují potenciál bohatnutí a růstu naší země. Brání totiž dlouhodobějším projektům, investicím s delší dobou návratnosti i velkorysejší spotřebě.

→Černé brýle, kam se podíváš

Očekávání mnoha z nás Čechů dobře popsal Jaroslav Dietl ve čtvrtém dílu svého nesmrtelného seriálu Nemocnice na kraji města. Ikonický doktor Štrosmajer v něm s nadhledem pronáší: „Špatné zprávy já věřím úplně každému.“

A skutečně se zdá, že jestli něco řadu z nás Čechů spojuje, pak přesně toto. Velmi nesymetrický přístup k přijímání dobrých a špatných zpráv. A pozitivních a negativních prognóz či výhledů. Špatné zprávy jsme schopni uvěřit i těm, kterým jinak nevěříme. A obráceně, dobré nepřijímáme ani od těch, kterým věříme. Celé hospodářství se tak může jen kvůli nastavení našich hlav dostávat do deprese. A to i v okamžiku, kdy k ní nemusí být žádný důvod, jak jsme si popsali na příkladu roku 2013.

Ekonom a někdejší významný představitel centrální banky Pavel Kysilka už kdysi v době ekonomického poklesu suše konstatoval, že Česko je jako pacient se zdravým tělem, ale nemocnou duší. Mimochodem právě on je autorem legendárního sousloví „blbá nálada“, které opanovalo českou veřejnou diskusi na konci devadesátých let minulého století, kdy se česká ekonomika poprvé dostala do stavu deprese. A s ní i země. Pojem „blbá nálada“ zpopularizoval tehdejší prezident Václav Havel. A ten výraz tak zdomácněl, že jej od té doby používáme, kdykoli se zemi trochu přitíží.

Obsahem obou Kysilkových postřehů zkrátka je, že Česko je báječnou zemí, v níž žije deset a půl milionu permanentně naštvaných lidí.

Naše země z hlediska bezpečnosti zažívá období dlouhodobého snižování rizik. Přesto hlavní neurózou společnosti je otázka, jak eliminovat všemožná rizika. Opět, není to jen naše specifikum, týká se řady zemí euroamerické civilizace. A naštěstí zmíněná domácí skepse má i profylaktický účinek. Brání realizaci lecjakého velkého plánu, který domácí konzervativní populaci může připadat zbytečně extrémní. Nicméně náklady přehnané reakce na jen hypotetická rizika jsou potenciální hrozbou pro další růst a bohatnutí naší země.

→Riziko extrémního strachu z rizik

Výjimečně inspirativně se k tématu extrémního přístupu k eliminaci rizik vyjadřuje mimořádný český intelektuální zjev, profesor Stanislav Komárek. Vypůjčím si jeho citát (Taněv, 2006, s. 120–121): „Celý kumšt při zvažování rizik je v tom, abychom posoudili, jaké riziko je ještě únosné… Neustálý strach z rizik a temných zítřků, tak typický pro současnou Evropu, je něco, co vůbec neměla Evropa středověká. Vůbec si nedovedeme představit, že v jejím marasmu, špinavých a zaplivaných městech se skutečnými epidemiemi, skutečnou nouzí, skutečnými válkami, byla většina lidí mnohem optimističtější a veselejší, než jsme dnes, kdy to všechno pominulo.“

Podle Komárka to vše bylo dáno „neproblematickou vírou v Boha a zásvětí, již sdílela celá společnost, a tím, že společenské povědomí nebylo nastaveno na strach. Tibet je dodnes podobný, islámské země také, kombinace strachu a umělých rizik je euroamerická specialita“.

Jak osvěžující, že to takto zřetelně někdo vidí. Tím spíš, že česká společnost je v Komárkově pojetí neoddělitelnou součástí té euroamerické a z hlediska duchovního, tedy nárůstu formální bezbožnosti, je dokonce jejím lídrem.

Tento vzdělanec též velmi přesně popisuje, jaké konkrétní důsledky má, když pekelným pokusům o totální eliminaci všech rizik propadneme (tamtéž, s. 69): „Vyskytne-li se jedna kráva s BSE (nemocí šílených krav), v absurdní opatrnosti se vymorduje celý kravín, zatímco motocykl si může každý pubescent koupit zcela volně na trhu… Kdyby se na automobilovou dopravu aplikovaly stejné principy prevence jako na jiné obory, vidím okem své fantazie opancéřované státní autobusy, které by jely rychlostí 40 km/h po prázdné dálnici, šofér by byl absolventem vysoké školy řidičské, po několika kilometrech by byly rozmístěny záchranné stanice, každý cestující by měl úřední povolení k cestě, protože, jak můžete vidět sám, občané jezdí zbůhdarma sem, tam a zase zpátky ohrožujíce sebe, energetické zdroje i životní prostředí.“

Je-li nějaké riziko pro nás jako pro celou západní civilizaci skutečně na obzoru, pak je to naprosto patologický strach z neexistujících nebo snižujících se mikrorizik ve stále bezpečnějším a méně rizikovém nejbližším okolí. A zároveň podceňování makrorizik a ohrožení skutečných (geopolitických, bezpečnostních či obranných), která naopak mají velký potenciál naši západní civilizaci zničit.

Bohatá země, která to o sobě ještě neví

Tvrzení, že jsme bezpečná země, ovšem i přes výše řečené mnozí lidé přijímají. Zdaleka ne tolik by jich ale bylo ochotno souhlasit s tvrzením, že jsme též země bohatá. Podobné konstatování pronesené občas ve veřejném prostoru působí na mnohé téměř svatokrádežně. V duchu již zmíněného populárního hesla „někdo nás okradl“ je přece přijímaným výkladem dneška konstatování opačné: Češi jsou chudí. Chudí příbuzní. Ponížení a degradovaní. Špatně zaplacení. Nedostatečně ohodnocení. Lidé, se kterými se zachází nefér. Na které se jiní dívají skrz prsty.

To poslední dokonce může být i pravda a opakovaně jsem to na vlastní kůži zažil. I tak je dobré se podívat alespoň na základní fakta. Podle výše vytvořeného produktu na hlavu v paritě kupní síly, což je obecně uznávané měřítko, je Česko někde ve skupině dvaceti procent nejbohatších států světa! Systematicky se pohybuje okolo třicáté příčky mezi 193 zeměmi, jež jsou členy OSN. To nevypadá zle na zemi, která zažila takovou hospodářskou destrukci ve dvacátém století a zároveň bezprecedentní odliv mozků a kvalitní pracovní síly. Z hlediska pádu na žebříčcích hospodářské úrovně nepoznala takový sešup jako někdejší Československo zřejmě žádná jiná země světa s výjimkou Argentiny.

Přesto nebo snad právě proto je obdivuhodné, jak se s tímto dědictvím Češi vypořádali a začali opět stoupat a pomýšlet na vyšší mety. Až na občasné výjimky v posledních třiceti letech bohatneme. A stačí letmý pohled na statistiky v rámci Evropské unie, abychom viděli ten progres.

Podle posledních dostupných čísel je v celé Evropské unii (pokud již vyřadíme Velkou Británii) polovina zemí chudších než Česká republika. Rovných třináct. Třináct je pak bohatších, ovšem řada z nich jen těsně, a země, o jejichž životní úrovni jsme dříve nemohli snít, jako Španělsko a Itálie, jsou na dohled. Zatímco dříve pro nás nedostižné Portugalsko je už za námi. Ano, doháníme ty vpředu útokem ze zadní části pelotonu. Ale doháníme.

A v tom procesu dohánění nás začala tak trochu mentálně brzdit naše vlastní malomyslnost a poraženectví. Vše to, o čem jsme mluvili v předchozí kapitole. Právě kombinace podceňování a neschopnosti vidět se realisticky paradoxně napomáhají tomu, abychom v cestě dohánění a bohatnutí nepokračovali tak rychle. Jen ten, kdo si věří, má šanci, aby mu věřili i jiní.

Síla oboustranné prostupnosti

Silnou stránkou Česka je kromě bohatství a bezpečí i samotná struktura společnosti. Československá republikánská tradice vznikla zdola. Mnozí by řekli plebejsky. To není nic špatného. Taková společnost má šanci udržovat poměrně silné vnitřně zabudované obranné mechanismy vůči přehnanému elitářství a též zjevné kastovní nespravedlnosti.

Náš stát je postaven na třech antipilířích:

a)Pilíři antimonarchistickém – Nemá existovat žádný dědičný vládce. Neexistenci monarchy si jen občas kompenzujeme pohledem na aktuálně zvolenou hlavu státu jako na krále a projektováním očekávaných panovnických ctností do běžného politika. Což je vesměs marné. Sám zakladatel státu Tomáš Garrigue Masaryk (viz přespříští kapitola) v tomto směru vykonal mnoho nedobrého, byť zřejmě s poctivým úmyslem. Cítil, že úplná eliminace vládce ze dne na den bude pro některé obyvatele nesnesitelná. Bude chybět jakási poslední odvolací instance. Poslední pozemské místo spravedlnosti. Nicméně po tolika letech života v republice je možná na čase antimonarchistický pilíř dotáhnout do konce a dospět. V naší zemi monarcha není a nebude. Není nutné hned úřad prezidenta země odstěhovat z Pražského hradu na jiné, civilnější místo, byť by to vcelku dávalo logiku. Ale konzervativní přístup by zase logicky začal otázkou, proč měnit zaběhnuté. Stačí změnit pohled z podhradí.

b)Pilíři antiklerikálním – O tom jsme mluvili zevrubně ve druhé kapitole. V českých podmínkách nejde jen o oddělení světské a církevní moci. Jde o to, že (jakákoli) církev nemá mít nakonec žádnou moc nad lidmi a jejich osudy. Tenhle pilíř si zase mnozí kompenzujeme zbožšťováním kohokoli a čehokoli, jak jsme si řekli.

c)Pilíři antiaristokratickém – Ten je zřejmě nejdůležitější, protože definuje českou společnost jako společnost nekastovní. Jako společenství, v němž neexistuje a vlastně ani nesmí existovat dopředu dané postavení kohokoli jako ovládajícího, vládnoucího a jiného jako ovládaného, podřízeného. Stejně jako u neexistujícího monarchy si to zde my Češi občas vynahrazujeme uctíváním šlechtických titulů, jakkoli formálně zakázaných, a některých jejich nositelů. A zájmem o šlechtu v jiných zemích i o historii té domácí.

Jsme tedy společnost, která je coby nekastovní oboustranně prostupná. Lze stoupat nahoru i klesat dolů. Každý by měl mít šanci stát se vším. A každý, kdo je vším, by měl žít s vědomím, že může být ničím. Vše by mělo záležet na schopnostech, talentech, nadání, pracovitosti, vlohách, úsilí, píli. Ani ty nejsou rozmístěny ve společnosti rovnoměrně, ale alespoň jsou dopředu neodhadnutelné a nepředpověditelné. Na rozdíl od kastovního systému, kde je místo každého určeno předem bez ohledu na cokoli.

Tím, že elitu tvoříme zdola, máme na ni často větší nároky. Elitní lidé musejí být jako my, obyčejní lidé. Ale zároveň nesmějí být jako my. Musejí něčím vyčnívat. Svoje elitní postavení si ale musejí zasloužit a musejí ho obhajovat. Není jednou provždy dané a vždy se dá o něj přijít. Neexistence šlechty jako předem dané elity tak vytváří prvek konkurence, který je pro elitu společnosti zdravý a motivující.

Kastovní společnosti jsou obecně považovány za společnosti zkostnatělejší, nehybnější a svým zabetonováním pozic též nespravedlivější. Je snadné poukázat na Indii či režimy Blízkého východu, které nějakou formu kastovního systému udržují a přes demokratičnost režimu (Indie) či velké přírodní bohatství (Blízký východ) stejně nejsou schopny být hlavními ekonomickými či společenskými lídry světa.

Ale jde o víc. Významný ekonom Mancur Olson v jednom ze svých pronikavých děl zkoumal předpoklady pro to, aby jakákoli země mohla zažít svůj velký vzestup. A analyzoval též předpoklady pro pád země z výšin dolů. V obou případech se zdá jako velmi signifikantní okolnost existence či neexistence kastovního systému. Systému předem daných vládců a ovládaných. Jeho udržování zemi brzdí, jeho likvidace ji odbrzďuje.

Tím, že jsme odstranili aristokracii a zbourali šlechtický systém hned na počátku první republiky, učinili jsme významný předpoklad pro zdravý vývoj země. Ale tak jako je pro demokracii třeba demokratů, je i pro svobodnou, nekastovní společnost třeba sebevědomých a plně za svůj osud odpovědných občanů. My Češi se občas chováme spíše jako poddaní, kteří instinktivně hledají pána či vrchnost, abychom nemuseli nést odpovědnost za vlastní rozhodnutí a mohli v klidu vrchnost poslouchat a též jí v tichosti spílat a proklínat ji.

Obojí je pasivní strategie. Neznamená však, že bychom neměli úctu k tomu, kdo zastává funkci nebo úřad. Naopak. Jsme poslušní a úctu projevujeme. Vztah k tzv. papalášům je ovšem zvláštní kombinací obav, pohrdání, nucené či spontánní úcty a opovržení.

Respektujeme tuto autoritu, když musíme. Ale ne vždy přirozeně a upřímně. A umíme být na ni i zlí. Ale až když je na odchodu nebo z funkce úplně pryč. To je právě ono ne zcela dospělé občanské chování – klanět se, dokud je daný člověk ve funkci, a potom mu to pořádně natřít, hned jakmile vládnout přestane. A tím se mu či jí i pomstít za vlastní pocit hanby z doby, kdy jsme se ještě klaněli.

Důsledky tří anti-

Vytvoření elity zdola mělo několik praktických důsledků, které nás provázejí dodnes.

Zaprvé majetky, zejména ty velké, byly odjakživa spíše podezřelé. Závist rozšířená a všudypřítomná. Kombinace vlažného vztahu k víře, odmítnutí někdejších mohovitých elit a jejich formální nadřazenosti, ideál rovnosti mezi lidmi a oboustranně prostupná společnost vedly k tomu, co by se dalo nazvat jako dokonale sociálnědemokratická společnost.

Máme velmi liberální prostředí z hlediska osobních svobod (sexuálních, reprodukčních, partnerských) a volby vlastního životního stylu.

Není uměním v Česku demonstrovat na pochodu Prague Pride, když Češi proti menšinové sexuální orientaci nic nemají. Jako nemají velký problém s potraty, rozvody, matkami samoživitelkami, změnami pohlaví, prostitucí nebo pornografií. Vše, co v hluboce náboženských společnostech působí jako trauma a staví zásadní veřejné otázky k řešení, je v ateistickém Česku problém k odpolednímu zívnutí, případně až na druhou či třetí stranu novin. V zásadě tak sociálnědemokratický program v tomto svou dlouhodobou hodnotovou válku vyhrál a nemá téměř o co dál bojovat. Politická pravice u nás musí mít armádu nezbytnou k posunutí fronty o deset kilometrů, aby ji reálně v těžkém boji skutečně posunula o kilometr. Levici stačí k posunutí fronty o kilometr opačným směrem armáda vyzbrojená na pouhých tři sta metrů.

Pozor. Ne, že by Čechy netrápily otázky, jako jsou možné sňatky osob stejného pohlaví nebo gender a diskriminace či spíše antidiskriminace sexuálních menšin. Na rozdíl od jiných zemí však hlavní otazníky nevzbuzuje často sám princip, ale rychlost změn a nabourávání zaběhaných pořádků a toho, nač jsme zvyklí. V tom se odráží více ona typická česká konzervativnost ve všem. Mnohem spíše nemáme rádi novoty a hlavně ne moc novot najednou, než že bychom měli fundamentální ideový odpor k řadě novinek, které z náboženských pohnutek, z důvodů víry a přesvědčení vytvářejí odpor ve zbožnějších společnostech.

Také široce respektujeme právo vyjádřit svůj názor, svobodu slova, svobodu sdružovat se, angažovat se, protestovat, jakkoli protesty příliš neprovozujeme. Ve všem, co by se dalo nazvat jako osobní, osobnostní lidská práva, jsme velmi liberální a tolerantní. Částečně z principu a částečně proto, že, jak si dále ukážeme, máme málo úcty k veřejnému prostoru. A příliš nás nezajímá, co se v něm děje. Nebo co se děje i jen kousek od nás, za vedlejší zdí. To už totiž není „náš prostor“. Ať si každý dělá, co chce. Když mě tím tedy neobtěžuje a nezasahuje do mého teritoria.

V ekonomických, peněžních otázkách jsme ale méně tolerantní. Zase jako dokonale liberální společnost v tom americkém, levicovém slova smyslu. Protože ideálem je rovnost, jsou otázky nerovnosti příjmů, mezd, majetku a výsledků těmi, které traumatizují veřejný prostor a politickou debatu. Ale nejen je. I běžné soukromé vztahy a normální lidské soužití. Tisíc a jeden aktivní člověk potvrdí, jak je zcela běžně a nepokrytě ve své obci, na malém městě, ve svém zaměstnání předmětem žárlivosti či přímo závisti ostatních jen proto, že si dovolil usilovat o něco víc než oni. Že si troufl vyčnívat. Vybudovat z ničeho firmu, pořídit si lepší bydlení, jet na dražší dovolenou. To vše, ano, to vše je důsledek prostého faktu, že jen peníze, majetek, ekonomické postavení, životní úroveň zůstaly jediným zbylým dorozumívacím znakem v naší společnosti.

Na tomto místě rovnou řeknu, že zásadně nesouhlasím s konstatováním, že tyto instinkty v nás zanechala či dokonce vybudovala doba socialismu, doba vlády komunistické strany. Právě naopak! Proto, a dokonce zejména proto, že uvedené instinkty v naší republikánské tradici vždy byly obsaženy, mohl komunismus jako ideál získat spontánně tak velkou podporu a tak dobře se v Česku zabydlet. Nezapomeňme, že Komunistická strana Československa byla druhou nejstarší etablovanou stranou svého druhu na světě a už za první republiky vykazovala velkou voličskou podporu, jakkoli se kvůli své radikální a antisystémové rétorice a politice nikdy v době jejího fungování nepodílela na vládě. Díky silné koncentraci průmyslu a dělnictva na našem území byla mimořádná podpora komunistů v době, kdy jinde komunistické strany ani neexistovaly, asi docela logická. A znovu zopakujme – jen komunisté a pak Občanské fórum byli kdy schopni v českých zemích získat ve volbách nad čtyřicet procent voličských hlasů.

Jakkoli by to ale mohlo vypadat tak, že příjmová či majetková rovnost je pro průměrného českého voliče jednou z nejdůležitějších hodnot, renomovaný domácí sociolog Jiří Večerník říká něco trochu jiného. Ano, jsme společností s jedním z nejmenších příjmových rozdílů v Evropě, ale většina dotazovaných Čechů souhlasí s konstatováním, že rozdíly jsou u nás příliš velké. Nezdá se však, že bychom se úplně vymykali evropskému standardu. Dokonce ani nepatříme do skupiny zemí s naprosto největší příjmovou rovností v Evropě vůbec. Tam spadají zejména skandinávské země jako Dánsko, Norsko, Švédsko či třeba Island. Česko náleží až do druhé skupiny spolu s Belgií, Francií, Slovenskem či Slovinskem.

Srovnání s Francií je obzvláště instruktivní, protože země s podobným vztahem k rovnosti mají i podobný typ zdanění příjmů a majetku, což u nás a ve Francii (i Belgii) vlastně platí. Skandinávské státy kromě vysokých sazeb nepřímých daní (zejména daně z přidané hodnoty) používají také velmi vysoké daně z luxusu a z nabytí luxusního majetku, za nějž je považován třeba i jen automobil. Pro Čecha je zřejmě nepředstavitelný dánský systém, v němž stát k ceně nového auta přičítá stoprocentní daň z luxusu a pak ještě k takto nafouknuté ceně přirazí daň z přidané hodnoty. Relativně jsou tak auta v Dánsku a skandinávských zemích nejdražší v Evropě.

V Česku či ve Francii je relativně vysoká daň z přidané hodnoty též, ale jinak typicky zdaňujeme spíš přes málo viditelné dodanění práce, tedy přes velké povinné odvody na sociální a zdravotní pojištění.

Zdá se, že povaha českého rovnostářství je historicky postavena trochu jinak než v dalších zemích. A vychází z našeho odporu vůči výhodám, i majetkovým, které někdo získává jen a pouze díky svému postavení nebo porušování pravidel, ne díky vlastnímu úsilí či štěstí. V Česku netolerujeme především zjevnou nespravedlnost. Tedy získání majetku či příjmu nepoctivou cestou vadí mnohem víc než majetkový nebo příjmový rozdíl samotný.

Můžete mít víc, ale nesmíte mít privilegia. Předběhnout ve frontě či nefér způsobem objet kolonu, v níž ostatní stojí, to jsou pro Čechy ještě mnohem větší prohřešky, než že má někdo dražší vůz. Zcela netolerovatelné je pak mít dražší vozidlo a ještě na základě privilegia či nečestnosti objíždět kolonu. To je už pravý útok na český pocit elementární spravedlnosti.

A naše české levicově liberální instinkty, rozdíl v pohledu na osobní práva a na ekonomické svobody, se projevují i v našem jazyce. V tom, jak i nevědomky pracujeme s pojmy, jejich výkladem a vnímaným obsahem.

→Naše společnost a náš jazyk

Zkusme se zamyslet, jak se díváme na ty, kteří jednali proti pravidlům minulého režimu. Pokud někdo politicky bojoval proti totalitnímu režimu, říkáme mu disident a chováme ho většinově v úctě. A v zásadě bereme jeho jednání jako pozitivní, jako chvályhodné, dokonce obdivuhodné, protože statečné.

Pokud však mluvíme o těch, kteří porušovali tehdejší absurdní ekonomická pravidla, snažili se kupříkladu podnikat, i když nesměli, obchodovali, i když nesměli, říkáme jim pejorativně veksláci. Ten pojem nemá pozitivní obsah a jeho nositelé nejsou bráni jako ti, kdo jednali statečně proti zákonům tehdejšího režimu.

Přitom komunistický režim byl charakteristický tím, že lidem upíral všechna práva. Nejen ta lidská a politická, ale také ekonomická. Neumožňoval vlastnit, podnikat, obchodovat. Jen ti tzv. veksláci prostě nejsou nahlíženi pozitivně, protože na svém protiprávním jednání na rozdíl od disidentů vydělávali. Měli z něj profit. A to už tak snadno neodpouštíme jako to, že někdo prostě a jednoduše „jen“ trpěl.

Přitom veksláci často pouze naplňovali potřeby, které režim sám nebyl schopen uspokojit, a přinášeli ekonomickou logiku a tržní principy do hospodářství, v němž byly tyto principy postaveny mimo zákon stejně jako právo vyjádřit svůj názor nebo svobodně volit.

Stejně tak zajímavé je dnešní použití slova oligarcha. Článek v britském týdeníku The Economist popisoval onehdy nákupní aktivitu českého podnikatele Daniela Křetínského v Německu a Francii a označil jej jako českého oligarchu. To pojmenování je poněkud pejorativní. V jazyce anglickém, stejně jako českém, má vyjadřovat, že daný člověk je nejen byznysmenem, ale je také více či méně propojen s mocí. Že nejen podniká, ale i mocensky ovládá a takovým ovládáním si zase pomáhá finančně.

V případě amerických podnikatelů typu Elona Muska nebo Jeffa Bezose by nepochybně stejný týdeník slovo oligarcha nepoužil, přestože jsou tito pánové mnohem bohatší a z hlediska svého vlivu ve veřejném prostoru též mocnější než český Křetínský. V nejhorším by mohl použít výraz magnát (anglicky tycoon). Slovo oligarcha chce z pohledu novinářů z The Economist naznačit dvě věci: zaprvé, že bohatství daného člověka může být podezřelé, nestandardní, získané jinou cestou, než je běžné; a zadruhé, že je zvláštní, jak někdo z nominálně chudší a menší země může kupovat nějaká aktiva v zemi bohatší a větší. To je naplnění novinářských předsudků o střední a východní Evropě.

Zároveň a především však toto pojmenování vychází z toho, jak my sami výraz používáme v našem domácím prostředí. Kdyby ve střední a východní Evropě nebylo tak běžné právě toto pejorativní označení pro kohokoli bohatého, označení, které vyjadřuje apriorní nedůvěru k získanému majetku, nezdomácnělo by ani v zahraničním tisku.

Kdyby někdo chtěl báječný český život shrnout, řekl by asi: Je skvělé v Česku žít, ale nemusí být tak skvělé mít zde všechen majetek. A danit tady veškeré příjmy. A možná to je jeden z návodů, jak naši zemi popostrčit trochu kupředu. Kromě větší sebedůvěry i větší důvěry v ostatní a v budoucnost. Kromě uvědomění si objektivních silných stránek vlastní země.

Dnes mnozí z výše zmíněných českých tenistů, kteří výtečně reprezentují tuto zemi, mají daňové rezidence či přímo svá trvalá bydliště mimo Česko. Třeba bude v této zemi ještě o kousek líp, až každý z nich bude spontánně nejraději daňovým i fyzickým rezidentem své vlastní země!

kapitola 5

Češi jako černí pasažéři
ve vlastním vlaku

Rovnou varuji, že následující kapitola bude možná řadě čtenářů připadat až příliš příkrá a nemilosrdná. Snad i trochu trpká. Je mi líto. Je stejně jako všechny ostatní psána upřímně a od srdce. A s nejlepším úmyslem. S cílem hledat to, co nám brání ještě více rozvinout neuvěřitelný intelektuální, lidský, podnikatelský a kulturní potenciál této země.

Mluvili jsme již o tom, že český vztah k penězům nás atomizuje. Dělá z nás jednotlivce, ne celek. Nesjednocuje, naopak nás od sebe odtahuje.

Neexistence jakékoli společně sdílené víry a společného smyslu pak vede k tomu, že není veřejný prostor, který bychom brali za svůj a měli chuť o něj pečovat nebo se pro něj obětovat.

No a malá úcta ke společnému, tedy státu, městu, obci, ale i chodbě v našem domě, pak zase vede k zásadnímu důsledku: tím je naše všudypřítomné černé pasažérství. Snaha něco si ze společného vzít a neplatit za to. Nebo alespoň neplatit plnou cenu. Jet alespoň kus cesty na náklady kohosi jiného.

→Společná pastvina a společný bazén

Černé pasažérství (anglicky free-riding) není samozřejmě českou specialitou. Je to v teorii dobře popsaný a v praxi pozorovaný jev. Tragédie společné pastviny či společného bazénu jsou třeba mezi ekonomy notoricky známé. Všichni je chtějí užívat, ale nikdo nechce investovat do jejich údržby. Všichni se v nich chtějí koupat, ale nikdo nechce platit za čištění a za služby plavčíka. Všichni nadužívají tento společný statek v očekávání, že se někdo jiný postará o jeho dobrý stav. Protože to ale nikdo nedělá a všichni čekají na aktivitu jiných, je výsledkem nespokojenost všech. Všichni jsou totiž nakonec naštvaní, jak společná pastvina či bazén vypadají. A ony scházejí na úbytě.

Ostatně celý socialistický způsob nakládání se společným majetkem byl jedním velkým důkazem tohoto problému. Zoufalá neefektivita vedla až ke konci celého režimu.

V našem kontextu jde v principu o totéž, ale v jiných kulisách. Pokud i prostor, který spoluvlastním, spoluovládám, k němuž mám část vlastnických práv, beru jako cizí, může brzy takovýto prostor vypadat právě tak zoufale jako vše v někdejším socialistickém hospodářství. To je v kostce jeden z klíčových problémů Česka dnes.

Černý pasažér nebere společný stát, společnou obec ani společné části domu jako svůj majetek. Nevidí se jako spolumajitel, jako akcionář, jako člen společenství vlastníků. Jen jako pasivní, útrpný uživatel, který s ostatními nechce mít nic společného. A necítí se spoluzodpovědný za stav, za úroveň veřejného prostoru. Chce z něj maximum vytěžit, vzít, vydojit, „vydžusovat“ a mít to pak doma. A o to společné nejeví zájem.

Nebude chodit k volbám ani na schůze společenství vlastníků. Proč by to dělal?! To stojí čas a navíc je to otrava. Maximálně bude anonymně kritizovat práci jiných a šířit pomluvy. Případně posílat udání na úřady (viz dále). Na to si chvilku najde.

Nebude platit za parkování tam, kde se má. Bude se vesměs snažit vyhnout úhradě. Kdykoli a za cokoli. I v hromadné dopravě – všude, kde se dá snadno jet zadarmo na účet všech. Bude usilovat o to, aby nikdo nesměl parkovat před jeho domem a projíždět jeho ulicí, ale zároveň bude považovat za své lidské právo parkovat u jiných a projíždět tamtudy. Stopka ke mně, volný průjezd ke všem ostatním.

Doma mu nepořádek bude (možná) vadit, ale za dveřmi vlastního bytu už ne. Též v rámci skupiny známých bude mít pocit, že vyhrál, že na ostatní vyzrál, když jiní zaplatí kus útraty i za něj. Bude toužit všechny „odrbat“, protože to je jediná smysluplná strategie. A čím úspěšnější, tím líp. Samozřejmě to trochu souvisí s duší šetřílka, o níž jsme mluvili. Ale nejen s ní. Je to mentální nastavení, problém hlavy. Důsledkem této rádoby chytré strategie není nic jiného než to, že všichni nakonec žijí v prostoru, který vypadá hůř a taky je horší, než by být mohl. Snaha parazitovat na veřejném je tak v podstatě legrační. Připomíná snahu jet zadarmo ve vlaku, který mi částečně patří.

Podívejte se okolo a řekněte, kolik takových lidí vidíte. Nebude jich málo, že?

Samozřejmě je jasné, že vždy bude existovat rozdíl v tom, jak se chováme čistě k vlastnímu a jak ke společnému (viz výše). A český sklon k černému pasažérství je nakonec jedním z dobrých důvodů, aby maximum majetku mělo svého soukromého vlastníka, ne aby bylo přespříliš majetku veřejného.

Ale to nic nemění na prosté skutečnosti, že nějaký veřejný majetek, nějaký společný prostor bude vždy existovat a černé pasažérství je z hlediska celku nejméně produktivní strategií, jak ho spravovat.

Stát, úředníci a černí pasažéři

Češi obecně nemají úřady a byrokracii příliš v lásce. Ale jaksi jednosměrně. Nesnášíme úředníky a úřady, pokud cokoli požadují. Když my máme nějakou povinnost splnit a ony to vymáhají. Když potřebujeme tamten souhlas, tadyto razítko, tohle lejstro. To je nám byrokracie nadmíru protivná.

Na druhou stranu však často u sebemenšího problému požadujeme, aby s tím stát něco dělal. Aby se tím úřady zabývaly. Aby tu něco zařídily, tam někoho donutily. Úředníci nám prostě vadí, když chtějí něco po nás. Ale protože oni jsou nástrojem onoho státu, najednou nám nevadí, když mají titíž lidé požadovat cosi po jiných. Když směrem k nim, k ostatním mají uplatňovat svou moc a autoritu.

Nejraději bychom zkrátka měli úřady, které nemají dost moci obtěžovat nás samotné. Ale klidně mohou a mají mít ještě více moci než dnes, když mají otravovat partaj odvedle.

Docela typickým zvykem nás Čechů je, že problémy v okolí a se sousedy řešíme ne snahou se s nimi dohodnout nebo se vůbec bavit, ale podáním či udáním na příslušný úřad. Ať to státní moc zajistí, ať ona zjedná pořádek. Ať ona přinese spravedlnost – každý si přece ve vlastním sporu myslí, že je v právu. Pravidla porušuje ten druhý, jak jinak. Málokdo si pak uvědomí, že více pravomocí pro úřad znamená samozřejmě více moci i vůči mně.

České úřady jsou tak doslova zavaleny sousedskými spory o kdeco (viz dále). Každý si hlídá svůj soukromý prostor a jeho nejbližším možným narušitelem je logicky právě soused. Vzhledem k tomu, že informovanost lidí o jejich právech roste, technické prostředky se zdokonalují (snadnost nahrávání zvuků, videa, jednoduchost vyhledávání) a agresivita při obraně vlastního prostoru též, není divu, že spory přes plot či stěnu explozivně narůstají.

Paradoxem některých českých černých pasažérů pak bývá právě pomýlený vztah nejen k úřadům, ale k veřejné moci obecně. Ať to někdo zařídí. Ať to oni zařídí. Ať to vláda zařídí. Ale ať já nic nemusím. A ať mě to nic nestojí.

Tuto hrůznou pasivitu a snahu o úplné zbavení se vlastní odpovědnosti za cokoli ve prospěch státu už dávno v karikatuře geniálně shrnul Karel Čapek: „Zatracená vláda, už zase mně nehoří doutník.“

→Můj soused, můj vzor

Ovšem soused není v Česku jen zdrojem sporu či konfliktu nebo důvodem k udání. Kromě normálních mezilidských vztahů, které jsou přes vše řečené nejběžnější, je soused také dosti často zdrojem inspirace, vzorem k následování nebo jen prostě tím, s kým se chceme srovnávat. V materiálně orientované společnosti, kde rozdíly mezi lidmi nejsou nakonec tak velké, jak by se mohlo zdát (všechny společenské rozdíly vypadají totiž větší při pohledu zespodu než shora, říkají sociologové), je prostě důležité, co soused má. Co si pořídil, jak žije, co postavil, co pěstuje apod. Podle toho hodnotíme i svou vlastní úroveň a vlastní standard. Soused je nebližší referenční, srovnávací skupinou.

Na mnoha místech vedl pozitivní sousedský efekt k pozvednutí daného místa, konkrétní části obce. Když něco opraví nebo natře jeden, často strhne k podobnému činu i ostatní. A naopak.

Sousedským efektem jeden kolega cyklista vysvětloval i tu specifičnost, kterou jako Češi máme při jízdě na kole. Stalo se českým standardem, že na běžné ježdění na kole si oblékáme barevné dresy a přiléhavé trikoty, jako bychom všichni měli jet Tour de France. Přitom v jiných zemích Evropy je to netypické, naopak se na kole jezdí v docela civilním oblečení. To pozná každý, kdo se v české skupině do jiných zemí Evropy vypravil.

Efekt nápodoby tak může v kraji, kde po sobě dost sousedsky pokukujeme, udělat své.

Zaměstnanci, vrchnost a poddaní

Jak si ukážeme dále, často se chováme jako zaměstnanci či podřízení ve vztahu k nadnárodním strukturám, jejichž členy jsme (Evropská unie, NATO apod.). Přitom i v jejich rámci jsme a máme být sebevědomými spoluvlastníky. Akcionáři. Nejsme poddanými ani Evropské komise, ani Evropského parlamentu, ani české vlády, ani českých poslanců či českých starostů. A oni nejsou naší vrchností.

Je to právě obráceně. Oni jsou našimi zaměstnanci. My jsme jejich zaměstnavatelé a dáváme jim práci! Oni slouží, my je platíme. A jakkoli je ta vazba někdy rozostřená, jakkoli je cesta od našeho hlasu ve volbách až k cílové funkci konkrétního politika někdy dlouhá a krkolomná, nikdy to nesmí zakrýt podstatu. Ta volená elita jsou ve skutečnosti naši zaměstnanci. Právě mentalita pasivního černého pasažéra, který se nestará a jen se snaží vyhnout placení, paradoxně umožňuje, aby si to občas ti naši zaměstnanci neuvědomili a chovali se jinak. I proto je zhoubná a nic pozitivního do veřejného prostoru nepřináší.

→Instinkt zaměstnance

Osobní zkušenost mě přesto občas vede k tomu, abych český instinkt zaměstnance omlouval nebo jej aspoň chápal. Opakovaně jsem v centrální bance zažíval, jak jsme bojovali proti některým zběsilým a narychlo upečeným nápadům na úrovni Evropské unie. Často to bylo proto, že jsme se na důsledky toho nápadu dívali právě jako zaměstnanci. Jinými slovy, představovali jsme si, že se ten nápad bude muset realizovat, jak se bude naplňovat a co to bude vyžadovat. Přistupovali jsme k nápadu očima toho, kdo onu myšlenku – pokud bude schválena – skutečně bude muset odpracovat a odevzdat konkrétní výsledek. Zejména v oblasti sběru nových dat a výkaznictví jsme pak byli jako Češi často jedni z prvních, kdo měl splněno, když idea dostala zelenou. Jaké bylo naše překvapení, že třeba Francouzi, Španělé a jiní měli splněno mnohem později, přestože na začátku se nestavěli na zadní a nesignalizovali žádný problém s dodržením termínu. Oni se prostě na ony ideje dívali shora, ne jako zaměstnanci, na něž ta povinnost spadne, ale jako vysoko v oblacích plující management, který otázky praktické realizace vůbec neřeší.

Praktické důsledky I: stop stavění

Jedním z významných důsledků černého pasažérství, snahy získat maximum prostoru pro sebe, ale omezit ho jiným, je stále obtížnější možnost cokoli v Česku postavit. A nejde jen o základní dopravní a další infrastrukturu.

I u ní ovšem samozřejmě platí, že každý chce jezdit po dálnici a silnici, ale nikdo ji nechce mít za domem. Každý chce mít nulovou starost s komunálním odpadem, ale nikdo si nepřeje mít na blízku jeho spalovnu. Každý chce hladké a levné dodávky elektrické energie, ale nikdo nemíní mít v dohledu elektrárnu či jen příliš mnoho viditelných drátů vysokého napětí.

Jde to mnohem dál. Na úroveň jednotlivých projektů v obcích, na úroveň domů a bytů a vztahů mezi jejich vlastníky. Celá potíž s budováním čehokoli je v realitě dneška kulturní záležitostí. Jakmile už někde jsme, někde bydlíme, někde něco vlastníme, nechceme, aby tam bydlel, vlastnil a stavěl kdokoli další.

Naučili jsme se bojovat za svůj prostor, za svůj zájem. V tom je za třicet let od pádu komunismu hmatatelný pokrok. Ale zůstali jsme v jakémsi mezistadiu. Ještě jsme za tou první nohou nedovlekli tu druhou. Ještě často nebereme na vědomí, že i ten společný prostor okolo nás je prostě a jednoduše náš. Že parazitovat na něm, blokovat ho, ignorovat ho znamená činit totéž fakticky vlastnímu majetku a jeho hodnotě.

→Bydlící proti nebydlícím

Špičkový pražský architekt Vít Máslo popsal běžné české černé pasažérství v oblasti stavebního řízení takto (Reflex, č. 18/2018, s. 29): „Jako by celý problém územního plánování spočíval v boji těch, kdo mají postaveno, proti těm, co stavět teprve chtějí. Když vezmu protesty z minulých let, tak z 16 tisíc připomínek ke starému územnímu plánu bylo 99 procent těch, kdy soused sousedovi odmítal povolit garáž. Ale zásadní připomínky, jak má město vypadat, kam má soustředit energii? Těch opravdu moc není.“

Je pak překvapivé, že se v posledních mnoha letech třeba rozvoj hlavního města prakticky zastavil? Že se přes neustálý příchod nových obyvatel nebudují prakticky žádné zásadní infrastrukturní a dopravní stavby, že se město neposunuje dál a žije jen z podstaty? Že nevznikají nové trasy metra a tramvaje, nedokončují se okruhy, nestaví se víceposchoďová parkoviště ani dráha na letiště?

Stagnace spojená s kulturou „zastav sousedovi, co můžeš“ vede k jedinému důsledku: k řešení všech problémů restrikcemi, zákazy, sankcemi a výjimkami pro privilegované místní. Do této kategorie spadají všechny modré zóny parkování a již zmíněná omezení vjezdu všech nerezidentů tu do jedné, tu do druhé ulice, kde si zrovna rezidenti takový zákaz vymohli. Jen restrikce ale pokrok nikdy nikam nepřinesly. Pouze dávají menšině pocit falešného vítězství nad ostatními, přičemž jsou nakonec prohrou všech.

Mnozí Poláci (o nichž budeme v detailu později mluvit) občas říkají: Vždy jsme obdivovali vaše dálnice. My jsme žádné neměli. Vy dnes máte dálnice nefunkční, my nové. Dostali jste se do stavu, že hodně vašich krásných domů, zahrádek a náměstí v krásných městech spojují hrůzostrašnější komunikace, než jaké jsme mívali my. Těžko oponovat. Říká to cosi podstatného o našem vztahu k soukromému a veřejnému prostoru. A zřejmě se to již netýká jen středních Čech, které byly vždy proslulé kontrastem hezkých domů a příšerných, úzkých a stěží záplatovaných silnic. Když už si všimli i návštěvníci odjinud…

Praktické důsledky II: očkování

Dalším zcela praktickým důsledkem téhož fenoménu je rozmáhající se móda vyhýbat se očkování. Nebo mu spíše nevystavovat vlastní děti, protože očkování může mít jistá rizika (o patologickém přístupu k minimalizaci rizik jsme mluvili v předchozí kapitole). Zřejmě neexistuje žádná jiná oblast, která by tak dokonale naplňovala definici čistokrevného veřejného statku, než očkování. Smyslem je vymýtit danou nebezpečnou chorobu tím, že protilátky proti ní budou včas a řádně aplikovány prakticky celé populaci. Tím, že míra proočkovanosti přesáhne kritickou mez, je zajištěno nešíření choroby i v případě, že by se náhodou nakažená osoba v populaci vyskytla.

Odmítači očkování hrají typickou hru na malého českého černého pasažéra. V touze vyhnout se jakýmsi marginálním a mediálně zveličeným rizikům odmítají, aby jejich potomci očkování podstoupili, a tím ohrožují nejen je, ale fakticky naprosto všechny ostatní v populaci, protože tlačí proočkovanost pod kritickou úroveň. Zřejmě není nezodpovědnějšího důsledku černého pasažérství, než je právě tento. Minimalizace teoretických rizik jedince na úkor zvýšení rizik všech ostatních, kteří žádnou nezodpovědnou volbu neučinili. Ať si rizika nesou jiní, já chci mít jen výhody: choroba se nebude šířit díky očkování ostatních, já jsem snížil svá rizika z očkování na nulu! Bravo.

Všichni tito takzvaní ochránci svých dětí se prozrazují přesně v okamžiku, kdy se najednou choroba dříve již vymýcená i kvůli jejich chování začne vracet. Přesně v okamžiku, kdy sobecká hra na černého pasažéra nevyjde, roste najednou spontánní zájem o očkování, jako například u spalniček.

Praktické důsledky III: zastupování v zahraničí

Zcela hmatatelným důsledkem černého pasažérství a snížené loajality k veřejnému prostoru je způsob, jakým jsme schopni hájit své zájmy v zahraničí. Zkušenost z centrály Evropské unie jsem uváděl na začátku celé knihy. Jako by měli pravdu naši někdejší němečtí okupanti, když říkali, že Čecha často není potřeba nutit, aby informaci přinesl. On rád práskne ty ostatní sám i bez donucení. To je asi přece jen hodně příkré.

Nicméně sám jsem opakovaně zažil, že neexistence loajality k zemi původu a naopak pevné peněžní pouto k tomu, kdo mi posílá výplatu, dělá z Čechů paradoxně nejzavilejší nepřátele vlastní země.

Jakmile začne Čech pracovat pro mezinárodní instituci (typicky Evropskou unii, Organizaci spojených národů, Mezinárodní měnový fond apod.) a není tam svou zemí vyslán, je prostě jen přijat z řady kandidátů na tu či onu pozici, bude vždy v první řadě loajální k instituci, která ho platí. To samozřejmě může vypadat rozumně, nebýt toho, že jiní tak nepostupují. Francouz, Polák či Maďar vždy budou též uvažovat jako občané svých zemí. I s vidinou, že se do své země třeba jednou vrátí.

Čech bude naopak ke své zemi nejen stejně přísný jako k jiným, ale bude dokonce ještě přísnější. Bude mít najednou pocit, že musí oplatiti chlebodárci jeho dobrodiní výplaty tím, že si troufne tam, kde je to snadné, tedy na svou domovinu. Je to zvláštní mix slabosti a černého pasažérství, který vede nakonec k tomu, že třeba čeští experti jednající s Evropskou unií občas trnou hrůzou, aby na druhé straně stolu nenarazili právě na Čecha. Modlí se, aby to byl zástupce jiné země, protože to jediné je příslibem toho, že se, fotbalovou hantýrkou řečeno, „bude pískat aspoň rovina“.

Praktické důsledky IV: bořit, ne tvořit

Smrtící je kombinace černého pasažérství a domácí převažující víry v to, že se věci vesměs dají vyřešit zejména příkazy nebo zákazy. Nesčetněkrát jsem zažil přednášky či semináře, kde jsme debatovali s publikem o libovolném problému v naší zemi (od přístupu ke kvalitnější zdravotní péči po lepší výsledky v oblasti státního vzdělávacího systému), přičemž na konci akce jsem se zeptal, jak by onen problém lidé řešili, posunuli.

První intuitivní odpověď publika u každého problému je zakázat, přikázat, omezit, sankcionovat. Téměř nikdy ne zvýšit konkurenci, pustit více hráčů na trh, zlepšit informovanost, nechat působit spontánní síly.

Právě to, dohromady s faktorem patologického přístupu k veřejnému sektoru, pak ale způsobuje otupování osobní aktivity všech a na všech úrovních. Místní, komunální i celostátní. Každý, kdo chce něco udělat, je odsouzen buď k posměchu, nebo k házení klacků pod nohy. Dohromady se závistí a nepřejícností smrtící koktejl.

Český ekonom Karel Kříž to vyjádřil sice poměrně ostrými, ale velmi přesnými větami (Týdeník Echo, č. 13/2017, s. 26):

„Kde v české společnosti vzniká ta chuť a vášeň pořád něco druhému zakazovat i kazit? Kdo chce něco pozitivního udělat, bývá tu sám. Když je možnost něco zakázat, najde se lidí celý chumel.“

Když chce někdo černým pasažérům něco dát, musí být připraven nejprve na to, že za to nebude zaplacen. Pak na to, že za to bude odsouzen. A následně na to, že za to bude zavržen.

Globalizace po česku

Opakovaně jsme se na posledních stránkách vraceli k tomu, že my Češi necítíme nijak silné patriotické pouto k prostoru, v němž žijeme. Ani k čemukoli českému. Nicméně jako konstatování to zní trochu obecně. Takže pár konkrétních příkladů, ať je jasné, o čem mluvím:

1.Návštěva Karlových Varů mimo dobu filmového festivalu může jistě způsobit nejednomu Čechovi alespoň drobný šok, a to v rozmezí pouhých několika set metrů: Nejprve asijská restaurace. Pravda, označená viditelně a čitelně. Čínskými znaky. Dále provozovna thajských masáží. O pár minut později – a tak nějak všude – nápisy azbukou. Při vstupu do hotelu první dotaz směrem k příchozímu v ruštině. Skvělá restaurace a její křídová tabule v němčině. Další i anglicky. Aspoň že vidím v dálce něco povědomého: Pilsner Urquell. To by naši národní buditelé zírali.

2.Jako naturalizovaný Pražák bych si neměl samozřejmě stěžovat. Kromě tisíců drobných příkladů jeden za všechny a takříkajíc přímo od pramene: Pražský hrad, chrám české státnosti, vstup od Černé věže. První palác vlevo je ten Lobkowiczký. Krásná budova, číslo popisné 3 v Jiřské ulici. Jedna z dominant Hradčan. Rozumíte, co už je větší centrum Česka než tohle?! Vývěsní tabule u tamní restaurace je ale pouze v angličtině (viz foto). Ono to stačí. Čech rozumí. A ten, co nerozumí, ten tady stejně jíst nebude. Ovšem i za protektorátu musely být nápisy alespoň dvojjazyčně…

3.Tak trochu podobně jsem se cítil při návštěvě výzkumného motorového centra v naší skvělé automobilce Škoda Auto v Mladé Boleslavi. Krásný prostor. Výbornou technickou a odbornou práci dělají skvělí lidé. Smekám. Sedíme tam a bavíme se o českém vlastenectví. Šéf centra se uvěřitelně vzteká, že někteří novináři říkají škodovce německé auto. Přikyvujeme. Vzápětí německy odpoví na dva telefonáty. Pak procházíme tu nádhernou budovu a všude jen nápisy v němčině. Dotaz někoho z delegace zní: „Proč nejsou ty nápisy v češtině? Nebo alespoň dvojjazyčně?“ Odpověď poněkud překvapí: „To nemá smysl překládat, stejně německy všichni umí.“

Příklad globalizace po česku z Lobkowiczkého paláce na Pražském hradě

A to je vlastně v kostce naše česká identita. Bylo by fajn cítit se víc Čechem, ale hlavně ať jsou věci praktické a není s tím moc velká otrava. Za to by nějaké větší úsilí nestálo. Principy dodržujme, ale když to není moc nákladné a nikoho tím nebudeme zbytečně provokovat.

Praha ani Karlovy Vary v této podobě nejsou multikulturní, protože „multikulti“ přístup předpokládá, že nějaká původní kultura bere na vědomí a přijímá jiné kultury. Tady těžko říct, co je ta původní česká. Spíš je to globalizace v českém podání, tedy zcela rozředěná jakákoli česká původnost.

Rozumějte, ani v nejmenším mi nejde o to, že by někdo měl po francouzsku vrchnostensky a pod sankcí vymáhat, aby všichni všude mluvili česky a vše psali v češtině. Nebo dokonce aby se někdo začal přes prsty dívat na angličtinu. Ne, ne.

Jde jen o popis našeho, nejspíš nám v danou chvíli vlastního přístupu k věci. K veřejnému prostoru. Ke všemu, co nás obklopuje. To nezmění a nemá měnit žádný úřad. Nějaký posun směrem k větší důvěře v sebe sama uvidíme, až něco takového spontánně napadne tu majitele restaurace, tu provozovatele, tu číšníka, který přijde za svým provozním a řekne mu: „Šéfe, neměli bychom tam napsat něco i česky?“

Černé pasažérství a náš vztah k Evropské unii

Sledujete-li po jistou dobu domácí debatu o Evropské unii a celém integračním projektu, asi vás též občas zarazí její typické rysy. Jak ukážu, dokonale se rýmují s tématem této kapitoly. Z drobných, stále se obsahem opakujících poznámek jsem se proto pokusil vytvořit několik stylizovaných postřehů o evropském diskurzu v české kotlině.

Tak především: naše debata o Evropské unii je až na výjimky ze zásady orientovaná dovnitř, na domácí publikum. Snahou jednotlivých názorových křídel není přispět do diskuse celoevropské nebo ji nedejbůh dokonce ovlivnit. Tím méně pak ovlivňovat rozhodování a uvažování v rámci struktur EU či jiných zemí Unie. Argumenty se tvoří prakticky výhradně pro české voličstvo a vzájemným nálepkováním, zařazováním a označováním se kolíkuje domácí hřiště a rýmují se české vnitřní spory. Nad integračními skeptiky a integračními optimisty tak spolehlivě vítězí integrační ignoranti. Těch je většina nejen v celé populaci, ale paradoxně i v oněch zdánlivě nesmiřitelných táborech. Skeptici budou zkrátka jen tvrdit, že nemá smysl se pouštět v EU „do žádných větších akcí“ (v této zlidovělé filmové hlášce Smoljaka a Svěráka je vše – o obou bude ještě řeč), protože rozumné hlasy a názory budou stejně převálcovány. Optimisté budou v duchu téže hlášky rovněž tvrdit, že to nemá smysl, protože důležité je počkat na to, co vytvoří hlavní integrační proud (případně Německo, což bývá často totéž), a pak se přidat. Ve výsledku se potom ale paradoxně nemusí lišit, a obvykle se ani příliš neliší, praktická tvorba národních pozic a vystupování země ve vztahu k ostatním v EU podle toho, kdo zrovna určuje tón doma.

Je to zřejmě dáno právě zmíněným černým pasažérstvím, které zde probíráme. Znovu opakuji, že funguje kdekoli na světě, vždy ale záleží na jeho míře. My máme nemnoho loajality i k čistě domácímu veřejnému prostoru. O to méně pak logicky k nějakým torzům veřejného prostoru celoevropského. To už je přece pro mnohé úplně jiná, velmi vzdálená planeta, kterou nijak neovlivníme ani ovlivnit nemůžeme, a tím pádem musíme jen jako „zaměstnanci“ a „poddaní“ počkat, jak to vrchnost rozhodne. Jen se neshodneme, jestli je ta vrchnost dobrá či špatná. Vztah k zacházení s veřejnými financemi s tímto pohledem na svět nepřekvapivě souvisí. Na úrovni obce jsou to ještě spíše „naše“ peníze, na úrovni kraje či státu už ale peníze hodně či úplně „cizí“. A co teprve takové eurofondy ze vzdáleného Bruselu, že.

Tento přístup, který je typický pro elitu bez ohledu na ideologické a politické přesvědčení, znamená, že jako země střední velikosti dlouhodobě hrajeme v EU pod svůj potenciál a možnosti, zatímco i některé menší země hrají významně nad něj. Jak ukazuje třeba příklad oproti Česku populačně menšího Švédska, ovlivňovat debatu a být bráni vážně můžete i bez účasti v jakémsi beztvarém hlavním integračním proudu, jak stále mnozí doma nechápou. A naopak můžete být zcela bez vlivu i jako člen eurozóny, pokud o nic nejevíte zájem.

Otázkou tedy je, jestli jste angažovaný a aktivní člen, který bere členství v klubu za své, a jestli máte chuť ten klub ovlivňovat, ať už jakýmkoli směrem. Stejně jako člen společenství vlastníků ve vašem domě můžete společné schůze a debaty o použití fondu oprav ve svém domě ignorovat, nebo se jich prostě účastnit. Nemusíte ostatní sousedy milovat, některé možná zřetelně nesnášíte, ale vybral jste si bydlení s nimi a rozhodně si můžete vybrat i odstěhování, vaše volba. Ale nechodit na schůze jen proto, že se s tímto klubem nechcete dohadovat, nebo vždy raději doma v klidu počkat, jak to dohodnou jiní, jsou neproduktivní strategie. Přenést odpovědnost, zbavit se břemene, nestarat se, a pak nadávat, to je právě nejtypičtější projev černého pasažérství, o kterém je v této kapitole řeč.

Je to mentalita pasivního zaměstnance, ne spoluvlastníka. Mám za to, že být aktivní ve společenství vlastníků je důležité bez ohledu na to, jaký názor máte na jeho smysl a budoucí fungování! Ať totiž takový či onaký, chcete-li něco ovlivnit, musíte se snažit do svého klubu chodit a mluvit, a je jedno, zda aktuálně většina váš směr úvah sdílí nebo ne. Nakonec je totiž, ať chcete nebo ne, průměrný názor klubu nějakým, byť v případě EU velmi nedokonalým obrázkem o názorech jeho členů.

Výše popsaná orientace debaty „na domo“ má tři praktické efekty. Prvním důsledkem je ignorování témat, která sousedy v EU zajímají. Zatímco se tedy v rámci Unie vedla debata o možném vstupu členských zemí do Čínou založené Asijské infrastrukturní investiční banky a došlo i na třenice ohledně toho, zda má být případný vstup jednotlivých zemí EU do této banky předmětem společné evropské koordinace (a následně po přihlášce Velké Británie nastal nekoordinovaný téměř sprint, kdo ještě stihne v bance jako zakládající člen být), nelze si vzpomenout, že by toto téma bylo předmětem nějaké domácí diskuse a že by podstatná část elity vůbec tušila, že jakási AIIB vzniká a je tématem. My jsme si Čínu vyřešili po svém mediálními a veskrze úsměvnými triky stávajícího prezidenta Miloše Zemana s příchodem jakýchsi domněle významných čínských investic, které nedorazily. A i kdyby bývaly přišly, Číňané by patrně sledovali své zájmy a řešili hlavně způsob, jak dopravit své zboží k nám, nic jiného. Takže nakonec možná sláva za některé neúspěchy.

Podobně zajímavé je pak sledovat, jak vlastně spíše z domácích důvodů nejprve nepřijímáme a pak zase přijímáme tzv. Fiskální kompakt.

→Jedna zvláštní smlouva

Připomeňme, že Fiskální kompakt je zvláštní mezivládní smlouva vnucená Německem a jeho kancléřkou Angelou Merkelovou v roce 2012 všem státům Evropské unie, ale především eurozóny. Jediné dvě země, které smlouvu odmítly podepsat, byly Velká Británie za premiéra Davida Camerona a Česká republika za premiéra Petra Nečase. Smyslem smlouvy bylo uklidnit německé voliče znervóznělé nekončícími důsledky finanční krize a hospodářskou a rozpočtovou nestabilitou jihu eurozóny. A také jim ukázat, že Německo přísnou rozpočtovou politiku zařídí, protože jednoduše přinutí všechny země, aby se k ní zavázaly dobrovolně a samy. Všichni signatáři byli povinováni dodržovat ještě přísnější pravidla řízení veřejných financí, než byla ta vtělená do známého Paktu stability a růstu.

Začal letitý seriál ratifikací na národní úrovni, k němuž poslední díl připsala právě Česká republika. Jak řečeno, Nečasova vláda se k dokumentu nepřipojila. Vláda Bohuslava Sobotky se k němu naopak verbálně přihlásila, nenašla ale dost podpory v parlamentu pro jeho ratifikaci. Smlouva tak byla schválena až v dalším volebním období, kdy už v mezičase poztrácela většinu svého politického i faktického významu na evropské úrovni. Zároveň muselo dojít k procedurálnímu triku. Aby ratifikace vůbec mohla proběhnout, museli vládní právníci změnit názor oproti minulosti a konstatovat, že k schválení není třeba ústavní většiny v parlamentu, ale pouze většiny prosté.

V obou případech je vlastně zpětně těžké dešifrovat logiku jedné i druhé pozice, vyjma zcela nepraktických symbolických bočních efektů „pro domo“. Nejprve fiskálně obezřetná vláda ke kompaktu nepřistupuje z důvodů spíše procedurálních, pak se k témuž dokumentu přihlásí jiná vláda téže země v době, kdy už jde o téměř mrtvý dokument, neboť významné země EU – především Francie – v mezičase deklarovaly neschopnost či neochotu vyrovnat se i s mnohem mírnějšími požadavky předchozích evropských rozpočtových pravidel. Česko nakonec po velkých peripetiích kompakt v roce 2019 ratifikuje, ale sděluje, že se jím stejně nechce řídit. A teď se v tom vyznejte. Jednoduché vysvětlení opět je: všechna ta rozhodnutí mají vzkazovat cosi dovnitř země, málo navenek.

Druhým praktickým důsledkem českého přístupu k evropským debatám je snadnost, s jakou může být libovolné téma „vytěsněno“ či „vytlačeno“ z domácí diskuse prostě tím, že daná oblast, věc, tematika byla harmonizována a přenesena na úroveň panevropskou. V logice domácího přístupu jde pak už totiž o rozhodování „cizí“, „vnější“, a tím pádem pro domácí debatu nezajímavé, protože „neovlivnitelné“. Takto jsem s úžasem sledoval, jak kdysi velmi šťavnatá česká rvačka o nastavení principů domácího systému pojištění vkladů, která hýbala veřejností, je dnes, jakmile se tato pravidla stanovují panevropsky, jen okrajovou expertní diskusí pro pár čtenářů odborných časopisů.

Přitom pamatujete? Kdysi jsme vedli domácí polemiky o výši pojištěné částky a o spoluúčasti střadatelů. Vypláceli jsme vklady speciálními poslaneckými iniciativami nad rámec dříve stanovených pravidel, zkrátka bylo to politické téma jako hrom. Inu, co je političtější než vklady a peníze? Ovšem dnes, kdy jde o téma harmonizační, už doma nikdo výši náhrady či spoluúčasti neřeší. Ty jsou nám „zvnějšku stanoveny“. A novinky z poslední revize směrnice, třebaže nově již obce a města až na výjimky těch malých vklady pojištěny mít nebudou, zatímco ti, kteří třeba prodají nemovitost a dočasně mají na účtu peněz i přes stanovený limit 100 000 eur, mohou dostat náhradu i vyšší, nikoho ani nenapadne ve veřejné sféře diskutovat. Přestože to vše jsou politické kompromisy vzniklé v nějaké debatě a u nějakého stolu, kde seděl i zástupce Česka.

Je asi svým způsobem pochopitelné, že každý, kdo rozhoduje, má větší zájem o to, co může přímo ovlivnit, než o to, co je k ovlivnění náročnější a vyžaduje jiné, přeshraniční metody práce. Přesto jsou důsledky této komunalizace celostátního veřejného prostoru fascinující. Souhlasím s těmi, kteří tvrdí, že jde o jeden z nepříznivých důsledků integrace jako takové. Že se skutečně řada debat takto logicky odtahuje od národního veřejného prostoru. U nás bych si tipl, že vzhledem k malému zájmu a silnému černému pasažérství může třeba zavedení eura tuto komunalizaci České republiky a českého veřejného prostoru fakticky dokonat.

Komplementárně spojen s tímto druhým důsledkem je pak důsledek třetí, vůbec ne paradoxní. Jsou jím mnohem silnější domácí výroky o věcech, které z Česka nemůžeme ovlivnit (vzpomeňte na Řecko a jeho záchranu či bankrot, kde se kdekdo v Česku verbálně razantně vyřádil, přitom věc si musela vyřešit primárně eurozóna, v níž nejsme), a mnohem méně zásadní výroky o tom, jak má celý projekt EU vypadat a kam, jak a zda má kráčet.

Přitom právě tam je každá rada drahá a každý zajímavý (i menšinový) názor cenný. A jsou to otázky, které by členskou zemi EU mohly a měly trápit, protože se jí chtě nechtě týkají. Je to fascinující o to víc, že zejména krize po roce 2008 otevřela mnohem širší prostor pro diskusi o EU a řada mýtů padla. Jenže těžší je říci silný výrok tam, kde budu činit i rozhodnutí, než tam, kde budu jen škodolibě přihlížet rozhodování jiných. A jak již bylo řečeno, výše zmíněné silné výroky míří domů, nemají změnit cokoli za hranicí. Je to součást hry, ale ta hra je příliš často jen naoko.

Nejsem naivní. Souhlasím, že v případě celého integračního projektu má debata mnohdy nenormální povahu. Spíš než zdravá výměna názorů v ní dominují dosti zabetonované extrémní pozice, které ji ztěžují. O to hůř, že se nakonec každé evropské téma musí „překládat“ do jednotlivých národních kontextů, protože skutečně panevropský veřejný prostor je z definice velmi malý a takový i zůstane. Přesto se nabízí jednoduchá výzva. Má-li evropská integrační myšlenka pro mnohé své stoupence spíše podobu víry než racionální úvahy a platí-li pro popírače víry totéž, jen opačně, pak prvním nezbývá než víru lépe a přesvědčivěji šířit a druhým nezbývá než nabídnout jiné naplnění spirituálních potřeb dnešních věřících, případně přesvědčovat o síle ateismu. A v logice předcházejícího textu se zdá, že projekt integrace má pro řadu jeho stoupenců rozměr téměř duchovní a je náhražkou nebo kompenzací za neexistenci víry jiné.

Křesťanským misionářům v Jižní Americe nestačilo zatratit místní bůžky a šamany, museli původním obyvatelům přinést jiného, silnějšího boha. To u evropského projektu nefunguje, jiný bůh pro dnešní integrační věřící není k dispozici. To je výzva k živé a inspirující spirituální diskusi, která by mohla dát evropskému projektu nový rozměr a směr. A definičně ke všemu spíše skeptičtější Česko může mít teoreticky potenciál být epicentrem takové debaty (jako tolikrát v minulosti, jak jsme si ukázali). Tedy nebýt všeho, co jsem o našich domácích evropských debatách řekl výše.

kapitola 6

Češi a kruté i milosrdné
moderní dějiny

Zvykli jsme si dívat se na celou naši historii trochu specifickou optikou posledního zhruba jednoho století. Tedy očima historie spíše nedávné. Když se ptám kamarádů a kolegů, jestli hodnotí naše české dějiny jako truchlivé či spíše povzbudivé, převažuje v odpovědích drtivě ta první, pesimistická možnost.

Asi nakonec není divu. Jeden by to vlastně čekal u obyvatel území, které bylo za pouhopouhých sto let dvakrát okupováno. Nejdříve Němci a pak Rusy. Poprvé armádami, co dorazily ze západu. Podruhé těmi z východu, jimž ale statečně sekundovali pomocníci ze všech světových stran. A navíc u obyvatel území, které za stejných sto let zažilo dvojí rozpad Československa, tedy státu, jejž zejména mnozí na české straně považovali nevynuceně a z celého srdce za svůj. Nejprve to byl s nástupem druhé světové války rozpad dočasný a pak na konci dvacátého století rozpad zřejmě definitivní.

Chápu, že to má na morálku národa velký vliv. A že události nedávné, bezprostřednější působí často a logicky na stav našeho ducha více než události časově vzdálenější. Dvě poslední velké prohry v hokeji si budeme také pamatovat snáz než pět slavných výher dávno zaprášených v historických análech. Momenty a události nedávné zůstávají ještě v lidské paměti, mají svou „skutečně odžitou verzi“, která stále umožňuje autentické ústní předání, sdílení vlastního nebo rodinného zážitku, zachycení dané chvíle fotografií či textem se známými tvářemi a jmény.

Přesto občas kontruji, že jsme měli v tom nelehkém dvacátém století také značnou dávku štěstí, která by nás měla povzbuzovat. A už slyším souseda, jak mi oponuje: „A co jsme asi tak v poslední době vyhráli? Prohráli jsme přece všechno, co se dalo. A když pomineš hrdinné výjimky, tak typicky to nebyla prohra, ale kapitulace bez boje.“ Věřím, že mnoho jiných by to podepsalo.

Smyslem této knihy je ale nabídnout jiný, možná pro někoho poněkud provokující pohled na věc. Ano, minulé století zejména v evropském kontextu bude zřejmě jednou označeno za století krve, tyranie a zvrhlých vládců. A souhlasím, že si právě na naší zemi vybralo krutou daň. Ale pořád můžeme mluvit o štěstí. Vážně!

Měli jsme štěstí, že v řadě klíčových okamžiků stály vpředu, v čele naší země zcela mimořádné osobnosti, které zajistily, že konečný výsledek dějinných zvratů byl nakonec mnohem lepší, než by čistě nominálně odpovídalo našemu přímému bojovému nasazení a množství prolité krve. Nebo dané geopolitické či historické situaci.

Podíváme-li se na konec války první, druhé i studené, vidíme vždy Československo, které po všech peripetiích stojí na straně vítězů, nikoli poražených. Jaký zázrak. (Maďaři či Bulhaři ve dvacátém století takové štěstí opakovaně nemají a končí na straně poražených se vším všudy, tedy i s velkými ztrátami finančními, územními a morálními.) Za českými diplomatickými vítězstvími je vždy mimořádně schopný státník a vyjednavač, který to z velké části silou své osobnosti a svého intelektu zařídil, umožnil, vyagitoval, vyjednal. Někdo, kdo byl ve správný čas na správném místě a ostatní, zejména v zahraničí, přesvědčil o síle své vize.

TGM

Při revolučním vzniku Československa v roce 1918 je tou hlavní osobou Tomáš Garrigue Masaryk. V listopadu toho roku, kdy je zvolen poprvé prezidentem, není ještě ani fyzicky na území nově vzniklé země. Stále pobývá v cizině, kde od roku 1915 neúnavně agituje za české požadavky a vysvětluje svou představu poválečného uspořádání Evropy, zejména té střední. Už tři roky všechny klíčové hráče přesvědčuje, že federalizace rakousko-uherské monarchie nemá smysl. Že udržitelným řešením je jen vytvoření samostatného státu. Že principy národního sebeurčení jsou ty jediné, které mohou zajistit utlumení napětí v tomto národnostně a etnicky zatraceně promíchaném koutě Evropy. Zejména americký prezident Woodrow Wilson na jeho představy slyší. A dává Masarykově ideji zelenou. Budoucímu prezidentu Osvoboditeli pomáhá, že je schopen ideje podpořit i mečem. Jako reálnou vojenskou sílu může nabídnout legie, tedy české a slovenské dobrovolníky, kteří přešli ze strany rakousko-uherské armády na stranu dohodových mocností a v barvách nepřítele začali bojovat proti svým původním spolubojovníkům, kolegům a velitelům.

To vše má váhu, protože Američané jsou nakonec významnými aktéry války, kterou nerozpoutali, do níž se jim za nic nechtělo zaplétat a od níž si tak dlouhou dobu drželi až křečovitě neutrální odstup. A zároveň války, do níž jsou nakonec prostě vtaženi a z níž také Evropě (ne naposledy ve dvacátém století) pomáhají.

A tak se s pomocí velké osobnosti, myšlenek a agitace stává téměř zázrak. Nově vzniklé Československo s nově vytvořeným „československým národem“ je jako pohrobek rakousko-uherské monarchie nakonec de facto po válce na vítězné straně. Získává dodatečná území (Hlučínsko a svým způsobem i Podkarpatskou Rus), a i když je povinno k poměrnému podílu úhrady reparací za zmizelé Rakousko-Uhersko, výnosy z rakouského majetku zabaveného na československém území jsou vyšší. Reparační hrůza jako v Německu či Maďarsku se nekoná, což vytvoří i předpoklady pro rozumnější hospodářskou politiku nově vzniklé země, jak jsme si již řekli. Československo klade požadavky ostatním. Není ponížené, naopak. Vlastně na to, že celé území tohoto nového útvaru na mapě Evropy začínalo válku jako součást na hlavu poražené monarchie, dost dobrý výsledek! Československo je dokonce jako spojenec vítězných mocností spoluzakladatelem Společnosti národů, v níž pak Masarykova pravá ruka a nástupce Edvard Beneš zastává řadu významných funkcí.

Ani v nejmenším nesnižuji zásluhy dalších. Edvard Beneš, Karel Kramář, Milan Rastislav Štefánik, Maffie a celý domácí odboj, všech pět mužů 28. října, tedy Antonín Švehla, Alois Rašín, Jiří Stříbrný, František Soukup a Vavro Šrobár, ti všichni měli na vzniku státu zásadní podíl. Ale zřejmě bez každého jednoho z nich by události nemusely vypadat o tolik jinak. Masaryk byl však v daném čase podmínkou nutnou toho všeho i sám jako jedinec. Bez něj by běh událostí mohl být a asi by býval jiný. Koneckonců jeho současníci si to dobře uvědomovali a adorace jeho osoby v době první republiky nebyla jen výrazem povinné úcty projevované úřadu hlavy státu. Byť samozřejmě i tím.

Beneš – ten druhý

Edvard Beneš to má jako nástupce T. G. Masaryka vlastně těžší. Přebírá od svého učitele, spolupracovníka a guru žezlo v době, kdy se nad demokratickým Československem začíná smrákat. A co víc, s bolestí musí pozorovat, jak německy mluvící menšina v první republice dává čím dál zřetelněji najevo, že celý masarykovský konstrukt Československa jako mnohonárodnostního státu vzniklého na troskách jiného mnohonárodnostního státu je nestabilní a výbušný. Mnozí domácí Němci prostě masově sdělují, že se v tomto státě necítí (a necítili) doma, neberou ho jako svou vlast a nebudou k němu nutně loajální. A když jim někdo nabídne vlast, která bude bližší jejich srdci, nezaváhají.

Koneckonců už v roce 1918 musela být loajalita řady z nich k masarykovské republice získána násilím, bičem, ne cukrem. Byť o rozumné, klidné a na svou dobu téměř osvícené soužití většiny s menšinami se pak Československá republika průkopnicky snaží celých dvacet let své existence.

Beneš jako brilantní stratég, znalec světové politiky a prvotřídní diplomat, jakému není široko daleko rovno, protrpí s celou zemí mnichovské trauma roku 1938. Ale přesto, že si je lépe než kdokoli jiný vědom toho, proč tento moment přišel, jak na něj budou hlavní hráči reagovat a jaké budou jeho důsledky pro celé Československo, ani jeho šachový mozek neumí zastavit nezastavitelné: neúprosný běh dějin. Abdikuje, odjede ze země a okupaci v roce 1939 sleduje už z exilu. Protestuje, burcuje. Nepodlehne patologické zahořklosti. Od první chvíle – i přes zklamání z přístupu Francouzů – se snaží znovu od nuly budovat svůj a Masarykův sen: Československo. Nezanevře na Západ. Jen tuší, že oporu musí tentokrát hledat v anglosaském světě. V Londýně pak vybuduje exilovou vládu.

A teď ostrý střih: na konci druhé světové války je díky Benešovi po roce 1939 okupované, rozdělené a zcela podrobené někdejší Československo opět na straně vítězů, spojenců bojujících proti státům Osy v čele s Německem. Jako Protektorát Čechy a Morava a Slovenský štát jsme součástí německé říše, jako Československo jsme ale v koalici proti němu. A tak jsme i bráni na konci války. Beneš zařizuje úplné anulování mnichovské dohody, návrat Československa do předválečných hranic (s výjimkou Podkarpatské Rusi odstoupené Sovětskému svazu) a odsun německy mluvícího obyvatelstva jako stabilizující prvek obnoveného státu. Československo je zakládajícím členem Organizace spojených národů a celého poválečného řádu Evropy. A nejen to, republika, jejíž obnova se teprve chystá, se již v roce 1944 stává také zakládajícím členem Mezinárodního měnového fondu. A Jan Viktor Mládek, pozdější manžel Medy Mládkové a významný mecenáš umění, je dokonce zvolen jedním z prvních výkonných ředitelů této významné nově vzniklé nadnárodní finanční instituce. Jako někdejší student významného britského ekonoma Johna Maynarda Keynese a znalec jeho velkolepých plánů na reformu mezinárodního měnového řádu má ty nejlepší předpoklady. To vše by nebylo možné, kdyby se již před koncem války s Československem na mezinárodní scéně nepočítalo. Počítalo. A to hlavně díky Benešovi. (Mimochodem cti mít opět svého zástupce v nejvyšším vedení Mezinárodního měnového fondu se pak Česku dostane zásluhou České národní banky až v roce 2016.)

Ovšem zejména návrat Československa do původních hranic není vůbec samozřejmý, je to Benešovo velké diplomatické dílo. Je podpořeno statečností československých vojáků na všech frontách, domácím odbojem i jediným provedeným úspěšným atentátem na vysokého nacistického pohlavára, který se odehrál díky odvážným výsadkářům v Praze v roce 1942. Reinhard Heydrich by si při své aroganci jistě netipl, že privilegium takto zemřít připadne mezi všemi čelnými představiteli NSDAP právě jemu, paradoxně šéfovi Hlavního úřadu říšské bezpečnosti a hlavě Bezpečnostní služby. Češi, ty jeho „smějící se bestie“, se smějí naposled a nejlépe. Ovšem za strašlivou cenu heydrichiády, Lidic a Ležáků.

Jestliže Masaryk Československo fakticky stvořil, a to jako myšlenku i stát, pak Beneš teprve učinil Československo nezpochybnitelným a trvalým.

Z uvedeného je asi jasné, že nesdílím pohled českého filozofa Jana Patočky, který měl Beneše jen za ouřadu a sekretáře, nehodného velkých dějinných okamžiků. A jen tak na okraj: vítězství komunistů ve volbách roku 1946 a ani zařazení naší země do „Stalinovy zóny zájmu“ Beneš jaksi nezařídil.

Bez velkých osobností se některé věci prostě nestanou. Je vůbec možné docenit velikost takového díla a neděkovat za štěstí?

Disident nastupuje

Stejně tak ale můžeme mluvit o tomto historickém štěstí na osobnosti v okamžiku pádu komunismu a konce studené války. Myslím to vážně. Do nové éry svobody a obnovené demokracie v Československu vedl zemi Václav Havel. Dokonalá ikona všech dramatických změn souvisejících s odchodem bizarních pokusů o komunismus na smetiště dějin. Zjevně odvážný a přes vnější ostýchavost i vnitřně silný člověk, pro celý svět najednou dokonalý archetyp hrdiny. Aby se kdokoli takovou heroickou postavou stal, musí stejně jako v pohádce splnit tři podmínky či úkoly:

a)Především musí mít nějaké hluboké přesvědčení, silnou myšlenku či víru, za niž bojuje.

b)Musí kvůli takovému přesvědčení a boji osobně strádat či trpět.

c)Musí nakonec svůj boj vyhrát.

Vzpomeňte na Mahátmu Gándhího a vidíte právě takovouto cestu.

Václav Havel se svým životním příběhem nejprominentnějšího disidenta někdejšího Československa, který se stal nakonec jeho prezidentem, naplňoval všechny tyto body prostě dokonale. Obstál jako intelektuál, mistr slova a myšlenky. Jako advokát lidských práv, bojovník proti totalitě či absurditě totalitní moci, přičemž byl navíc opakovaně za své přesvědčení komunistickým režimem vězněn. A jakkoli byl v praktické politice též kontroverzní, což je u velkých osobností normální a platí to i pro Beneše s Masarykem, v jednom měl jasno: že Československo (a po roce 1993 Česká republika) je součástí Západu a že nejde o nic víc a o nic míň než učinit je zase normální evropskou zemí. Ikonický Havel dodal tomuto příběhu uvěřitelnost, stal se uznávaným vývozním artiklem země a s přehledem nejslavnějším symbolem konce studené války na straně těch ve střední a východní Evropě, kteří převzali moc a otěže od bývalých totalitních vládců.

Tím pomohl své zemi jako málokdo. A opět platí, že jeho existence v daném čase na daném místě nebyla historickou předurčeností. Byla darem dějin a klikou pro obyvatele našeho území. A vůbec nezáleží na sporech politických, ideových či koncepčních, které měl s řadou dalších, zejména s druhou nejvýraznější tváří onoho transformačního dění Václavem Klausem.

Nabídnout alternativu

Václav Klaus, od roku 2003 druhý prezident samostatného Česka, sehrál mimořádnou úlohu při hospodářské reformě i při dělení Československa. Konci společného státu Čechů a Slováků se budeme věnovat v další části textu, nyní pouze k hospodářské transformaci. Komunistická strana v době své totalitní vlády v tehdejším Československu vychýlila na čtyřicet jedna let politické a ekonomické kyvadlo v zemi doleva tak radikálně a nepřirozeně (a přitom systematicky a odhodlaně), že prostý samopohyb tohoto kyvadla po roce 1989 jej zase dočasně přivedl vpravo. Dokonce tak vpravo, kam by za normálních okolností v dlouhodobě mentálně spíše sociálnědemokratické zemi typu Česka či Slovenska samo nemohlo doputovat. Někdo by řekl bohužel, někdo bohudík. Ostatně o politickém nastavení Čechů jsme již mluvili.

Prostě komunisté v socialistickém Československu důsledněji a ve větším znárodňovali, centrálně plánovali a dirigovali hospodářství než jejich kolegové v okolních zemích typu Maďarska a Polska či Německé demokratické republiky. V Československu nesměla mít soukromého vlastníka ani ta nejmenší zemědělská hospodářství, zelinářské krámky nebo nejbanálnější živnosti typu opravářů hodinek či kominíků. Tak daleko v zestátňování v okolních zemích nešli.

A nezapomeňme, že Československo jako jediné z celého regionu komunistické střední a východní Evropy s výjimkou samotného Sovětského svazu považovalo za potřebné dát slovo „socialistický“ v roce 1960 i do názvu svého státu. Jistá až „německá“ důslednost v tomto ohledu dokonce překonala i samotnou východní část Německa, které zůstalo „pouze“ Německou demokratickou republikou.

Domácí komunisté tak ovšem touto svou důsledností v ekonomické nekompetenci zhmotnili pro širokou většinu veřejnosti totální zmar a neštěstí, které socialistické hospodaření neefektivity a plýtvání doprovázené všeobecným nedostatkem a chudnutím přineslo kdysi prosperující a bohaté zemi, patřící onehdy do desítky nejbohatších na světě.

Po roce 1989 tím zároveň nechtěně otevřeli, byť pouze dočasně, nekonečné pole působnosti pro všechny myšlenky, které byly úplným protipólem všeho komunistického, socialistického, vrchnostensky řízeného a dirigovaného. Vše, co bylo levicové, etatistické, úředníky ovládané, vše, co zavánělo centrálním plánováním, bylo najednou pro mnohé oprávněně zavrženíhodné nebo minimálně podezřelé.

Václav Klaus jako tvář transformačního procesu byl na místě a nabídl onu alternativu ke všemu dosavadnímu. Jeho tým též. Opět jako intelektuál a zároveň politik připravený na danou chvíli měl najednou to podstatné: vizi, směr, kudy jít ven z existujícího marasmu, a k tomu chuť a talent to vysvětlit a prodat voličům. Nabídl alternativu trhu, volné tvorby cen, soukromého vlastnictví a konkurence jako jediné rychlé řešení zdánlivě neřešitelných problémů socialistické ekonomiky. Čehož praktickým (a přitom opět velmi nesamozřejmým) důsledkem je dodnes třeba to, že fasády a domy v Praze vypadají lépe než v Budapešti, protože v České republice došlo oproti Maďarsku k daleko masivnější privatizaci (a též restituci) domů i bytového fondu.

Spory zmizí, epocha zůstane

Jsem ostatně přesvědčen, že v devadesátých letech, která jsme si začali v Česku hromadně ošklivit, žijeme dodnes. V dobrém. Ta léta mohou za velkou část naší dnešní prosperity. To, co přišlo později, může maximálně za fakt, že ta prosperita není ještě větší.

Nebylo to opět samozřejmé, a jak již bylo řečeno výše, zejména náš sklon neplatit za společnou jízdu by mohl mnohé přimět k vlídnému přijetí myšlenky, že v takovém prostředí je lepší, když má maximum majetku jasného soukromého vlastníka, ne amorfního veřejného. Z hlediska vlastnických práv, nastavení systémů a principů hospodaření by řada věcí dnes již nebyla při návratu kyvadla směrem ke své dlouhodobé rovnováze prosaditelná.

Zejména proto, že oproti devadesátým letům už nebyla hlavním tématem veřejného života tvorba bohatství, ale jeho přerozdělování. Ne motivace ke zvětšování koláče, ale věčně se opakující požadavky jedněch, aby z existujícího koláče dostali víc. A k tomu zrcadlově obrácená frustrace jiných, že právě oni nedostali. Tento způsob uvažování prostoupil velkou část společnosti a veřejné diskuse. Sláva za devadesátky, kdy byli lidé ještě hladoví a sami od sebe se snažili o něco usilovat a bohatnout.

Popsaná historie je ještě čerstvá a jako taková je vždy mimořádně kontroverzní. Každý z pamětníků má či může mít svou vlastní interpretaci událostí a dějů, které bezprostředně pozoruje nebo jichž se účastní. A také s nimi spojenou emoci. Neexistuje ještě jeden oficiální učebnicový výklad. A pozor, smyslem této části není jej tvořit. Jen nabídnout malou prognózu.

Víme, že mezi mnohými zakladateli první republiky existovaly nekonečné spory, které vzal čas (Kramář se nemusel s Masarykem, ten se Stříbrným a občas ani se Švehlou, Beneš zase úspěšně pracoval na vyloučení Stříbrného z jejich společné strany atd.). Nakonec zůstala jen epocha, na kterou vzpomínáme i díky zmíněným velkým osobnostem v dobrém.

→Založili Spojené státy, a přitom se nesnášeli

Vzpomeňme zde na nekonečné hádky, šarvátky a spory otců zakladatelů Spojených států amerických. První americký ministr financí Alexander Hamilton se těžce nesnášel s pozdějším čtvrtým prezidentem Jamesem Madisonem, přestože spolu napsali slavné Listy federalistů, kanonický text hájící schválení Ústavy Spojených států amerických. Šlo o politické rozpory, které přerostly v osobní animozitu. Hamilton měl tak velký spor se třetím viceprezidentem USA Aaronem Burrem, že ten ho dokonce vyzval na souboj. V něm Burr Hamiltona zastřelil. První americký prezident George Washington se zase dostal do těžkého a dlouhodobého sporu s Thomasem Jeffersonem, prvním ministrem zahraničí USA, třetím prezidentem a hlavním autorem Prohlášení nezávislosti, jednoho z nejdůležitějších textů v americké historii.

Vše bylo zapomenuto. Vše je jen malá kuriozita. Zůstala epocha, která je brána jako zlatý věk v dějinách Spojených států.

Myslím, že právě tak budou zapomenuty spory a šarvátky hlavních aktérů z doby po sametové revoluci roku 1989 a let následujících. Zase zůstane jen jedna epocha (a spousta ulic, náměstí a nábřeží nesoucích ta jména). A troufám si tvrdit, že i díky zmíněným lídrům na ni bude historie vzpomínat v dobrém, jako na dobu mimořádných politických osobností.

Naši velcí Nečeši a malí Češi

Osobnosti československé a české historie popsané výše mají vesměs jeden společný rys. Nejsou pozoruhodné jen intelektem, ale vyskytuje se u nich i nadprůměrná koncentrace nečeských vlastností, o kterých jsme se již zmiňovali a které typicky vyniknou v mezních okamžicích.

Tomáš Garrigue Masaryk byl, řečeno dnešním slovníkem, progresivista par excellence, hájící dávno před vznikem republiky na svou dobu tak excentrické věci jako osmihodinovou pracovní dobu a volební právo pro ženy. I dnes by byl důstojným představitelem liberální levice. A i v současné době, která přeje rovnoprávnosti, feminismu a všemožným genderovým požadavkům, se stěží najde muž, který by si po svatbě vzal manželčino rodné příjmení za své a hrdě je používal jako plnohodnotnou součást svého jména. A to tak přirozeně, že si jeho jméno bez onoho Garrigue nikdo neumí ani představit. Ze zkratky TGM se nakonec stane svého druhu obchodní značka. Jak pozoruhodné a odvážné to muselo být v jeho době! Odvahu projevuje tolikrát i při jiných příležitostech: v Hilsnerově aféře či při sporu o rukopisy. V těchto zlomových okamžicích by se každý průměrný Čech s průměrným charakterem raději přizpůsobil názoru či instinktu většiny. Ne tak Masaryk. Není divu, že politicky to má těžké. S mladočechy se rozejde a za jeho Realistickou stranu je zvolen do Říšské rady jen jediný poslanec – on sám. Věru takovou podporu voličů si jeho strana před první světovou válkou získá. Teprve válka a idea samostatného státu z něj udělá politika masového.

Edvard Beneš vyniká neuvěřitelnou pracovitostí, taktickými schopnostmi a talentem pohybovat se na mezinárodní scéně jako málokdo. Nejenže je zván jako vážený host do řady evropských salónů a vládních budov. Mnohem víc: bez něj se mnohé významné mezinárodní konference nemohou konat! Pokud chybí, chybí někdo podstatný. Je hybatelem, spolutvůrcem evropské zahraniční politiky, nejen jejím pasivním příjemcem. Neodezírá jiným ze rtů, ostatní odezírají jemu. Nástup nacismu je nejen postupným a potupným koncem předválečného Československa, ale i Benešova světa diplomacie, v němž Československo i díky němu hraje roli rozhodně větší, než by odpovídala jeho prosté velikosti. Ale velká hodina v exilu ho teprve čeká, a jak jsme si řekli, on ji nepromrhá. Benešův tehdejší vliv a význam vynikne při srovnání s dnešními českými ministry zahraničí. Ti nemohou ani ve snu pomyslet na to, že by váha Česka na mezinárodní scéně mohla tak dramaticky překračovat naši dnešní velikost. Ne, že by to technicky nešlo. Třeba takový Carl Bildt jako bývalý švédský premiér a ministr zahraničí tuto „benešovskou“ roli těžké váhy z menší evropské země hrát umí. Ale nezdá se, že bychom dnes měli v Česku vůbec takovou ambici. Škoda.

Václav Havel je svou osobní statečností v době do roku 1989 nepochybně mimo kategorie všech běžných smrtelníků, nejen Čechů. A opět si všimněme, že pro tu velikost je potřeba mít odjakživa mezinárodní ambici, nadnárodní rozhled a zájem o věci mimo vlastní dvorek. Zápecnictví, několikrát zmíněné černé pasažérství a starost jen o ten prostor, kam dohlédneme, ty ještě žádnou mimořádnou osobnost v našich dějinách nestvořily. Teprve ony nadprůměrné osobní vlastnosti, mezinárodní přesah a k tomu skutečně revoluční okamžiky vytvářejí kombinaci, která plodí pro historii naší země také mimořádné státníky. A mohou zplodit třeba Havlovu nezapomenutelnou řeč před oběma komorami amerického Kongresu v únoru roku 1990. Na síle velkých osobností je pak vidět i slabost těch, kteří se pokoušejí vládnout nyní.

Václav Klaus jako stále žijící osoba bez definitivně uzavřeného politického i lidského odkazu vynikal též v přelomovém období začátku devadesátých let mimořádnou pracovitostí benešovského typu, sečtělostí a jazykovou vybaveností přesahující standard i u dobře vzdělané části populace. Zároveň jej charakterizuje asertivita a schopnost „prodat se“ typická spíše pro anglosaský svět a také jistá úcta k meritokratickým, zásluhovým principům. O zájmu o věci světové nemůže být ani v tomto případě pochyb. Nicméně se zdá, že na rozdíl od všech tří zbylých velikánů zmíněných výše u něj došlo nakonec k jakémusi intelektuálnímu a osobnímu rozchodu se Západem, přičemž sbohem si daly vzájemně obě strany. A dost hlasitě. Je možné, že to signalizuje cosi víc o budoucnosti Česka, ale k tomu se historie ještě vyjádří.

→Vzpomínka na jedny narozeniny

Velké a excentrické osobnosti bývají oproti běžným smrtelníkům v mnohém jiné. Takovou představu si alespoň člověk vytvoří při čtení literatury. Pravda, její kus je zatížen zpětnou stylizací všeho druhu a dobarvováním dějin. Ale to na první větě nic nemění. Málokdy má však člověk šanci zažít to takříkajíc na vlastní kůži. Kdysi jsem byl pozván na oslavu narozenin Václava Klause, když byl ještě hlavou státu. Místo hezké, catering vzorný, atmosféra příjemná. Dlouhá řada gratulantů trpělivě čekajících na předání daru a stisknutí pravice. Jediné, co mě zarazilo, bylo, že nejbližší rodinní příslušníci oslavence stojí frontu se všemi ostatními a čekají, až dogratuluje tamten známý a pak tenhle s obličejem, který znám, ale nemohu si jej za nic spojit s žádným jménem. Neumím si představit, co by si pomyslel můj syn a má dcera, kdybych je tak na své oslavě „zrovnoprávnil“ se zbytkem světa. Ale jak říkám, proto nemá smysl soudit velké osobnosti. Mají to často jinak.

V každém případě není pochyb, že koncentrace nečeských nebo ne typicky českých vlastností je u zmíněných pánů výjimečná. Rozhodně by ani o jednom nešlo prohlásit, že je typický černý pasažér anebo jen a pouze drobný příštipkář. A každý z nich musel v životě projevit jistou míru odvahy a kuráže, jakkoli v míře odlišné podle osobního naturelu i vnějších okolností.

Velké osobnosti pro velké okamžiky

Každý z nich také do jisté míry naplňuje prokletí některých velkých osobností v politice. Tito lidé jsou často stvořeni pro velké, přelomové okamžiky. Války, revoluce, vzniky a zániky států, smrtelná ohrožení či naopak historické šance. V běžných časech a běžném provozu jsou ale obtížně volitelní, nebo alespoň obtížněji než politici určení právě pro onen „běžný provoz státu“. O Masarykovi jsme už hovořili. Beneš prožil v politice velkou část aktivního života, ale i přes zásluhy o vznik Československa nebyla jeho volba za Masarykova nástupce nijak snadná a hladká. Havel i Klaus by se svým osobním ustrojením a stylem měli i jako osoby definičně politické mnohem těžší v běžných dobách uspět, nemít za sebou velký bonus klíčové role v událostech roku 1989 a letech následujících, kdy se rodily legendy.

Koneckonců v tom není Česko žádnou výjimkou. Winston Churchill by se také nemohl stát britským ministerským předsedou bez vzniku jedné dějinné okolnosti – druhé světové války. Ne, že by neměl už před válkou za sebou impresivní politickou kariéru. Ale na naprostý politický vrchol by mohl stěží pomýšlet. Ve vztahu k nacistickému Německu byl příliš příkrý, radikální a nekompromisní. Politiku appeasementu považoval za nesmysl. Vše viděl jednorozměrně, jak mu vyčítali jeho kritici. Hitlera považoval za šílence, se kterým nemá smysl jednat, jen s ním bojovat. Jaká troufalost na svou dobu. A neměl ani reprezentativní vizáž a klidný životní styl jako jeho předchůdce, švihák Neville Chamberlain. Až se ukázalo, že právě jeho vlastnosti jej předurčují pro nekonečně obtížný okamžik vzdoru Velké Británie proti Hitlerovi a nakonec mu nad ním umožní zvítězit. Samozřejmě že mu velkorysí voliči za vítězství nad Hitlerem poděkovali tím, že jej hned v prvních volbách po válce vyhodili z úřadu premiéra a podpořili jeho politického protivníka Clementa Atleeho a jeho labouristický kabinet. To se velkým osobnostem v politice prostě stává.

Naopak domácí rok 1968 a ona druhá okupace během jediného století ukazují, jak smutně to vypadá, když v klíčovém okamžiku opravdu silné osobnosti lídrů chybějí. Ne, že by vzhledem k daným okolnostem od představitelů tehdejšího státu někdo čekal něco jiného. Ale i tato nedávná zkušenost trochu bolí. Jistě může leckdo namítnout, že statečnost Františka Kriegela byla za daných okolností mimořádná. Nepodepsat jako jediný člen vedení Komunistické strany Československa potupný Moskevský protokol z 27. srpna 1968 schvalující příjezd okupačních vojsk na území Československa a nehlasovat pro smlouvu o jejich pobytu v Národním shromáždění, to jistě vyžaduje trochu vzpurného a „nečeského“ ducha. Koneckonců Kriegel se narodil v Haliči.

Detailní popisy jeho jednání v Moskvě nesnižují sílu jeho odhodlání. Jen se zdá, že bez jednoho podpisu ten dokument okupantům prostě stačil. O poslední podpis jim nešlo. Jiná by byla situace, kdyby jej nechtěli dát všichni či většina. Možná bychom pak psali jinou, ne tak ponižující kapitolu moderních dějin naší země.

Kritik by teď možná namítl, že onou silnou osobností, kterou takříkajíc „udělal“ rok 1968, byl Gustáv Husák. Slovák. Osmý prezident Československa. Nejdříve vlastní komunistickou stranou vězněný, pak rehabilitovaný a nakonec stojící v jejím čele. Jak mnoho to říká o něm. A jak mnoho o oné straně.

U mnohých tehdy náctiletých (jako byl autor textu), kteří si uchovali ve své paměti jeho neuvěřitelné novoroční projevy na konci osmdesátých let dvacátého století, vyvolává ta vzpomínka pravda spíše lehký úsměv. Nikdo se nedal tak dobře parodovat jako on. Když s obtížemi a v unikátní a do té doby nepoznané česko-slovenské směsi slov a gramatiky četl zpoza svých popelníkově velkých brýlí prázdné projevy, byl jako celý v tu dobu vládnoucí režim: starý a směšný. Když mluvil, nikdo ho neposlouchal. Zároveň se mu ale kvůli staré rakouské tradici portrétů hlavy státu v každé škole a úřadě nedalo vyhnout. A nešlo se ho zbavit.

Těžko však popřít, že jak intelektuálně, tak i z hlediska síly osobnosti zřejmě vyčníval nad ostatní tehdejší komunistické aparátčíky. Nicméně jeho dílo – normalizace – úchvatné a nadčasové není. Je jen zavrženíhodné. A troufnu si tvrdit, že na tomto hodnocení už ani větší odstup nic nezmění, pokud dějepisectví zůstane přiměřeně svobodnou disciplínou. I krutí a nemilosrdní vládci mohou být nakonec velcí, pokud za nimi zůstane velký odkaz (vzpomeňme třeba na Petra I. Velikého a jeho s takovými lidskými oběťmi vystavěný překrásný Petrohrad a téměř násilné „pozápadňování“ ruského impéria). I lidé s velkým potenciálem skončí zavrženi, pokud si vyberou špatnou stranu a tu hájí do konce a do důsledků.

Važme si proto i při truchlivosti mnoha událostí v posledních desítkách let té velkorysosti, kterou nám dějiny občas dopřávají v podobě velkých osobností. Umožňují nám snižovat ztráty špatných chvil a zvyšovat pomyslné zisky chvil dobrých.

kapitola 7

Češi a jejich sousedé –
žádní nepřátelé na dohled

Naše země žije a má se naštěstí čile k světu. A je atraktivní pro lidi odjinud. Nasává obyvatelstvo jiných zemí, které ji považuje za lákavější pro život než země vlastní. Navíc ji oproti minulosti neohrožuje bezprostřední okolí. Co chtít víc?

Pojďme si tedy probrat vztahy s našimi geografickými sousedy. Je skvělé si i díky tomu uvědomit, že historicky zažíváme opravdu unikátní období bez zjevných nepřátel a existenciálních ohrožení na dohled.

Češi a Němci – vedle sebe, už ne spolu

Berlínu nejbližší hlavní město v celé Evropě je… Praha. Občas se na to zapomíná. A s trochou nadsázky řečeno i více než sedm desítek let po odsunu německy mluvícího obyvatelstva z našeho území zůstává jedním z nejběžnějších českých příjmení Němec a Němcová. Německo je naše osudová geografická danost, a jak píše Podiven (tedy ve skutečnosti politolog a právník Petr Pithart, psychiatr a publicista Petr Příhoda a historik Milan Otáhal) v monumentální studii Češi v dějinách nové doby: „Němci byli odnepaměti spolutvůrci Čech.“ Ano.

Naše území bylo tak systematicky a dlouhodobě česko-německy etnicky promíchané a tak automaticky dvojjazyčné, že teprve posledních více než sedm desítek let česko-německého odloučení by nestrannému a vzdálenému pozorovateli našich dějin mohlo připadat jako skoro nepřirozená historická úchylka. Abnormalita dějin.

České království bylo nedílnou a finanční mluvou řečeno systémově významnou součástí Svaté říše římské národa německého (na rozdíl od Maďarska, Slovenska a podstatné části Polska) až do jejích posledních dnů a český král byl dokonce kurfiřtem, tedy volitelem hlavy celé té velké říše. Jediný s titulem krále, ostatní měli hierarchicky vzato hodnosti nižší. A český panovník nejvyšší funkci v říši německy mluvících státních útvarů vícekrát též zastával. Na významné nositele tohoto úřadu dodnes vzpomínáme. Takový Karel IV. je jako Otec vlasti navěky zapsán v učebnicích jako ten legendární a téměř nadpozemsky dobrý vládce.

Paradoxně Němcům zřejmě vděčíme za domácí „národní obrození“. Tedy proces, jehož dnes učebnicově zavedené pojmenování dlouhodobě prosazoval Masaryk. Kdyby národní sebeuvědomování a sebedefinování nezačalo dříve a s takovou silou na německé straně, možná by nebyl podstatný důvod ani pro českou reakci na něj. Opět mírně ironicky taženou učenci v česky mluvících zemích, kteří sami česky mnohdy mluvili či psali jen nevalně. A kteří tvarování všeho nového, českého museli logicky často a někdy i přehnaně stavět na vymezování vůči německému.

Součástí těchto obrodných procesů na německé straně byla zase „čechoneuróza“, jak ten fenomén brilantně jedním slovem vystihla historička Eva Hahnová. Tedy jakýsi dlouhý sled pokřivených obrazů Němců o Češích, jejich historii a prostoru, který je jako onen symbolický „klín“ zaražen přímo doprostřed prostoru německého. Většinou na těch obrazech nebylo pro Čechy nic obzvláště pozitivního, vše ale souviselo spíš s nejistou identitou samotných Němců než s čímkoli jiným. Nejistou identitou ovšem trpěl i český národ, tím spíš, že o místo na slunci teprve bojoval, že ji zdaleka nemohl mít za samozřejmou a uznanou. Prostor Českého království byl v těch dobách vždy nedílnou součástí úvah Němců o Německu, jeho dějinách i jeho budoucnosti. Jak moc se toho změnilo!

Zřejmě nikdo nemohl tušit, že sjednocování Německa a utváření německého národa bude nakonec předehrou ke dvěma světovým válkám a navždy změní běh evropských dějin. Němci se nejdříve půl století snažili, aby se jich všichni báli, aby pak další půl století trnuli hrůzou, že by se jich někdo zase mohl začít bát. To by ani velký knižní fabulátor nevymyslel.

My dnes bereme Česko bez Němců jako normální. A normální to také je. Zejména proto, že dnešek je jen logickým důsledkem poslední fáze česko-německého soužití, které mělo tak tragickou dohru ve dvacátém století. Jak již bylo řečeno, moderní republikánské dějiny Československa po první a po přerušení i po druhé světové válce jsou pozičně postaveny na jednoduchém principu – stát ve finále proti Německu a s pomocí primárně anglosaského světa z jeho porážky vytěžil jak vznik, tak obnovení státu Čechů a Slováků.

Češi přežili. Jako entita, jako národ, jako pospolitost, jako kulturní jednotka. Obklopeni německy mluvícím obyvatelstvem a promícháni s ním. Mnozí by řekli, že to není malý výsledek. Stačí se podívat na historické území Horní a Dolní Lužice, kde je někdejší slovanský jazyk již jen národopisnou kuriozitou, ne živým nástrojem dorozumívání. Najdete jej v muzeu, ne v hospodě.

Nebo vezměme Irsko. Dávno ztratilo původní jazyk – irskou gaelštinu. Ta byla téměř dokonale vytlačena dominantní angličtinou v časech, kdy byl celý ostrov součástí Spojeného království. A dnešní pokusy o renesanci irštiny mají lehce přepjaté rysy. Na většině míst Irské republiky narazíte na nápisy dvojjazyčné, anglické a irské, ovšem populace sama své původní mateřštině rozumí jen velmi sporadicky. A byť je irština povinný školní jazyk, Irové spolu spontánně až na geografické výjimky mluví anglicky. Dvojjazyčnost nápisů tak není výrazem respektu k národnostní menšině a naplněním jejího práva mluvit na území většiny vlastním jazykem (jako je tomu v maďarsky mluvících částech Slovenska), ale zvláštním pokusem hledat zpětně vlastní kořeny, z nichž ale populace sama již spontánně jazykově nevyrůstá. Irští kolegové samozřejmě neopomenou vždy zdůraznit, jak jejich zemi pomáhá ekonomicky i geopoliticky, že je vnímána jako součást anglofonního světa, a všichni mluví přirozeně anglicky. Ale proč tedy ta dojemná péče o kořeny? Že by národu něco z hlediska identity chybělo?

A že to tak mohlo dopadnout i u nás, je nabíledni. Spisovatel Pavel Kohout (Literární noviny, č. 5/2017, s. 6) koneckonců plasticky líčil jasnou dominanci germanofonního prostoru jako „německy mluvící obyvatele středoevropské podkovy, jež na mapě připomíná tlamu velryby polykající českou rybku“. Ano, mohli jsme všichni mluvit německy a k názvům měst si v opožděném záchvatu péče o někdejší tradiční jazyk předků připisovat jejich dávné podoby, kterým by průměrný Čech již nerozuměl (u běžného Reichenberg by stálo to zvláštně znějící staročeské Liberec, u Pilsen zase podivné Plzeň). Mám přátele, kteří věří, že právě to mohl a měl být ideál vývoje českých zemí. Že jsme mohli „alespoň v klidu všichni mluvit německy a s další stovkou milionů lidí okolo bez potíží komunikovat“. No, mám asi ideály jiné. Nakonec dnes lze bez problémů s Němci mluvit i anglicky a obě strany mohou mít pocit, že jsou na neutrální půdě.

Faktem je, že němčina byla minimálně od sedmnáctého století, o němž jsme obsáhle psali, hlavním jazykem elity. Proto se spontánně šířila i mezi původním českým obyvatelstvem. Zaručovala postup, kariéru, perspektivu, obchodní příležitosti. Proto se rozmáhalo to Karlem Havlíčkem často opovrhované české „němčení“, kterému vděčíme za tolik germanismů v naší mateřštině. Nedá mi Havlíčka přímo necitovat z jeho slavného článku Slovan a Čech z roku 1846. Uměl být ke svému národu občas opravdu krutě upřímný – možná proto ho dodnes uznáváme. Takto chtěl své současníky vybudit:

„… my jakožto národ nízkomyslný, pokažený a zmalátnělý, nemajíce dost národní hrdosti, brzy mezi jinými Slovany, zapomínajíce řeč svou, národnost a řeč jinoslovanskou přijímáme.“

Celé to děsivé dvacáté století ale samozřejmě nemohlo smazat kulturní blízkost či příbuznost Čechů a Němců platnou v mnoha ohledech. Již jsme mluvili o pověstné šetrnosti obou národů a celkové finanční konzervativnosti. K ní jen malou odbočku: jakkoli Češi v zásadě přijali za svůj „severní“, tedy německý výklad události v době finanční krize po roce 2008 (lenivý a předlužený jih eurozóny dostal zónu jedné měny svou nezodpovědností do potíží a pak chtěl po seveřanech, aby to zaplatili), třeba v přístupu k bankám se političtí i ekonomičtí představitelé obou zemí občas dosti lišili. Je to tím, že v Česku je bankovní sektor hodně koncentrovaný, s několika dominantními, byť silně soupeřícími velkými hráči. To je mimo jiné důsledek čtyřiceti let totality, kdy se banky násilím zkonsolidovaly do pár velkých celků. Mimochodem spontánně a pomalu k témuž míří i celý evropský bankovní sektor. V Německu naproti tomu hrají ekonomickou i politickou roli malé banky, záložny, raiffaisenky a banky regionální, působící jen na území jedné spolkové země, nikoli federálně. Totéž platí pro oblast zemědělství – v Česku jako důsledek kolektivizace převažují velké farmy, je málo těch malých, v Německu historicky zůstávají i malí sedláci a malá hospodářství.

Podobnosti najdeme i v tom, jaké věci považujeme za statusové a jaké ne. Oblečení v průměru zdaleka nemá takový symbolický význam v Německu a Česku jako v Itálii či Francii. Proto se koneckonců skutečně významné módní přehlídky konají v Miláně a Paříži, ne v Mnichově, Hamburku či Praze. Ani jídlo není historicky nejdůležitější statusovou věcí v obou zemích. Česká a německá kuchyně nejsou nijak světově proslulé a rozšířené, vždy v nich šlo spíš o velikost porce než o kulinářský zážitek. A tak má evropsky dominující italská kuchyně se všemi pizzeriemi a trattoriemi stejně viditelné zastoupení na německých ulicích jako na těch našich.

Nicméně u stravování se to mění v obou zemích a v Německu v posledních dekádách zvlášť významně. Zejména u bohatší části populace. Protože se jídlo stalo klíčovou otázkou životního stylu, a pro německé biomaniaky tedy otázkou zásadní, více než o dobré či chutné se začali zajímat o zdravé. To ale souvisí spíše s širokým a v Německu skutečně politicky zásadním tématem životního prostředí a odpovědnosti člověka za něj než s tím, že by se německá kuchyně zlepšila nebo aspirovala na to změnit svět. S bohatnutím populace a významem toho, jak člověk vypadá, lze vlastně totéž pozorovat i u nás. Currywurst zůstává neměnný a stejně jako dřív je pro jedny úžasný a pro druhé zcela nepoživatelný.

Auta naopak statusovou věcí pro Němce i pro nás jsou, s důsledky pro dominanci německých výrobců, kam až oko dohlédne. O podobnosti v oblibě piva netřeba psát. O ní, jakož i o průmyslové tradici v obou zemích jsme již mluvili. Tradici pití a vaření piva nakonec Němci darovali skrze početné emigrační vlny i Americe.

Mnoho podnikatelů též rádo potvrdí, že s německým protějškem se jedná výjimečně dobře. Dohodnuté věci platí, kulturně a mentálně je k plácnutí si s Němcem prostě vždy blíž než s příslušníky jiných národů.

Vlastně i ono používání národních symbolů je u nás skoro stejně málo okázalé a málo rozšířené jako právě v Německu. Jen u našich západních sousedů je jaksi podmíněno dějinami. Prezentovat „němectví“ jako hodnotu se Němci po druhé světové válce prostě odnaučili. A jen krůček po krůčku se to znovu učit začali, zejména při sportu.

My, jako nominální vítězové války, máme tu symbolickou plachost danou jinými důvody, jak jsme si řekli dříve.

Bez kulturního spojení

Co ale to tři čtvrtě století nepochybně umazalo, je vzájemná znalost, zájem a kulturní propojení. Bez jednoho společně sdíleného jazyka těžko čekat co jiného. K tomu jeden příběh. Píše se rok 2017 a s rodinou jsme na cestě po Českosaském Švýcarsku. Cestou zpět se zastavíme ještě zchladit v bazénu v Bad Schandau, malém ospalém lázeňském městečku kousek od Hřenska. Doporučuji. Alespoň jménem a jako zastávku to saské město místo znají všichni, kdo jezdí do Berlína vlakem. V bazénu se bavím svou zhola nedostačující němčinou na úrovni B2 s nějakou starší Němkou. Ptám se, kde je restaurace. Poradí. Ptám se, odkud je. Z Drážďan, povídá. Já z Prahy. A ona suše pronese, že „v Československu už dlouho nebyla“. Zůstávám jako opařený. Tato obyvatelka města, které je doslova na dohled od české hranice, nevzala za skoro čtvrt století na vědomí, že Československo už neexistuje! Že ta země nějakých deset kilometrů od bazénu, kde se koupeme, se jmenuje Česká republika. Zcela vážně. A hloupá se nezdála být. Neřekla to náhodou, neopravila se. Musel jsem jí pomoci, ale tu opravu vzala na vědomí jen tak z povinnosti. Matně. Název té blízké země prostě nepotřebovala znát.

Nejprve jsem se cítil trochu dotčený, ale nakonec jsem si říkal, jestli to vlastně není spíš dobře. Pokud si mám vybrat mezi patologickým zájmem Němců o naši zemi a okázalým nezájmem, beru tu druhou možnost. Nedávné dějiny nám bohužel moc jiných variant nenabídly. Třeba ještě nabídnou. Kdo ví. Podobně pokud není vyhnutí a mám si vybrat mezi Německem, které důsledně militarizuje, nebo Německem, které se důsledně snaží být antimilitaristické až pacifistické (jako dnes), beru taktéž druhou možnost. Opět, dějiny nenabízí velký vějíř jiných možností. Střední cesty někdy neexistují.

Desítky let bez Němců na našem území, ale s mimořádně rozvinutými hospodářskými a obchodními vztahy po roce 1989 jsou nakonec udržitelnější a vyváženější variantou našeho soužití pro jedenadvacáté století, než nám nabídla dvě století předcházející.

Za vše se samozřejmě platí. I tady. Cenou, kterou platíme, je stav někdejších Sudet i ztráta kulturního propojení a jednoho společného prostoru. K té chybí hlavní prostředek – společný jazyk. Asi už je dnes nepředstavitelné, že Němci okupující Prahu v roce 1939 přijížděli do města, kde bydlely filmové hvězdy, které i oni dobře znali. Vlasta Burian byl i pro ně superstar stříbrného plátna. Možná stejně velkou jako pro pozdější generace Čechů Jean Marais či Jean-Paul Belmondo. Dnes těžko představitelné. Obliba skupiny Rammstein na jedné a Karla Gotta na druhé straně hranice jsou spíše vzácnými výjimkami, ne pravidlem.

Ale nemá smysl si stěžovat. Je fajn mít i na západě souseda, s nímž jsou vztahy historicky vzato mimořádně dobré, stabilní a který pro nás není životním ohrožením. Dnes spolu s Německem sdílíme osud západní civilizace. Proč ne. Můžeme si jen přát, aby to tak zůstalo. K čemuž pomůže, když Německo zůstane ekonomicky silné a politicky nefrustrované. To je jeho úkol, ale i tak trochu úkol pro jeho okolí.

→Němci – největší mikronárod světa?

Němci v nás Češích – a nejen v nás – vzbuzují řadu protichůdných emocí a pocitů. Věčné srovnávání. Etalon kdečeho. Frustrace, obdiv, obavy, nadšení, úsměv, pocit méněcennosti, škodolibost. Dokonalý mix. Je už ohranou frází, že Německo je příliš velké na Evropu a příliš malé na svět. A poradit si s vlastní velikostí je pro každou zemi výzva a potíž zároveň. Pro Němce možná o trochu větší než pro jiné.

Němci jsou specifičtí. Opravdu důslední. To je skoro neuvěřitelné. Někdy hodné obdivu, někdy nebezpečné. Vždy však pozoruhodné a pro nejbližšího souseda též neopominutelné. Tím, že Němci nemají takový ventil v podobě švejkování či kverulantství, jaký známe od nás, opravdu dovedou své projekty daleko. V dobrém i zlém. Zkuste si jen na chvilku představit, jak by vypadala anglosaská politická korektnost opravdu dotažená do naprostého důsledku, do nejmenšího detailu. Mrazivá představa. Ono totiž společenské konvence, které mají v anglosaském světě podobu módy nebo sociálního tlaku, Německo systematicky přetavuje v duchu kontinentální právní tradice do podoby zákonů a sankcí.

Ze začátku devadesátých let si pamatuji svou zkušenost s Nadací Friedricha Naumanna. Ta byla, a s dodatkem „za svobodu“ dodnes je, hlavním ideovým a ideologickým motorem německé strany FDP (Strana svobodných demokratů). Zažil jsem tam spoustu mimořádných akcí, osvětových seminářů a oči otevírajících konferencí. Ale už tehdy mě zarazilo, že každá z hlavních politických stran Německa měla vedle sebe takovýto ideový vehikl, nadaci na podporu myšlenek, které zastávala a které skrze ně systematicky šířila po celém světě. Vesměs podstatná část nákladů byla placena z veřejných zdrojů. V jejich školicím středisku v Gummersbachu jsem dostal od přednášejícího skvělou odpověď na svůj dotaz, proč jsou peníze daňových poplatníků používány na šíření rozličných ideologií z Německa po celém světě. Přece v Británii to takhle nefunguje, ve Spojených státech teprve ne, argumentoval jsem jako mladý liberál. Kdysi Němci systematicky ničili demokracii, dnes ji musejí systematicky všude budovat. Tak. A je to.

V tomto smyslu jsou Němci skvělí sousedé pro dobré časy, hroziví pro ty špatné.

Osobně si troufnu tvrdit, že Němci jsou největší a nejzásadovější mikronárod Evropy, možná světa. Výborní na výrobu, techniku, organizaci a ono dotahování do konce. Nejsou ale makronárod, tedy tvůrci systematicky dobrých dějinných rozhodnutí nebo budovatelé dlouhodobého světového řádu. V tom je přebíjí Anglosasové – Britové i Američané. Pokud jde o vyladění motoru, vždy poslouchej Němce. Pokud o zásadní rozhodnutí ovlivňující Evropu, instinktivně zůstaň obezřetný. Tak by asi zněla ta maxima. Jak bylo řečeno výše, Češi tomuto dělení na mikro a makro rozumějí. Často jen intuitivně, šestým smyslem. Jen na ně někdy zapomínají.

Znovu jsem si na toto dělítko vzpomněl v době uprchlické krize. Němci na své území vpustili milion osob, o nichž nic nevěděli. Přitom to byli titíž Němci, kteří si po vstupu naší země (a dalších) do Evropské unie v roce 2004 pro sebe vyjednali a také vymáhali přechodné období na volný pohyb pracovních sil. Aby je nezaplavila pracovní síla z nových členských zemí. Nic nemůže být paradoxnější: nejbližším sousedům, mentálně tak podobným, s nimiž chce sdílet jednu Evropskou unii, stanovuje Německo drakonické podmínky jen na pohyb pracovní síly. Navíc v našem případě nestěhovavým lidem, kteří nechtějí dojíždět za prací ani v rámci vlastní země. Naopak lidem ze zemí, o nichž nic neví a s nimiž žádnou politickou unii budovat nechce, umožní masově víc. Nikoli jen práci, rovnou život na svém území. Těžko říct, jestli je možné nejbližšího souseda urazit ještě víc. Ale jak jsme si řekli, mikronárody prostě tato dějinná dilemata nemusejí umět zvládat.

Proto jedno doporučení i pro nás Čechy. Věčné srovnávání s Německem, kterému často propadá i autor tohoto textu, je legrační a skoro zbytečné. Až se s Němci přestaneme srovnávat, teprve dospějeme a budeme stát definitivně na vlastních nohou s plnohodnotnou odpovědností za osud své země.

Češi a Slováci – historicky blízcí i vzdálení

Patrně nejtěžší je psát o něčem, co je zdánlivě nejsamozřejmější. A tak náš vztah se Slováky opravdu vypadá. Máme s nimi sice nejkratší hranici ze všech našich sousedů, ale zároveň tu nejčerstvější zkušenost soužití ve společném státě. Ve státě, který trval od 28. října 1918 do 31. prosince 1992 (s nepříjemnou přestávkou během druhé světové války) a který tvarem připomínal dlouhý párek nebo klobásu, jak mu s posměškem přezdívali na Západě. A to ještě mnohem víc za první republiky, kdy byla jeho součástí i Podkarpatská Rus.

Svým zvláštním roztažením na délku od západu na východ, které nemělo vzhledem k šířce státu mezi jinými zeměmi Evropy obdoby, možná Československo od počátku zlověstně naznačovalo, že tady není napořád. Že se do něj dá kousat ze stran. I uprostřed. Ona délka společného soužití není z hlediska českých dějin nijak úchvatná, ale zároveň je ještě žitou minulostí, nejen záznamem v učebnicích dějepisu. Proto budou všechny komentáře k ní znít mnohem dunivěji než v případě mnohokrát přetříděných událostí historických.

Především se s odstupem času zdá, že náš společný stát neměl naději na dlouhodobé přežití. Jednoduše neměl.

→Proč států přibývá?

Stačí si uvědomit, že samostatných zemí v Evropě v posledním století systematicky přibývá. Irsko, Island, Finsko, Chorvatsko, Slovinsko, ale taky právě Česko nebo Slovensko. Všechny tyto státy byste ještě na začátku dvacátého století na mapě Evropy nenašli. Vznikly nově. A pozor, tato tendence je celosvětová. Ještě po druhé světové válce bylo tzv. nezávislých státních celků na celém světě „jen“ 74, dnes jich napočítáte 196. OSN startovala s 55 členy, dnes jich má 193. Kromě stále rostoucího počtu obyvatel na světě souvisí tento proces „drobení“ především s dlouhodobou společenskou zákonitostí, kterou bychom mohli nazvat procesem národního uvědomování. Tedy hledání, definování a následně státoprávního zakotvení národní identity. Ta je nakonec společná jak národnímu obrození v mnoha zemích Evropy, tak i pozdějšímu národně-osvobozovacímu boji třeba v Africe, který vedl k pádu starého koloniálního řádu.

Ano, jsou i výjimky z tohoto pravidla. Ovšem pokud třeba v Evropě docházelo k obráceným procesům, ke sjednocování států, pak jen ve dvou specifických případech. Buď bylo též postaveno na národním principu, tedy na sjednocení do té doby „rozdrobeného národa“ pod jednu státní střechu (Itálie v devatenáctém století a dvojí sjednocení Německa v devatenáctém a dvacátém století), nebo bylo činěno prostě a jednoduše brutální silou, jako v případě „scelování“ někdejšího Sovětského svazu.

Kdysi bývalo základní identitou daného území léno, teritoriální moc konkrétního panovníka či panovnického rodu na daném kusu země, bez ohledu na národnost, jazyk, historii či kulturu jeho obyvatel. Později a dodnes však právě ta druhá sada parametrů vytváří tmel, který má obyvatele v daném prostoru spojovat natolik, že spolu budou ochotni žít a sdílet jednu vládu. Pro demokracii, tedy systém většinového, pravidelného výběru a následného sesazování vládců bez krveprolití, je takovéto pojivo naprosto klíčové. Občan společenství musí v průměru cítit, že byť třeba s vládou nesouhlasí a štve ho, vládnou mu ti jeho, ne cizí.

Proto koneckonců trvají i dnes mnohá pnutí v zemích, kde jisté skupiny obyvatel cítí svou specifickou, unikátní identitu, která je odlišuje od ostatních v „jejich“ státním celku (Skotové či Katalánci). Tento velice klikatý a dlouhodobý proces definování národní identity tedy zřejmě nadobro nekončí ani na starém kontinentu.

Jak bychom si mohli myslet, že Československo mohlo být v dějinném procesu státoprávního ukotvení národa výjimkou? Spíše je dobré si po čase vzájemně říci, že Češi a Slováci se potřebovali k tomu, aby své národní státy mohli vytvořit. Československo bylo jen předstupněm k něčemu, co může být dlouhodobě udržitelnější pro obě země. Potřebovali jsme se ovšem asymetricky. Slováci Čechy víc.

Slováci byli jako součást prakticky unitárního, centralizovanějšího a méně demokratického Uherska (Zalitavska) mnohem méně připraveni na to vůbec pomýšlet na zorganizování svého státu než v té době politicky vyspělejší Češi žijící v západní, předlitavské části rakousko-uherské monarchie. Na druhou stranu by Češi bez Slováků nemohli vůbec přijít s ideou československého národa, která umožnila Československou republiku vytvořit, protože sloužila jako národnostní konstrukt přečíslující menšinu německou a maďarskou. No a česká politická reprezentace nakonec umožnila té slovenské naplnit mnohem silněji pociťovanou potřebu vlastního národního státu po roce 1989 (Češi brali jako „svou národní zemi“ v drtivé většině Československo a dodnes jeho vznik oslavují jako začátek „své“ státnosti), když právě identitární, národnostní spory hrozily přehlušit všechny ostatní otázky. A tím taky paralyzovat nebo alespoň zpomalit všechny ostatní zásadní procesy, které souvisely s transformací někdejšího komunistického Československa v demokratickou zemi s tržním hospodářstvím.

Nehynoucí zásluhy na klidném a bezbolestném dělení mají naši tehdejší premiéři – na české straně již zmíněný Václav Klaus a na slovenské Vladimír Mečiar. Hodnocení jejich celkového politického odkazu v moderních dějinách obou zemí se jistě bude dál vyvíjet, ale nezdá se, že by ten nesamozřejmý klid dělení Československa mohl zůstat ušetřen uznání. Opět, nemuselo to tak být a nemuselo to tak dopadnout.

S výhodou časového odstupu se zdá, že Československo bylo dlouhodobě jako vůz, který dostává smyk, kdykoli dějiny jen sebenepatrněji zhorší jízdní podmínky na silnici. A při nejmenším závanu geopoliticky příznivého větru zejména Slováci hleděli na myšlence svého konečného národního sebeurčení zapracovat. Vždyť čeští studenti těžko přehlédnou v dějepise, že část slovenské reprezentace k tomu využila i nejhorší hodiny někdejšího předválečného Československa a rozbila i jeho zbylé torzo. Jen proto, aby s podporou hitlerovského Německa vytvořila první Slovenský štát – jako vazala německé třetí říše. Mnozí Češi mají od té doby za to, že v klíčových i méně klíčových okamžicích budou Slováci blíže Němcům než sami Češi.

To jsou ale jen hypotézy. Češi a Slováci by si měli poděkovat! Je smutné, že to častěji nedělají tak, jak to například velkoryse učinil slovenský prezident Andrej Kiska. A Češi mohou být vděční za krásnou vlajku, která jim z dob společného státu zbyla. Jejich původní barvy byly polské, červeno-bílé. A modrý klín, který vlajku ozvláštnil a odlišil ji od tolika vlajek jiných zemí střední a východní Evropy (jež slovanskou červeno-modro-bílou trikolóru v podobě vodorovných pruhů k velkému zmatení lidí v celém světě tak zaměnitelně používají), byl též zachycením živlu slovenského ve společné zemi. A nesymbolizoval tedy zmíněný geografický „klín“, jaký v českých zemích stereotypně viděli mnozí Němci. Tedy stát jen „uměle zabodnutý“ do německy mluvícího prostoru.

Autor těchto řádků si sám pamatuje, jak ještě jako teenager pochyboval o potřebě dělení již tak relativně malé země. Dnes se však zdá, že stěží mohlo obě země potkat něco lepšího. Opět jako tolikrát, dobré ploty a hranice udělaly dobré přátele. Dokonce přátele, jimž není rovno. Sousedy, kteří prakticky neřeší žádné podstatné sporné otázky. Stejně jako u Němců – co si přát víc?

Co Slováci nikdy neudělají, ale Češi ano

Ovšem z hlediska jádra této knihy, která se věnuje otázkám dnešního češství, je zajímavá jedna věc. Mnohem pečlivěji budované národní cítění Slovákům znemožňuje činit věci, které zřejmě Čechům při jejich malé úctě ke všemu společnému připadají možné nebo dokonce normální a nehodné zvláštní pozornosti.

Mnoha přátel a známých, které na Slovensku mám, jsem se opakovaně ptal: Bylo by možné, aby Čech, který mluví nedobře slovensky a dává najevo, že s tím ani nehodlá nic dělat, byl někdy na Slovensku premiérem? Bylo by možné, aby Čech nebo Češka obsadili nejdůležitější post na bratislavské radnici? Vždy jsem slyšel jen jednoznačné a kategorické ne, někdy doprovázené ještě úsměškem ve smyslu: takhle hloupě se může ptát fakt jenom Čech.

Mohlo by se zdát, že toto je odpověď, kterou lze čekat v té menší části někdejšího společného státu, jež přece jen mohla mít pocit, že ten větší český bratr nad ní měl už čistě početně převahu. Že jí nebyl jen ochranitelem a pomocníkem, ale taky utlačovatelem a samozvaným poručníkem, jak to nepochybně spousta Slováků viděla.

Nicméně já jsem podobnou odpověď na podobnou otázku slyšel i v Londýně, když jsem se ptal právě obráceně: Mohl by se rodilý Ir (pochopitelně ne z Ulsteru) stát dnes britským premiérem nebo starostou Londýna? S mírným irským přízvukem, který je rozpoznatelný, ale jinak samozřejmě hovořící plynně v nepůvodní irské řeči, kterou je angličtina? Taktéž jsem slyšel ne. A to v dosti kosmopolitním městě, kde je jinak všechno možné. A přitom pozor: ptám se na to, zda by osoba zjevně identifikovatelná jako pocházející z menší, kdysi chudší a dlouho dle svého výkladu dějin „utlačované“ části monarchie (Irsko) mohla na takovou kariéru pomýšlet naopak v někdejší zemi „utlačovatelské“ (Velké Británii). Prostě ne. Premiéři irského původu (jako Petty nebo Wellington) tam sice existovali, bylo to ale v časech, kdy bylo Irsko nedílnou součástí monarchie, ne samostatným státem.

Jakkoli někdo může argumentovat tím, že reálie nejsou snadno přenositelné z jedné země do druhé, s čímž souhlasím, myslím, že to říká něco i o nás Češích. Slováci nikdy nezvolí Čecha do čela, zatímco Češi Slováka ano. Není to dáno ničím více a ničím méně než elementárním pocitem hrdosti k sobě samým a pocitem sebeúcty, který Čechům zatím ještě chybí. Jiné národy jej mají. Přitom kulturním, ekonomickým i kapitálovým hegemonem je stále Česko vůči Slovensku, ne obráceně. A jsou to zástupy Slováků, kteří mají chuť a zájem studovat a pracovat v České republice. A tento příliv mozků a kvalifikované síly ze země blízké, s níž sdílíme schopnost dorozumění, je jistě pro naši zemi požehnáním. Opačný proud směrem na Slovensko nevidět. I proto je tato otázka volby tak paradoxní a tolik vypovídá o nás Češích.

V následující části textu si dovolím vyslovit silný názor, že přes všechnu tu schopnost dorozumění nejsou Slováci Čechům mentálně nejbližším národem. Tím jsou spíše Rakušané. Paradox dějin ovšem způsobil, že se Slováky si až na výjimky rozumíme, přitom nejsme v mnoha ohledech podobní, zatímco s Rakušany si jazykově nerozumíme, byť docela podobní jsme.

Je mi líto, ale ze všech osobních zkušeností musím říct, že Slováci mají prostě trochu jiný styl a jiný přístup než Češi. Jsou mnohem víc grófové, daleko více jim záleží na tom, jak věci vypadají, jaké jsou na efekt. Jde jim o to, jaké vnější zdání vzbuzují a jak mohou získat prvoplánový respekt. V tomto ohledu jsou spíše Maďary, či potomky Maďarů, co mluví slovanskou řečí.

Poznáte to na mnoha detailech. Slovenští politici vesměs bývají lépe oblečeni než ti čeští. Již zmíněná Slavenka Drakulićová uměla velmi stroze a realisticky popsat, jaký význam měla uniforma a oblečení obecně pro status toho kterého člověka v balkánských zemích. Stejnokroj, oblečení samo dávalo moc a autoritu. Tentýž prvek jsem cítil opakovaně trochu silněji i na Slovensku, na rozdíl od českých zemí. A vlastně vesměs všude od řeky Moravy na východ a jihovýchod.

Také na prezentaci formou automobilů, hodinek a drahého alkoholu záleží na Slovensku víc. A stejně tak slovenští šéfové bývají více hákliví na formální znaky autority, rádi mívají poslední slovo.

Když k důležitosti efektu, hrdosti a větší ceně, kterou má na Slovensku ego, zejména to mužské, přičtete jinou alkoholovou kulturu, vidíte i důsledky. Spory dokážou být ostřejší a jejich následky též. Nemělo by asi překvapit, že slovenské podsvětí je vnímáno jako místo, kde můžete snáz přijít k fyzické úhoně než v prostředí českém a které snáz najde cestu k tomu italskému. O typických trestných činech Čechů jsme nakonec už mluvili.

I vnímání veřejných institucí je pak jiné a je touto mentalitou ovlivněno. Mnohem více než u nás je systém vychýlen směrem k těm, kteří vládnou, a odchýlen od přiměřené rovnováhy mezi nimi. Je to více systém honvédský – respektující armádní hierarchii a hodnosti. I to je důsledek více na sílu tlačené a na efekt dělané politiky a veřejného prostoru, který ji vytváří.

K fenoménu grófství jednu historku. Říkal mi ji dobrý kamarád, který pracuje v Praze a pochází ze slovensko-maďarské rodiny z Košic. Jel novým autem z Čech za košickou rodinou a ta ho zpražila, jak si mohl koupit seat, když je bankéř. Bankéř musí mít přece mercedes nebo audi. No ale tohle je strašně výhodné: kombinace velikosti, spotřeby, místa uvnitř, kufru a výkonu je nepřekonatelná. Tak argumentoval. Ale příliš s takovou argumentací neuspěl. Ona funguje v Česku. V některých místech na Slovensku musíte ještě ukázat, že máte na to se předvést. Jak nečeské, že?

Prostě tak, jak jsme my usazeni do prostředí germánského, jsou naši bratři Slováci usazeni do prostoru maďarského. To ale znamená také velmi pozitivní impulz. Chuť Slováků vyniknout, vydobýt si své místo v soutěži jak s Čechy, tak s Maďary. Ukázat sílu slovenského ducha a v kompetitivním prostředí po všech stránkách obstát. Proto i v českých firmách, v českých společnostech dávno pro mnohé zdomácněl prototyp kolegy Slováka, který je akčnější, lačnější po úspěchu, kariéře a postupu než ten český. A umí to dát najevo. Takovéto pošťuchování českého živlu kupředu, jakkoli mnohdy osobně nepříjemné, je velmi vitální a měli bychom ho v zásadě vítat.

Češi a Rakušané aneb Češi, co mluví německy

Češi a Rakušané jsou si mentálně zatraceně blízcí. Ve středoevropském prostoru zřejmě úplně nejbližší. Rakušané jsou tak trochu Češi, co mluví německy. A obráceně. Naši jižní sousedé jsou nám vlastně podobnější než Slováci, o nichž jsme mluvili. Právě ta sousedská blízkost a nezměnitelná danost polohy našich zahrádek taky plodí tolik třenic (od sporů o vytýčení hranice během první republiky a Benešovy dekrety přes Temelín a otázku jaderné energie obecně až po podmínky, které si pro ochranu svého pracovního trhu kladlo před naším vstupem do Evropské unie spolu s Německem právě Rakousko). Koneckonců, kdo se dokáže tak nesnášet jako nejbližší sousedé, že?

Přesto kdykoli jsem ve Vídni, vybaví se mi poznámka mého zamilovaného filozofa Viléma Flussera, že Vídeň a Praha jsou jen dvě poloviny jednoho města. Tak, tak. A pokaždé mě okolo Graben – jistě, i Vídeň má své Příkopy – omráčí trefnost starého vtipu, co že to ztělesňují jeden, dva a tři zástupci jednoho národa. Znáte to. Jeden Francouz duchaplnost, dva láska, tři revoluce. Jeden Němec pořádek, dva organizace, tři armáda. Vždycky to končívalo u Rakušanů. Jeden skoro vypadá jako Němec, dva tančí valčík. A tři? Rakušané v tomto počtu neexistují, třetí je Čech.

Přesto si to na jedné i druhé straně hranice neradi připouštíme. Ta blízkost je natolik očividná, že je paradoxně snadno k přehlédnutí. Nepřenáší se totiž kvůli dnes oboustrannému (a kdysi nepředstavitelnému) jazykovému bloku, na který jsme narazili v části česko-německé. A neexistence společného veřejného prostoru všechny podobnosti povrchnímu pozorovateli dokonale utají. Je mi líto, ani již zmíněný Karel Gott, zdaleka nejúspěšnější český výsadek v současném německy mluvícím světě, tenhle deficit porozumění nemůže nikdy dorovnat, byť by se ve svém věku uzpíval.

Před lety jsme měli jakési jednání s rakouskými kolegy z centrální banky. Stěží jsem potlačoval smích, když jsem si uvědomil, že rakouskou stranu reprezentuje guvernér Nowotny, jeho zástupce Duchatczek a šéf dohledu Pribil, zatímco na druhé straně velí českému ansámblu sestava Singer, Hampl, Schmidt a Bauer. Tohle se Čechovi na schůzce s představiteli jakékoli jiné země prostě nemůže přihodit.

Člověk se učí pořád. Měl jsem tu čest pracovat chvíli v České spořitelně, bance vlastněné rakouským bankovním gigantem Erste. Skvělá zkušenost. Nastupoval jsem tam nějakých pět let po skončení vysoké školy a tohle byla vlastně první příležitost dělat v nějakém mezinárodním týmu. Zahrnoval tehdy zaměstnance z šesti středoevropských zemí a definitivně mě utvrdil v matném tušení, že rozdíly v národnostních náturách prostě existují. Že jako Češi nejsme jen suma jednotlivců obývajících území jednoho státu, ale že toho chtě nechtě sdílíme prostě víc.

Když se během telekonference zadával úkol, tak si ho všichni v jednom okamžiku vyslechli a poctivě zapsali. Ale zítra už vše vypadalo trochu jinak. Maďar se vzpouzel, že zadaný úkol není slučitelný s tím, jak se to v Maďarsku dělá, a je třeba ho reformulovat nebo odmítnout. Slovák se šel zeptat Čecha, jak to udělá on, aby měl inspiraci. Chorvat často vůbec nevěděl, že nějaký úkol existuje. Polák přistupoval k úkolu svědomitě a velkolepě, pokud zrovna neměl vodkové období, to pak radši nebral telefon.

No a Čech a Rakušan měli zhruba podobný přístup. Pokusili se sami něco udělat a včas předat. Ovšem s tím, že oba měli pocit, že se na tom pak už nemá nic měnit a nikdo do toho nemá dál „rýpat“, protože už je to přece perfektní. Tohoto specifického rysu v pracovních postupech u Čechů a Rakušanů si všiml a vypíchl je až někdo národnostně neutrální, tehdejší generální ředitel České spořitelny Jack Stack. Jako Američan nechápal tu nedůtklivost k připomínkám, které další úrovně řízení v bance dávaly k již odevzdanému výstupu Čecha a Rakušana. Vše se přece dá a má dále předělávat a dotahovat. To je americký styl – radši něco dát hned a pak to opravovat, než něco vylepšovat dole do poslední chvíle a pak to odevzdat „dokonalé“. Ještě mnohokrát jsem si pak při jiných příležitostech vzpomněl, jak nekonečně pravdivý tento objev Američana byl a jak nepokřivené zrcadlo nám nastavil.

Čili na česko-rakouské mentální blízkosti něco je a i fakt, že jsme spolu strávili tolik času v jedné monarchii, je možná stejně tak důsledkem té blízkosti jako její příčinou. Opravdu. Když jsme mluvili o finanční konzervativnosti, tu najdete v Rakousku také. Přístup k oblékání a vlastně i pití alkoholu jakbysmet. U nás a v Rakousku vládne více pivní a vinná kultura, oproti východní a severní vodkové a pálenkové, která je typická už pro Slovensko a Polsko, dále i pro Skandinávii a samozřejmě také pro Rusko a jeho okolí.

Posedlost tituly je v Rakousku dokonce ještě mnohem mocnější než u nás či ve zbytku titulomanické střední Evropy. Zkuste si představit, že by se každé Masarykovo náměstí u nás jmenovalo „náměstí Profesora Masaryka“. V Rakousku věc zcela běžná (všichni ve Vídni narazí na Dr. Karl Lueger Ring pojmenovaný po legendárním starostovi rakouské metropole), a jak jsem tolikrát slyšel, i Rakušanům to nějak kompenzuje úřední zrušení šlechtických titulů po první světové válce. Pak musíte specifické elitní kluby budovat jinak, zdola. Co jiného k tomu slouží tak dobře jako akademické tituly, že ano. A když je někdo pan doktor či inženýr, to už je přece honorace.

Přístup k byrokracii sdílíme též. Rakouská tradice je i naší tradicí. Úřad musí rozhodovat hlavně formálně správně a do důsledků. I kdyby to bylo věcně nesmyslné a proti smyslu a duchu norem, které úřad vykládá. Pro anglosaský zdravý rozum není v našem geografickém prostoru mnoho místa. Protože písmo zákona je písmo svaté. Amen.

O politickém světě si netřeba povídat dlouho. Korporativistický model rozdělení moci „navěky“ mezi dvě strany (červené a černé, tedy socialisty a lidovce), který fungoval v Rakousku desítky let po druhé světové válce vlastně až do příchodu Jörga Haidera a jeho FPÖ (Svobodná strana Rakouska) na scénu, nikdy nebyl ani náznakem tvrdé, otevřené a pluralitní soutěže myšlenek a osobností. Spíš šlo o známou jánabráchystickou hru, která připomínala u nás zavrhovanou opoziční smlouvu mezi vládními socialisty a opozičními občanskými demokraty z roku 1998. Jen platnou mnohem déle a z hlediska ekonomického a společenského rozmachu poválečného Rakouska vlastně docela úspěšnou.

No, a pokud jsme mluvili o Češích jako o „nestěhovavém“ lidském druhu, který se drží spíše doma, pak Rakušané jsou na tom podobně. Dlouhodobě vychází oba naše sousední národy ve statistikách jako ty, z nichž do ciziny odchází za prací či jiným životem velmi málo obyvatel. To vynikne zejména při srovnání se zbytkem střední a východní Evropy, kde po rozšíření Evropské unie v roce 2004 nastal v řadě zemí doslova úprk pracovní síly do zahraničí, rozuměj do západních zemí. V Rumunsku, Bulharsku, Polsku či na Slovensku, tam všude byl ten příběh podobný. Jinde jsou příležitosti, výdělky, a tedy budoucnost lepší než doma. V extrémních případech pobaltských zemí Litvy a Lotyšska bylo v období posledních dvaceti let vidět úbytek obyvatelstva téměř o dvacet procent, což je doslova dechberoucí odliv mozků, rukou, nohou i peněženek. V našich podmínkách je věru nepředstavitelné, že by se ze země během jedné generace vystěhovala celá Praha a s ní i komplet Brno a Ostrava. Naproti tomu Česko, stejně jako Rakousko, je stále zemí, která naopak pracovní sílu nasává (a to i z některých zemí zmíněných výše, jakými jsou Polsko a zejména Slovensko) a nové obyvatele z jiných zemí přitahuje, jak jsme již řekli. To je přece skvělá zpráva o nás a naší zemi. Málokdy si ji připomínáme.

Myslím, že i proto se řada Čechů – a nejen nás lyžařů, kteří jsme se naučili okupovat rakouské Alpy i několikrát za rok a tamní se naučili brát nás jako vážené hosty – cítí v Rakousku tak dobře. Skoro jako doma.

Některé podstatné věci se ale liší. A ani mi tolik nejde o zcela odmítavý vztah k jaderné energetice a přepjaté ekologické instinkty, které získaly v Rakousku status veřejného kultu a staly se téměř součástí národní identity.

První odlišnost souvisí s tím, že u našich jižních sousedů nikdy nedošlo k takové destrukci vlastnických práv a právního státu jako u nás po roce 1948, což je nejen na našem venkově, ale zejména tam oproti tomu rakouskému pořád bolestně vidět a asi ještě dlouho bude. Měla-li být ideálem transformace našeho venkova po roce 1989 vesnice tyrolská, tak k ní se věru upraveností a útulností moc neblížíme. A to bez ohledu na fakt, že samotný přejezd hranice z jižní Moravy třeba do Dolních Rakous už prakticky není žádným optickým a kulturním šokem, jakým pár let po sametové revoluci býval. A jakým zůstává třeba vjezd na území Bavorska ze západních Čech. A vizuální rozdíl mezi Prahou a Vídní také není nijak velký, když pomineme mimořádně dobře fungující a hlavně neúnavně se rozvíjející veřejné služby rakouské metropole od cyklostezek a obecně sportovišť či škol až po neustále systematicky budovanou dopravní infrastrukturu, které z ní v mnoha žebříčcích opakovaně dělají jedno z nejlepších míst pro život v Evropě. Ostatně mnozí z čtenářů již možná otestovali zbrusu nové vídeňské hlavní nádraží, zatímco v Praze neúspěšně dvacet let opravujeme to staré.

Druhou odlišností je, že Rakušané mají historicky trochu jiné komplexy a rány než Češi. To jistě nepřekvapí, ale je dobré si to uvědomit. Ono obecně je studium komplexů jednotlivých národů zajímavou disciplínou. Vždyť se jí občas věnujeme i v této knize. Rakouské učebnice dějepisu obsahují prostě odlišné příběhy než ty české a naši hrdinové jsou v nich často padouši. A obráceně.

Rakouský dramatik Franz Grillparzer napsal v roce 1823 své slavné drama König Ottokars Glück und Ende, tedy česky zhruba asi Sláva a pád krále Otakara. V ní je líčen proslulý český „železný a zlatý“ král Přemysl Otakar II. jako drzý a bezskrupulózní uchvatitel moci, uzurpátor a okupant cizích zemí. Člověk pohrdající všemi pravidly a pošlapávající všechny zavedené zvyky a obyčeje na cestě k nebývalé moci a postavení nejmocnějšího vládce tehdejší střední Evropy a nejbohatšího kurfiřta Svaté říše římské. A také jeden z nejobávanějších rytířů a bojovníků. Tím, kdo ho dle rakouského spisovatele zkrotil a přivedl k rozumu, byl první opravdu významný Habsburk všech dob, římský král Rudolf I.

Ten příběh je fascinující sám o sobě. Přemysl Otakar II. je v roce 1273 na vrcholu své moci, území českého státu zahrnuje podstatnou část dnešního Rakouska a sahá skrze stávající Slovinsko (tehdy Kraňsko) až k Jaderskému moři. Po smrti Richarda Cornwalla, dosavadního krále Svaté říše římské, je přirozeným kandidátem na jeho nástupnictví. Sám má i jeden volitelský hlas a další, myslí si, pevně ovládá. A tak ani nevede politickou kampaň, neslibuje a nekorumpuje, jak je v politice běžné. Dnes i tehdy.

A hle, při skutečné volbě proběhnuvší 1. října 1273 ve Frankfurtu je zvolen zcela proti všem předpokladům, očekáváním a logice jakýsi druhořadý hrabě Rudolf z hradu Habichtsburgu (Jestřábího hradu) v dnešním kantonu Aargau ve Švýcarsku. Proti Otakarovi nula, nýmand a pán z Nemanic. Volitelé prostě Otakara tajnými dohodami obešli a našli si někoho, z koho nebudou mít strach. A tahle šlechtická nicka, chudák a úplný outsider do pěti let Otakara připraví o většinu zemí, které do té doby král železný a zlatý pro České království získal, donutí ho pokořit se a pokleknout před ním, zorganizuje proti němu pátou kolonu českých šlechticů a nakonec ho na Moravském poli, které se vůbec nenachází na dnešní Moravě, nýbrž v Rakousku, v roce 1278 porazí. Zadělá tak na postupný odchod Přemyslovců z výsluní středověké střední Evropy a založí slávu rodu Habsburků (toť zkrácený název onoho Jestřábího hradu), kteří následně z Rakouska učiní nebývalé evropské impérium, jež až do roku 1918 nikdy nepustí z rukou.

Nepřekvapí, že v té rakouské divadelní hře, která do češtiny nebyla oficiálně přeložena, je hrdinou Rudolf a zavrženíhodným padouchem Otakar. Zatímco my bereme prohru Otakara jako tu naši, českou.

A jiný příklad. Vybavuji si, jako by to bylo dnes, velkou večeři v krásném horském středisku Alpbach v roce 2011, kde rakouská ekonomická a administrativní elita přes hodinu diskutuje tragédii bitvy u Hradce Králové v roce 1866. Já si ji pamatoval z hodin dějepisu jako prusko-rakouskou válku, v níž to Rakušané prohráli a k níž nemám emocionální vztah, přestože se stala na území Čech a my jsme byli součástí právě toho rakouského císařství.

Dnešní vídeňská elita byla nad veltlínem schopna dlouho tesknit, jak tahle bitva definitivně způsobila, že se sjednocování německy mluvících zemí dostalo mimo kontrolu Vídně a ocitlo se pod vedením Bismarckovým, pruským. A jaké že to mělo důsledky. A že nebýt toho všeho, mohla být Haydnova hymna Zachovej nám, Hospodine dodnes hymnou velkého Rakouska a nestala by se s jiným textem hymnou německou (Deutschland, Deutschland, über alles – tak ji dnes znají v Evropě všichni). Člověku se trochu otevřou oči, co může být v historické paměti traumatem jen pár set kilometrů od jeho domoviny. A takhle můžete jmenovat události s odlišnou interpretací či emocionálním zabarvením donekonečna (od Bílé hory po příčiny rozpadu rakousko-uherského mocnářství). A zjistíte, že Rakušané mají ještě více komplexů z Němců než Češi. Tím, že hovoří stejným jazykem jako oni, jsou možná všechny o to více traumatizující.

Důležitý je vlastně jen jeden závěr. Mentální podobnost nemusí ještě znamenat porozumění. Tím spíše, když se řízením osudu a dějin vytratí základní společný nástroj dorozumívání, tedy jazyk, kterým by bez problému komunikovaly obě strany.

Třetí odlišností je to stále trvající dívání se skrz prsty na nás. A vlastně na celou střední a východní Evropu. Opačně to neplatí. Ano, je tam a nezmizí rychle – v zásadě závisí jen na tom, kdy Češi „dobohatnou“ na rakouskou úroveň, aby k němu přestal být materiální důvod. Ze všeho, co píšu v této knize, je asi jasné, že nevidím důvod, aby Česko nebylo podobně bohaté jako Rakousko, když zmobilizuje síly. Koneckonců opakovaně v Rakousku připomínám, že Praha je geograficky na západ od Vídně, ne na východ. Neslyší to rádi. A v mezičase, v tom postupném procesu bohatnutí, jedno drobné doporučení pro nás všechny v Česku: Pokud nám ten pohled skrz prsty od jiných směrem k nám vadí, čemuž rozumím, nedívejme se skrz prsty zase my na jiné. Sáhněme si do svědomí a připomeňme si, kdy jsme naposled říkali Rumun, Bulhar nebo i Polák (k nim se teprve dostaneme) s tou typickou arogantní přezíravostí či posměchem. Jak ubohé. Snažím se toho nešvaru zbavit sám, co to jen jde.

Čtvrtá markantní odlišnost se týká onoho podstatného českého rysu, o němž jsme mluvili dříve. V Rakousku skutečně není tolik cítit a vidět černé pasažérství ve vztahu ke všemu společnému jako u nás. Rakušané se cítí více jako vlastníci veřejného prostoru, jako páni své země, ne poddaní a troufnu si tvrdit, že to musí politická reprezentace respektovat a dělat věci skutečně pro lidi, což neznamená prvoplánový výdajový populismus – na který ovšem v Rakousku narazíte též – ale v první řadě kultivaci veřejných služeb a zajištění jejich funkčnosti a přívětivosti pro uživatele. Drobné, malé věci. My je umíme také, ovšem zejména tam, kde je utrácení peněz blíž voličům – na obecní, místní úrovni. V Rakousku je jaksi umějí přenést i na úrovně vyšší.

V této souvislosti nepřekvapí, že i třicet let od pádu železné opony, kdy stále neexistuje dálniční spojení s naším jižním sousedem a mentálním spojencem, je postup stavby na rakouské straně viditelně o tolik rychlejší než na straně české. Na české to není postup, spíš potup. To bolí. Ale nemyslete si, jinak Rakušané umějí remcat a nadávat na poměry zrovna jako my. Stejně jako se utápět v žabomyších vojnách a navzájem se likvidovat v kanibalských sporech (největším nepřítelem je přece koaliční partner a soused) pro nemožnost či nechuť vést ty velké, dějinné spory s jinými. Takže při všem optimismu ohledně budoucnosti pozor: Ani bohatší národ nemusí být spokojenější či méně frustrovaný v běžném životě! Ale to už jsme zmínili v části o nadstavbových potřebách každého kolektivu tak rozmanitého, jako je národ.

Rakušané, Švýcaři a mýtus neutrality

Povšiml jsem si, že existuje jeden specifický politický rys Rakouska, který v mnoha Češích vzbuzuje zájem, sympatie a někdy i touhu mít to doma taky tak zařízeno. Jde o neutralitu. Neúčast v jakýchkoli obranných a vojenských blocích. Je to jistě naplnění odvěké touhy řady Čechů po klidu a pohodě v závětří, mimo tlak dějin a vřavu velkého a často dosti nebezpečného světa. Bez nutnosti nastavovat krk, angažovat se a postavit se jasně na jednu či druhou stranu. Nebo být v horším případě na jednu či druhou stranu nedobrovolně postaven. Formulováno prostě by to krédo znělo asi takto: nechte nás všichni být, my vás taky necháváme. Nezasahujte do našich záležitostí, my nebudeme do vašich. Koneckonců oblíbený hořký vtip jara 1968 a jeho smutného konce byl, že Československo je země, která nezasahuje ani do svých vlastních vnitřních záležitostí.

Zní to svůdně, že? Ale všechny historické odbočky této knihy doufám čtenáře přesvědčily, že takhle snadné to prostě není. Zejména na místě s takovou geopolitickou brizancí, jakým je střední Evropa.

Přesvědčili jsme se přece tolikrát, že na podobný kontrakt by museli být dva. Češi a pak všichni ostatní kdekoli v Evropě a ve světě. A ti dost často takový závazek nechtějí dát či dodržet. Nicméně neutrální Rakousko je pořád jakýmsi politickým ztělesněním fikce či mýtu, že to tak může fungovat. Zapomíná se přitom, že Rakousko za tuto fikci platí velkou cenu. Že jeho politika musí být zásadově bezzásadová k celému světu, Ruskem počínaje a Íránem konče. Že to není oběd zadarmo. A znamená přímý vliv ruských oligarchů na rakouské bankovnictví, tanec rakouské ministryně zahraničí Karin Kneisslové s Vladimirem Putinem na její svatbě v roce 2018 i rychlý přesun nedávného ministra financí Hanse Jörga Schellinga k ruské státní firmě Gazprom jen pár týdnů po odchodu z funkce (u nás by to bylo stále hodně kontroverzní). Že pád poslední regulérní rakouské vlády Sebastiana Kurze byl dán kompromitujícím videem, kde Heinz-Christian Strache jako místopředseda tohoto kabinetu nabízí v podstatě prodej kusu své země jednomu ruskému oligarchovi (fiktivnímu) za možnost získat větší vliv v hlavním rakouském deníku. A především, že teprve opravdu špatné časy otestují skutečnou funkčnost tohoto modelu neutrality. Plus to, že neutralita byla také jistou cenou, kterou Rakousko muselo zaplatit za stažení Rudé armády ze svého území v roce 1955 a až po něm se z této z nouze ctnosti stala též identitární rakouská záležitost. To vše je dobré mít na paměti.

Češi a Švýcaři – na „Švajc“ zapomeňte

Nad tématem neutrality nelze tak snadno mávnout rukou u státu, který pro mnohé nejen u nás, ale i ve světě představuje jakýsi ideál toho, jak má dobře spravovaná, bohatá a po všech stránkách rozvinutá země vypadat. Je to samozřejmě Švýcarsko. Nejde o přímého souseda naší země, a v této části je tak zařazen jaksi navíc. Ale záměrně. Ten bájný „Švajc“ vždy evokoval něco, co má šmrnc a kouzlo, něco navíc – cosi s puncem kvality a přidané hodnoty. A je to tak i dnes.

Švýcaři úspěšně zvládli reformaci v šestnáctém století, na rozdíl od našich dřívějších heroických pokusů. Oproti českým zemím byli ušetřeni oněch nepředstavitelných hrůz třicetileté války, už tehdy byla totiž většina Švýcarska neutrální. Tato země se neúčastnila ani první ani druhé světové války. Nejenže není v žádném vojenském paktu, ale v době vzrůstající skepse ohledně evropské integrace mnozí udiveně zírají, že se jí daří i bez přímé účasti na integračním projektu zemí, které ji ze všech stran obklopují (s marginální výjimkou Lichtenštejnska na východě). Stoupenec českého mýtu neutrality se musí s trochou závisti a kroucením hlavy nutně ptát: „Jak je možné, že jim to funguje? Jak to vlastně dělají? Není právě tohle vzor a konečný cíl?“

Jednoduše, není! Zapomeňme na to. Do Švýcarska jezdím rád, i pro mě jako snad organizovaného a pořádkumilovného člověka má ta země půvab a šarm. I já obdivuji, že je to vlastně jediná opravdu vícejazyčná země Evropy, kterou neničí vnitřní etnické, jazykové či identitární spory. Autonomie kantonů a jejich schopnost si navzájem konkurovat mě okouzluje. Možná proto nepotřebuje být Švýcarsko ani v Evropské unii, ono samo je specifickou jazykovou, ekonomickou a státoprávní unií. Ale desetkrát podtrženo, Česko jako Švýcarsko nebude. Nikdy. Švýcaři jsou prostě jiní a k tomu připojuji pár sesbíraných historek, které tu jinakost dokumentují. Možná mluví jasněji než mnoho stran abstraktních úvah:

1.Kolega pracující v Bance pro mezinárodní platby v Basileji, původem Filipínec, mi jednou položil u večeře záludnou otázku. Prý jestli jsem si všiml, že v Basileji není slyšet štěkání psů, přestože jich je v ulicích relativně normální počet. Viděl, že mě zaskočil, proto hned pokračoval. Nejenže naprosto nepřipadá v úvahu, aby byl na ulici či chodníku psí exkrement, to by majitel psa samozřejmě nedopustil. Ale nejoblíbenějším kurzem pro psí domácí mazlíčky je tady kurz „jak odnaučit psa štěkat“. V údivu a beze slova na něj hledím a on pokračuje. To proto, aby psi nerušili noční klid! To je přece posvátná záležitost, kterou se všichni snaží tady ve Švýcarsku maximálně respektovat.

2.Manažerka, která pracovala pro obří americkou chemickou firmu v Ženevě, mi zase vyprávěla, že když na tři týdny odjela ze svého malého domku se zahradou do Prahy, našla po návratu ve schránce lísteček od sousedů, ať si zajistí sekání trávy v době delší nepřítomnosti, případně ať se obrátí na tu a tu firmu. Nelze přece připustit, aby sousedé měli zhoršené prostředí pro svůj život tím, že musejí strpět pohled na neupravenou zahradu u sousedů. To dá rozum.

3.Další kolega z Basileje mi říkal, že úplně první pravidlo, které bylo jeho dvojčatům vštěpováno při jejich úplně první návštěvě mateřské školy, nebylo, že se má zdravit nebo zouvat. Ale že je nutné všechny věci vždy vrátit přesně na to místo, kde jsme je vzali.

4.Kamarádi, manželé, kteří žijí ve Švýcarsku léta a zažili jak německy, tak francouzsky mluvící kantony, upozorňují na jisté rozdíly. V německy mluvící části země nikdo nepřejde na červenou, i když se neblíží auto. Ve francouzsky mluvící části už slouží semafor na přechodu pro chodce více jako doporučení. Ale i tak oba vyprávěli historky o tom, k čemu všemu se volá místní policie, a že tím spouštěčem už může být jen trochu hlučnější hádka u sousedů, která by v Praze nechala všechny zcela chladnými.

5.Když chtěl jeden Čech koupit stavení ve švýcarské vesnici, musela prodej odsouhlasit komunita ostatních vlastníků poté, co si jej prohlédla, „očichala“ a otestovala. A on musel přislíbit, že mléko a sýry bude kupovat právě na jednom vybraném místě ve vesnici a od vybraného sedláka a nikde jinde.

Já si zase z lyžování na Haslibergu pamatuji, že většina Švýcarů jezdí na lyžích Stöckli, protože jsou švýcarské, a tudíž nejlepší, a naprosto spontánně dodržuje omezení rychlosti 120 km/h na dálnici, které je ve Švýcarsku všeobecně platné a zejména po předchozí jízdě Německem a Francií i dost otravné.

V hodnotově liberálních zemích typu Česka by to vše bylo chápáno jako dosti silné omezování svobody a vlastního prostoru. Ve švýcarském vnímání ale i vlastní zahrádka svou vizáží a úpravou nějak zasahuje do životního prostoru všech ostatních.

Jiný kolega proto tu zemi s dosti velkým despektem nazývá policejním státem. Ale to je nepřesné. Policejní stát je místo, kde státní aparát vymáhá pravidla (někdy nesmyslná) proti vůli občanů, dokonce jejich většiny, která by se bez hrozby násilí chovala jinak. Ve Švýcarsku drtivá většina chce dodržování pravidel, z nichž část si koneckonců schválila v referendu, a policie tu je proto, aby donutila k respektu výjimečné kverulanty. Je nástrojem vůle občanů, ne nástrojem zvůle proti nim.

Přičtěte, že v referendech je většina schopna odmítnout i návrhy, které by pod vlivem tradiční populistické masáže musely všude jinde projít (třeba jako v roce 2013 strop na odměny vysokých manažerů ve firmách nebo stopka na další daňové úlevy pro rodiny s dětmi). Přičtěte též, že jde o zemi, která se systematicky snaží být natolik důležitá ve světových financích, aby ji už jen proto nikdo neohrožoval, neboť v ní má tak či onak svůj finanční zájem. A jistě je pak díky tomu schopna dělat mnohé asi obtížně přijatelné kompromisy, jako za druhé světové války. Ale je připravena se bránit, kdyby došlo na nejhorší. A v součtu vidíte prostě trochu jinou zemi.

Zemi, kde se naše černé pasažérství nejen nenosí, ale je vlastně nepochopitelné a podivné. Je jako chyba v Matrixu. A proto se netoleruje. Společný prostor je skutečně vlastnictvím občanů, je jejich prostorem. Oni jsou páni, ne poddaní. Poddaní jsou naopak politici. Proto si všimněte, že na rozdíl od jiných zemí Evropy jste o žádných politicích ze Švýcarska nikdy neslyšeli. Všichni znají Orbána či Merkelovou, Macrona nebo Mayovou, slovenské prezidenty a občas i toho ukrajinského. Ale i superexpert bude mít problém si vzpomenout byť na jediného rotujícího prezidenta švýcarské Spolkové rady. Politika je skutečně jen nástrojem pro výkon vůle lidu, ne mocenským centrem, které je potřeba sledovat už jen proto, že moc může vyvést něco naprosto nečekaného. To ve Švýcarsku nemůže.

Občané pak spontánně a v duchu nejlepších tradic patriotismu podporují vše domácí, protože tomu věří. Nejde jen o hezký vlastní plot a zahrádku, ale i o to, co je za nimi. Nejde o to parazitovat na společném, ale chovat se ke společnému podobně jako k tomu vlastnímu. A Švýcaři jsou si toho dobře vědomi. Jak to pro mě geniálně shrnul jeden taxikář při cestě na letiště v Curychu: „Vyhrál jsem v loterii života, protože jsem se narodil ve Švýcarsku.“ Kolik z nás to řekne o vlastní zemi? A přitom bychom to oprávněně říct mohli.

Varuji ale před snahou tento model přesazovat do jiného prostředí. Je svůj a specifický. Vzniká zespodu, ne shora. K tomu, abychom byli Švýcarskem, nám zkrátka v Česku schází dostatek Švýcarů.

Ovšem trudnomyslnosti propadat po poslední větě netřeba. Po mnoha debatách s již zmíněnými Němci mám pocit, že jsou si vědomi toho, v kolika zemích z nich mají komplex. No a oni mají zase komplex ze Švýcarska. A pokud do něj jezdí pracovat, zažívají tam pocit čistokrevných gastarbeiterů – podobně jako tolik lidí z celého světa u nich doma v Německu. Berme to prostě tak, že existence „unikátu Švýcarsko“ srovnává pocity všech ostatních v Evropě na podobnou úroveň. Férový prvek v systému.

Poláci – kamarádi, o kterých to ještě nevíme

Wroclaw, neboli po česku Vratislav, je krásné město. Už na první pohled vypadá jinak než Varšava či třeba Gdyně. Řekl bych útulněji a komorněji. Má hodně ze středoevropského, a tedy i českého ducha. Není divu, vždyť bylo s výjimkou doby panování Matyáše Korvína součástí Českého království dobrých čtyři sta let. Ostatně jako všechny zásadní části Slezska, pro něž byla Vratislav historickým městem hlavním. V městském erbu tak najdete dodnes i českého lva. Když pro českou korunu získávali toto území Lucemburkové, platilo prý České království za jeden z nejlépe organizovaných a řízených státních útvarů středověké Evropy. Tak to alespoň tvrdí historici Norman Davies a Roger Moorhouse v báječném portrétu pohnutých osudů hlavního města Slezska. Zkusme jim věřit, jakkoli o dnešním Česku bychom takovou troufalou větu asi nepronesli, že? A nebýt tragických vojenských neúspěchů Marie Terezie při protipruských válkách o rakouské dědictví, mohlo být toto území součástí českých zemí možná dodnes. Ale to je historie.

Já mám na návštěvu Vratislavi dvě vzpomínky. Obě se dobře hodí k tématu vztahu Čechů a Poláků. V hotelu přímo v centru mi recepční, dáma ve středních letech, sama od sebe a jen tak bezděky sdělila, že miluje filmy Petra Zelenky. K té poznámce jí stačilo, že se podívala do mé občanky a zjistila, odkud jsem. Svou bezprostředností mi trochu vyrazila dech a zároveň i udělala radost. Mám stejný vkus, tak jsme hned prohodili pár slov o Roku ďábla a Knoflíkářích (v polštině jsou to Guzikowcy). Tolikrát jsem si říkal, že Zelenkovy postavy jsou příliš excentrické a příliš šílené, abych se pak v životě znovu a znovu přesvědčoval, že právě s takovými a ještě výstřednějšími lidmi se naopak běžně potkávám. Jen to na nich až do určité chvíle není vidět. Že i Zelenkova stylizace není nakonec nic proti realitě. Na tom jsme se shodli, ještě než mi fanynka českého filmu vydala hotelovou magnetickou kartu.

A já jsem si odnesl dojem, že asi nepřehánějí všichni ti, kteří léta tvrdí, že Poláci se o Čechy, jejich kulturu a životní styl docela upřímně zajímají. Asymetricky. Mnohem více než Češi o vše polské.

Bylo to sympatické zjištění, protože normálně se obyvatelé menších zemí spíše zajímají o ty větší, ne naopak. Třeba o existenci Spojených států vědí i v nejmenších zemích světa, opačnou znalost však u většiny průměrných Američanů čekat nelze. A není to nutně otázka vzdělání či rozhledu, ale prostých proporcí. To, že se na Slovensku mnoho českých filmů do slovenštiny nedabuje, ba je to skoro nepředstavitelné, je dobře známo. Jak jsme již řekli, ve vztahu dvou bývalých částí Československa hraje roli kulturního hegemona či alespoň inspirátora Česko. Ale zjištění, že jej může tak trochu hrát i ve vztahu ke čtyřikrát lidnatějšímu Polsku, bylo zajímavé. Samozřejmě jsem se už naučil, že slovní spojení „český film“ znamená v polském jazyce zhruba tolik, co pro Čechy „španělská vesnice“. Ale evidentně sama kinematografie španělskou vesnicí ani pro běžné diváctvo není.

Že by k nám Poláci tak trochu… vzhlíželi? To by bylo od čtyřicetimilionového národa pro zraněné ego toho desetimilionového povzbudivé, kdybychom si to ovšem uvědomovali a uměli to docenit. Koneckonců pronikavou a čtivou minianalýzu nás Čechů nenapsal nikdo jiný než Polák. Mariusz Szczygieł si svým Gottlandem získal oblibu na obou stranách hranice. A zdaleka nejde jen o film, ale i o letitou oblibu české hudby a českých spisovatelů u našich severních sousedů. Opět dosti asymetrickou (když pominu kdysi hojně čtené sci-fi Stanislawa Lema a dílo Henryka Sienkiewicze pro ty vzdělané). Sám jsem asi trochu výjimkou, protože zbožňuju některé texty polského básníka Juliana Tuwima a jeho citát „Žádný učený z nebe nespadl, ale idioty jako by shazovali“ je jedním z mých životních hesel. Ale skoro nikdo z mého českého okolí to jméno nikdy neslyšel a neumí jej ani správně geograficky zařadit, byť je to jedna z polských meziválečných legend pera.

Prostě a jednoduše, pro Čechy by mělo být příjemným zjištěním vědět, že na severu mají dobré sousedy, kteří je mají vesměs rádi a navíc se o ně, na rozdíl od Němců, dokonce i zajímají. A měli by si toho být schopni považovat. Je to podaná ruka a potenciál k využití, tak jako mírné potlačení některých špatných rysů naší povahy, o nichž jsme mluvili. Snaha o porozumění by tak měla nahradit přezíravost či pohled skrz prsty na Poláky, který ze setrvačnosti a neznalosti mezi námi Čechy neoprávněně přetrvává. A který pořád umí zařídit, ať už jde o potraviny či vlastně cokoli, že adjektivum „polský“ použité v jednoduché mediální zkratce vykoná u části publika stejnou práci jako slova „nekvalitní“, „nedůvěryhodný“ nebo „rizikový“. Takže tak.

Druhý příběh je též vratislavský. Jak si již čtenář této knihy povšiml, neuvádím většinou u použitých historek, minipříběhů a komentářů třetích osob jmenovitě, s kým jsem danou událost zažil či kdo konkrétně mě obdaroval vtipnou poznámkou, trefným přirovnáním nebo přesným postřehem. Prostě čímkoli, co podle mého dobře vystihuje to, o čem chci psát. Důvodů mám pro to několik.

Zaprvé, uvádění jmen není pro knihu samotnou důležité. Jde jen o drobná dobarvení hlavního příběhu. Případně vypointování, pokud mi zrovna chybělo mé vlastní. Autentičnost snad žádnému textu neškodí a spoustu těch postřehů bych sám vyfabulovat neuměl.

Zadruhé, při sbírání poznámek jsem se každého jednotlivě neptal, jestli mohu někdy příležitostně použít to, co jsem si zapamatoval.

No a zatřetí, nechci následně řešit s dotyčným či dotyčnou, proč jsem „raději nepoužil něco jiného“ z toho, co mi k tématu řekli a co jim samotným připadalo důležitější než mně, ale co jsem já třeba už dávno zapomněl, nezapsal jsem si to a tak. Selekci si chci nechat ve svém vlastnictví a nemuset ji obhajovat.

V tomto případě ale udělám jednu z výjimek. Právě proto, aby ten příběh nezněl tak, že se musel vymyslet, aby zapadl do kontextu. Následujících několik vět mi říkal známý představitel polské veřejné scény, někdejší polský premiér, ministr financí a také šéf polské centrální banky Marek Belka. Velice bystrý a vtipný pozorovatel a glosátor evropské i celosvětové reality. Bylo to na jednom jednání Rady ministrů financí, kdy jsem zastupoval naši centrální banku. V jakémsi malém kroužku v zákulisí jsme při pauze probírali kdeco. Čirou náhodou u toho byl i Belka a k mé narážce na stav někdejších Sudet v Česku pronesl zhruba toto: V Polsku považujeme za nejvyspělejší a nejrozvinutější části země ty, odkud Němci nuceně odešli po druhé světové válce a kam přišlo nové obyvatelstvo z východu. Vy, Češi, to máte opačně. Pro vás jsou právě oblasti bez vysídleného německého obyvatelstva ty nejzanedbanější. A jejich stav vás nejvíc traumatizuje. Naopak oblasti s původním českým obyvatelstvem jsou u vás ty vyspělé, upravené a vizuálně přijatelné. Až pochopíte tento rozdíl mezi Polskem a Českem, pochopíte možná, jak se my Poláci díváme na Čechy! Česko není východ a nebylo.

Vypadalo to jako bezděčný kompliment. Tak jsem poděkoval, dobře jsem si tu poznámku zapamatoval a připsal jsem si další k seznamu komplexů okolních národů. Navrch k tomu jsem byl vděčný.

Zaprvé za to, že někdo z Polska je schopen se takhle vcítit do uvažování Čecha. Osobně skutečně považuji stav mnoha oblastí, kde dříve žilo německy mluvící obyvatelstvo, za skvrnu na tváři naší jinak krásné země. Za ránu, která se ani sedm desítek let po skončení druhé světové války nezacelila, a ani k tomu jaksi nemáme našlápnuto. Se kterou se navíc mnozí smířili tak jako s narůstajícím množstvím graffiti v Praze. Smířili do té míry, že s tou věcí nechtějí nic dělat a nepovažují ji za potíž (zatímco Polsko přece jen ve zmenšování rozdílů mezi regiony ušlo zejména po vstupu do Evropské unie viditelně velký kus cesty). Přitom to evidentní vizuální i hlubší podpovrchový problém je, což snad potvrdí každý, kdo s otevřenýma očima jezdí třeba jen v létě a v zimě na domácí hory.

A zadruhé za to, že mi někdo otevřel oči. A řekl mi ve zkratce hodně o pohledu insidera na vlastní zemi a o pohledu jeho země na nás. Kus těch sympatických emocí směrem k Česku jsem pochopil, byť bych to jistě nepřeceňoval.

Já jsem zase kontroval, že si na Polácích na mezinárodní scéně cením, jak dokáží být ke své zemi loajální. Doma v Polsku se samozřejmě vedou zásadní politické souboje, které umí být docela nemilosrdné. A krvavější než u nás. Nepřátelé jsou nepřáteli doslova na život a na smrt. Ovšem na druhou stranu i velcí vnitřní nepřátelé dokážou na mezinárodní scéně (až na výjimky) táhnout za jeden provaz nebo si aspoň zbytečně nepřekážet, pokud je to v zájmu Polska. Po řadě debat s našimi severními sousedy jsem pochopil, že se v tom odráží historická zkušenost a že se z ní nejspíš dokázala polská elita mimořádně poučit, což je vlastně pro amatérské zájemce o dějiny povzbuzující.

Nesvornost, vnitřní krize a vzájemná znesvářenost polské elity vystupňovaná do extrému nahrávala všem vnějším nepřátelům a vedla na konci osmnáctého století skrze potupné a ponižující trojí dělení Polska až k úplnému zániku někdejšího velkolepého polského státu.

Jak mi řekl jeden ekonom nad asi druhým pivem Żywiec ve Varšavě: Polsko, to jsou velké, rozlehlé roviny. Tady se dají hranice posunovat o stovky kilometrů na západ nebo na východ během pár dnů či týdnů, když se armády dají do pohybu. A má země si zatraceně užila, jak takové šibování hranicemi vypadá. Nikdo nechce, aby se něco podobného kdy opakovalo. My máme geopoliticky jasno, pokračoval. Víme, kdo jsou naši skuteční či možní nepřátelé (myslím, že byla řeč zejména o Rusku a Německu) a o koho se musíme spojenecky opírat (to zase byla řeč o Spojených státech). Vaše české území, poloha českého státu jsou zhruba stejné posledních tisíc let, Čech tohle nemůže pochopit.

Celé mi to bylo srozumitelné a sympatické. Pochopil jsem, že Poláci umí hrdinně bojovat i tam, kde se my Češi radši schováme nebo zvolíme cestu přizpůsobení, jen abychom přežili. A po velkolepé prohře umějí Poláci také velkolepě trpět. Umějí srdnatě a s velkými emocemi zápasit i emocionálně plakat.

Češi nehrají vabank, proto nemohou nikdy vyhrát jackpot. Poláci tu velkou sázku udělat umějí, ale taky to může znamenat prohrát vše. Řekl bych proto, že Poláci více získávají v dobrých časech a Češi v těch špatných méně ztrácejí.

Samozřejmě, opakovaně jsem v Polsku slyšel ty oblíbené vtipy a historky narážející na předsudek o české zbabělosti: „Je fakt pravda, že Pražané zahájili povstání 5. května? Opravdu 5. května?? Když byl Hitler už pět dní po smrti?“ Nebo: „Víte, proč Češi nebojovali proti německým okupantům rozhodněji? Protože to bylo zakázané.“ Při jejich přednesu se zasměju jako správný Čech, který má přece nadhled a odstup od vlastních dějin. A kontruji nějakou anekdotou karikující český předsudek o polské nenechavosti: „Co je dobrého na zimě? Poláci mají ruce ve vlastních kapsách.“ Zase se zasmějeme a jdeme dál.

→Poláci, Češi a Švejk

Jak si správně povšiml již zmíněný Mariusz Szczygieł ve svém bestselleru o Češích, prototyp Švejka je postaven ne pouze na úctě k hodnotě lidského života, ale na absolutizaci hodnoty života. A tedy i na absolutní ceně, kterou má přežití. Kromě holého života či života komfortnějšího nemá cenu nic. A proto taky nemá smysl život jakkoli ohrozit a za jakoukoli cenu ho riskovat. Proto volá Švejk v závěru Steklého filmu Poslušně hlásím při náhlé dělostřelecké palbě tu geniální a nesmrtelnou větu: „Co blázníte, vždyť jsou tady lidi!“ V palbě působí to zvolání absurdně, přičemž pro Švejka je naopak absurdní především ta palba. Nemůžu si pomoci a nevím, jestli by si to naši severní sousedé přiznali, ale v tom polském přístupu k jednomu z nejznámějších českých literárních hrdinů se mísí dvě emoce: pohrdání, že lze věci takhle nehrdinsky „švejkovat“, i závist, že to nakonec přináší z hlediska přežití tak slušné výsledky.

Uzavřu historkou třetí, poslední. V roce 2012 jsem byl pozván do Polského kulturního institutu v Praze na jakousi diskusi. Myslím, že o euru. Řeč se logicky stočila i k jiným věcem. A jakýsi Čech z publika začal kritizovat malý mezinárodní rozhled Čechů a naše zápecnictví, které nám nedovoluje evropské události vidět ve správných souvislostech. No a hned se rozproudila debata o tom, proč se Češi nestěhují za prací tak jako Poláci, proč zůstávají raději doma a chybí jim pak ta zkušenost z „vandru do světa“. A jestli to jako nemají lepší ty země, kde nějaké procento mladé populace stráví jistý počet let v zahraničí. A jak pak zase zajistit, že se ti lidé vrátí. A tak pořád dokola. Akademickou debatu Čechů ukončil Polák v publiku krásným zvoláním: „My v Polsku to říkáme pořád, v Česku je prostě dobře. Proč by odtud kdo odcházel?“

kapitola 8

Češi a ti další

Samozřejmě by se daly psát další a další kapitoly o Češích a jiných národech. Koneckonců každý si může stvořit tu svou.

Jistě se mě leckdo může ptát, proč zrovna tady ten vztah nad rámec automaticky zařazeného sousedského vyzdvihuji a jiný pomíjím. Pokud by jako odpověď nestačilo, že jsem v řádcích dole prostě učinil svou osobní volbu, tak malý dodatek: V některých případech by to chtělo víc prostoru, než by odpovídalo celkovým proporcím této části knihy (to by byly hodně traumatizující vztahy nás a Srbů na pozadí novějších dějin), jinde mi zase přišlo, že bychom z hlediska politického vývoje a jeho turbulencí opakovali jen v reáliích jiné země mnohé z toho, co bylo tak jako tak o nás napsáno (třeba u Itálie). A ještě jinde mi zase nic nepřipadalo natolik zajímavého, aby cítil potřebu to zpracovat (frankofilové prominou, tak to mám u Francie). Těsně pod ryskou zůstal vztah nás a Maďarů (v částech předchozího textu i tak místy prosvítá). Tak třeba příště.

S Brity se smějeme

Jako kovaný anglofil – a nejen proto, že mi velkorysý britský daňový poplatník přispěl na nákladná studia tamtéž – nemohu především nezmínit hrdý Albion, tedy Velkou Británii.

Právě od Britů, kteří dost často jeví pramálo zájmu o vše, co se odehrává na východ od Rýna, jsem slyšel jedno srovnání, které mi zvoní v uších: Vy, Češi, nám přece rozumíte. Máte také tak trochu ostrovní mentalitu. Žijete v zemi, která připomíná „salátovou misku“ obklopenou horami uprostřed Evropy, a taky je vám občas jedno, co je za nimi. Tak jako my to máme s kanálem. Míněno tím, kterému tedy my na kontinentu poslušně po francouzsku říkáme Lamanšský, zatímco Britové po svém English Channel. Ostatně tyhle kontinentálně-ostrovní slovní hrátky mě nepřestávají bavit. U nás se nenápadnému odchodu z místnosti či společenské akce říká „zmizet po anglicku“, v angličtině se ovšem mizí „po francouzsku“.

Pokud existuje jedna silná společná délková vlna, jmenuje se smysl pro humor. Jak onehdy zcela trefně řekl Richard Drury (Týdeník Echo, č. 4/2018, s. 44), kurátor v Galerii Středočeského kraje v Kutné Hoře a kovaný Brit léta žijící v Česku: „Humor je tou nejúčinnější neprůstřelnou vestou dvou národů, které se štítí přímých střetů. Ironie se v průběhu let hluboce vsákla do českých a anglických tvůrčích projevů, od Monty Python po Karla Nepraše.“ Jak přesné. Ovšem pozor, britský humor je univerzální a snadno přenosný. A britské komedie srozumitelné a úspěšné všude na světě, což nepřekvapí nikoho, kdo se královsky bavil nad filmy z dílny Richarda Curtise nebo Rowana Atkinsona (Láska nebeská, Deník Bridget Jonesové či všechny variace na Pana Beana). Český filmový humor má přece jen častěji lokální ambici, a je tudíž orientovaný více „dovnitř“ než „ven“. Ale ironizování všeho v běžné komunikaci a u piva už ne, tam je naše blízkost. To je příjemné souznění. Pokud se různí lidé různých národností a různých osudů smějí u filmů či knih na stejných místech, je to skutečný znak porozumění. Schopnost nebrat se vážně a nemít žádné limity pro to, jak se shodit, je totální výhoda nás Čechů (i Britů) oproti jiným. Je naprosto odzbrojující. Jak lze zasáhnout nebo zranit někoho, kdo nemá žádné citlivé místo? Když z žádné rány, z žádného útoku na vlastní ješitnost nebude smrtelně krvácet, jen se zasměje a půjde dál?

Tento český smysl pro humor a ironii se projevuje ve schopnosti shodit i události, které jsou svou povahou skutečně spíše k pláči než k smíchu.

Ptají se takhle za války českého přisluhovače nacistů, proč Němci rozpustili tělovýchovnou organizaci Sokol. „Nešlo to tolerovat,“ praví český kolaborant, „vždyť je to tam samý žid. A ještě si to pořád hrdě opakují. To máte samé ‚upažid‘, ‚připažid‘, ‚vzpažid‘.“

V českém i britském kontextu ironie k smíchu, v jiných nepřijatelné vtipkování o příliš vážném tématu.

A kdybychom měli zapomenout na vše jiné, na jedno zapomenout nelze. Britové nás spolu s Američany opakovaně zachránili od katastrof, které jsme si na kontinentu sami způsobili. A to bez nároku na to, aby území, jemuž pomohli, následně sami ovládli.

Velikost nejstarší, nejodolnější a nejstabilnější evropské demokracie je především v tom, že minimálně v posledních dvou stech letech přes všechny peripetie a slepé uličky rozhoduje v klíčových dějinných okamžicích v zásadě správně. A stojí na správně straně. V případě Napoleona, Viléma II., Hitlera či Stalina to byla právě Británie stojící systematicky – a někdy zcela osamoceně – na straně rozumu, svobody a uměřenosti proti despotismu, falešným mesiášům a agresivním megalomanům schopným Evropu spolehlivě zničit. Dějiny ukázaly, že tento britský korektiv slouží Evropě často jako „krabička poslední záchrany“ či jediný zbylý záchranný kruh, když už nic dalšího nefunguje. Když se Britové rozhodli v roce 2016 opustit Evropskou unii, napadalo mě pořád dokola: Když není Evropská unie dost dobrá pro Brity, tak pro koho dost dobrá je?

Prostě být s Brity napořád zadobře nemůže naší zemi škodit a smát se s Brity bude zábavné kdykoli v budoucnu, ať už s nimi budeme sdílet jeden politický blok nebo ne.

„Amíci“ – ti, co roztáhli deštník nad Evropou a tolikrát ji tahali z bryndy

Američané pomohli nám Evropanům zdárně ukončit první i druhou světovou válku a pak i válku studenou. Kromě zmíněných Britů máme co splácet celému anglosaskému světu (Australanům, Novozélanďanům, Kanaďanům – i těm francouzsky mluvícím) a Spojeným státům obzvlášť. To, že udržují nad Evropou bezpečnostní deštník většinou za své a na své náklady, je jeden z největších bonusů, jaké Evropa ve svých dějinách dostala. A že jejich armáda byla v obou velkých válkách armádou skutečně osvobozovací, ne okupační, je dobré si stále připomínat. Bezpečně víme, že pokud zůstaneme svobodnou a demokratickou zemí, bude americká armáda vždy armádou pomoci, ne útlaku. Nemusí přijít včas. Nemusí dokonce přijít vůbec. Ale když přijde, pomůže.

Ve vztahu k onomu ochrannému deštníku se zase my Evropané chováme tak trochu jako černí pasažéři. Děsme se okamžiku, kdy jej ztratíme a kdy správa věcí obranných zůstane jen na nás samých. První, co začneme dělat, nebude obrana proti vnějšímu nepříteli, ale po tolikáté opakovaná chyba s rizikem vzniku katastrofy – začneme s pošťuchováním mezi námi Evropany navzájem.

Americká a anglosaská dominance platí v mnoha oblastech, nejen té vojenské. Stolní počítače pro každého, tablety, smartphony či sociální sítě – to všechno, co bereme jako samozřejmou součást života, přišlo zpoza oceánu. Nesčetné další příklady z oblasti masové kultury a zábavy, stravování či podnikání nechť si čtenář doplní sám. Anglosaský svět je stále světem dominantním. A to třeba i v oblasti finanční. Dobrých sedmdesát procent světových rezerv stále tvoří čtveřice anglosaských měn (americký, australský a kanadský dolar plus libra), tedy platidla zemí, jejichž populace představuje asi šest procent populace celosvětové. Smutné a trochu paradoxní je, že anglosaský svět na tuto výlučnost přestal být hrdý, dokonce si ji přestal uvědomovat. V zápalu vlastního sebemrskačství a omlouvání se za všechny skutečné či domnělé hříchy, jaké kdy spáchal. Začal mít pocit, že ta dominance je spíše jeho obžaloba. Ne vítězství jistého typu myšlenek nad jinými.

Cítil jsem to párkrát osobně, někdy dost silně. Živě si pamatuji diskusi na jedné akci banky HSBS v Hongkongu, kam jsem byl pozván jako řečník. Při večeři s kolegy, kteří pracují napůl v Londýně a napůl v tomto přelidněném asijském městě, jsem připomněl právě onu abnormální dominanci anglosaských měn v devizových rezervách všech zemí světa a slyšel jsem jedinou reakci: „No, to je pravda, ale ani nás nenapadlo se na to takhle dívat.“ A obě strany vlastně byly několik dlouhých vteřin překvapené pozicí té druhé a nechápavě na sebe zíraly.

Anglosaské nastavení hlavy

Ovšem pohled anglosaského světa na sebe sama je téma pro jiný text. Vraťme se k oné dominanci, která je zřetelná, ať už si o její oprávněnosti myslíme cokoli. K jejímu vysvětlení bude jistě existovat řada teorií. Ze své vlastní zkušenosti bych ale řekl, že tím hlavním rozdílem Anglosasů třeba oproti nám kontinentálním Evropanům je jiné myšlení či mentální „nastavení“. V anglicky mluvícím světě je mnohem běžnější pragmatismus, zdravý rozum a nedogmatismus. Snaha prakticky vyřešit konkrétní otázku dne. Vzít si čistý bílý papír a zkusit bez předsudků vytvořit úplně z nuly, z ničeho řešení. Jeden můj vážený exkolega tvrdí, že v dnešní Evropské unii již existují pouze dvě země, kde to dokáží: Velká Británie a Francie. O první EU nenávratně přišla a ta druhá často kreslí na ten bílý papír dosti zvláštní věci. Všichni ostatní jen papouškují, opakují, opisují či jedou v nějakých zaběhaných stereotypech.

Američan i Brit přemýšlejí o tom, kam se na každé křižovatce vydat. Němci a Rakušané jedou rutinně a do zblbnutí tam, kam jezdili vždycky. Když se jezdilo vždy doprava, pojede se zase. A opačně. V pozitivním i negativním. Koneckonců do omrzení opakuji postřeh, který mi předal můj velký učitel Pavel Kysilka: Němci nikdy nedělají malé chyby. Češi jsou v tomhle bohužel trochu podobní. Dělají povětšinou buď jen to, co dělali dřív, nebo to, co se dělá jinde. Jen jsou méně ukáznění a více improvizují. Ale v jádru se to neliší. Koneckonců příliš velká kreativita se v konzervativních zemích po zásluze trestá. Nové přichází zvnějšku, ne zevnitř. A tento stav světa se bezmyšlenkovitě bere jako samozřejmý. Proto si třeba nedělám iluze, že by další firma typu Apple vznikla v kontinentální Evropě.

Již výše zmíněný britský premiér Winston Churchill, zřetelný to dědic a též představitel pragmatických tradic své země, kdysi prohlásil o svých větších anglosaských partnerech za Velkou louží: Američané vždy udělají tu správnou věc, poté co nejprve vyčerpají všechny ostatní možnosti. I když je to sarkasmus, v němž je navíc troška pohrdání, je v něm také jasná naděje. Nakonec se udělá ta správná věc!

Ano, umí skvěle marketing, prezentaci a prodej věcí či myšlenek. Někdy i iluzí. Souvisí s tím produkce filmů? Jistě. A pak mají ještě jednu schopnost netržní, která je ale ekonomicky klíčová. Pro všechny, jimž je milá svoboda, umějí z řady důvodů udržovat snesitelný a přijatelný světový řád. Přičemž mnoho jednotlivců či zemí je z ekonomického i politického pohledu nakonec jen příživníky takového řádu. Pokud si mnozí stěžují, že tato schopnost je naopak odvrácenou stranou Američanů, s dovolením bych se zeptal: Který jiný národ světa by byl pro liberálně smýšlející lidi schopen udržovat řád snesitelnější? Čína? Írán? Saúdská Arábie? Brazílie? Rusko? Těžko. Mnohé světové události mě neodvratně vedou k závěru, že reálná hrozba menšího množství této „americké národní schopnosti“ v budoucnu znamená riziko mnohem nebezpečnější planety, která je horší k žití. Bude dobře, když budou Američané stát na naší straně. A my na jejich.

S Korejci geopoliticky trpíme

Aby vše nebylo tak jednostranně orientované za geografický západ, nabídnu ještě jedno srovnání. Češi jsou Korejci střední Evropy. Nebo jsou naopak Korejci Čechy východní Asie? V každém případě jsem tolikrát pocítil tu mentální blízkost s tolika obyvateli Korejského poloostrova, až jsem tomu začal trochu věřit. Podívejte se na mapu. Korejci mají na jedné straně Japonce – tedy „asijské Němce“. Disciplinované, organizované, pořádkumilovné, ctící hierarchii, odmítající chaos a vyrábějící superkvalitní výrobky všeho druhu a též dobré pivo. A kromě toho národ s jistými imperiálními ambicemi, utlumenými ztracenou druhou světovou válkou a demilitarizací. Jak jinak, Japonsko je koneckonců impérium, císařství. (Německo bylo dlouho také, vzpomínáte, že? To, aby těch podobností a válečných spojenectví nebylo málo.)

Na druhé straně zase Číňané, již dlouho pod vládou komunistů. Rozlohou i počtem obyvatel velká země, ze všech myslitelných aspektů neopominutelná a systémově významná, jak by řekl ekonom. Pořádkumilovná tolik ne, ale o to expanzivnější. Dosaďte si Rusko a máte z pohledu Korejce kulisy jako Čech ve střední Evropě. Z jedné strany něco jako Německo, z druhé něco jako Rusko. A skutečné Rusko navíc ze severu též. Jen z hlediska počtu obyvatel má tohle všechno asijské, ne evropské proporce. Korejci uprostřed, my uprostřed. Přičtěte, že jedna část korejské populace si zažila a stále zažívá svou bolestnou zkušenost s totalitou pod rudou hvězdou, a máte zase tak nějak asijské Čechy. Takže by mohla nějaká česká firma být jako Samsung? I bez zahraničního kapitálu? Proč tomu nevěřit.

Češi a Izrael – když se podaří něco velkého

Ten stát a jeho obyvatele nelze neobdivovat. Nijak zvlášť pohostinný, dosti suchý kus země bez zásob přírodních zdrojů, nacházející se navíc na jednom z nejvýbušnějších míst planety, obklopený ze všech stran stávajícími či někdejšími nepřáteli na život a na smrt. Ten kousek země Židé za pár desítek let proměnili v jeden z nejbohatších a nejvyspělejších států světa. Proti všem nepřátelům jej opakovaně se zbraní v ruce uhájili a stali se v daném místě za těch pár dekád ekonomicky a vojensky nejsilnějšími a politicky nezpochybnitelnými. Při tom všem udrželi svůj stát jako jedinou nekonfesijní, pluralitní demokracii široko daleko s plnohodnotným a svobodným politickým životem. Prostě zázrak, kdyby to neznělo skoro kýčovitě ve spojení se Svatou zemí klíčovou pro tři monoteistická náboženství (křesťanství, judaismus i islám). Židé střeží v Izraeli i základy naší civilizace a kultury a dělají to dobře.

Nechci se ani v nejmenším pouštět do polemiky, zda vytvoření Státu Izrael na území Britského mandátu Palestina (který Britové vybojovali na Turcích v první světové válce) bylo nějakým řešením „problému vyspělého světa“ na úkor zbytku Blízkého východu. Beru Izrael jako fakt stvrzený dějinami a opakovaně prověřený nezměrným odhodláním jeho obyvatel. Victor Hugo to kdysi trefil: „Jediná věc je mocnější než všechny armády světa – myšlenka, jejíž čas právě nadešel.“ A myšlenka rakousko-uherského novináře a zakladatele sionismu Theodora Herzla právě taková byla.

Pro nás Čechy či spíše Čechoslováky je povzbuzením, že jsme u začátku cesty k tomu neobyčejnému úspěchu mohli asistovat. Tajná a riskantní pomoc Československa Státu Izrael po jeho vyhlášení 14. května 1948 se stala legendou. Více pro Izrael než pro nás, což je možná škoda. Československo jako evropská zbrojní velmoc opakovaně a ve velkém dodávalo zbraně všeho druhu nově vzniklému státu, aby se ubránil útoku ze všech stran v první arabsko-izraelské válce, která byla klíčovým testem toho, zda tento nový útvar vůbec přežije. Připomeňme, že ta akce byla z československé strany opravdu mimořádně odvážná a diverzní, protože rezoluce OSN z roku 1947 zakazovala dodávku zbraní na celé území Palestiny, později pak do všech států Středního východu. Jinými slovy OSN jako tolikrát ve své historii říkala, že kdo už zbraně má, má je. Kdo ne, nesmí je získat. Pro Izrael tehdy ortel smrti.

Československo embargo porušilo a v tom porušení byla řada paradoxů. Dodávky realizovala již komunistická vláda po únoru 1948, v níž hlavním hybatelem událostí byl ministr zahraničí Vladimír Clementis, sám židovského původu. Ten byl pak popraven v roce 1952 v monstrprocesu se Slánským a uškodilo mu kromě jiného i to, že byl právě Žid. Komunistické Československo pomáhalo Izraeli zejména proto, že se zdálo, že by nově vznikající stát mohl přejít do komunistického tábora. Moskva to schválila. Nakonec k tomu ale nedošlo, garantem dlouhodobého přežití Izraele se paradoxně posléze staly Spojené státy, a Izrael se tak proměnil v arcinepřítele československých komunistů. Roztomilou ironií také je, že letadla, na nichž Izraelci ve své první válce bojovali, byly Avie C-199. Což nebylo nic jiného než původní obávaný a superúspěšný německý letoun Messerschmitt 109, osazený v Praze jiným motorem. Stejných pocitů ironie dějin ale člověk zažije v souvislosti s druhou světovou válkou víc. Kdo navštěvuje Berlín, ten samozřejmě zná ikonickou třídu Unter den Linden končící Braniborskou branou. Na této vpravdě historické ulici je dodnes zdaleka nejmonstróznější budovou ruské velvyslanectví, nad nímž ční ruská vlajka daleko převyšující jakékoli jiné státní symboly široko daleko. Nicméně doporučuji z ní zahnout do Wilhelmstraße, kde kromě českého velvyslanectví najdete též místa původního říšského kancléřství zastavěná v době Německé demokratické republiky nevkusnými paneláky sovětského typu. Tomu říkám pořádně a na dlouho se poraženému nepříteli pomstít. Asi stejný pocit paradoxu dějin museli mít mladí izraelští vojáci, když samotnou existenci jejich nového státu zachraňovalo de facto letadlo z výzbroje Luftwaffe.

Ten čin Čechoslováků si tam dodnes pamatují (stejně jako vzdělanci sympatie Masaryka k myšlence sionismu) a já jsem měl vždy u Izraelců pocit, že je výhoda, když o něco já nebo má instituce žádáme a jsem Čech. A to jak z hlediska sdílení informací, tak organizace velkých akcí. Z Izraele vždy někdo přijel a vždy na vysoké či nejvyšší úrovni. Opět – nesamozřejmé. Važme si toho, že můžeme být s touto mimořádnou zemí v mimořádných vztazích a já se přimlouvám za jejich kultivaci. Ne z čistě ekonomických důvodů a jen proto, že škodovka je asi nejprodávanější auto v Izraeli (oni umějí i počítat), ale prostě proto, že některé věci mají smysl samy o sobě.

V Jeruzalémě se prý hned každý cítí jako prorok a spasitel, tak jako v Hongkongu je prý hned každý přesvědčený milionář. Některá místa zřejmě mají svou energii. Já jsem ji necítil ani na jednom z nich. Ale ve světle mimořádně odvážné vojenské pomoci Izraeli – kdy jsme tak jako v Rašínových časech dělali něco jiného než ostatní a dějiny to nakonec ocenily – mě ve Svaté zemi přepadl spíš takový docela praktický smutek.

Cestou z letiště v Tel Avivu do Jeruzaléma právě obyvatele Prahy zamrzí, že na permanentně válkou ohrožovaném území jsou Izraelci schopni postavit 56 kilometrů dlouhou rychlodráhu spojující letiště s hlavním městem, zatímco my v klidné a bezpečné Praze jsme na trati z centra do Ruzyně ještě ani nekopli do země.

Češi a Rusové

Nezapomněli jsme při všech těch geografických výletech na někoho? No jistě. Rusko a Rusové. Těm věnujeme poslední část této světoběžné kapitoly.

Stalo se politicky korektní normou, logicky zejména po porážce nacismu a fašismu, že se snažíme nezobecňovat národní vlastnosti a národní charaktery. Neříkáme, že jeden národ je v něčem obecně lepší či horší než druhý. Veřejně a otevřeně fandit jednomu národu (a naopak nepřát druhému) můžeme ještě tak ve fotbale či při sportu obecně, v mnoha jiných oblastech se to ale nehodí. Přesto naše vlastní chování ukazuje, že své „národní náklonnosti“, své preference projevujeme svými peněženkami, a ne že ne. A peněženka, to je vždy pro ekonoma, jímž se cítím být, ta klíčová „hodina pravdy“.

→Vzpomínky na Afriku i Ameriku

A ty podobnosti etnické mohou být často širší, než by se mohlo zdát. Projížďka národními parky amerického středozápadu mi přinesla zajímavý postřeh: většinově je tahle turistika zábavou bělošských Američanů, a to v naprostém nepoměru k tomu, jaký podíl mají na celkové americké populaci. A turistů. Taky skoro v každém parku jsme alespoň jednou slyšeli češtinu. Překvapivě častěji než třeba italštinu. To tedy nevypadalo, že by Češi byli tak chudí, jak si sami namlouvají.

V Jižní Africe to bylo ještě vyhraněnější – přestože černošské obyvatelstvo tvoří osmdesát procent populace, v Národním parku Pilanesberg jsme nepotkali než bělochy a bílé turisty. Také jsem nechápal proč. Pak jsem si ale vzpomněl, co mi říkali místní v hotelu v Tanzanii, když jsme se bavili o návštěvě Národního parku Serengeti – čistě teoreticky, nedošlo na ni. „Víte, do národních parků jezdí bílí. My ne, my se těch divokých zvířat bojíme.“ Aha. Rána na komoru. Hned jsem začal přemýšlet, jak by asi na mě působilo, kdyby skupinka Jihoafričanů přijela do Evropy a začala se pídit, kde je možné se co nejblíž dostat k medvědům nebo vlkům. Asi bychom si taky ťukali na čelo. Jako si ťukali oni.

Ale opět – vzpomněl jsem si na doktora Emila Holuba a bylo mi alespoň jasné, kam jako Češi v africkém či americkém parku patříme.

Již jsme mluvili o Němcích, a řeknu to proto jednoduše: kdekoli jsem byl na světě, od Ameriky přes Asii po Blízký východ, všude platilo, že kdo chce mít kvalitní a luxusní auto, volí neuvěřitelně často německou značku. Nebo alespoň vůz, který deklaruje, že byl Němci vyroben – což není v době globalizace totéž. A neplatí to jen pro dopravní prostředky, ale pro řadu věcí, jež je třeba „vyprodukovat“. Turci se zase zdají být jako zrození pro pohostinnost, a tím pádem pro služby. Miliony lidí jim to dávají najevo svou náklonností k trávení dovolených právě v této zemi a preferencí jejich pohodlných aerolinií. Švýcaři, jimž jsme se též obsáhle věnovali, jsou geniální ve schopnosti vzbuzovat důvěru. A v udržování dlouhodobé stability v každém myslitelném ohledu, která pak působí nenápadně a přitom zcela přirozeně a automaticky. Ideál, pokud chcete někomu svěřit své peníze.

Inu a v jedné oblasti se mi zdají nedostižní Rusové. Jakmile je třeba vyniknout v disciplíně, která nezbytně vyžaduje kombinaci tvrdého drilu a zároveň citu pro „krásno“, od baletu přes operu a vůbec klasickou hudbu až po krasobruslení, nadprůměrně často najdete Rusa či Rusku, jimž je publikum ochotno aplaudovat a za jejich výkony platit. V tom je pro mě tajemství Rusů a Ruska: Věčné spojení bolesti a krásy. Utrpení a vznešenosti. Slz a elegance. Ponížení i velikosti.

Prostě samé kontrasty. Rozpory a paradoxy, kam se člověk podívá. Nic přímočarého a jasně uchopitelného. Pro člověka ze země uprostřed Evropy existuje zřejmě jakýsi strop toho, co může vůbec kdy o Rusku a jeho tolikrát umělecky ztvárněné „duši“ pochopit. Tedy já aspoň jsem na něj opakovaně narážel.

Pravdu najdeš v průměrné dědině

Rusko je nikdy neporažená a nepodrobená země. Přitom míra násilí jeho domácích vládců vůči vlastním obyvatelům občas přesahovala meze toho, nač by vnější utlačovatelé vůči ruskému obyvatelstvu možná měli odvahu jen pomyslet. Země mimořádné kultury a neopakovatelných uměleckých děl (se snad nejkrásnější melodií hymny široko daleko), ale i země mimořádného barbarství. Země skvělé techniky, technologie a posunování hranic lidského poznání za všechny meze, ale i země snažící se doslova porazit vědecké poznání vrchnostenským rozhodováním a politickým zájmům nenechat stát v cestě ani zákony přírodní. Země, jejímž největším nepřítelem je ona sama.

Rusko byste i díky jeho blízkosti raději drželi za ruku, než mu ukazovali pěstí. Ale přitom máte od okamžiku podání pravačky strach, aby vaši dlaň druhá strana nakonec samou láskou nerozmačkala. A proto ji spíš instinktivně zatáhnete zpět do kapsy. Země, kde je všechno možné a kde budete často překvapováni. A kde ode všeho najdete něco. Ale odkud toho zpátky domů chcete přivést nakonec překvapivě málo.

Osobní zážitek demonstrující to vše je z návštěvy Moskvy. A zejména pak Petrohradu (ano vím, dnes Sankt-Petěrburgu) a okolí. Shodli jsme se s ženou, že jen málo evropských měst je tak úchvatných a velkolepých. Nejde jen o monumentálnost a reprezentativnost paláců, chrámů a bulvárů. O to, jak vám každé místo naznačuje vaši vlastní malost a demonstruje svoji velikost. Vy jste tady jako ozdoba místa, ne místo jako nástroj pro váš pohodlnější život. Ale což, to by od někdejší carské metropole člověk možná čekal. Jde o to, že je to vše ještě navíc upravené, ze všech sil udržované a jakoby proti přirozenosti země čisté. V pražském metru v posledních letech bychom se věru měli v tomto směru co učit.

A pak ten ostrý kontrapunkt. To když vyjedete vlakem za Pitěr, jak mu Rusové říkají, a vystoupíte ve druhé či třetí vesnici za ním. V jedné z nejbohatších částí Ruska. A jste prostě na trochu jiné planetě. Zrezivělý, nepojízdný traktor uprostřed něčeho, co by mohlo být návsí, kdyby takový prostor ona dědina byla kdy schopna definovat. Kolem něj z jedné strany nikdy nesekaný kus trávy, z druhé někým odhozené dvě pneumatiky. Vyjetá prašná cesta okolo, v prvním větším dešti zjevně nesjízdná. Místní obchod, centrum života, je neuvěřitelným mixem architektonických stylů. Přední část, to je z půlky nedostavěný socialistický realismus natřený na oranžovo, připomínající naši Jednotu v horších časech. Ta ovšem navazuje na něco dřívějšího, co sice nestačilo spadnout, ale nikomu ani nestálo za to pokoušet se o zbourání. Domečky malé, dřevěné. Moskvič u jednoho, naše stará jawa u jiného a tak. Veřejné osvětlení obce slušné. Jedna lampa, jejíž drát vede k onomu obchodu, v němž je pravda výběr piv. I české tam mají.

Už jsem se naučil, že pěkné náměstí v hlavním či významném městě zemi nedělá. Osázet ho zelení, občas zamést a udržet elementární veřejný pořádek, to umí už skoro všude. Pokud chcete zjistit, jak daná země funguje v průměru, musíte ten průměr hledat a jít do menšího města nebo na vesnici. Podle rozdílu hlavní náměstí – malá vesnice často teprve poznáte ducha a trochu pravdivější skutečný stav země. Rozdíl mezi upraveností bavorské vesnice a Řezna není prakticky žádný. Mezi Sao Paulem a okolím je značný. Řekl bych, že přesná přímá úměrnost je tato: čím větší tento rozdíl, tím větší pravděpodobnost, že se nacházíte v chudší, zaostalejší či nějak vnitřně etnicky nebo sociálně polarizované zemi. Záměrně neříkám v zemi třetího světa. Hranice mezi třemi světy se stírá a kolonie indiánských mobilheimů v Arizoně nejsou o moc sympatičtějším místem pro život než řada opravdu zapadlých koutů Balkánu.

Nicméně rozdíl mezi Petrohradem, nádherným Petrodvorcem a tímhle vesnickým satelitem byl propastný. A to v samé podstatě. Ne, že by ta vesnice se zpožděním doháněla to bohatší město. Ale jako by se nacházela v jiném Rusku, s jinými pravidly a jinými zákonitostmi, a žádný proces přibližování snad ani neměl nastat. Jako byste si najednou mohli po sedmdesáti letech šťastného budování komunismus sáhnout na to, jak vypadá… ehm… kastovní společnost. Jedněch nahoře, druhých dole. Pánů a poddaných. Ne domnělých, jak jsme si říkali u Čechů, ale skutečných.

Zdroje jsou – ale kde a pro koho?

Navíc člověka praští do očí, že Rusko je jedna z mála zemí vysloveně oplývajících všemi přírodními zdroji, a přitom to není v běžném životě nikde vidět. I monarchie a teokratické totality na Blízkém východě jsou nuceny se o ropné či jiné bohatství se svým obyvatelstvem podělit tak, aby to vidět a cítit prostě bylo. V infrastruktuře, velkorysých sociálních programech či nadstandardních pracovních podmínkách pro zaměstnané „domorodce“. Nic z toho se nezdá fungovat v Rusku.

Brilantní postřeh vysvětlující tento paradox nabídl skvělý polský novinář a reportér Ryszard Kapuściński ve svém díle Impérium, když se snažil v roce 1993 popsat procesy, které čekají na Rusko při jeho transformaci z tuhého plánovaného hospodářství na ekonomiku tržního typu (Kapuściński, 2018, s. 319–320):

„… třetím procesem bude hospodářský vývoj sám. Označuji ho neobratným termínem – rozvoj enklávový. Ve vysoce vyspělé společnosti, jako je například Nizozemí nebo Švýcarsko, vidíme, že nás obklopující realita je na vysoké úrovni: domy jsou dokonale omítnuté, okna všude náležitě zasklená, asfalt na vozovce rovný a pásy zřetelně vyznačené, všechny obchody dobře zásobené, v restauracích je teplo a čisto, lampy na ulicích svítí a tráva v parcích je rovněž zastřižená. V zemi s enklávovým rozvojem vypadá krajina jinak. Mezi oprýskanými činžáky stojí luxusní banka, elegantní hotel obklopují špinavé ulice zastavěné chatrčemi, z jasně osvětleného letiště se vjíždí do tmavého, nepřívětivého města, vedle zářící výlohy firmy Dior jsou špinavé, prázdné, neosvětlené výlohy místních obchodů, vedle impozantních limuzín staré páchnoucí a přecpané městské autobusy. Kapitál (hlavně cizí) si tu pro sebe vytvořil voňavé a zářící útočiště, právě tyto dokonalé enklávy, ale zemi jako celek rozvíjet nemůže a ani nechce… a přitom je tato země bohatá na suroviny – ropu, zemní plyn, železnou rudu. Jsou to však suroviny, jejichž těžbu lze snadno monopolizovat, v případě silného byrokraticko-autoritativního státu je zmonopolizuje stát. Takže jak špatná půda, tak i její bohatství nepřejí lidu, naopak podporují silnou státní moc. To je jeden z velkých paradoxů Ruska.“

Když si člověk uvědomí, že Ryszard Kapuściński svůj text dokončoval na samém začátku ruské transformace, znějí jeho slova, psaná spíše intuitivně, z dnešního pohledu téměř prorocky. Jen monopolizace těžby surovin šla nejprve oklikou přes privatizaci za prezidenta Borise Jelcina po následný návrat řady koncesí do rukou státu za prezidenta Vladimira Putina.

Plný paradoxů je samozřejmě i vztah nás Čechů k Rusům. Je rozptýlen od osvoboditelské až do okupační polohy, případně hezky z obou poloh namixován a uhněten. Tolikrát jsem zažil na běžné dovolené, že běžní Češi na běžný fakultativní výlet nechtějí jet s běžnými Rusy, že to přesahuje kategorii náhody. Většinou nemají rádi jejich hlučnost, výstřední jednání a přehnanou, na odiv chováním i oblečením stavěnou mentalitu „velkého národa“. A jak jsme si již řekli výše, v těchto běžných situacích je jim mikronárod německý vlastně bližší. Oblečení spíše sportovní, pohodlné, praktické, nevyzývavé. Pokud Rusové a zejména Rusky dávají najevo oděvy, obuví, šperky (čím více zlata, cingrlátek a zdobnosti, tím lépe), mobily či gastronomickou volbou, jak důležitá je reprezentace a to, jak věci navenek vypadají, jak podstatné je dát osobní status hodně viditelně znát, jsou od většinou uměřených Čechů mentálně tak daleko, že dál už být ani nemohou.

Na druhou stranu řada domácích podnikatelů s velkou hrdostí a uspokojením potvrdí, že právě v Rusku (a některých státech bývalého Sovětského svazu) se jim může nejsnáze a skoro jako na jediném místě světa stát, že výrobek se značkou „Made in Czech Republic“ je bez nutnosti přesvědčování vnímán jako produkt z hlediska kvality německý, jen za lepší cenu. A čeští výrobci jako nositelé nepřerušené rakouské a československé průmyslové tradice. Co jiného při budování národního sebevědomí potěší více, že?

Havlíček a Masaryk – čeští proroci

V jednom podstatném je ovšem Rusko dokonalým protipólem naší země. V hodnotě lidského života. V ceně lidské důstojnosti. Jestliže jsme v česko-polské pasáži konstatovali, že Poláci kroutí hlavou nad tím, jak je pro Švejka hodnota života a pohodlí absolutní, tedy neexistuje naprosto nic, kvůli čemu by mohl být život nebo větší komfort obětován, v Rusku je to často právě obráceně. Hodnota jednoho lidského života je při boji za velké věci naopak absolutně nulová. Nebo se nule limitně blíží. Rusko totiž řady svých úspěchů dosahuje prostě kvantitativně, ne kvalitativně. Nasazením většího počtu těch, kteří jsou sami pod větším tlakem. Ne efektivnějším nasazením menšího počtu.

→Jak se v Rusku a Česku vraždí

O vnímané a lidmi v realitě naplňované hodnotě života a zdraví jsme již mluvili v souvislosti se statistikou násilných trestných činů u nás. Tak jen pro letmé srovnání. Zatímco v Česku připadá na jedno sto tisíc obyvatel ani ne jeden zavražděný ročně (a počet vražd se nějakých dvacet let snižuje), v Rusku je to dlouhodobě více než desetkrát tolik, což je mezi evropskými zeměmi naprostý unikát! S větším odstupem v řadě za Ruskem jsou další bývalé země Sovětského svazu, například Bělorusko či Moldávie. Mezi zeměmi Evropské unie pak v negativním slova smyslu vyniká Litva, také někdejší část Sovětského svazu. V ní se lidé dlouhodobě „vraždí“ zhruba šestkrát až sedmkrát častěji než u nás. Dramaticky více, než je unijní průměr. Česko je naopak na úplně opačném konci žebříčku a vychází jako stát, kde je nejen celosvětově, ale i celoevropsky malá pravděpodobnost, že by člověka mohla potkat ta tragédie, že by mu někdo usiloval o život. Výjimečnost Ruska spočívá v tom, že svým počtem vražd vzhledem k velikosti populace úplně vypadává z obrazu svého kontinentu. A nepomůže ani, pokud budeme Rusko zeměpisně správně brát jako evropskou i asijskou zemi. Tímto ukazatelem měřeno jsou totiž jak Evropa, tak Asie v průměru nejméně násilné kontinenty světa. Byť i v Asii jsou výjimky jako Mongolsko či Filipíny a válečné země jako Afghánistán a Irák. Naopak Afrika a Latinská Amerika vycházejí jako světadíly nejnebezpečnější. A právě mezi ně Rusko patří, spíše k Pobřeží slonoviny a k Jižnímu Súdánu než ke zbytku Evropy.

Je kruté to říci, ale nezměrné ztráty Sovětského svazu na lidských životech za druhé světové války byly dány také Stalinovým způsobem boje, v němž bylo třeba vyhrát za každou cenu. Za každou! Jakoukoli! Například popisy bitvy u Stalingradu naznačují, že to byl v danou chvíli asi jediný způsob boje, který mohl vést k vítězství, k obratu ve válce. Ale bez naprosto absolutní moci nad lidmi a jejich životy by to nebylo možné. A kdo není schopen být podobně krutý k vlastním jako k cizím – velké množství, absolutní tlak a nulová hodnota života – nikdy nemá šanci vyhrát.

Nic přitom zřejmě není naší dnešní mentalitě vzdálenější. Opravdu těžko říci, kdo a z jakého důvodu by byl ochoten v našich podmínkách zaplatit za vítězství jakoukoli cenu. A je otázka, zda má takové zadání vlastně smysl. Ono jaksi dává smysl v ruských reáliích, těžko v našich. Na úsečce mezi Švejkem a Stalinem jako dokonalými protiklady jsme blíž tomu prvnímu, a mnohé z Ruska proto nikdy nepochopíme.

O to zajímavější je vracet se k postřehům těch, kteří se zejména v době národního obrození obraceli k Rusku jako k panslavistické naději na spasení českého národa, jenž začal budovat svou novou identitu. Je pikantní, že někteří v této naději na klíčovou roli Ruska setrvali do konce života, nebo alespoň do definitivního vítězství bolševiků po roce 1917 (jako první československý premiér Karel Kramář), zatímco jiní prošli cimrmanovskými fázemi očekávání a zklamání z Ruska dříve. A je též zajímavé, že téma ideálního vztahu k Rusku zůstává předmětem politických kontroverzí i dnes, jakkoli mnozí velcí duchové, alespoň nominálně uznávaní napříč politickým spektrem, dávno zaujali v této diskusi kategorické stanovisko.

Původní text poslouží v tomto případě zřejmě lépe než jakákoli interpretace. Ocitujme nejprve opět Karla Havlíčka Borovského a jeho již zmíněný článek Slovan a Čech, který v době vydání vyvolal hotovou bouři mezi domácím obyvatelstvem, protože – jsa ovlivněn Havlíčkovou strastiplnou cestou do Ruska – naprosto a dokonale střílel do veškerého panslavistického blouznění v tehdejších českých zemích rakouského císařství (Morava, 1991, s. 49):

„Ruští panslavisté totiž… jsou pevně přesvědčení, že jednou všechny slovanské země v moci své míti budou! (…) Tito pánové počínají všude místo ruský říkati a psáti slovanský, aby pak místo slovanský zas také ruský říci mohli.“

Nebo na jiném místě stejného textu:

„Dosvědčiti však mohu, že Rusové s ostatními Slovany nikoli bratrsky, nýbrž nepoctivě a sobecky smýšlejí. Jak směšno, jak neprakticky bylo by tedy s tajným nepřítelem svým, který rouchem bratrským chtivost svou jen zakrývá, bratrovati se!! Přiznám se, že mi Maďaři co zjevní nepřátelé… jsou milejší než Rusové, kteří s jidášským políbením přicházejí – nás vstrčiti do kapsy.“

Havlíčkova slova jsou, jak je u něj zvykem, velmi nediplomatická, velmi přímá, velmi rázná a velmi jednoznačná. Z pohledu dvacátého století jde navíc o prognózy či odhady až mrazivě přesné. Havlíček odhalil, že pod kabátem slovanské vzájemnosti je na straně ruské elity, která je dle něj zcela odtržená od života prostého ruského lidu, o nějž neprojevuje sebemenší zájem, pouze dychtivost rozšiřovat ruské impérium.

Poznat běžný život v Rusku, a udělat si na něj tak názor z první ruky se vydal též Tomáš Garrigue Masaryk a pořídil z cesty monumentální dílo Rusko a Evropa. V dané době byla tato kniha brána jako jedna z nejlepších studií o Rusi v celém západním světě a byla hojně překládána do jiných jazyků. Ostatně Masaryk měl, jak jsme si již řekli výše, mezinárodní přesah a mezinárodní ambici. Chtěl ovlivňovat diskusi nejen doma, ale i v zahraničí. Což se mu dařilo.

V tomto nakonec tak populárním díle neváhal vyznat se z překvapení, které na něj v Rusku čekalo čekalo (Masaryk, 1995, s. 10–11):

„… musím doznat, že Rusko mi bylo a je nejzajímavější zemí; návštěva v Rusku mě mnohem více překvapila, ačkoli jsem Slovan, než návštěva v kterékoli jiné zemi. Anglie, Amerika atd. mě vůbec nepřekvapily; i nejnovější věci připadaly mi jen jako zřejmé pokračování v tom, co vidím a prožívám doma. Jinak Rusko: ačkoli jako Slovan vyciťuji v ruské literatuře, jak se domnívám, zcela dobře to, co nazýváme duchem jazyka a národa, ačkoli mi ruský život, jak jej vyciťuji z děl ruských spisovatelů, podává také můj vnitřní život citový, pokud je slovanský, s intimností právě slovanskou a způsobem mně vlastním, přece mě Rusko překvapilo! Evropan, žijící s přítomnou dobou, bezděky již obrátil své myšlenky k budoucnosti; anticipuje závěry k daným premisám historickým – v Rusku je přenášen do minulosti, často do středověku, a to se pak jeví úplně jinak než moderní život nejpokročilejšího Západu. Tento celkový dojem nemůže snad být zesílen v nekřesťanských zemích asijských a afrických, poněvadž jsou právě jiného rázu, kdežto Rusko má ráz stejný, tutéž jakost, Rusko je, čím Evropa byla…“

Přestože to vše může působit dosti temně a pesimisticky, nemělo by finále této kapitoly takto vyznít. Zřejmě nejlépe to opět shrnul Ryszard Kapuściński (2018, s. 321), a proto mu dejme poslední slovo:

„Přesto se však před Ruskem rýsuje optimistická budoucnost. Velká společenství mají velkou vnitřní sílu. Mají v sobě dostatek životní energie a nevyčerpatelné zásoby sil, aby se vzchopila z nejtěžších porážek a vymanila z nejtěžších krizí.“

Polský novinář se specifickým polským pohledem na svět nepřeje Rusku nic víc, než aby bylo prostě normální zemí. Zřejmě dlouhá cesta, ale co jiného si můžeme všichni přát než právě to.

kapitola 9

Jára Cimrman,
český génius s tak trochu německým jménem

Těžko říct, jestli si to uměli představit. Jestli si to vlastně představovali. A hlavně, jestli to vůbec bylo představitelné!

Myšlenka na založení Divadla Járy Cimrmana se poprvé objevila 29. října 1966. Přišel s ní jeden z klíčových otců zakladatelů Jiří Šebánek. Slyšeli to další tři: Zdeněk Svěrák, Ladislav Smoljak a Miloň Čepelka. Divadlo vzniklo o rok později. A autor myšlenky nakonec zejména po neshodách se Smoljakem divadlo opustil. Skupiny velmi silných individualit bývají nestabilní. Ti, co jsou na úplném začátku, občas nevydrží až do hvězdné hodiny. Beatles nebo Pink Floyd by mohli vyprávět.

Ale ostatní tři zůstali a vznikla legenda. Natolik mimořádná, natolik excentrická, natolik neopakovatelná, natolik se vymykající všemu, co znají dějiny české kultury, že nesnese srovnání. To mystifikační divadlo nelze k ničemu přiřadit, s ničím porovnat, dát do jakékoli kategorie podobných a příbuzných. Je to kategorie sama pro sebe.

→Cimrman před Cimrmanem

Předobrazem Járy Cimrmana prý byl jistý Alois Beer. Český písmák z Dobrušky a amatérský malíř. Hodně cestoval a po návratu domů se stal typickým všeumělem. Prý byl dřevosoustružníkem, řezbářem, brejlařem, malířem a kdečím dalším. Vše si zapisoval, kreslil, poznamenával. Zůstala po něm hromada popsaných a pokreslených sešitů. Taky ho zajímaly technické novinky, fotografie, všechno.

Asi byl podivín, vymykal se. Vše dělal poctivě a se zápalem, jak jen nejzanícenější amatér a nejpoctivější netalentovaný všeuměl dokáže. V ničem se neproslavil, jen jeho záznamy zaplnily místní muzeum. Na malém městě jasný exot a jistě předmět posměchu všech „normálních“ a „spořádaných“.

Jako pravzor neexistujícího českého génia byl Beer dokonalý. To je přece ono. Zkusme si představit, že by ve všem, co Beer dělal, byl i úspěšný a ve všem by vynikl. A přitom by byl odtud, od nás. Tu představu přeneste na papír a pak na prkna a máte: Járu Cimrmana!

Jako Beer má německé jméno. Jen už počeštěné. Je taky ze Sudet (samý Tanvald a Liptákov, stejně jako Beerova Dobruška). Jako Beer vše umí, vše zkusil. Jako on si vše zapisoval. Jen se to jeho dílo, alespoň částečně, následně „objevilo“ a docenilo. Hned je vidět, že překonal všechny a všechno. Jen se o tom prostě svět nestačil dozvědět. Génius z kůlny. Naplnění snu všech s komplexem malých. To velké se může stát i TADY. Není třeba Harvard, Oxford ani Silicon Valley. Gigantický duch může být jeden z nás. Vypadá jako my, mluví jako my. Stodola je mu laboratoří. Hospoda přednáškovým sálem.

Ta mystifikace sama vykazuje několik prvků autorské geniality:

a)Je tak přesvědčivá, že jí člověk napoprvé může uvěřit. Není to jenom prvoplánová legrace. Vtip vznikne až z dobře vymyšleného obsahu. Není sám obsahem. Tak to funguje třeba i v oblasti trapnomagie. Nestačí být jen jakokouzelníkem, který baví tím, že žádný trik neumí udělat správně. Vtipný je teprve, když je dobrým kouzelníkem, a ještě k tomu si z dobře zvládnutých iluzí udělá legraci. Stejně tak u Cimrmanů. Celé to musí být míněno vážně. Až na to, že není.

b)Pomáhá ventilovat nějaký typ kolektivní frustrace. My bychom taky chtěli být pyšní na českého Edisona. Taky mít svého Nobela. I svého Grahama Bella. Přece není fér, že nemáme. Proč si aspoň nezkusit zahrát na to, že svět je spravedlivý a mít ho můžeme?

c)Jde na to přes humor, vtip, nadsázku. Čili staví na něčem, co lidi v dané skupině spojuje. Co je součástí jejich identity. Což schopnost nebrat se úplně vážně v českých podmínkách naplňuje. Už jsme o tom mluvili: smích nás spojuje a kultura též. Ona totiž ta frustrace popsaná v bodě b) by se dala uměleckým ztvárněním i zvětšit, stát se tíživější nebo nesnesitelnou. Takhle je naopak zmenšena. Zmizí. Přes výfuk hrtanu s malou zastávkou na hlasivkách vyjde z těla ven. A je pryč jako netoxický plyn.

Karel Čapek napsal, že humor je „nejdemokratičtější z lidských zvyků“. Je jako „sůl země, a kdo je jím dobře prosolen, uchová se dlouho čerstvý“. Jaká pravda. Když jsme v předchozích kapitolách hledali to málo, co nás jako Čechy může spojovat, hromadná schopnost nebrat se úplně vážně a vystavit testu vtipu úplně všechno zůstala jedním z hlavních kandidátů.

A to divadlo a jeho zakladatelé pomáhají, aby veřejný prostor nebyl zbytečně jedovatý, zbytečně zamořený. Lze vůbec dosáhnout víc?

Sigmund Freud rozebíral vtip jako nástroj duševní slasti. Jako potěšení pro hlavu. A sepsal mnoho stran, kde jednotlivé vtipy detailně analyzoval. Jakmile ale vtip začnete rozebírat, přestane být vtipný. Jemu se to v tomto výkladu rozhodně povedlo.

Minimálně upozorněním na duševní slast však připomněl, že dobrá legrace je vysoká zábava ducha. Proto také vtipní lidé nebývají hloupí. Chytří a vzdělaní lidé nemusejí být vtipní. Opačně to ale neplatí. Kdo je mimořádně vtipný, je i mimořádně inteligentní.

Rozhodně ovšem nemá smysl ve freudovském duchu zkoušet přijít analytickým rozborem na to, proč je humor Svěráka a Smoljaka tak univerzální, tak přenosný, tak nakažlivý, tak hluboký. Rozmontováním jakékoli jejich divadelní hry na písmena se to zjistit nedá.

Rozšroubováním Mozartovy opery na tóny také neodhalíte podstatu jeho geniality. Kdyby to šlo, mohl by každý za pár korun koupit v knihkupectví návod na složení Dona Giovanniho. Kdyby bylo možné pochopit investorskou genialitu Warrena Buffetta, mohl by ji každý kopírovat a být miliardářem, že.

Bez snahy planě a marně analyzovat tedy možná jen dva osobní postřehy k podstatě trvající síly vlivu textů Svěráka a Smoljaka na mě a pro mě:

a)Pravdivost a realističnost. Dilemata, která ve svých hrách řeší, jsou skutečná dilemata. Jsou to reálné otázky, opravdové problémy filozofie, duchovního i běžného života, na které často neznáme odpověď, a vlastně nás to tíží. Prostý výběr z klasiky zde:

„Jsem zapřisáhlý ateista. Až se bojím, že mě Pánbůh potrestá.“
„Neschopnost udržet myšlenku, neschopnost myšlenku opustit.“
„Jak chudák do ještě větší nouze přišel.“
„A ještě jim řekni, že nikdy nebylo tak zle, aby nemohlo být ještě hůř.“
„My nesmíme ani naznačovat.“

A mnoho dalších. Všechno existenciální témata par excellence nebo témata odžitá. Rádi bychom věděli, co s nimi. Nevíme. Tak se aspoň můžeme té tíze zasmát. Realističnost je zajímavá i v detailu podání. Všimněme si, že hierarchie přednášejících v prvních částech představení z hlediska akademických titulů přesně odpovídá jejich významu v samotném akademickém prostředí a významu či senioritě jednotlivých členů divadla. Svěrák a Smoljak mají přiděleny tituly profesorů, Jaroslav Weigel je docent, mladší členové bývají doktoři či inženýři. Ve vší té legraci je to vše postaveno realisticky, prostě vážně. Teprve to dodává každému vtipu sílu.

b)Naprostá konzistentnost. Téměř nic není slabé. Vše si udržuje úroveň. Je to skoro jako u golfistů. Také se říká, že ti nejlepší jako Tiger Woods jsou prostě nikoli jen dobří nebo výborní občas. Musejí si udržovat úroveň dlouhodobě. Být konzistentní. V případě celého díla Svěráka a Smoljaka je ta konzistence, ta dlouhodobá úroveň mimořádná a mimořádně obdivuhodná. Nejen v divadle Járy Cimrmana. Obecně. Všechny filmy, které napsali nebo udělali, jsou ve zlatém fondu. Od Jáchyme, hoď ho do stroje přes Na samotě u lesa, Vrchní, prchni a Kulový blesk až po Nejistou sezónu. A další a další. Prostě všechno je zatraceně dobré a zatraceně nadčasové.

Jejich vliv na kulturu naší země je natolik mimořádný, natolik hluboký a vsadím se, že i natolik trvalý, že to skoro nemá ve dvacátém a dvacátém prvním století obdoby.

Stačí pro to prostý důkaz: Na dvou místech v textu této knihy se objevily „hlášky“ z autorské dílny Svěráka a Smoljaka. Jednu z nich jsem přiznal, druhou ne. Tu nepřiznanou může hledat čtenář sám. To podstatné je, že obě působily určitě natolik přirozeně a natolik automaticky zapadly do textu, že naplňují to zásadní, co je pro tvůrce slov a myšlenek největším oceněním: prostě jsme je vzali jako součást běžné mluvy, jako běžný nástroj dorozumívání. Jako trvalé rozšíření a obohacení jazyka. Je to jako ono zlidovělé „neudělalo se mi dobře“ Jana Wericha nebo „pláč na špatném hrobě“ Felixe Holzmanna. Jen myslím, že po Svěrákovi se Smoljakem těchto zlatých přídavků k řeči obecné nakonec zůstane víc.

Málokomu se poštěstí, že se stane přímo spolutvůrcem národní identity! Jim se to podařilo.

kapitola 10

Češi a 10 + 1 pravidlo
pro ještě lepší budoucnost

Úskalí každého shrnutí je dvojí. Buď je stručné a přitom dost výstižné samo o sobě, pak je otázka, proč číst celý text. Nebo naopak neshrnuje dost přesně a hutně, pak je otázka, proč nebylo napsáno trochu líp a autor si s ním nedal víc práce.

A tak se na závěr pokusím prosmýknout se mezi oběma těmito slalomovými brankami a zůstat na trati. Zkoušel jsem si nedávno představit, jak bych na krátké ploše někomu předal ve stručnosti sumář silných a slabých stránek Česka. Ten nabízím nejdřív.

K němu pak na základě všech hlavních bodů knihy jakýsi seznam. Ty prý lidé v textech rádi. Prostě sadu doporučení, jak udělat dobré Česko ještě lepším. Pokud začíná někdo číst od konce, třeba ho to přiměje vrátit se na první stranu.

Nejprve tedy slíbený sumář.

Česko má četné silné stránky. Je to krásná, bohatá, klidná, bezpečná, svobodná a ve většině ohledů nadprůměrně fungující země světa. Země, v níž stále vládne kultura práce, kde si vážíme opravdu pracovitých lidí. Země, v níž se netoleruje zjevná nespravedlnost. Země, v níž žije nadprůměrně vzdělané, z hlediska životního stylu výjimečně tolerantní a přitom přiměřeně konzervativní obyvatelstvo, které je často ostražité k nebezpečným úletům.

Má ovšem i slabé stránky. Odvrácenou stranou výše napsaného je, že si to vše české obyvatelstvo většinou neuvědomuje a nechá se opakovaně unášet vášněmi, které vyplývají z nedostatečného sebevědomí, podceňování a málo realistického vnímání sebe sama a z instinktivní nedůvěry vůči všem okolo a jejich pohnutkám. Též z nepochopení odpovědnosti za společný osud a z dětinské snahy nedopustit, aby kdekoli cokoli příliš vyčnívalo nad průměr. Může-li každá země teoreticky stoupat do nebe, pak Češi mají své nebe nízko.

Hlavním rizikem pro nás Čechy zůstává, že než si ty své nesamozřejmé silné stránky, uvedené výše, stihneme vůbec uvědomit, může Česko o mnohé z nich přijít. Ne zásahem zvenčí, ale v důsledku naší vlastní laxnosti, pohodlnosti a také duchovní vyprázdněnosti, která vede k neustupující víře v extravagantní šamany a spasitele prodávající prázdno.

Není toho moc, co nás může dlouhodobě stmelovat. Ale smysl pro humor a vědomí příslušnosti k dobré zemi na roli tmelu určitě mohou aspirovat. A společná kultura. To není nakonec zas tak málo.

Dějiny k nám nejsou tak kruté, jak si namlouváme. Máme v nich často i štěstí. Jen si ho neumíme uvědomit a vychutnat. A ještě jsme se tak docela nedokázali srovnat s blahobytem a jeho důsledky.

Ukázali jsme si, že vedle sebe nemáme zjevné nepřátele, což je historicky příjemná a pro Čechy ne zcela běžná okolnost. A že máme potenciál, ukrytý uvnitř této země a jejích obyvatel, na němž je možné stavět. Vrchností i lidem už jsme si sami.

Připomínáme ptáka, který je venku z klece, ale pořád váhá, jestli se opravdu rozletět. Když je na zemi, je frustrovaný, že jiní jsou výš. Ale zároveň nechce zkusit máchnout křídly, protože to přece dlouho nedělal a hrozí, že by odlet nemusel zvládnout. Přestože vidí, že ti nad ním nejsou o moc jiní než on sám. A tak je frustrovaný i z nich, i z té neochoty let risknout. Co s tím?

Nabízím návod v podobě desatera pravidel:

1.Začněme si konečně věřit! Jen tak nám budou věřit i jiní. Nikdy nemůže mít úctu ostatních ten, kdo ji nemá sám k sobě. Pokud chceme mít jako Češi vyšší cenu ve všech ohledech, musíme ji mít nejprve ve vlastních očích. A pokud v naší ateistické a atomizované společnosti máme potíž najít společný předmět víry, co třeba začít věřit ve vlastní zemi? V nás samotné?

2.Opusťme definitivně obraz o zlých cizácích a jakési zlé vrchnosti, kteří jen přemýšlejí, jak nám škodit. Je to výmluva pro to nedělat nic pořádného doma. Už není důvod pasivně trpět. Nikde nablízku nejsou zjevní nepřátelé, kteří nás chtějí zničit. A pokud má problém euroamerická civilizace, máme ho taky. I nás se týká, i my bychom se měli podílet na jeho řešení.

3.Nebuďme černými pasažéry. Ani v metru, ani ve společném domě, ani v obci, ani ve státě. Všude buďme klienty, akcionáři, sebevědomými občany a spoluvlastníky. Těmi, kteří platí férový podíl na společných nákladech a zároveň se chtějí účastnit rozhodování.

4.Přestaňme si namlouvat, že celý problém naší země je v tom, že nás v ní někdo o něco okradl či permanentně okrádá. Je to jen další laciná výmluva pro to, abychom se zbavili odpovědnosti za vlastní osud. Češi jsou bohatí lidé žijící v bohaté zemi. Jen si to zatím neuvědomili. Je to na nás.

5.Nesnažme se jen kopírovat ostatní. Lepší je toužit po tom, aby ostatní kopírovali nás. Tato země byla historicky opravdu důležitá a byla lídrem dějinných procesů, když její elita měla chuť a vůli dělat věci po svém, jinak a klidně dříve než ostatní. Nejen imitace, ale i inovace! Dělejme věci, které mají šanci uspět i jinde, nejen doma. Pokud je někdo naučen, že lepší je nevyčnívat, ať na to zapomene. Vyčnívat může být fajn.

6.Volme ty, kteří mají dlouhodobý pohled a výhled. Ne ty, kteří myslí na nejkratší horizont a nejrychlejší zisk. Přežít krátké období Češi zvládají bez problémů sami. Na to žádné lídry nepotřebují. Krátkozrakost v politice dlouhodobou velikost zemi nepřináší.

7.Buďme tvůrci vlastního osudu, ne jeho pasivními příjemci. Už žádný malý český člověk, ale prostě český člověk! Buďme patrioty v dobrém slova smyslu – s úctou k vlastnímu prostoru, bez ponižování se před jedněmi a povyšování se nad jiné.

8.Važme si těch, kteří si nás též váží nebo nás chrání. A buďme s nimi zadobře (s Poláky, Izraelci, Američany a dalšími), nedá to velkou práci.

9.Nečekejme na zázraky. Zázraky tvoří lidé. Vytvořme si je sami.

10.A hlavně: nenechme se koupit. Důstojnost v očích svých i těch okolo má jen ten, kdo se snadno koupit nedá.

První dodatek k tomuto desateru může znít s mírnou nadsázkou takto:

11.Vydejme se na zkušenou. Pokud už máme utratit peníze za nějaký velkolepý veřejný program, pak tedy pošleme všechny dospělé Čechy na cestu kolem světa. Třeba taková cesta nejsnáze pomůže dosáhnout prvního bodu, a tím i zbytku seznamu.

Pokud toho budeme schopni, má tato země to nejlepší před sebou. I když prožívá historicky úspěšné časy, není důvod, proč by nemohla stoupat ještě výš. Musíme se jen jako Češi trochu rozletět. Nebe není nízko. Je vysoko. Žádný strop nevidět.

Dvacáté první století může být po hrůzném dvacátém století dobou definitivního obrození a návratu této země mezi ty naprosto nejlepší. Jen se trochu zmobilizovat. Jen se „odzátkovat“ a odbrzdit.

Držíme se nohama na zemi, což je naše síla a historická opora. A kus naší identity. Teď ještě otočit hlavu vzhůru, milí Češi!

Prodáno 16.09.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi
Václav Tabášek, v.tabasek@gvoz.cz

Literatura

Bárta, M., Kovář, M.: Jak dál? Svět, Evropa a Česká republika v době „na rozhraní“. Praha: Academia, 2018.

Bastiat, F.: Co je vidět a není vidět a jiné práce. Praha: Liberální institut, 1998.

Bulgakov, M.: Mistr a Markétka. Praha: Volvox Globator, 2000.

Davies, N., Moorhouse, R.: Microcosm – Portrait of a Central European City. London: Pimlico, 2003.

Drakulićová, S.: Jak jsme přežili komunismus. Praha: Nakladatelství Lidové noviny, 2006.

Čapek, K.: Bajky a podpovídky. Praha: Československý spisovatel, 1961.

Čapek, K.: V zajetí slov. Praha: Svoboda, 1969.

Fergusson, A.: When Money Dies. London: Old Street Publishing, 2010.

Fíla, I.: Muž, který stál v cestě. Praha: Euromedia Group – Ikar, 2018.

Freud, S.: Vtip a jeho vztah k nevědomí. Praha: Psychoanalytické nakladatelství J. Kocourek, 2005.

From Prague, with Cash. The Economist, June 29th, 2019, s. 65.

Gold, D.: Boj o Jeruzalém. Radikální islám. Západ a budoucnost Svatého města. Praha: Garamond, 2014.

Hahnová, E.: Dlouhé stíny předsudků, Německé a anglické stereotypy o Češích v dějinách 20. století. Praha: Academia, 2015.

Hamplová, D.: Náboženství v české společnosti na prahu 3. tisíciletí. Praha: Karolinum, 2013.

Hannan, D.: Inventing Freedom. New York: Harper Collins, 2013.

Havlíček Borovský, K.: Slovan a Čech. In Stich, A. (ed.): Karel Havlíček Borovský. Dílo II. Pražské noviny, Národní noviny, Slovan. Praha: Československý spisovatel, 1986.

Husák, P.: Budování kapitalismu v Čechách. Praha: Volvox Globator, 1997.

Jandourek, J.: Ptal jsem se cest – rozhovor s Tomášem Halíkem. Praha: Portál, 1997.

Kapuściński, R.: Impérium. Žilina: Absynt, 2018.

Kohout, P.: Co je český národní zájem aneb Až přijdeš domů, čtenáři, koukni na mapu! Literární noviny, 5/2017, s. 6.

Macháček, M.: Gustáv Husák. Praha: Vyšehrad, 2017.

Masaryk, T. G.: Česká otázka – snahy a tužby národního obrození. Praha: Čas, 1895.

Masaryk, T. G.: Rusko a Evropa I. Praha: Ústav T. G. Masaryka, 1995.

Morava, J.: C.k. disident Karel Havlíček. Praha: Panorama, 1991.

Olson, M.: Vzestup a pád národů. Praha: Liberální institut, 2008.

Patočka, J.: Co jsou Češi? Praha: Panorama, 1992.

Pekař, J.: Na cestě k samostatnosti. Praha: Panorama, 1993.

Podiven: Češi v dějinách nové doby. Praha: Rozmluvy, 1991.

Rak, J.: Česká autonomie a (ne)závislost v habsburské monarchii 19. století. Praha: Fakulta sociálních věd UK, Teritoriální řada TER-039, 2007.

Rak, J.: Zachovej nám, Hospodine. Praha: Havran, 2013.

Rašín, A.: Národní hospodářství. Praha: Český čtenář, 1922.

Rašín, L.: Paměti Dr. Aloise Rašína. Brno: Bonus A, 1994.

Remarque, E. M.: Černý obelisk. Praha: Ikar, 2017.

Romer, D.: Advanced Macroeconomics. New York: McGraw-Hill, 1996.

Sargent, T. J.: The Ends of Four Big Inflations. In Hall, R. E. (ed.): Inflation: Causes and Effects. Chicago: University of Chicago Press, 1982.

Skřivan, A., Drška, V., Stellner, F.: Kapitoly z dějin mezinárodních vztahů 1648–1914. Praha: Institut pro středoevropskou kulturu a politiku, 1994.

Souček, L.: Obrazový opravník obecně oblíbených omylů. Praha: Šimon & Šimon, 1997.

Szczygieł, M.: Gottland. Praha: Dokořán, 2007.

Šulc, J.: Dva proti říši. Praha: Knižní klub, 2012.

Taněv, P.: Hřebci nepatří do guláše – rozhovor s biologem Stanislavem Komárkem. Brno: NC Publishing, 2006.

Tumis, S., Koura, J., Soukup, J. (eds.): Kapitoly z britských a amerických dějin. Praha: Filozofická fakulta UK, 2015.

Večerník, J.: Jak rovnostářská je naše společnost? Trade-off, č. 3/2019, s. 96–99.

Weigl, J.: Edvard Beneš – 130 let od narození. Newsletter, IVK, květen 2014.

Obsah

O autorovi

Úvod

Česko za čtvrt hodiny

Češi na mapě víry a bezbožnosti

České země, duchovní dynamo Evropy

Kostel nebourej. Ale pryč od něj

Od církví k horoskopům

Češi jako mistři kalkulačky

Hlavně levně, prosím!

Úspory, veřejné finance a dluhy

Atomy a sloučeniny

Češi venku

Kdo nesedí v Letenské, nevládne!

Někdo nás okradl!

Báječný český život

Kvůli čemu spácháme zločin?

Média a naše bublina

Bohatá země, která to o sobě ještě neví

Síla oboustranné prostupnosti

Důsledky tří anti-

Češi jako černí pasažéři ve vlastním vlaku

Stát, úředníci a černí pasažéři

Zaměstnanci, vrchnost a poddaní

Praktické důsledky I: stop stavění

Praktické důsledky II: očkování

Praktické důsledky III: zastupování v zahraničí

Praktické důsledky IV: bořit, ne tvořit

Globalizace po česku

Černé pasažérství a náš vztah k Evropské unii

Češi a kruté i milosrdné moderní dějiny

TGM

Beneš – ten druhý

Disident nastupuje

Nabídnout alternativu

Spory zmizí, epocha zůstane

Naši velcí Nečeši a malí Češi

Velké osobnosti pro velké okamžiky

Češi a jejich sousedé – žádní nepřátelé na dohled

Češi a Němci – vedle sebe, už ne spolu

Bez kulturního spojení

Češi a Slováci – historicky blízcí i vzdálení

Co Slováci nikdy neudělají, ale Češi ano

Češi a Rakušané aneb Češi, co mluví německy

Rakušané, Švýcaři a mýtus neutrality

Češi a Švýcaři – na „Švajc“ zapomeňte

Poláci – kamarádi, o kterých to ještě nevíme

Češi a ti další

S Brity se smějeme

„Amíci“ – ti, co roztáhli deštník nad Evropou a tolikrát ji tahali z bryndy

Anglosaské nastavení hlavy

S Korejci geopoliticky trpíme

Češi a Izrael – když se podaří něco velkého

Češi a Rusové

Jára Cimrman, český génius s tak trochu německým jménem

Češi a 10 + 1 pravidlo pro ještě lepší budoucnost

Literatura