Laurell K. Hamilton

Anita Blake 11.5

(preview k Incubus dreams, povídka ze sbírky Cravings)

KREV NA MÝCH RTECH

* Blood upon my lips *

říjen, rok III.

překlad:  Axia

konzultace: L.Angel

verze:  3.1

Byla to říjnová svatba. Nevěsta byla čarodějnice, co pomáhala řešit nadpřirozené zločiny. Ženich se živil oživováním mrtvých a zabíjením upírů. Zní to jako halloweenský vtip, ale je to pravda.

Hosté ze strany ženicha na sobě měli černé smokingy s oranžovými motýlky a bílé košile. Na straně nevěsty měli svatebčané oranžové šaty. Tolik šatů v barvě halloweenské oranžové jste na jednom místě moc často neviděli. Docela jsem se vyděsila, že budu muset utratit tři stovky dolarů za takovou zrůdnost. Ale protože jsem byla hostem ženicha, měla jsem na sobě smoking. Larry Kirkland, ženich, kolega a kamarád, složil zbraně. Nechtěl mě nutit nosit šaty, pokud bych prý to sama nechtěla. Hmm, tak se na to podívejme. Tři stovky dolarů nebo i víc za velmi oranžové večerní šaty, které radši spálím dřív, než si je na sebe znovu vzít, nebo míň než sto dolarů za půjčení smokingu, který můžu vrátit. Počkejte, přemýšlím. Vzala jsem si smoking. Musela jsem si koupit černé lakýrky. Obchod se smokingy nevedl lakýrky v dámském provedení a ve velikosti 39. Ach, skvělý. Dokonce i s botami, co stály sedmdesát dolarů a které už na sebe stejně pravděpodobně nikdy znovu nevezmu, považovala jsem se za velmi šťastnou.

Když jsem tak pozorovala družičky, jak kráčejí uličkou přeplněného kostela v těch nařasených oranžových šatech, s vlasy upravenými do lokýnek a se silnějšími vrstvami makeupu, než jsem kdy kteroukoli z nich viděla mít, cítila jsem se velmi, velmi šťastně. Měly malé okrouhlé kytice oranžových a bílých květin olemovaných černou krajkou a s oranžovými a černými stužkami spadajícími k zemi. Já jsem měla jen stát v přední části kostela a jednou rukou se držet zápěstí druhé ruky. Svatební koordinátorka si, zdá se, myslela, že by se všichni ženichovi družbové chytli za nos nebo udělali něco podobně trapného, kdyby nemohli ruce udržet v klidu. Takže jim řekla, aby tam stáli s rukou kolem zápěstí. Žádné ruce v kapsách, žádné ruce překřížené, žádné ruce sevřené před slabinami. Na generálku jsem dorazila pozdě – jaké překvapení – a svatební agentka si myslela, že budu mít na muže vliv co se slušného chování týče jen proto, že jsem se náhodou narodila jako holka. Nezabralo jí moc času, než pochopila, že jsem stejně nekultivovaná jako muži. Upřímně si ale myslím, že jsme se vážně všichni chovali velmi dobře. Ona se prostě jen necítila dobře s muži. Nebo se mnou. Možná to bylo tou zbraní, co jsem měla u sebe.

Ale žádný z družbů, mě nevyjímaje, neudělal nic, kvůli čemu by si musela stěžovat. Byl to Larryho den a nikdo z nás mu ho nechtěl podělat. Ach, a Tammyin den taky. Nevěsta vešla do kostela zavěšená na otcově paži. Její matka už čekala v první řadě, oblečená do bledé melounové oranžové, co na ní vlastně vypadala velmi dobře. Celá zářila a brečela; vypadala, že se cítí mizerně i neuvěřitelně šťastně zároveň. Paní Reynoldsová byla důvodem pro tuhle velkou svatbu v kostele. Oba, jak Larry, tak Tammy, by byli šťastní za něco mnohem menšího, ale Tammy očividně nedokázala své matce říct ne a Larry se snažil být se svou budoucí tchýní zadobře.

Detektiv Tammy Reynoldsová vypadala jako krásné bílé zjevení, tvář jí překryl závoj jako mlžný sen. Také ona na sobě měla víc makeupu, než jsem na ní kdy viděla, ale ten dramatický efekt velmi ladil ke korálovému náhrdelníku a plné zvonové sukni. Šaty vypadaly, jakoby byly samy o sobě ostrovem, nebo jako by mohly samy bez opory stát. Něco jí udělali s vlasy, takže teď byly hebké a zcela stažené z tváře, takže jste mohli vidět, jak neobyčejná je. Nikdy jsem si toho úplně nevšimla, ale detektiv Tammy Reynoldsová byla krásná.

Stála jsem na konci řady družbů, já a Larryho tři bráchové, takže jsem trochu musela natáhnout krk, abych mu viděla do tváře. Ten pohled stál za to. Byl tak bledý, že mu z pokožky vystoupily pihy jako inkoustové skvrnky. Jeho modré oči byly doširoka otevřené. Museli mu nějak upravit jeho krátké zrzavé kadeře, jelikož teď byly velmi hladké.

Pokud neomdlí, vypadá dobře. Zíral na Tammy, jako by ho někdo praštil kladivem mezi oči. Samozřejmě, pokud by si dali tu dvouhodinovou práci a napatlali makeupem i Larryho, vypadal by teď taky jako krásné zjevení. Ale muži se tohohle bát nemuseli. Pořád se vesele používá to dvojité měřítko. Žena má být ve svůj svatební den krásná, ženich tam má stát a neztrapnit ani sebe, ani nevěstu.

Odklonila jsem se zpět do své původní pozice a snažila se nikoho neztrapnit. Svázala jsem si vlasy dozadu, když byly ještě mokré, takže mi teď ležely na hlavě rovné a hladké. Vlasy jsem si nestříhala, tak jsem udělala, co jsem mohla, abych vypadala jako kluk. Některé další části těla mi mou snahu ovšem také kazily. Mám křivky, a i když jsem byla navlečená ve smokingu pro muže, křivky mi nezmizely. Nikdo si na to nestěžoval, ale svatební agentka protočila oči, když mě uviděla. Nahlas ovšem řekla: „Potřebujete víc makeupu.“

„Nikdo z mládenců makeup nenosí,“ namítla jsem.

„Copak nechcete vypadat krásně?“

Protože jsem si myslela, že už tak vypadám dost dobře, existovala jediná odpověď: „Nijak zvlášť.“

To byl poslední rozhovor, který jsme spolu já a svatební agentka vedly. Poté se mě absolutně stranila. Myslím, že pro to měla důvod, protože jsem jí s ostatními družby vůbec nepomáhala.

Ona očividně věřila, že jen proto, že obě máme vaječníky místo koulí, spojíme síly. Mimoto, proč bych se měla starat o to, abych vypadala pěkně? Byl to Larryho a Tammyn den, ne můj. Jestli, a bylo to velké jestli, se někdy vdám, pak se o to budu starat. Do té doby na to prdím. Mimoto, už tak jsem na sobě měla víc makeupu než normálně. Což znamenalo jakýkoli makeup. Má nevlastní matka Judith mi vždycky říká, že až mi bude třicet, začnu mít na tyhle holčičí záležitosti jiný názor. Do velké 3-0 mi zbývají tři roky, tak co bych měla panikařit už teď?

Tammyin otec položil její ruku na paži Larryho. Tammy byla ještě o osm centimetrů vyšší než Larry a v podpatcích měla ještě víc. Stála jsem k ženichovi dost blízko, abych viděl pohled, kterým Tammyin otec Larryho obdařil. Nebyl to zrovna přátelský pohled. Tammy byla tři, skoro čtyři měsíce těhotná a byla to Larryho chyba. Nebo spíš to byla chyba Tammy a Larryho, ale nemyslím si, že by to takhle její otec viděl. Ne, pan Nathan Reynolds absolutně obviňoval jen Larryho, jako by Tammy byla coby panna uchvácena ze svého lože a vrácena zpět deflorovaná a těhotná.

Pan Reynolds zvedl závoj, na němž se uchytila Tammyina růž, a odhalil tu opatrně nalíčenou krásu. Slavnostně ji políbil na tvář, hodil posledním temným pohledem na Larryho, a otočil se příjemně se usmívajíc, aby se přidal k manželce v přední řadě. Vadilo mi, že tak lehce přešel od tak temného pohledu k potěšenému úsměvu, když věděl, že celý kostel může jeho výraz vidět. Nelíbilo se mi, že je Larryho nový tchán schopný tak dobré lži. To mě přimnělo zamyslet se, co vlastně dělá za práci. Ale já byla od přírody podezřívavá. To pramení z toho, že tak dlouho tak úzce spolupracuju s policajtama. Cynismus je nakažlivý.

Všichni jsme se otočili k oltáři a ten důvěrně známý obřad začal. Během těch let jsem byla na tuctech svateb, skoro všechny byly křesťanské, skoro všechny spadaly pod všechna tradiční vyznání, takže ta slova byla podivně známá.

Vtipné, jak si nemyslíte, že jste si něco zapamatovali, dokud to neuslyšíte A pak si uvědomíte, že si to pamatujete. „Drazí, milovaní. Sešli jsme se zde, abychom spojili tohoto muže a tuto ženu ve svazek manželský.“

Nebyla to katolická nebo episkopální svatba, takže jsme nemuseli klečet nebo toho moc dělat. Neměli bychom spolu během svatby ani moc mluvit. Musela jsem připustit, že se mi mysl trochu divila. Nikdy jsem nebyla velkým fanouškem svateb. Chápu, že jsou nezbytné, ale já nikdy nebyla z těch holek, co sní o tom, jaká bude ta jejich svatba. Nepamatuju si ani, že bych na to vůbec myslela, dokud jsem se na vysoké nezasnoubila. A když to skončilo, znovu jsem o svatbě nepřemýšlela. Velmi krátce jsem byla zasnoubená s Richardem Zeemanem, učitelem na střední škole a místním Ulfricem, vlčím králem, ale on mě odkopl, protože jsem prý s příšerami zadobře víc než on.

Teď jsem byla docela smířená s představou, že se nikdy nevdám. Že ta slova nikdy nebudou řečena mně a mému miláčkovi. Jedna malinká část mě, které nikdy nedovolím promluvit nahlas, byla kvůli tomu smutná. Žádná svatba. Myslím, že bych stejně nenáviděla svou svatbu jako číkoli jinou, ale ne to, že mám jednu osobu, kterou bych mohla nazývat mou. Vyrostla jsem ve střední třídě, v průměru Ameriky, na malém městě, a to znamenalo, že jsem v současné době chodila s třemi muži, možná čtyřmi, záleží na tom, jak se na to podíváte, ale stejně jsem se kvůli tomu trochu kroutila a cítila něco bolestně blízko rozpakům. Pracovala jsem na tom, abych se kvůli tomu trapně necítila, ale byly tu problémy, které potřebovaly být vyřešeny. Jako například, koho si vzít na svatbu jako doprovod? Svatba byla v kostele, se svatými předměty, což znamenalo, že dva muži jsou mimo. Upíři se necítí v blízkosti svatých předmětů moc dobře. Dívat se na to, jak Jean-Claude s Asherem v plamenech hoří, jen co vejdou do dveří, by pravděpodobně svatební veselí trochu zchladilo. Díky tomu mi zůstal můj oficiální přítel Micah Callahan a kamarád Nathaniel Graison.

Přešli k části, kde se vyměňují prstýnky, což znamenalo, že hlavní družička a hlavní družba měli něco udělat. Žena podržela Tammyinu obrovskou kytici bílých květin a mládenec podal šperky. Vypadalo to tak příšerně sexistický. Aspoň jednou bych chtěla vidět muže držet květiny a ženy podávat prsteny. Kdysi mi bylo kamarádem sděleno, že jsem prý pro mé vlastní dobro moc svobodomyslná. Možná. Věděla jsem ale, že pokud se ještě někdy zasnoubím, buď budeme mít zásnubní prsteny oba, nebo ani jeden. Znovu samozřejmě opakuji, že ta část s žádné vdavky znamená, že i zásnuby jsou mimo jakoukoli diskuzi. Ach, skvělý.

A konečně byli muž a žena. Všichni jsme se otočili a reverend je kostelu představil jako pana a paní Kirklandovi, ačkoli jsem věděla, že se Tammy rozhodla nechat si jméno za svobodna, takže ve skutečnosti to mělo být pan Lawrence Kirkland a paní Tammy Reynoldsová.

Seřadili jsme se do dvouřadu. Musela jsem nabídnout své rámě detektivu Jessice Arnetové. Paži přijala a díky jejím podpatkům jsem byla skoro o dvanáct centimetrů menší než ona. Usmála se na mě. Že je hezká, jsem si uvědomila už před měsícem, protože flirtovala s Nathanielem, ale až v tuhle chvíli jsem si uvědomila, že může být vážně krásná. Tmavé vlasy měla zčesané z tváře, takže vše, co jste mohli vidět, byl jemný trojúhelník lícních kostí a brady. Makeup jí rozšířil oči, přidal barvu do tváří a vykroužil na jejích rtech poupátka. Všimla jsem si, že oranžová, co tvořila většinovou barvu v zástupu družiček, podtrhla bohaté odlesky její pokožky a vlasů, její oči díky té barvě zářily. V oranžové vypadalo dobře jen straně málo lidí. Byl to jeden z důvodů, proč se ta barva nosí v tolika věznicích – něco jako trest navíc. Ale detektiv Arnetová v ní vypadala nádherně. Skoro mě to donutilo litovat, že jsem si s tou dámou od svateb nepromluvila o troše makeupu navíc. Skoro. Musela jsem vážně zírat, protože se zamračila, a až pak jsem se pohnula vpřed a zaujala své místo v řadě.  Šli jsme v řadě za sebou jako hodní milí svatebčané. Dokonce jsme i přetrpěli fotografa při skupinovkách. Forograf pak honil nevěstu a ženicha, aby vyfotil takové ty nehrané chvíle: krájení dortu, házení kytice, odepínání podvazku. Jak jsme se dostali přes tohle všechno, mohla jsem padnout hezky někam dozadu a nikoho to už nemuselo zajímat.

Stáli jsme v řadě tak, jak to po nás chtěli. Nevěsta a ženich jako první, protože, co si budeme nalhávat, oni jsou ti dva, koho tu lidi chtějí vidět. Ostatní se rozestavěli podél zdi kolem nich – čekali jsme, až si potřeseme s lidmi, z nichž většinu ani neznáme. Tammyina rodina pocházela odtud, ale ještě nikdy jsem nikoho z nich nepotkala. Larryho rodina místní nebyla. Těch několik pozvaných policajtů jsem znala; krom nich to bylo jen přikývnout a úsměv, přikývnout a úsměv, potřást rukou, přikývnout a úsměv.

Musela jsem se na lidi kolem sebe soustředit opravdu hodně, protože mě překvapilo, když se přede mnou najednou objevil Micah Callahan, můj oficiální doprovod. Byl přesně mojí výšky. Malý na ženu i na muže. Jeho bohaté, hnědé vlasy byly skoro stejně kudrnaté jako ty mé a dnes mu spadaly kolem ramen. To udělal pro mě. Neměl rád rozpuštěné vlasy a já věděla, proč. Na muže vypadal až moc jemně a když mu vlasy rámovaly obličej, jeho tvář měla skoro stejně jemný trojúhelníkový tvar jako tvář detektiva Arnetové. Jeho spodní ret byl plnější než horní, takže to vypadalo, že se mu rty pořád špulí. A ačkoli byly širší než ženská ústa, moc to nepomáhalo. Ale tělo pod tím na míru šitým oblekem nikoho nenechalo na pochybách, že se jedná o muže. Široká ramena, štíhlý pas a boky, tělo plavce, ačkoli tomu sportu neholdoval. Od krku dolů byste si ho s dívkou nikdy nespletli. Šlo jenom o tu tvář a vlasy.

Nechal si límeček u košile rozevřený, takže mu rámoval prohlubeň krku. V jeho slunečních brýlích jsem viděla svůj tmavý odraz. V sálu bylo docela šero, tak proč brýle? Jeho oči byly oči kočičí, leopardí, abychom byli přesní. Byly žluté a zelené zároveň. Jaká barva bude převládat, záleželo na barvě, kterou měl na sobě, na jeho náladě, na světlu. Dnes byly díky jeho košili sytě zelené s jemným náznakem žluté, jako záblesky světla procházející skrze koruny stromů v lese.

Byl leopardodlak, Nimir-Raj místního pardu. Správně by se měl přeměnit do lidské podoby celý. Ale když strávíte ve zvířecí podobě až příliš času, někdy se prostě celí zpátky nepřeměníte. Nechtěl ale obyčejné lidičky děsit, tak si vzal sluneční brýle.

Jeho ruka v mé hřála a ten malý dotek stačil, aby se část z pečlivě vystavěných štítů zbortila. Ta část štítů, co mi během celého obřadu pomáhala necítit ho jako druhý tlukot mého srdce. Byl Nimir-Raj k mé Nimir-Ra. Leopardí král a královna. Ačkoli můj pohled na tohle uspořádání byl spíš královna a její choť, partneři, ale já měla prezidentské právo veta. Jsem závislá na pocitu, že mám vše pod kontrolou, co na to jiného říct?

Byla jsem první lidská Nimir-Ra v dlouhé historii leopardodlaků. Ačkoli mám jako živobytí oživování mrtvých a jsem zákonná popravčí upírů, byli lidé, co by se ohledně té lidské části dohadovali. Oni prostě jen závidí. Chtěla jsem ho obejmout, ale on malinko potřásl hlavou. Měl pravdu. Pokud jen držet jeho ruku zrychlilo můj puls jako rozpouštění bonbonu na jazyku, pak by bylo objetí špatný nápad. Díky sérii metafyzických náhod jsem v sobě měla něco, co se podobalo zvířeti žijícímu v Micahovi. Tohle zvíře a Micahovo zvíře se navzájem znali, znali se jako staří milenci. Ta část z nás, co nebyla lidská, znala toho druhého lépe než svou vlastní lidskou půlku. Pořád jsem o něm samotném skoro nic nevěděla. Skutečně. A to přesto, že jsme spolu žili. Na magické úrovni jsme byli svázáni pevněji, než jakýkoli obřad nebo kus papíru mohli zařídit. Ve skutečném, každodenním životě jsem se ptala sama sebe, co s ním. On byl dokonalý partner.

Má druhá půlka, chybějící kousek. Doplňoval mě v téměř každém myslitelném směru. A když stál takhle blízko, bylo to tak správné. Postavte mě někam dál a já se začnu ptát, kdy se proberu a on přestane být tak báječný. Nikdy jsem v životě neměla žádného muže, který by to nakonec nějak neposral. Proč by měl být Micah jiný?

Ani mě tak nepolíbil, jako mi spíš jen tvář ovanul svým dechem. Vydechl: „Později.“ Ten lehký dotek mě tak roztřásl, že mi musel pomoct nabýt rovnováhu a podržet mě za ruku.

Usmál se tím vědoucím úsměvem, který mívají muži, když vědí, jak jejich dotek na ženu působí. Neměla jsem ten úsměv ráda. Cítila jsem se pak, jako by čas, co se mnou trávil, dostal jako dar. Ve chvíli, kdy jsem na to pomyslela, jsem věděla, že to není pravda. Nebylo to ani fér. Tak proč jsem na to pomyslela? Protože co se týče ničení svého osobního života, jsem mistr. Jakmile něco funguje moc dobře, začnu do toho šťourat a dloubat, dokud se to nerozbije nebo mě to nekousne. Snažila jsem se to nedělat, ale starých zvyků, zvláště těch špatných, se člověk zbavuje těžko.

Micah postoupil dál podél řady a detektiv Arnetová se na mě podívala tázavým pohledem svých silně namalovaných, ale krásných očí. Otevřela ústa, jako by se chtěla zeptat, jestli jsem v pořádku, ale rozptýlil ji další člověk. Nathaniel byl rozptylující, o tom žádných pochyb.

Jessica Arnetová byla o pár centimetrů vyšší než Nathaniel, který měl 170 cm, takže aby se mohla podívat do těch levandulových očí, musela shlédnout. A tu barvu nepřeháním. Jeho oči nebyly modré, ale opravdu bledě fialové, levandulové, jarní lila. Měl na sobě košili s límečkem barvy skoro stejné, jako jeho oči, takže ta levandulová byla ještě výraznější, tak krásné, že byste se v ní utopili, takové oči.

Podal jí ruku, ale ona ho objala. Objala ho, protože, aspoň myslím, poprvé byla na veřejném místě, kde to nikdo nepovažoval za zvláštní. Objala ho, protože mohla.

Na zlomek vteřiny zaváhal, pak ji také objal, ale otočil hlavu, aby se podíval na mě. Jeho oči jasně říkaly ‚Pomoz mi!’

Neudělala toho zase tak moc, jen objetí tam, kde se normálně používá potřesení rukou, ale pohled v Nathanielových očích byl mnohem vážnější na to, co udělala. Jako by mu to vadilo víc, než by mělo. Jelikož jako svou denní práci dělá striptéra, mysleli byste si, že je zvyklý, že se na něj ženy věší. Ale možná o to právě šlo. Nebyl v práci.

Zůstala natisknutá k jeho tělu a on ji držel a jen němý pohled jeho očí říkal, jak nešťastný je. Jeho tělo vypadalo v objetí spokojené a uvolněné. Jessice Arnetové své bezradné oči neukázal. Objetí trvalo déle, než bylo zdvořilé, a já si konečně uvědomila, co je tu za problém.

Nathaniel byl nejméně dominantní osoba, jakou jsem kdy potkala. Chtěl se z objetí vymanit, ale nedokázal se odtáhnout jako první. Jessica ho musela nechat jít, ale ona nejspíš čekala, až se on odtáhne jako první, a protože se nehýbal, pochopila to jako špatný signál. Kurva. Jak jsem dokázala mít v životě muže, co měli takhle zvláštní problémy? Hádám, že mám prostě štěstí.

Vztáhla jsem ruku a ve tváři se mu zračila úleva tak jasná, že to mohl každý v místnosti vidět a pochopit. Stál od Jessiky odvrácený, neměla žádnou šanci ten pohled zahlédnout. Zranilo by to její city a Nathaniel nechtěl ranit ničí city. Což znamenalo, že neviděl její zářící tvář, celou planoucí tím, o čem si myslela, že je to úplně obyčejná přitažlivost. Popravdě, myslela jsem, že ji Nathaniel má rád, aspoň trochu, ale výraz jeho tváře říkal něco jiného. Minimálně mně.

Nathaniel přistoupil k mé ruce jako vyděšené dítě, co bylo právě zachráněno před rváčem od sousedů. Objala jsem ho a on ke mně přilnul, tiskl naše těla k sobě víc, než by se mi na veřejnosti líbilo, ale nemohla jsem se mu divit, ne doopravdy. Toužil po pohodlí, které přináší fyzický dotek, a já myslím, že mu došlo, že to Jessica Arnetová pochopila špatně.

Držela jsem ho tak blízko, jak jsem jen mohla. Tak blízko, jak jsem chtěla držet Micaha. S Micahem by to možná přešlo v něco lehce trapnějšího, ale ne s Nathanielem. S Nathanielem jsem se dokázala ovládat. Pohladila jsem dlouhý cop jeho kaštanových vlasů, které mu spadaly téměř ke kotníkům. Hrála jsem si s tím copem, jako by to byla mnohem intimnější část těla, doufajíc, že tenhle náznak Jessica pochopí. Měla jsem vědět, že jen trochu objetí navíc tu práci neodvede.

Odtáhla jsem se první a on upřel pohled na mou tvář. Studovala jsem jeho obličej a pochopila, co v něm ona viděla - tak nádherný, tak neuvěřitelně krásný. Jeho ramena se v posledních měsících zaoblila z toho, jak vyrostl do výšky, nebo možná proto, že mu bylo dvacet a pořád rostl. Byl na pohled tak svůdný a já věděla téměř jistě, že by byl skoro stejně svůdný i v posteli. Ale jelikož se mnou bydlel, uklízel můj dům, kupoval potraviny a vyřizoval pochůzky, i přesto jsem s ním neměla styk. Opravdu jsem se toho snažila vyvarovat, protože jsem neměla v plánu si ho nechat. Jednoho dne bude Nathaniel potřebovat nové místo k životu, nový život, protože ho nebudu potřebovat tím způsobem, jakým ho potřebuji teď.

Jsem člověk, ale tak, jako jsem byla první lidská Nimir-Ra, kterou leopardi kdy měli, byla jsem také první lidská služebnice vyššího upíra, která získala jisté … schopnosti. S těmi schopnostmi přišly i stinné stránky. Jedna z těch stinných stránek byla, že jsem potřebovala krmit ardeur každých dvanáct hodin nebo tak nějak. Ardeur je francouzský výraz pro plamen, touhu, volně přeloženo to znamená být konzumován, být konzumován milováním. Ale ne vždy zrovna o milování jde.

Zadívala jsem se do Nathanielových očí barvy lila a objala jeho tvář svýma rukama. Udělala jsem tu jedinou věc, o které jsem si myslela, že by mohla Jessice Arnetové zabránit oba dva na hostině, která následovala, ztrapnit. Políbila jsem ho. Políbila jsem ho, protože potřeboval, abych to udělala. Políbila jsem ho, protože byl můj pomme de sang, mé jablko krve. Políbila jsem ho, protože byl mé jídlo a já nenáviděla fakt, že je někdo mé jídlo. Krmila jsem se z Micaha, ano, to také, ale on byl můj partner, můj přítel, a byl dost dominantní, aby řekl ne, když chtěl. Nathaniel chtěl, abych si ho vzala, chtěl mi patřit, a já nevěděla, co s tím dělat. Za několik měsíců můžu mít ardeur pod kontrolou a nebudu pomme de sang potřebovat. Co by Nathaniel dělal, kdybych ho už nepotřebovala?

Odtáhla jsem se a zadívala  se do Nathanielovy tváře, která na mě zářila stejně, jako tvář Jessiky Arnetové zářila na něj. Nemilovala jsem Nathaniela, ale jak jsem se dívala do té zářící, šťastné tváře, obávala jsem se, že totéž nemůžu říct o něm. Využívala jsem ho. Ne na sex, ale na jídlo. On byl mé jídlo, jen potrava, ale i když jsem nad tím takhle přemýšlela, věděla jsem, že to je částečně lež. Nezamilujete se do svého steaku, protože ten vás nemůže držet, nemůže vám tisknout teplé rty do prohlubně vašeho krku, a šeptat: „Děkuju.“, zatímco prochází halou v uhlově černých kalhotech, které mu obepínají hýždě jako druhá kůže a rozlévají se přes stehna, o kterých víte, že jsou mnohem půvabnější bez kalhot než s nimi. Když jsem se otočila k dalšímu usmívajícímu se člověku v řadě, zachytila jsem pohled detektiva Arnetové. Nebyl to pohled zrovna přátelský. Skvělé, prostě skvělé.

Téma Halloweenu se týkalo i hostiny. Všude se třepotaly fáborky z oranžového a černého krepového papíru, ze stropu visely kostry z kartónu, gumoví netopýři, papíroví duchové. Přes celou jednu zeď byla natažena falešná pavučina dost velká na to, aby se každý držel stranou. Ozdoby uprostřed stolu vypadaly jako skutečné vydlabané dýně s úšklebky osvětlenými elektrickými zářivkami. Falešné kostry visely ze stropu dost nízko, aby byly nebezpečím pro každého, kdo byl jen o něco vyšší než já. Což znamenalo, že se malé kartónové prsty koster otíraly o vršky hlav většiny hostů. Naneštěstí měla Tammy 176 centimetrů bez podpatků, s podpatky se jí závoj zamotal do ozdob. Družičky nakonec Tammyin závoj z prstů koster vymotaly, ale úplně to zničilo antré ženicha a nevěsty. Jestli chtěla Tammy udržet ozdoby v bezpečí před vysokými hosty, neměla tím úkolem pověřit Larryho a jeho bratry. Žádný z nich neměl víc než 170 centimetrů. Na mě se nedívejte. Družba nebo ne, já halu zdobit nepomáhala. Takže to není moje chyba.

Byly i další věci, z kterých jsem byla obviňována a které nebyly moje chyba. No, aspoň většina z nich nebyla moje chyba. Uvedla jsem Jessicu Arnetovou do sálu. Už se na mě neusmívala. Vypadala velmi vážně.

Když byl Tammin závoj zachráněn, Jessice odešla ke stolu, kde seděli Micah s Nathanielem. Opřela se o Nathaniela, a když říkám opřela, myslím to doslova. Jako přitisknout se k němu, takže se linie jejího těla dotýkala jeho ramen a paže. Bylo to troufalé a nenápadné zároveň. Kdybych se na to nedívala, možná bych si ani neuvědomila, co dělá. Potichu na něj mluvila. Nakonec potřásl hlavou a ona se odvrátila a odkráčela skrz moře malých stolků obklopených hosty. Zabrala poslední volné místo u dlouhého stolu, který byl určen pro svatebčany. Ta poslední volná židle byla vedle mé. Museli jsme sedět v tom pořadí, v jakém jsme vstoupili. Hurá.

Uprostřed přípitků, poté, co Larryho bratr přinutil ženicha zčervenat, ale předtím, než se ke slovu dostali rodiče, Jessica se ke mně přiklonila dost na to, abych poznala, že její parfém je až moc sladký.

Zašeptala: „Doopravdy s tebou Nathaniel žije?“

Bála jsem se, že bude mít těžší otázku. Tahle byla jednoduchá. „Ano,“ řekla jsem.

„Zeptala jsem se ho, jestli je tvůj kluk, a on řekl, že spí v tvé posteli. To mi přijde jako zvláštní odpověď.“ Otočila hlavu, takže jsem najednou měla těsně u obličeje její tvář s těma pátravýma očima. Znovu mě zarazilo, jak krásná je, a cítila se hloupě, že jsem to dřív nezaregistrovala. Ale já si holek nevšímám, všímám si chlapů. Suďte mě, že jsem hetero. Ale nebyla to její krása, co mě tak zarazila. Byla to ta prosba a inteligence v jejích očích. Studovala mou tvář a já si uvědomila, že nezáleží na tom, jak krásná je, pořád byla policajt a snažila se odkrýt lež. Protože ji cítila.

Na nic se mě nezeptala, tak jsem neodpověděla. Jen výjimečně jsem se dostala do problémů tím, že jsem měla pusu zavřenou.

Trochu se zamračila. „Je to tvůj kluk? Pokud ano, pak to nechám být. Ale mělas mi to říct dřív, takže bych ze sebe aspoň neudělala pitomce.“

Chtěla jsem říct ‚Žádného pitomce jsi ze sebe neudělala’, ale neřekla. Byla jsem až moc zaneprázdněná tím, že jsem se snažila vymyslet odpověď, která bude upřímná a která mě ani Nathaniela nedostane do větších problémů. Chopila jsem se toho, co řekl Nathaniel. „Ano, spí v mé posteli.“

Lehce potřásla hlavou, ve tváři tvrdohlavý výraz. „Na to jsem se neptala, Anito. Lžeš. Oba lžete. Cítím to.“ Zamračila se. „Prostě mi řekni  pravdu. Jestli na něj máš nějaké přednostní právo, řekni to. Teď.“

Povzdechla jsem si. „Ano, očividně na něj mám přednostní právo.“

Zamračení se prohloubilo, mezi očima se jí objevila svislá linka. „Očividně? Co to má znamenat? Buď to je tvůj přítel nebo není.“

„Možná přítel není tak správné slovo,“ řekla jsem a snažila se přijít na nějaké vysvětlení, které by neobsahovalo slova pomme de sang. Policie ve skutečnosti nevěděla, jak hluboko jsem do věcí příšer zatažená. Měli nějaká podezření, ale jistě nevěděli nic. Vědění je něco jiného než podezření. Díky vědění vás dostanou k soudu, kvůli podezření nedostanou ani příkaz k domovní prohlídce.

„Tak co je to správné slovo?“ zašeptala, ale v hlase jí zněla špetka zasyčení, jako by bojovala sama se sebou, aby neječela. „Jste milenci?“

Co jsem na to měla říct? Pokud bych řekla ano, Nathaniel by byl od Jessičiny nežádoucí pozornosti osvobozen, ale taky by to znamenalo, že každý policajt v St.Louis bude vědět, že Nathaniel je můj milenec. Nebyla to má pověst, o co jsem se bála – ta už byla i tak pěkně v háji. Holka nemůže být jídlo v rakvi Vládce města a být hodná holčička. Většina lidí věří, že jestli ženská souloží s upírem, je schopná souložit s kýmkoli. Není to pravda, ale takhle to je. Ne, není to moje pověst, co je v sázce, ale Nathanielova. Jestli by prosáklo, že je můj milenec, pak by po něm nevzdechla žádná žena. Jestli nechtěl randit s Jessikou, fajn, ale potřeboval s někým randit. S někým kromě mě. Jestli jsem si nechtěla Nathaniela nechat navždycky, jako dokud nás smrt nerozdělí, pak se potřeboval pohybovat ve větší sociální skupině. Potřeboval skutečnou přítelkyni.

Tak jsem zaváhala, v hlavě se mi míhalo tucet výrazů, ale nemohla jsem najít žádný, který by situaci pomohl. Nevěděla jsem, jak na otázku Arnetové odpovědět, tak jsem využila staré výmluvy, že potřebuji na toaletu. Chtěla jsem se jí vyhnout. A Micahovi také. Micah mě přinutil mu slíbit, že si s ním zatančím. Tanec nenávidím. Nemyslím si, že v něm jsem dobrá. V soukromí našeho domu mi Micah, Nathaniel a, sakra, i Jason řekli, že se mýlím. Že ve skutečnosti tancuji skvěle. Nevěřila jsem jim. Myslím, že to je kvůli vzpomínce na příšernou zkušenost z druhého stupně základky. Samozřejmě, byla to jen základka, copak jsem za ta léta nezažila něco horšího? Do háje, jestli jste vážně hodně zlí, bude vám navěky čtrnáct, budete uvězněni ve škole a nikdy vás nepustí ven.

Když jsem vyšla, seděl Nathaniel stále u stolu, ale byl s ním Jason, ne Micah. Jason a Nathaniel se k sobě tak nakláněli, že se jejich hlavy skoro dotýkaly. Proti Nathanielovým kaštanovým vlasům se zdály krátké blonďaté vlasy Jasona velmi žluté. Jeho oblek byl černý a aniž bych ho viděla stát, věděla jsem, že je mu ušit na míru a pravděpodobně v italském stylu. Za oblek zaplatil Jean-Claude a ten byl, co se týče obleků navržených v italském stylu a určeném pro své zaměstnance, velmi štědrý. Pokud je tedy zrovna neoblékal, jako by byly hvězdy v nějakém kvalitním pornofilmu. Na tradiční svatbu ty obleky stačily. Jason také pracoval jako striptér v Provinilých slastech a Jean-Claudovi ten klub patřil, ale nebylo to kvůli náplni práce, proč měl na sobě Jason oblek šitý na míru. Jason byl Jean-Claudovo pomme de sang.

Jean-Claude si nemyslel, že s Nathanielem jednám s dostatečným respektem vůči jeho pozici mého pomme de sang. Tak jsem poslala Micaha a Nathaniela nakupovat obleky s Jasonem a za mé dva chlapce účty zaplatila. Ta suma byla sice nehorázná, ale nemohla jsem Jean-Claudovi dovolit, aby byl ke svému vydržovanému muži hodnější, než já byla k mému. Nebo snad ano?

Technicky vzato, Micaha jsem si nevydržovala, ale plat, který pobíral od Koalice pro lepší porozumění mezi lykantropy a lidmi, by náklady na obleky nepokryl. Vydělávala jsem peněz dost, tak jsem za obleky zaplatila.

Měla jsem chvíli, aby zapřemýšlela, co ti dva mají za lubem. Mluvili nakloněni blízko k sobě jako spiklenci.

Spíš jsem ucítila než uviděla Micaha. Stál přes místnost, mluvil ke skupině mužů, především policajtů. Potřásl hlavou, zasmál se a přešel přes sál, ke mně. Neměla jsem moc příležitostí vidět Micaha takhle z dálky. Vždy jsme si byli nablízku. Teď jsem ho mohla sledovat, když ke mně kráčí, mohla jsem obdivovat, jak mu oblek lne k tělu, jak lahodí jeho ramenům, štíhlému pasu, oblosti jeho boků, pevnosti jeho stehen. Oblek mu padl jako ulitý. Dívat se na něj, jak ke mně kráčel … Ten oblek se vyplatil. Než ke mně došel, hudba ustala. Nějaká písnička, kterou neznám. Setkal se se mnou u stolu. Jessica Arnetová byla pryč.

Nathaniel si sedl vedle mě, byla jsem uprostřed mezi nimi. Sedl si tak, aby se jeho tělo dotýkalo mého, jak to jen nejvíc šlo. V jednu chvíli jsem si musela říct o trochu prostoru, abych mohla dýchat, ale chápala jsem potřebu kožoměnců po fyzickém kontaktu. Mimo to, znělo to hloupě, když jsem chtěla, aby se posunul o pár centimetrů, když spal každou noc v mé posteli téměř nahý. Jason se prostě postavil a shlédl na nás. Vypadal nepřirozeně vážně, aspoň na něj, pak vykouzlil na obličeji úšklebek. Najednou vypadal sám sebou.

„Je po půlnoci, mysleli jsme, že budeš vedle krmit ardeur.“ Jeho výraz vypadal na ta slova až moc hříšně.

„Jsem teď schopná vydržet mezi krmeními dýl,“ řekla jsem. „Někdy čtrnáct nebo i šestnáct hodin.“

„Ach, ale no ták,“ řekl, dupl nohou a našpulil ústa. Byla to dokonalá imitace dětské umíněnosti, tedy krom toho ďábelského lesku v očích. „Doufal jsem, že se zas budu muset obětovat pro tým.“

Zamračila jsem se na něj, ale nějak mi to nedokázalo doputovat do očí. Jason mě dokázal pobavit, nevím, proč, ale dokázal. „Nemyslím si, že dnes budeme potřebovat tvoje služby, ale děkuju za nabídku.“

Přehnaně si povzdechl. „Já už s tebou nikdy mít sex nebudu, že jo?“

„Neber si to špatně, Jasone, ale doufám, že ne. Ten sex byl úžasnej, ale do mé postele tě dostal jen stav nouze. Pokud nedokážu ardeur kontrolovat lépe než tehdy, pak nemůžu být nikdy na veřejnosti sama.“

„Byla to moje chyba,“ řekl měkkým hlasem Nathaniel.

Otočila jsem hlavu a byla jsem u něj tak blízko, že jsem mu mohla políbit tvář. Chtěla jsem, aby se posunul, dal mi víc prostoru, ale zahnala jsem ten pocit pryč. Byla jsem jenom podrážděná. „Byla to moje chyba, pokud vůbec něčí, Nathanieli.“

Od ramene mi zazněl Micahův klidný hlas: „Byla to chyba Belle Morte, té zkažené, sexy upírky ze západu. Kdyby si s Anitou nehrála, kdyby se nesnažila, aby ji ardeur ovládla, pak by ardeur nepovstala o hodiny dřív.“ Belle Morte, Krásná smrt, byla tvůrkyní Jean-Claudovy pokrevní linie. Nikdy jsem se s ní nesetkala fyzicky, ale setkala jsem se s ní metafyzicky a i to bylo dost zlé. Micah si položil ruku na mé rameno, ale druhou položil na rameno Nathaniela. Bylo to pohodlné pro nás pro oba. „A ty jsi od doby, co je Anita schopná prodloužit dobu mezi krmeními, nezkolaboval.“

Nathaniel si povzdechl tak ztěžka, že jsem cítila, jak se pohnulo i mé tělo. „Já nezesíl, to ona.“

Zněl smutně, jako zklamaný sám sebou.

Opřela jsem se o jeho rameno, dost na to, aby nás mohl Micah oba najednou doslova obejmout. „Jsem tvá Nimir-Ra. Mám být silnější.“

Mdle se na mě usmál. Položila jsem si hlavu na jeho rameno, zabořila obličej do křivky jeho krku a nadechla se závanu vanilkové vůně.

Vždycky mi voněl po vanilce. Kdysi jsem si myslela, že to je šamponem nebo mýdlem, ale ne. Tak mi prostě voněl on sám. Nesebrala jsem dost odvahy, abych se zeptala Micaha, jestli mu Nathanielova kůže také voní po vanilce.

Protože jsem si nebyla jistá, co by to znamenalo, kdybych byla jediná, komu by jeho vůně připadala tak sladká.

„Chtěl ses na něco Anity zeptat,“ připomněl Jason.

Nathaniel se vedle mě trochu napjal, pak tichým hlasem řekl: „Dostanu svůj tanec?“

Teď bylo na mě, abych se napjala. Nedokázala jsem to ovládnout, bylo to bezděčné. Nathaniel seděl vedle mě nehybně, protože to také cítil. Nechtěla jsem tančit, to byla pravda, ale něco jsem Micahovi a Nathanielovi slíbila.

„Ale jistě, tanec – to zní skvěle!“

Micah i Nathaniel se odtáhli, aby na mě viděli lépe. Jason prostě jen zíral.

„Cos to řekla?“ nevěřil Nathaniel.

„Řekla jsem, že tanec zní skvěle.“ Za ten jejich úžas to skoro i stálo.

„Kde je Anita a co jsi s ní udělala?“ ptal se Jason, tvář až směšně vážnou.

Ani jsem se nepokoušela to nějak vysvětlovat. Prostě jsem vstala a nabídla Nathanielovi ruku.

Vteřinu na ni zíral, pak mě za ni vzal, téměř váhavě, jako by se bál, že s ní ucuknu. Myslím, že se připravoval na to, že se bude muset o tanec pohádat, a nečekal, že po něm někdo tancem skoro mrskne.

Usmála jsem se na překvapení na jeho tváři. „Pojďme tančit.“

Usmál se jedním z těch svých úsměvů - tím, díky kterému se celá jeho tvář rozzářila. Za tenhle úsměv jsem mu byla ochotná dát mnohem víc než jen jeden tanec.

Ale samozřejmě, že dobrý pocit vyprchal, když jsem byla dovedena na taneční parket. Najednou se ode mě čekalo, že budu tančit. Před lidmi. Před lidmi, z nichž většina byli poldové. Poldové, s nimiž pravidelně spolupracuju. Nikdo nemá míň slitování, když mu dáte do ruky dost munice, jako banda policajtů. Když budu tancovat špatně, budou si ze mě dělat legraci. Když budu tancovat dobře, budou si ze mě dělat legraci ještě víc. Pokud si uvědomí, že tancuju dobře a se striptérem, vtipy na můj účet nikdy neskončí. Pokud by si uvědomili, že tančím špatně a navíc se striptérem, vtipy by byly, no, hrozné. Ať se na to podíváte jakkoli, byla jsem v háji.

Cítila jsem se znovu na čtrnáct a zatraceně nemotorně. Ale mít Nathaniela za partnera znamenalo, že cítit se nemotorně bylo téměř nemožné. Možná to bylo díky jeho práci, ale on věděl, jak z někoho vymámit na parketě to nejlepší. Jediné, co jsem musela udělat, bylo odhodit stranou mé zábrany a následovat jeho tělo. Jednoduché, možná, ale ne pro mě. Mám ráda zábrany, co mi zbyly, děkuju moc. A rozhodla jsem se lnou k nim tak dlouho, jak to jen půjde.

To, k čemu jsem lnula teď, byl Nathaniel. Není moc věcí, co mě děsí, ne skutečně, ale na tom krátkém seznamu je let letadlem a tanec na veřejnosti. Měla jsem srdce v krku a snažila se pořád nezírat si na nohy. Chlapi strávili několik odpolední ve snaze mi dokázat, doma, s diváky, z nichž všichni byli mí přátelé, že tančit umím. Ale teď, na veřejnosti před méně než přátelským obecenstvem, se všechny lekce jakoby vypařily. Zbylo mi jen držet se Nathanielových ramen a ruky, otáčet se v kruzích, co měly pramálo společného s písní a vše společné se strachem a mou neschopností tančit.

„Anito,“ sklonil ke mně hlavu Nathaniel.

Oči jsem nezvedla. Dál jsem zírala na nohy ve snaze nevidět, že se na nás všichni kolem koukají.

„Anito, podívej se na mě, prosím.“

Zvedla jsem hlavu a ať už v mých očích viděl cokoli, rozesmálo ho to a naplnilo mu to oči něčím podobným úžasu. „Ty jsi vážně vyděšená.“ Řekl to, jako by tomu předtím nevěřil.

„Copak bych někdy přiznala, že jsem vyděšená?“

Usmál se. „Na tom něco bude.“ Hlas měl měkký. „Dívej se mi do tváře, do očí. Nezáleží na ničem jiném, než na osobě, se kterou tančíš. Prostě se nedívej na nikoho jiného.“

„To zní, jako bys už někdy takovouhle radu dával.“

Pokrčil rameny. „Hodně žen se na pódiu poprvé necítí příjemně.“

Zvedlo se mi obočí.

„Mám číslo ve smokingu. Vyberu si někoho z obecenstva a pak spolu tančíme. Velmi formálně, velmi Fred-Astairovsky.“

Nikdy mě jméno Fred Astair při myšlenkách na Provinilé slasti nenapadlo. A to jsem mu taky řekla. Jeho úsměv byl méně jemný a víc jeho vlastní. „Kdybys někdy přišla do klubu a aspoň jednoho z nás sledovala při práci, místo abys nás tam jen vozila, věděla bys, co děláme.“

Podívala jsem se na něj.

„Ty tančíš,“ řekl.

Ach, samozřejmě. Jak jednou zmínil, že tančím, zastavila jsem se. Jeho to jako chůze po vodě – jak nad tím přemýšlíte, tak už to nedokážete.

Nathaniel jemně zatáhl za mou ruku a jemně mě strčil do ramene a znovu jsem vykročili. Nakonec jsem se spokojila se zíráním na jeho hruď. Sledovala jsem pohyb jeho těla, jako by to byl špatňák a tohle byla přestřelka. Pozorovat střed těla a čekat na první zrádný pohyb.

„Doma ses pohybovala do rytmu písně, ne jen tam, kam jsem tě vedl.“

„To bylo doma,“ řekla jsem, zírajíc na jeho hruď. Nechala jsem ho, ať mě po parketu vede. Na mě to bylo zatraceně pasivní, ale já vést nemohla, protože tančit neumím. Abyste vedli, musíte vědět, co děláte.

Píseň ustala. Zvládla jsem tančit na veřejnosti jednu celou skladbu. Jo! Vzhlédla jsem a zadívala se do Nathanielova pohledu. Čekala jsem, že bude vypadat potěšeně nebo šťastně, nebo jakkoli jinak, ale nic z toho v jeho tváři nebylo. Popravdě, jeho výraz jsem nedokázala přečíst. Znovu byl vážný, ale na druhou stranu ... Stáli jsme tam, dívali se jeden na druhého, zatím co jsem se snažila zjistit, co se děje, a myslím, že on se snažil sebrat se a něco říct. Ale co? Proč se tváří tak vážně?

Měla jsem chvíli, abych se zeptala „Co? Co se děje?“ než se rozezněla další píseň. Byla rychlá a já byla úplně mimo. Pustila jsem se Nathaniela, ustoupila zpátky, otočila se a akorát vykročila pryč, když mě popadl za ruku. Chytil mě za ruku a přitiskl mě k sobě tak tvrdě a rychle, že jsem až klopýtla. Kdybych se paží nezachytila jeho těla, spadla bych. Najednou jsem se bála pevnosti jeho zad, křivky jeho boku v ohybu mé paže. Držela jsem ho tak blízko mému tělu, že se každý centimetr našich těl, od hrudi po slabiny, tiskl k tomu druhému. Jeho tvář byla bolestně blízko mé. Jeho ústa tak blízko, že byla skoro hanba na ty rty nevložit polibek.

Jeho oči vypadaly napůl překvapeně, jako bych se ho zachytila, a to já udělala, i když nechtěně. Pak sklouzl na jednu stranu a vzal mě s sebou. A pak jsme najednou tančili, ale byl to jiný tanec než předtím. Nenásledovala jsem pohyby jeho těla očima, následovala jsem je svým vlastním tělem. On se pohnul a já se pohnula s ním. Ne proto, že bych měla, ale z toho samého důvodu, proč se větve stromu ve větru uhýbají – protože musejí.

Pohla jsem se, protože on se pohnul. Pohnula jsem se, protože jsem konečně porozuměla tomu, o čem to mluvil – rytmus, dunění, ale nebylo to dunění hudby, co jsem slyšela. Byl to rytmus Nathanielova těla, natisknutého tak blízko, že jediné, co jsem cítila, byl on. Jeho tělo, jeho ruce, jeho tvář. Jeho ústa tak svůdně blízko, ale já tu vzdálenost nezmenšila. Odevzdala jsem se jeho tělu, teplé síle jeho paží, ale nepřijala jsem polibek, který nabízel – kvůli tomu, co nabízel. Nabízel sám sebe způsobem, jakým to Nathaniel dělal – nežádal, položil nabídku svého těla. Ignorovala jsem ten polibek stejně, jako jsem ignorovala spoustu jiných.

Naklonil se ke mně a já měla jen chvíli, jen chviličku, než se jeho rty dotkly mých, abych řekla ,Ne, přestaň!’ Ale já to neřekla. Chtěla jsem ho políbit. Natolik, kolik jsem sama sobě dokázala přiznat.

Jeho rty se otřely o mé jen jemně, pak se polibek stal součástí víření našich těl. Když se naše těla střetla, polibek se prohloubil. Líbal mě, jak se pohybovalo jeho tělo, a já zaklonila hlavu a dodala do polibku trochu ze sebe tak, jako jsem trochu ze sebe dala do pohybu našich těl. Z jemného tření rtů se stal polibek úplný. Jeho jazyk mi pronikl mezi rty, naplnil má ústa a jeho ústa naplnila má. Ale byla to moje ruka, co opustila jeho záda, pohladila ho po tváři, přitiskla mé tělo k jeho ještě víc, takže jsem cítila jeho stehno proti mému obleku a tělu. Z úst mi vyšel povzdech a vědomí, že ardeur povstala o něco dřív. O celé hodiny dřív. Malá část mě si řekla Kurva. Zbytek souhlasil, ale ne způsobem, jakým jsem chtěla.

Odtáhla jsem se od jeho úst, snažila se nadechnout, snažila se přemýšlet. Jeho ruce mi obtočily zátylek, přitiskl mé rty zpátky na své, tak jsem se do jeho polibku ponořila. Ponořila jsem se do pulzu a tlukotu jeho těla. Ponořila jsem se do rytmu a přílivu jeho touhy. Někdy ardeur povolila nahlédnout do něčího srdce, nebo aspoň do jeho touhy. Tuhle část jsem se naučila ovládat, ale dnes večer jako by se má křehká kontrola zbortila a já tu byla ponechána tisknoucí se do křivek a pevnosti Nathanielova těla bez jakékoli ochrany před ním. Kdykoli předtím jsem před ním byla v bezpečí. Nikdy netlačil, nikdy nepřekročil čáru, ani slovem, ani skutkem. Ale najednou, jako by ignoroval všechny moje signály, všechny zdi. Ne, neignoroval je. On je prostě roztříštil, rozbořil je rukama na mém těle, svými ústy na mých, svým tělem tlačícím se do mého. Nemohla jsem bojovat s ardeur a Nathanielem, ne zároveň.

Viděla jsem, co chce. Cítila jsem to. Cítila jsem jeho zklamání. Celé měsíce byl hodný. Choval se slušně, netlačil. Cítila jsem, jak se všechny ty měsíce dobrého chování kolem nás rozbíjejí a zanechávají nás svlečené a dusící se touhou, co jakoby naplnila celý svět. Až do této chvíle jsem nevěděla, jak moc hodný byl.  Nevěděla jsem, co odmítám. Nevěděla jsem, co nabízí. Nevěděla jsem ... vůbec nic.

Odtáhla jsem se od něj, položila ruku na jeho hruď, abych mu zabránila znovu zmenšit tu mezeru mezi námi.

„Prosím, Anito. Prosím. Prosím.“ Jeho hlas byl hluboký a zněl naléhavě, ale bylo to, jako by se sám nemohl do těch slov dostat. Ale ardeur nepotřebovala slova. Najednou jsem opět cítila jeho tělo, dokonce i když jsem stála půl metru od něj. Byl tak tvrdý a pevný a bolavý. Bolavý, protože jsem mu odpírala uvolnění. Odpírala jsem mu uvolnění celé měsíce. Nikdy jsem s Nathanielem neměla sex se vším všudy, protože jsem se mohla krmit i bez něj. Nikdy mě ani nenapadlo, co to může znamenat pro něj. Ale teď jsem cítila jeho tělo, tvrdé, bolavé touhou, která byla budována po měsíce. Když jsem se naposled dotkla Nathaniela takhle úplně, chtěl mi prostě patřit. Pořád to tu bylo, pořád tu byla jeho žádost, téměř řvoucí potřeba. Potřeba, kterou jsem přehlížela. Do háje, potřeba, o které jsem předstírala, že neexistuje. A teď, najednou, už mě Nathaniel nenechal tu potřebu dál ignorovat.

Na chvíli jsem dokázala přemýšlet rozumně, protože jsem cítila vinu. Vinu za to, že jsem ho nechala čekat tak dlouho, zatímco já své potřeby uspokojovala. Brala jsem to tak, že mít s ním skutečný sex je jako využívat ho. A teď jsem nahlédla do jeho srdce a pochopila, že to, co jsem mu dělala, bylo využívání mnohem víc, než kdybych s ním styk měla. Používala jsem Nathaniela, jako by byl nějaký druh sexuální hračky, něco, co vám přinese potěšení, pak to umyjete a strčíte zpátky do zásuvky. Najednou jsem se styděla, že jsem s ním jednala jako s věcí, když on chtěl být využíván úplně jinak.

Vina na mě dopadla jako ledová sprcha, příslovečná facka do tváře, a já ji použila, abych ardeur aspoň na další hodinu nebo dvě odvrátila.

Skoro jako by Nathaniel cítil, jak ode mě odplouvá teplo. Podíval se na mě těma širokýma levandulovými očima, obrovskýma a třpytícíma se, třpytícíma se neuroněnými slzami. Nechal své paže sklouznout z mých, a protože já své paže už stáhla, stáli jsme na parketu a mezi námi volný prostor. Prostor, který žádný z nás nechtěl uzavřít.

Po tváři mu sklouzla první jiskřivá slza.

Vztáhla jsem k němu ruce a vydechla: „Nathanieli.“

Potřásl hlavou, ustoupil o krok, pak o další, pak se otočil a utekl. Jason a Micah se ho snažili zachytit, jak kolem nich probíhal, ale on jejich ruce setřásl půvabným pohybem svého trupu, díky čemuž jejich ruce máchly do prázdna. Vyběhl ze dveří a oba se za ním rozběhli. Ale nikdo z nich se za ním vydat neměl. Byla jsem to já, kdo mu dlužil omluvu. Problém byl, že mi nebylo přesně jasné, za co bych se měla omlouvat. Za to, že jsem ho využívala, nebo za to, že jsem ho nevyužívala dost?

Přidala jsem se k ostatním na parkovišti.

„Nathaniel řekl, žes s ním nechtěla tančit,“ ozval se Micah.

„To není pravda,“ ohradila jsem se. „Tančila jsem, dvakrát. Nechtěla jsem s ním hrát mucky-mucky před poldama.“

Micah se podíval na Nathaniela. Ten se díval do země. „Políbila jsi mě před detektivem Arnetovou. Proč bylo tohle jiné?“

„Políbila jsem tě, aby Jessica pochopila, že má na tebe přestat dorážet, protože ty jsi chtěl, abych tě před ní ochránila.“

Zvedl oči. Vypadaly jako dvě rány, tolik byly naplněné bolestí. „Takže jsi mě políbila, abys mě ochránila, ale ne proto, že jsi mě chtěla políbit?“

A sakra. Zkusila jsem to znovu, i když ten nervózní pocit v žaludku mi řekl, že tuhle hádku prohraju. Ještě nedávno jsem se s Nathanielem cítila, jako bych dělala něco špatného, nebo aspoň ne dobrého. „To jsem tím nemyslela,“ řekla jsem nahlas.

„Ale tohle jsi řekla.“ To byl Micah.

„Ještě ty začínej,“obořila jsem se na něj a v mém hlasu jsem slyšela vztek ještě dřív, než jsem se mohla zarazit. Najednou tu byl vztek, jen jsem se ho nebála. Bývala jsem naštvaná docela často, zvlášť ve chvílích, kdy jsem se necítila moc pohodlně. Mám radši vztek než rozpaky. Co udělá holka, když se nesmí naštvat a nemůže od problému utéct? Do háje, kdybych tak věděla. Někteří z mých moudrých přátel mě povzbuzují, ať jsem upřímná, co se pocitů týče - upřímná vůči sobě i  vůči mým nejbližším. Emocionálně upřímná. To zní tak nevinně, neškodně. Není to ani jedno z toho.

„Nechci se hádat,“ řekla jsem. Tak, tady to máte – upřímnost.

„To nikdo z nás,“ souhlasil Micah.

Jen slyšet jeho klidný hlas pomohlo zahnat vztek pryč. „Nathaniel na mě na parketu tlačil. A ardeur povstala.“

„Cítil jsem to,“ potvrdil Micah.

„Já také,“ přizvukoval Jason.

„Ale teď to necítíš, že?“ zeptal se Nathaniel. oči mě téměř vyčítavé a v hlasu mu zazněla špetka hněvu. Nebyla jsem si jistá, jestli jsem ho vůbec někdy slyšela naštvaného.

„Anita se snaží získat nad ardeur kontrolu,“ vysvětlil Micah.

Nathaniel potřásl hlavou a pevně sám sebe objal. „Kdybys to byl ty, prostě by přišla na parkoviště a nakrmila se.“

„Ne dobrovolně,“ řekla jsem.

„Ale ano, přišla bys,“ stál si za svým a jeho oči prozrazovaly stejný vztek jako jeho hlas. Nikdy dřív jsem ty krásné levandulové oči neviděla naštvané. Ne takhle. Bylo to docela nervující.

„Kdybych měla na vybranou, neměla bych sex na parkovišti během Larryho a Tammyiny hostiny!“

S mým pohledem se setkal naštvaný výraz, jako by se snažil něco najít. „Proč ne tady?“

„Protože to je laciný!“

Jason mu poklepal na paži. „Vidíš, ona neodmítá tebe. Ona si jen nechce hrát na Larryho svatbě. Prostě to není její styl.“

Nathaniel vrhl pohled na Jasona, pak se otočil zpátky na mě. Vypadalo to, že z něj opadlo podivné napětí, kterému jsem pořádně nerozuměla. Z očí mu začal mizet vztek. „Myslím, že máš pravdu.“

„Fajn, tak jestli se tu nechcete ještě nějak poflakovat, pak bychom měli jít,“ navrhl Micah. „Ardeur nemá ráda, když zůstává neuspokojena. Až se dnes večer vrátí, moc jemný to nebude.“

Povzdechla jsem si. Měl pravdu. Ta trocha metafyzických hrátek na parketu bude mít později večer následky. Až ardeur znovu povstane, budu nucena se nakrmit. Nebudu to moct znovu zastrčit do šuplíku. Skoro to vypadalo, že když jsem schopná ardeur zastavit na vzestupu, zcela ji vypnout ve chvíli, kdy mě začala naplňovat, že to ardeur dokáže naštvat. Vím, že se jedná o magický dar a že magické dary nemají pocity a neholdují nenávisti, ale zrovna tenhle jako by někdy nenávistí oplýval.

„Omlouvám se, Anito. Nemyslel jsem to tak.“ Nathaniel vypadal tak vystrašeně, že jsem ho musela obejmout, jen rychle obejmout, víc jako sestra než cokoli jiného, a on odpověděl na mou řeč těla a nesnažil se přitáhnout si mě blíž. Nechal mě ho obejmout a ustoupit zpět. Nathaniel byl téměř bolestivě naladěn na řeč mého těla. Byla to jedna z věcí, díky které může sdílet mou postel, aniž by si násilně vymáhat zlomit těch pár posledních tabu.

„Pojďme domů,“ navrhla jsem.

„To je moje hláška,“ řekl Jason.

„Můžeš se u nás natáhnout, jestli chceš,“ řekla jsem.

Potřásl hlavou. „Ne, pokud mě nechcete jako rozhodčího pro nějaký zápas nebo neuvítáte mé moudré rady, pak pojedu domů. Mimoto, nemohl bych poslouchat, jak si vy tři užíváte, a nebýt přizvaný.“ Zasmál se a dodal: „Nenaštvi se, ale jak je jednou člověk k něčemu takovému přizván, je těžké být odvrhnut.“

Snažila jsem se bojovat s červení, co mi stoupala po tvářích, ale to vždycky taky znamenalo, že jsem zčervenala ještě víc.

Jason a já jsme si to jednou rozdali. Dřív, než jsem si uvědomila, že je možné někoho umilovat k smrti, Nathaniel v práci zkolaboval a několik dní byl mimo službu. Micah nebyl doma a ardeur povstala s předstihem. S mnohahodinovým předstihem. To bylo z popudu Belle Morte, původkyně Jean-Claudovy pokrevní linie a, podle toho, co jsem věděla, tak i první osobou, koho ardeur ovládla. Ardeur prostupovala skrze její linii upírů, v žádné jiné. Díky faktu, že ji teď mám i já, povstalo mnho zajímavých otázek ohledně magie. Belle chtěla pochopit, co jsem, a také si myslela, že by z toho byl zatraceně velký problém. Belle byla upírka-obchodnice. Ale pokud se stará o obchod a objeví se problém, pak hodně štěstí. Nebyla to moje chyba, ale mé možnosti byly dost omezeny buď na to, že vezmu Nathaniela a pravděpodobně ho zabiju, nebo nechám Jasona, aby pro tým něco udělal. A udělal to s nadšením. S velkým nadšením. A naše přátelství to nějak přežilo, ale nedokážu předstírat, že se to nestalo, a to mi není zrovna příjemný.

„Zbožňuju fakt, že se teď díky mě dokážeš červenat,“ řekl.

„Nečervenám se.“

Zasmál se, ale v jeho očích bylo něco vážnějšího než smích. „Potřebuju ti něco říct. V soukromí. A ještě dřív, než utečeš.“

Nelíbilo se mi, jak je najednou vážný. V posledních pár měsící jsem se naučila, že Jason používá škádlení a smích jako štít, aby skryl obrovskou, do podstaty věci hluboce nazírající inteligenci, která byla tak vnímavá, že skoro bolela. A taky si mi nelíbila ta prosba o soukromí. O co šlo, že to nemohl říct před Micahem a Nathanielem? A proč?

Nahlas jsem řekla: „Okej.“ A odkráčela jsem směrem k druhému konci parkoviště, pryč od džípu. Když nás překryl studený stín stromů lemujících kostelní parkoviště, zastavila jsem se a otočila se k Jasonovi. „O co jde?“

„Ta věc na tanečním parketu, to byla tak trochu moje chyba.“

„Jak to myslíš – tvoje chyba?“

Vypadal docela rozpačitě a to jste u Jasona moc často neviděli. „Chtěl vědět, co jsem udělal, že jsem s tebou měl sex, skutečný sex, hned poprvé, kdy jsem ti pomohl nakrmit ardeur.“

„Technicky vzato to bylo podruhé,“ opravila jsem ho.

Zamračil se. „Jo, ale to bylo tehdy, kdy byla ardeur úplně nová a my jsme neměli styk a v posteli byli další tři muži.“

Odvrátila jsem se, takže tma skryla červeň na mých tvářích, ačkoli on pravděpodobně cítil horko sálající z mé pokožky. „Promiň, že jsem tě přerušila. Cos chtěl říct?“

„Máš ho v posteli jak dlouho? Pět měsíců?“

„Tak nějak,“ souhlasila jsem.

„A on ještě neměl styk. Do háje, on neměl ani orgasmus. Ne skutečný orgasmus, s uvolněním a tak.“

Už jsem se víc červenat nemohla, jinak by mi hlava vybuchla. „Poslouchám.“

„Anito, nemůžeš pořád předstírat, že Nathaniel není skutečný.“

„To není fér!“

„Možná ne. Ale já nemám ani potuchy, jestli jsi ho neuspokojila aspoň orálně nebo rukou, nebo jestli ses na něj aspoň dívala, když si to dělal sám. Něco, cokoli.“

Potřásla jsem hlavou a zadívala se do země. Nemohla jsem přijít na nic, co na to říct. Kdybych díky magii nenahlédla do Nathanielovy mysli, pravděpodobně bych se naštvala. Ale já nahlédla do Nathanielovy bolesti až moc hluboko a už jsem dál nemohla nic předstírat. Nemohla jsem to ignorovat.

„Myslela jsem, že když to s ním nenechám dojít do konce, bude to pro něj jednodušší, až se ardeur dostane pod kontrolu a já už nebudu pomme de sang potřebovat.“

„Pořád se toho držíš? Že mu dáš kopačky, až budeš mít dost kontroly, že nebudeš potřebovat krmit?“

„Co bys s ním měla dělat? Nechat si ho jako domácího mazlíčka nebo jako opravdu velké dítě?“

„On není dítě. A není to ani žádné zviřátko,“ odporoval Jason a v jeho hlasu se ozval první náznak hněvu.

„Já to vím a to je ten problém, Jasone. Kdyby se neobjevila ardeur, byla bych Nathanielova Nimir-ra a jeho kamarádka. A tak by to mělo být. A teď spadá do kategorie, pro niž nemám jméno.“

„Je tvůj pomme de sang jako já jsem Jean-Claudův.“

„Ty a Jean-Claude spolu nešukáte a nikomu to nevadí!“

„Ne, protože on mi dovolil randit. Když chci, mám milenky.“

„Povzbuzovala jsem Nathaniela do randění. Chci, aby měl přítelkyně.“

„A tvé ne zrovna jemné pozbuzování, aby se podíval po jiných ženách, ho přivedlo za mnou pro radu.“

„Co tím myslíš?“

„On s nikým randit nechce. Chce být s tebou a Micahem a upíry. On ve svém životě žádnou další ženu nechce.“

„Já nejsem žena jeho života!“

„Ano, jsi. Jen jí nechceš být.“

Opřela jsem se o jeden z úzkých kmenů stromů. „Ach, Jasone, co jen udělám?“

„Dokonči, co jsi s Nathanielem začala. Buď jeho milenka.“

Potřásla jsem hlavou. „To nechci.“

„Jdi do háje s tím, že nechceš! Viděl jsem, jak na něj reaguješ.“

„Chtíč nestačí, Jasone. Nemiluju ho.“

„O tom bych se taky hádal.“

„Nemiluju ho tak, jak potřebuju.“

„Potřebuješ – na co, Anito? Kvůli tvému svědomí? Kvůli tvému smyslu pro morálku? Protě mu dej, co potřebuje, Anito. Nemusíš to hnát do extrému, jen mu prostě trochu ustup. To je vše, oč žádám.“

„Řekl jsi, že to na parketu byla tvoje chyba. Zatím jsi to nevysvětlil.“

„Řekl jsem Nathanielovi, že nemáš ráda pasivní muže. Že máš ráda trochu dominance, trochu nátlaku. Ne moc, ale dost na to, abys to nebyla pořád jen ty, kdo řekne ,Ano, rozdáme si to.’ Potřebuješ někoho, kdo z tvých ramen sejme trochu té odpovědnosti.“

Dívala jsem se na něj, studovala jsem tu mladou tvář. „Je tohle všechno jen kvůli mě, Jasone? Abych prostě mohla odhodit vinu a bez výčitek si zašukat?“

Zamrkal. „To jsem neřekl.“

„Bylo to podobné.“

„Naštvi se, jestli chceš, ale tohle jsem neřekl a ani to tak nemyslel. Naštvi se na mě, ale nepřeváděj to na Nathaniela, ano?“

„Byla jsem vychována s tím, že pokud máš s někým sex, je to závazek. A pořád tomu věřím.“

„Ke mně se zavázána necítíš.“ Řekl to jako fakt, nebylo v tom nic osobního.

„Ne, jsme přátelé a já byla tak trochu přítel v nouzi. Ale ty jsi dospělý a chápeš, o co šlo. Nejsem si jistá, jestli je Nathaniel dost rozumný, aby to chápal. Do háje, on ani není schopen říct ne ženě, kterou nezná!“

„Zatím co jsme mluvili, odmítl aspoň tři nabídky k tanci a vím určitě, že odmítl pozvání na rande od té krásky Jessiky Arnetové.“

„Doopravdy?“

Jason přikývl. „Jup.“

„Nemyslela jsem si, že někdy bude schopen říct ne.“

„Trénoval.“

„Trénoval?“

„Copak ti sem tam neřekl ne?“

Zamyslela jsem se. „Někdy mi nechce něco zopakovat nebo mi nějaké věci nechce říct. Říká, že bych se na něj naštvala a že bych se měla zeptat někoho jiného.“

„Chtěla jsi, ne, trvala jsi na tom, aby byl Nathaniel víc odpovědný sám za sebe. Kvůli tobě si udělal řidičák. Nutilas ho, aby byl méně závislý, je to tak?“

„Jo.“

„Ale nepřemýšlela jsi na tím, co by to mělo znamenat. Nebo ano?“

„Co tím myslíš?“

„Chtěla jsi, aby byl nezávislý, aby přemýšlel sám za sebe, aby se rozhodl, co od života chce, že?“

„Jo. A popravdě, téměř přesně tohle jsem mu řekla. Chtěla jsem, aby se rozhodl, co chce se svým životem udělat. Myslím tím, proboha, vždyť je mu jen dvacet!“

„A on se rozhodl, že chce být s tebou,“ řekl Jason a jeho hlas byl měkčí, jemnější.

„To není životní rozhodnutí! Myslela jsem jako zvolit si kariéru, možná se vrátit na vysokou.“

„On má práci, Anito. A jako striptér si vydělá víc peněz, než většina absolventů vysoké.“

„Nemůžeš se svlékat věčně,“ namítla jsem.

„A většina manželství taky nevydrží věčně.“

Moje oči musely být vážně hodně udivené, protože si s dalšími slovy pospíšil: „Co tím myslím, je, že ty se vším nakládáš, jako by to byla otázka navěky. Jako bys pak už později neměla právo změnit názor. Nechci tím naznačovat, že Nathaniel chce, abys z něj udělala toho nejupřímnějšího chlapa na světě. To se nestane, věř mi.“

„No, to je úleva.“

„Budeš pomme de sang potřebovat roky, Anito. Roky!“

„Jean-Claude řekl, že možná už za pár měsíců budu schopná krmit se z dálky a nebudu potřebovat ty ... soukromé věci ... zblízka.“

„Učinila jsi velký pokrok ohledně prodlužování doby mezi krmeními, Anito. Ale neudělalas skoro žádný pokrok, co se samotné kontroly ardeur týče.“

„Na tanečním parketu jsem to měla pod kontrolou,“ namítla jsem.

Povzdechl si. „Na parketu jsi to jen uzavřela. To není kontrola. Ne skutečná. Je to jako mít zbraň. To, že umíš zbraň zajistit, neznamená, že z ní umíš střílet.“

„Příklad se zbraní? Už jsi o tom chvíli přemýšlel, že?“

„Jen pořád od chvíle, kdy mi Nathaniel řekl, že mu během krmení nedovoluješ uvolnit se.“

„Nedovoluju? On se mě ani neptal. A jak mám sakra vědět, že si nedělá dobře v soukromí? Tím myslím, neřekla jsem mu, aby to nedělal!“

„Můžeš si hrát sama se sebou a je to fajn, ale není to totéž, jako skutečný sex.“

Vrazila jsem záda pevně do stromu, jako by mě pevné dřevo dokázalo chytit, protože jsem se cítila, jako bych padala. Jako bych padala do propasti tak hluboké, že nemám žádnou šanci z ní vylézt. „Nevím, jak bych se na sebe mohla ráno podívat do zrcadla, kdybych měla sex s Nathanielem.“

„Proč ti ta představa sexu s Nathanielem tak vadí?“

„Protože mi mate radar. Mám přátele. Mám partnery. Mám lidi, kteří jsou na mě závislí, lidi, o které se starám. Nesouložím s lidmi, o které se starám. Bylo by to, jako pobírat výhody dané mi mým postavením.“

„A Nathaniel spadá do kategorie lidí, o které se staráš?“ zeptal se.

„Ano.“

„Myslíš si, že mít s ním sex je jako pobírat nějakou výhodu?“

„Ano.“

„Nathaniel to tak nevidí.“

„Já to vím, Jasone. Teď už ano.“ Zavřela jsem oči a opřela si hlavu o hrubou kůru stromu.

„Zatraceně, já chci mít ardeur pod kontrolou, abych nemusela dělat tenhle druh rozhodnutí.“

„A kdybych mohl mávnout kouzelnou hůlkou a ty bys měla ardeur už napořád pod kontrolou, pak co? Co bys s Nathanielem udělala?“

„Pomohla bych mu najít místo, kde by mohl žít.“

„V tvém domě dělá většinu domácích prací. Kupuje ti potraviny. Většinou vaří on nebo Micah. Důvod, proč ty a Micah můžete být v práci tolik hodin, je, že Nathaniel se stará o většinu věcí v domácnosti. Jak by ses o to postarala ty, kdybys neměla Nathaniela?“

„Nechci si Nathaniela nechat jen proto, že je díky němu můj život jednodušší. To by bylo jako zlo.“

Jason silně vydechl. „Jsi opravdu tak pomalá nebo chceš, abych z nějakého důvodu zešílel?“

„Co??“

Potřásl hlavou. „Anito, já se tu snažím říct, že Nathaniel se necítí využívaný. On se cítí nevyužívaný. Nepotřebuje přítelkyni, protože si myslí, že už jednu má. On nechce randit, protože už s někým žije. Nechce si najít vlastní byt, protože už jeden má.

Micah to ví, Nathaniel to ví. A jediná osoba, co to očividně neví, jsi ty.“

„Jasone ...“

Zastavil mě zvednutím ruky. „Anito, máš dva muže, kteří s tebou žijí. Oba tě milují. Oba tě chtějí. Oba podporují tvou kariéru. Oni se na tebe dívají jako na svou ženu. Na tomhle světě jsou lidé, co by zabíjeli, aby měli to, co máš ty. A ty to prostě zahodíš.“

Jen jsem se na něj dívala, protože jsem nevěděla, co říct.

„Jediná věc, co schází tomuhle malému domácímu uspořádání k dokonalosti, je to, že Nathaniel nemá uspokojeny své potřeby.“ Přistoupil blíž ke mně, ale pohled měl tak vážný, že jsem ani nemyslela, že mě chce políbit, protože nechtěl. „Nastavilas to doma tak, že jsi to ty, kdo nosí kalhoty. A to je v pořádku. Funguje to jak pro Micaha, tak pro Nathaniela. Ale součástí toho nosit kalhoty jsou i nepříjemné věci, Anito. Znamená to, že musíš dělat těžká rozhodnutí. Tvůj život teď funguje lépe, než kdykoli předtím, co tě znám. Jsi šťastnější. Víc, než co jsem tě kdy viděl. Micah, neznám ho tak dobře, ale Nathaniel za celé roky, co ho znám, šťastnější nebyl. Všechno funguje, Anito. Každý pracuje na tom, aby to fungovalo. Každý kromě ...“

„Mě,“ doplnila jsem.

„Tebe,“ přikývl.

„Víš, Jasone. Nechci říct, že se v něčem z toho, cos řekl, mýlíš. Ale v tuhle chvíli tě nenávidím.“

„Klidně si mě nenáviď, jestli chceš, ale já jsem unavený pozorováním lidí, jak mají všechno, co si jejich srdce přeje, a jak to odhazují pryč.“

„Tohle ale není to, co si moje srdce přeje,“ namítla jsem.

„Možná ne, ale je to to, co potřebuješ. Potřebuješ ženu ve stylu padesátých let.“

„Ale ne každý.“

Zašklebil se na mě. „Ne, někteří lidé by radši byli tou ženou, ale já nějak nemůžu najít ženu, který by byla dost chlap na to, aby mi udržela ten životní styl, na který jsem si ještě nezvykl.“

To mě rozesmálo. Zatraceně. „Jsi jediný chlap, co může říct kravinu, jako je tahle, a nenaštvat mě na pár dní nebo dýl. Jak to, že z toho vždycky tak lehce vyvázneš?“

Na rty mi vložil rychlý polibek, víc bratrský než cokoli jiného. „Nevím, jak to dokážu, ale kdyby se mi to někdy podařilo zavřít do lahve, Jean-Claude by za to zaplatil celé jmění.“

„Možná je jen Jean-Claude.“

„To asi ne.“ Ustoupil zpátky, usmíval se, ale jeho oči byly opět vážné. „Prosím, Anito. Jdi domů a nevyšiluj. Jen jsi domů a buď šťastná. Buď šťastná a nech lidi kolem sebe, aby byli šťastní. Je to tak těžké?“

Když to Jason řekl takhle, nevypadalo to těžce. Popravdě, dávalo to docela smysl, ale zevnitř to vypadalo těžké. Uvnitř jsem to cítila jako tu nejtěžší věc na světě. Prostě jít domů a nenechat všechno jen na smrti. Jít domů a užít si, co máte. Prostě jen jít domů a nenechat nikoho kolem vás, aby se cítil mizerně kvůli vašim vnitřním monologům. Jen jít domů a být šťastný. Tak jednoduché. Tak těžké. Tak děsivé. Otočila jsem se a odkráčela k autu.

Nathaniel se opíral o stranu džípu a pozoroval nás, jak k němu kráčíme. Opíral se s rukama za zády, takže jeho vlastní váha ruce věznila mezi jeho boky a džípem. Nebyl to jen styk, co jsem Nathanielovi odpírala. Nathaniel měl ještě jiné ,potřeby’, díky kterým jsem se, pokud je to vůbec možné, cítila  ještě méně příjemně. Svázaný se cítil pokojně. Pokojně, aby byl zneužit. Kdysi jsem se ho zeptala, proč si to užívá, a on mi řekl, že se díky tomu cítí pokojně. Že se díky tomu cítí v bezpečí.

Jak byste se svázaní mohli cítit v bezpečí? Jak byste se mohli cítit dobře, kdybyste někomu dovolili, aby vás byť jen malinko zranil? To jsem nechápala. Prostě jsem to nechápala. Možná, kdybych tomu rozuměla víc, bála bych se méně projít s ním tu poslední část. Co kdybychom spolu měli styk a ono to nestačilo? Co kdyby mě tlačil, tlačil do věcí, které považuji za ... děsivé? On by měl být ten submisivní a já jeho dominant. Copak to neznamenalo, že já jsem ten, kdo tu velí? Copak to neznamenalo, že on udělá, co já chci?

Ne, musela jsem se toho naučit dost, abych pochopila Nathaniela i několik dalších leopardodlaků, protože on nebyl jediný, kdo měl zajímavé koníčky. Ten, kdo je submisivní, má bezpečnostní slovo a jak to slovo řekne, hra končí. Takže v důsledku má ten dominantní iluzi moci, ale ve skutečnosti je to ten submisiv, kdo rozhoduje, kam až věci zajdou a kdy skončí. Myslela jsem si, že můžu Nathaniela ovládat, protože je submisivní, ale až dnes večer jsem si uvědomila pravdu. Nikdy jsem kontrolu neměla. Nevěděla jsem, co se stane s Nathanielem, se mnou nebo s Micahem. Ta myšlenka mě vyděsila, tak jsem se nad tím zamyslela, doopravdy jsem se zamyslela. Co kdybych Nathanielovi našla nové místo, kde by mohl bydlet? Nové místo, kde by mohl žít? Nový život?

Jak jsme kráčeli přes dláždění, probírala jsem si to v hlavě. Přemýšlela jsem nad tím, že ho pošlu domů s někým jiným, nechám ho vyplakat se na rameni někoho jiného. Ale víc než to, přemýšlela jsem nad tím, že se zachumlám pod peřiny jen s Micahem na jedné straně a s nikým na druhé. Nathaniel měl teď v posteli svou stranu. Až do téhle chvíle jsem si to neuvědomila, nedovolila jsem si to uvědomit. Všichni tři jsme si navzájem četli. Pro Micaha a pro mě to bylo jen připomenutí si oblíbených dětských příběhů, tedy, většiny z nich, ale pro Nathaniela byla většina těch příběhů nová. Nikdy mu nikdo v posteli nečetl.

Nikdo s ním nesdílel knížky. Co je to za dětství bez knih a příběhů? Věděla jsem, že měl staršího bratra, který zemřel, a otce, který zemřel, a matku, která zemřela.

Věděla jsem, že umřeli, ale ne jak nebo kdy kromě toho, že byl malý, když se to stalo. Nemluvil o tom a mně se nelíbil výraz v jeho očích, když ano, tak jsem na něj netlačila. Neměla jsem právo na něj tlačit, pokud jsem nebyla jeho přítelkyně. Neměla jsem právo na něj tlačit, pokud jsem nebyla jeho milenka. A jako své Nimir-Ra mi svůj životní příběh vyprávět nemusel.

Přemýšlela jsem, jaké by to bylo nemít Nathaniela v posteli. Ne na krmení, ale nemít ho tam, aby slyšet zbytek příběhu, který jsme si četli. Přemýšlet nad tím, že tam nebude, bylo bolestivé, jako by mi něco uvnitř sebou škubalo, ten druh bolesti. Jako by můj žaludek a srdce bolely zároveň.

Otevřel dveře a držel mi je, protože takhle blízko ardeur nebylo vždycky dobré, abych řídila. Držel mi dveře a když jsem kolem nějak procházela, jeho výraz byl tak neutrální, jak jen být mohl. Nevěděla jsem, co dělat, tak jsem ho nechala být neutrální a sama neutrální taky byla. Ale jak jsem zapla pás a on zavřel dveře, uvědomila jsem si, že by mi chyběl. Ne proto, že můj život díky němu běžel hladčeji, ale chyběl by mi jednoduše on. Chyběla by mi na polštáři jeho vanilková vůně, teplo jeho těla na straně postele, závoj jeho vlasů podobný zmuchlané, živoucí přikrývce. Kdybych mohla s tím seznamem tady skončit, poslala bych Nathaniela na noc do jeho pokoje. Stále měl svůj vlastní pokoj, kde byly všechny jeho věci. Všechny jeho věci, jen ne on. Ale ten seznam tady nekončil. Ne, pokud chci být upřímná.

Plakal, když v Šarlotině pavučince Šarlotka umřela. Nemohla bych přijít o to, vidět ho kvůli něčemu plakat. Byl to Nathanielův nápad, abychom si dali maraton starých filmů o příšerách. Nevíte, co je život, pokud jste se s bandou kožoměnců neprokousali filmy jako Vlčí muž, Frankenstein a vlkodlak, Prokletí vlkodlaka a Zuřící vlkodlak. Při scénách se rozčilovali, házeli popcorn a vyli, někdy doslova, na filmovou verzi toho, co oni znali tak dobře. Všichni leopardodlaci si stěžují, že filmy mají aspoň vlkodlaci. Kromě Kočičích lidí nemají leopardi žádný film. Většina vlkodlaků ví o verzi z roku 1980, ale téměř nikdo neví o originálu z roku 1950. Plánovali jsme, že se během jiné filmové noci podíváme na obě verze. Byla jsem si jistá, že noc strávíme v legraci stížnostmi, jak moc se obě verze liší, a že zůstaneme v uctivém tichu, když se scény ve filmu přiblíží realitě. No dobře, to oni by byli tajemně tiší a já bych je pozorovala, když by sledovali obrazovku.

Těšila jsem se na to. Snažila jsem se představit si noc bez Nathaniela. Žádný Nathaniel, co by vyšel z kuchyně s popcornem a colou a nutil by lidi používat podložky pod sklenice. Žádný Nathaniel sedící na zemi kousek od mých nohou, půlku noci trávíc s hlavou na mém koleni a druhou půlku noci hrajíc si a přejíždějíc rukou nahoru a dolů po mém lýku. Ne sexuálně - jen se cítil dobře, když se mě dotýkal. Všichni v pardu, i ve smečce, se cítí lépe, když se dotýkají jeden druhého. Je to možnost, jak si být blízko, aniž by to bylo sexuální. Tak to skutečně je, jen já to tak obvykle nevidím.

Což mě přivádí zpět k současnému problému. Vtipné, jak vás myšlenky přivedou zpátky. Dnes večer, až ardeur konečně dosáhne povrchu, co udělám? Můžu Nathaniela vyhostit do jeho pokoje, a to zcela po právu, protože se budu potřebovat nakrmit také zítra. Můžu si ho uchránit jako dezert. Ale oba víme, ž o tohle nejde. Nechci si ho chránit, chci si chránit sama sebe. Chránit sama sebe proti čemu? Nejsem si jistá, ale určitě to bylo o mně a nemělo to nic společného s Nathanielem.

On nechtěl být chráněn. Ne, to není pravda. Nathaniel si myslí, že už zachráněn je. Já ho zachránila. Chovala jsem se k němu jako k princi, který potřeboval najít svou princeznu, ale tohle všechno bylo špatné. To Nathaniel byl ta princezna a byl už i zachráněn, mnou. Co se Nathaniela týkalo, já byla ten princ v zářícím brnění. Jen jsem s tím potřebovala smířit a pak bychom si mohli žít šťastně až do smrti.

Problém byl, že já nejsem ničí princ ani ničí princezna. Já jsem jen já, bez brnění, záře nebo čehokoli. Nejsem ten typ do pohádky. A nevěřím v ,a žili šťastně až do smrti’. Otázka byla, jestli věřím v žili šťastně ohledně toho teď. Kdybych na tohle dokázala odpovědět, pak by všechny starosti skončily, ale já na to odpovědět nedokážu. Takže když nás Micah vedl tou říjnovou tmou k našemu domu, pořád jsem nevěděla, co udělám, až ardeur v noci povstane. Ani jsem nevěděla, co by vůbec byla ta správná věc, kterou bych měla udělat. Copak nebylo správné předpokládat, že se lidem má pomáhat, a špatné, že jim ublížíte?

Neděláte snad správná rozhodnutí, protože se vám zdají správná?

Vždy jsem se cítila hnusně, když jsem se modlila k Bohu ohledně sexu, v jakékoli souvislosti, ale modlila jsem se, když jsme jeli, protože jsem neměla možnost volby. Modlila jsem se o radu. Prosila jsem o řešení, které by bylo nejlepší pro všechny. Odpověď jsem nedostala a ani ji nepředpokládala. Jsem obdařena mnoha psychickými dary, ale mluvit přímo s Bohem k nim nepatří, díky vší dobrotě. Přečtěte si Starý zákon, jestli si myslíte, že to není děsivá představa. Ale hůř, než že jsem nedostala odpověď. Necítila jsem ten mír, který mívám, když se modlím.

Když jsme dorazili k domu, Micah a Nathaniel vylezli z džípu jako první. Já je pomalu následovala a pořád jsem si nebyla jistá, co udělám.

Když jsem vešla do domu, obývací pokoj se topil ve tmě. Jediné světlo pocházelo z kuchyně. Buď jeden z nich, nebo oba prošli černočernou tmou obýváku a jen práskli do vypínače, když vešli do kuchyně, aby zkontrolovali záznamník, který ležel na kuchyňské lince. Leopardí oči jsou ve tmě lepší než lidské a Micahovy oči byly permanentně nastaveny do kočičího módu. Často přecházel po celém domě bez jediného světýlka, proklouzával místností po místnosti, vyhýbajíc se všem překážkám, nesl se skrze tmu se stejným sebevědomím, jaké mám já v přímém světle.

Z kuchyně šlo dost světla, tak jsem opustila tmu obývacího pokoje. Bílý gauč jako by vydával vlastní záři, ačkoli jsem věděla, že to je iluze vytvořená odrazem světla na kvalitním bílém potahu. Byla jsem si jistá, že oba muži zmizí, aby se na noc převlékli. Většina lykantropů, nezáleželo na druhu, preferuje méně oblečení. A Micah nenávidí oblečení zvláště tehdy, když obsahuje kravatu. Vešla jsem do prázdné kuchyně ne proto, že jsem potřebovala, ale proto, že jsem nebyla připravená jít ještě do ložnice. Pořád jsem nevěděla, co udělám.

Kuchyně teď střežila velký stůl. V jídelní koutě s arkýřovým oknem stál na malém stupínku stolek pro čtyři. Čtyři židle bylo víc, než co jsem potřebovala, když jsem se do domu nastěhovala. Teď, protože jsme obvykle mívali alespoň pár leopardodlaků, co tu přespávali v případě potřeby, nebo častější důvod, jen proto, aby byli blíž své skupině, svému pardu, potřebovali jsme stůl pro šest lidí. Vlastně jsme potřebovali stůl ještě větší, ale víc moje kuchyň pojmout nedokázala.

Uprostřed stolu stála váza. Jean-Claude mi posílal tucet bílých růží každý týden od doby, co jsme spolu začali chodit. Jak přibyl sex, přibyla k bílým růžím i jedna červená, takže jich bylo vlastně třináct. Jedna rudá růže jako kapka krve v moři růží bílých jako dětský dech. Mělo to pro nás svou symboliku. Ucítila jsem růže a ta rudá měla vůni nejsilnější. Je těžké najít bílé růže, které voní dobře.

Vše, co jsem musela udělat, bylo zavolat Jean-Claudovi. Byl dost rychlý, aby sem přiletěl ještě před svítáním. Už jsem se z něho dřív krmila, můžu to udělat znovu. Ale samozřejmě, to by byl jen odklad rozhodnutí. Ne, bylo by to skrývání se. Nenávidím zbabělost ještě víc než cokoli jiného a zavolat svému upířímu milenci by v tomhle případě byla zbabělost.

Zazvonil telefon. Uskočila jsem zpátky tak těžce, že se růže ve váze pootočily. Mysleli byste si, že jsem nervózní nebo cítím vinu nebo něco. Vzala jsem telefon na druhé zazvonění. Bylo to pro Micaha – pohotovost v Koalici lykantropů.

Jeden z kožoměnců měl nehodu. Byl teď v nemocnici na pohotovosti v jednom z pokojů. Ale poldové začali vyšilovat, že ho vezmou do bezpečnostního zařízení. Ve skutečnosti to bylo vězení pro lykantropy. Jak se jednou dostanete dovnitř, nikdy vám nedovolí odejít. Někdo tam musel jít a postarat se o něj, než se něco takového mohlo stát.

Micah zůstal na telefonu, aby získal adresu a jméno nemocnice, a pak zavěsil. Podíval se na mě, tvář opatrnou, neutrální, jen se špetkou znepokojení. „Já jsem v pohodě s tím, že tu ty a Nathaniel zůstanete během ardeur sami. Otázka je, jestli jsi s tím v pohodě ty.“

Pokrčila jsem rameny.

Potřásl hlavou. „Ne, Anito. Potřebuju tu odpověď dřív, než odejdu.“

Povzdechla jsem si. „Potřebuješ se tam dostat dřív, než to ten vlk prohraje. Jdi, budeme v pořádku.“

Podíval se na mě, jako by mi nevěřil.

„Jdi,“ zopakovala jsem.

„Nebojím se jen o tebe, Anito.“

„Udělám pro Nathaniela to nejlepší.“

Zamračil se. „Co tohle znamená?“

„Znamená to to, co to znamená.“

Nezdál se tou odpovědí nějak potěšen.

„Jestli čekáš, až řeknu ,Ach, ano, jsem v pohodě s tím, že nakrmím ardeur a vojedu Nathaniela’, pak se vlk, o kterého tu jde, promění, poldové ho zastřelí, ale předtím s sebou možná vezme pár civilistů ještě dřív, než vyjdeš ze dveří.“

„Oba jste pro mě důležití, Anito. Náš pard je pro mě důležitý. Co se tu dneska stane, může změnit ... všechno.“

Ztěžka jsem polkla, najednou jsem se mu nedokázala dívat do očí.

Dotkl se mé brady, zvedl mi tvář a přinutil mě podívat se na něj. „Anito.“

„Budu v pohodě,“ řekla jsem.

„Co tím myslíš?“

„Nejsem si jistá, ale udělám to nejlepší. A to je nejvíc, co můžu nabídnout. Opravdu nevím, co udělám, až ardeur povstane. Promiň, ale tohle je pravda. Říct cokoli dalšího by znamenalo lež.“

Zhluboka se nadechl, takže jeho hruď elegantně povstala a zase poklesla. „Hádám, že se s tím budu muset spokojit.“

„Co přesně chceš, abych ti řekla?“ zeptala jsem se.

Naklonil se a na ústa mi vložil jemný polibek. Jen zřídka jsme se líbali takhle cudně, ale tak blízko ardeur býval opatrný. „Chci, abys mi řekla, že se o to postaráš.“

„Definuj postarat se o to.“

Znovu si povzdechl, potřásl hlavou a ustoupil zpět. „Musím se jít obléknout.“

„Bereš si svoje auto nebo džíp?“

„Vezmu svoje.“ Usmál se, skoro smutně, a odešel se převléknout. Jak procházel kolem rohu, tiše vykřikl. Hlubokým hlasem mluvil s dalším mužem. Intonace nebyla Nathanielova.

Zpoza rohu vykoukl Damian. „Ty musíš být velmi rozrušená, když jsi mě neuslyšela dřív.“ Měl pravdu. Na mrtvé mám čuch. Žádný upír by neměl být schopen se ke mně přiblížit, aniž bych o tom věděla. Speciálně Damian ne.

Damian byl můj upíří služebník, jako já jsem byla lidská služebnice Jean-Clauda. Ardeur byla chyba Jean-Clauda a Belle Morte, nakazilo mě něco z jejich krve. Ale Damian jako můj služebník, to byla moje chyba. Jsem nekromantka a podle všeho směs nekromancie a faktu, že jsem něčí lidský služebník, měla nepředpokládané vedlejší účinky. Jeden z nich stál v kuchyni a pozoroval mě očima barvy zelené trávy. Lidé nemívají takovouhle barvu očí, ale Damian ji zřejmě měl, protože to, že se stanete upírem, vám nezmění fyzický vzhled. Budete mít bledší pleť, prodlouží se vám některé zuby, ale barvy vašich vlasů a očí zůstanou stejné. Jediná věc, která dostala sytější barvu, byly jeho vlasy. Rudé vlasy, jichž se slunce nedotklo po stovky let, takže měly barvu jako čerstvá krev, zářivá, živá šarlatová barva, takže se pohyboval ve víru karmínových vlasů. Všichni upíři jsou bledí, ale Damian dostal do vínku barvu směsi mléka a medu, jakou zrzci mívají, takže byla ještě bledší. Nebo to možná bylo jakostí jeho bledosti, jako by byla jeho pokožka vytesána z bílého mramoru a nějaký démon a nebo bůh vdechl do té bledosti život. Ach, počkat, to já byla ten démon.

Technicky vzato, má moc, má nekromancie, rozběhla Damianovo srdce. Měl více než tisíc let a nikdy se z něj vyšší upír nestane. Pokud nejste vyšší upír, pak jednoho potřebujete, aby vám dal dostatek moci, abyste mohli povstat z hrobu. Ne jen první noc, ale každou noc.

Damian musel přijít přímo z práce, protože, ačkoli jako většina upírů, kteří sem přišli z Evropy, téměř nikdy nenosil džíny a tenisky, také neměl moc v lásce způsob oblékání, na kterém trval Jean-Claude.

Měl na sobě kabát, který jsem na něm už jednou viděla. Měl sytou barvu zelené borovice. Plášť ve stylu 18. století, ale byl nový, rozevírající se, aby ukázal bledý lesk jeho hrudi a břicha.

Klopy a rukávy byly téměř celé pokryté výšivkou, která vydávala lesk barvy podobné bělosti jeho pokožky. Jeho kalhoty byly z černého saténu, nadýchané, jako by pod nimi bylo víc látky, než bylo na Damianovy štíhlé nohy zapotřebí. Místo pásku měl širokou zelenou šerpu a na nohou černé kožené boty, které sahaly až nad kolena. Vypadal v tom jako pirát.

„Jak bylo v práci?“ zeptala jsem se.

„Danse Macabre je nejrajcovnější taneční klub v St.Louis.“ Stále ke mně kráčel, nebo spíš klouzal.

V jeho pohledu bylo něco, co mě moc nebralo.

„Je to jediné místo, kde lidé mohou tančit s upíry. Samozřejmě, že je to rajcovní.“ Podívala jsem se na něj a věděla jsem, že se dnes nakrmil – z nějaké povolné ženy. Nakrmit se z někoho povolného se považováno za totéž, jako mít s někým povolným sex. Stačí plnoletost a můžete krmit nemrtvé. A pak můžete značky po tesácích ukazovat kamarádkám.

Přikázala jsem Damianovi, aby se krmil jen z dobrovolných obětí a on mě kvůli našemu vzájemnému poutu nemohl neposlechnout. Legendy vyprávějí o nekromantech, kteří dokázali šéfovat všem druhům nemrtvých a ti museli uposlechnout všechny jejich příkazy. Jediný nemrtvý, kterému jsem dokázala šéfovat, byl Damian. A upřímně, i to se mi nelíbilo. Nelíbí se mi, když mám nad kýmkoli takový druh kontroly.

Ale na druhou stranu, Damian měl jistý druh kontroly také nade mnou. Chtěla jsem se ho dotýkat. Když vstoupil do místnosti, měla jsem téměř ohromující nutkání dotýkat se jeho pokožky. Byla to součást toho být pán a služebník. Ta přitažlivost vůči vašemu služebníkovi, ta potřeba se ho dotýkat a tíhnout k němu bylo jedním z důvodů, proč je většina vydržovaných nekromantů tak ceněna. Myslím, že právě tohle je důvod, který odrazoval i ty nejšílenější, nejhorší upíry od toho, aby vlastní rukou zabíjeli své služebníky. Často upír nepřežil smrt svého služebníka. Tak těsné bylo to pouto.

Prošel kolem stolu, prsty mu zatančily na opěradlech židlí. „A já jsem jeden z upírů, co k nim po celou noc tiskne své tělo.“

„Manažerkou klubu je stále Hannah, že?“

„Ach, ano, já jsem jen studené tělo vyslané do davu.“ Od stolu se přesunul ke kuchyňskému ostrůvku, který odděloval pracovní část kuchyně od zbytku místnosti. „Já jsem jen doplněk. Jako socha nebo závěs.“

„To není fér. Viděla jsem, jak ten dav zpracováváš, Damiane. Flirtování si užíváš.“

Jak procházel kolem ostrůvku, přikývl. Mezi námi nebylo nic, než že já jsem se opírala o skříňku a on se zastavil u ostrůvku. Potřeba překonat tu vzdálenost, obtočit své ruce kolem něj, byla téměř neuvěřitelná. Z té potřeby mě až rozbolely ruce. Dala jsem je za sebe, natiskla se na ně svým tělem stejně, jako se Nathaniel dnes opíral o džíp.

„Flirtování si velmi užívám.“ Hladil bledými prsty hranu ostrůvku, pomalu, něžně, jako by se dotýkal něčeho jiného. „Ale nemáme v práci dovolen sex, ačkoli o něj někteří prosili.“ V očích se mu zelená přelila a pohltila černé panenky, takže se na mě díval očima barvy zeleného ohně. Po kůži mi tančila jeho moc, v hrdle se mi zasekl dech.

Můj hlas zněl trochu roztřeseně, ale jak jsem mluvila, získával na pevnosti. Poslední slova jsem vyřkla hlasem již normálním. „Máš mé povolení randit nebo souložit nebo cokoli. Můžeš mít milenky, Damiane.“

„A kam bych je asi měl brát?“ naklonil se přes ostrov, paže překřížené přes bledou hruď vystavenou na odiv.

„Co tím myslíš?“

„Mám ve tvém sklepě rakev. Je to postačující, ale romantické těžko.“

Mohl říct cokoli a já bych to čekala, ale tohle jsem nečekala vůbec. „Promiň, Damiane. Na tohle jsem nikdy nepomyslela. Potřebuješ pokoj, že?“

Trošku se usmál. „Pokoj pro mé milenky, ano.“

Pak jsem si něco uvědomila. „Myslíš tím jako přivést si cizince sem. Lidi, které jsi sbalil v klubu. Sem se přijdou vyspat a pak je potkám ráno u snídaně?“

„Ano,“ řekl a já konečně pochopila pohled v jeho tváři. Byla to výzva. Věděl, že se mi myšlenka na cizí lidi v mém domě líbit nebude. A ještě méně vidět ráno jako první ženu, kterou si jen přivedl domů na sex.

Cítila jsem, jak ze mě lehce vytryskl vztek, a to mi pomohl přemýšlet. Pomohlo mi to zatlačit do pozadí potřebu dotýkat se ho, což nemělo nic společného s ardeur a mělo vše společné s mocí. „Vím, žes měl pokoj v Cirkusu. Možná bychom se mohli domluvit s Jean-Claudem. Mohl by sis brát milenky tam.“

„Můj domov je tady, s tebou. Ty jsi teď má paní.“

Schoulila jsem se, když řekl paní. „To vím, Damiane.“

„Víš?“ Odstrčil se od ostrůvku a přešel přímo přede mě. V téhle blízkosti se mezi námi chvěla moc. Přinutilo ho to zavřít oči a když je otevřel, byly to stále ty bazénky tonoucí zeleně. „Pokud jsi má paní, pak se mě dotkni.“

V hrdle mi bušil puls. Nechtěla jsem se ho dotknout, protože jsem se ho chtěla dotknout tak moc! Svým způsobem bylo tohle taky součástí té přitažlivosti mezi mnou a Jean-Claudem. Co jsem považovala za vášeň a lásku, byly částečně jen upíří triky. Triky k pevnějšímu poutu služebníka k jeho pánovi a pána k jeho služebníkovi, takže oba sloužili druhému ochotně a s radostí. Když jsem poprvé zjistila, že část toho, co cítím k Jean-Claudovi, bylo nějak spojeno s upířími hrátkami s myslí, vadilo mi to, ačkoli z Jean-Claudova pohledu to nebylo schválně. Nemohl nijak ovlivnit, jak to na mě působilo, stejně jako jsem já nemohla ovlivnit to, jak to působilo na Damiana.

Ten stál tak blízko, že jsem musela zaklonit hlavu, abych na něj dobře viděla. „Chci se tě dotknout, Damiane, ale ty se chováš strašně zábavně.“

„Zábavně,“ zopakoval. Přistoupil ještě blíž, takže se okraje jeho kabátu a nadýchaný satén jeho kalhot otřely o tenkou látku kalhot mého smokingu. „Zábavně. Já se nebavím, Anito.“ Naklonil tvář blíž k mé a následující slova zašeptal: „Já napůl šílím. Všechny ty ženy dotýkající se mě, otírající se o mě, tisknoucí ke mně svá teplá,“ naklonil se ještě blíž, takže se mi otřel o tvář, „měkká,“ jeho dech na mé kůži hřál, „vlhká,“ jeho rty se dotkly mé tváře a já se zachvěla, „těla.“

Dech se mi zadrhl a tep jsem najednou slyšela v uších velmi hlasitě. Bylo těžké soustředit se na cokoli jiného než dotek jeho rtů na mé tváři, ačkoli se jeho rty jen lehce dotýkaly mé pokožky. Polkla jsem tak ztěžka, že to až zabolelo, a řekla: „Mohl bys s kteroukoli z nich odejít.“

Položil svou tvář na mou, ale to znamenalo, že se musel víc ohnout, což zas jeho tělo odstrčilo od mého. Kompromis. „A mohl bych věřit, že jejich okna nepropouštějí světlo?“ Postavil se a položil ruce po stranách skříňky za mnou, takže jsem byla uvězněná mezi jeho pažemi.

„Mohl bych věřit, že mi neublíží, až slunce povstane a já tam zůstanu ležet bezmocný?“

Snažila jsem se vymyslet, co říct, něco užitečného, něco, co by mi pomohlo myslet na něco jiného, než jak moc se ho chci dotknout. Když jsem na pochybách, chovám se jak pěkná potvora.

„Dostávám do krku křeč, když stojíš takhle blízko.“ Můj hlas zněl jen trochu zadýchaně. Skvělý.

Damian obtočil ruce kolem mých zápěstí a jen pocit jeho rukou kolem mých zarazil cokoli, co jsem chtěla říct. I jeho to na chvíli zarazilo. Přinutilo ho to sklonit hlavu, zavřít oči, jako by se snažil soustředit, nebo vyčistit si mysl. Pak mě najednou zvedl a posadil na linku. Zastihl mě nepřipravenou. Vložil se boky mezi mé nohy dřív, než jsem stihla zareagovat. Netiskli jsme se k sobě, kromě jeho rukou na mých zápěstí, ale byli jsme od toho jen krůček.

„Ano,“ řekl, hlas měl hrubý. „Teď už mě chápeš lépe.“

Měl pravdu, ale tohle jsem nechtěla, aby udělal. Chtěla jsem víc prostoru, ale místo toho měly víc prostoru jen mé ruce a on byl až příliš blízko. Moje ruce projížděly po jeho pažích a i přes těžkou látku jeho kabátu jsem mohla cítit jeho pevnost. Bylo to, jako by mé ruce měly svou vlastní mysl.

Sledovala jsem linii jeho paží a dokončila jsem cestu na jeho ramenou, s jeho vlasy lechrajícími mě na prstech. Bylo tu něco, něco na mých rukou na jeho ramenou, nebo na hedvábí jeho vlasů na mé kůži, co mě přinutilo naklonit se k němu. Chtěla jsem ho políbit. Prostě a jednoduše. Zdálo se mi tak špatné být k němu tak blízko a nedotýkat se ho.

Sklonil ke mně hlavu. Jeho oči byly jako bazénky hluboké zeleně, hluboké dost na to, aby se v nich dalo utopit. Zašeptal: „Jen mi řekni, abych přestal, a já přestanu.“

Neřekla jsem, aby přestal. Sjela jsem rukama po hebké bledé linii jeho krku a ve chvíli, kdy se jeho obnažené pokožky dotkla má kůže, byla jsem klidnější. Znovu jsem dokázala přemýšlet. Tohle byl jeho dar jako mého služebníka. Pomáhal mi uklidnit se, získat víc kontroly. Když jsem se ho dotýkala, bylo pro mě téměř nemožné ztratit kontrolu sama nad sebou.

Ztlumil mou potřebu po krvi, pomohl mi přemýšlet.

Vzala jsem jeho tvář do dlaní, protože jsem se ho chtěla dotýkat, ale protože strávil staletí kontrolováním svých emocí, získala jsem díky tomu to, že když přitiskl své rty na mé, nebyla jsem ztracena. Nebyla jsem ohromena, pokud jsem nechtěla být ohromena. Ne že bych nic necítila, protože bylo nemožné být ovinuta Damianovými pažemi, přitisknuta k jeho hrudi, na rtech cítit jeho rty, a stát nehnutě.

Museli byste být vytesáni z kamene, abyste se v tom objetí nerozplynuli, byť jen malinko. Ale stejně, jako jsem já od něj získala větší klid, on začal nabývat něco z té vášně, kterou si musel během staletí odpírat. Vášeň ne jen sexuální, ale jakoukoli silnější emoci, protože paní, která ho stvořila, netolerovala žádnou silnější emoci, jen strach. Vše z něj vytloukla během víc staletí, než většina ostatních upírů dokáže přežít.

Odtáhl se. „Jsi klidná. Proč jsi tak klidná?! Já napůl šílím a ty máš oči tak pokojné!“ Popadl mě za paže a zabořil do nich prsty tak, že to až bolelo, a já byla stále klidná. „Jen díky krutému osudu jsi klidnější a klidnější tím víc, čím víc se dotýkáme, a já víc a víc šílím.“ Lehce mnou zatřásl, jeho tvář byla nabitá emocemi. „Já jsem trestán a neudělal jsem nic špatného!“

„To není trest, Damiane.“ Dokonce i mně zněl můj hlas klidně.

„Jean-Claude řekl, že můžeš získat klid, jen když ho chceš. Že se mě můžeš dotýkat a ten dotek si užít, ale nemusíš být uvězněná za touhle maskou.“ Jeho prsty se bořily tak hluboko, že mi nabíhaly modřiny.

„Ubližuješ mi, Damiane.“ Můj hlas zněl stále klidně, ale byla tam stopa tepla, stopa hněvu.

„Aspoň něco cítíš, když se tě dotýkám!“

„Pusť mě, Damiane.“ A on mě prostě jen tak pustil, nechal mě jít, jako by z mých paží najednou sálalo takové horko, že se už dotýkat nemohl; nechal mě jít, protože nemohl neuposlechnout můj přímý rozkaz. Ať už by bylo tím rozkazem cokoli.

„Ustup o krok, Damiane. Dej mi trochu prostoru.“ Začala jsem být naštvaná, dokonce i když se mě ještě část jeho těla dotýkala. Když udělal, co jsem mu řekla, a už se mě vůbec nijak nedotýkal, vztek mě naplnil a protekl mi skrz kůži jako teplo. Bože, to je tak skvělý pocit! Na vztek jsem zvyklá. Mám ho ráda. Není to zrovna nejkladnější, co se o mně dá říct, ale je to pravda.

Začala jsem si třít paže tam, kde mě stiskl. Pak jsem přestala. Nemám ráda, když někdo, kdokoli ví, jak moc mi ublížil.

„Nechtěl jsem tě zranit,“ řekl a také se držel za paže. Na chvíli jsem si myslela, že cítí mou bolest. Pak jsem si uvědomila, že objímá sám sebe, aby si zabránit dotknout se mě.

„Ne, ty mě jen chceš ošukat.“

„To není fér,“ vykřikl.

Měl pravdu, nebylo to fér, ale to mě nezajímalo. Když se mě nedotýkal, mohla jsem být tak nefér, jak jsem jen chtěla. Obtočila jsem ten hněv kolem sebe. Krmila jsem ho každým sebenepatrnějším podnětem, se kterými jsem celé dny bojovala. Měla jsem si pamatovat, jak jsou si druhy kontroly podobné. Že když odmrštíte jeden druh, je pak těžší držet si nějaký jiný.

Pustila jsem vztek ze řemene, jako pouštíte vzteklého psa. Projel mnou a já si vzpomněla na dobu, kdy hněv byl jediným teplem, které jsem si v životě dovolila. Na dobu, kdy byl pro mě hněv útěchou a štítem. „Odejdi, Damiane. Prostě jdi spát!“ Vztáhl ke mně své ruce, chtěl se mě dotknout, ale já ustoupila z dosahu.

„Jdi! Hned!“

A s tím si nemohl pomoct. Dala jsem mu přímý rozkaz. Musel poslechnout.

Odstupoval, v zelených očích se mu třpytily slzy. Ve dveřích se minul s Nathanielem.

Nedovolila jsem si držet se hněvu moc dlouho. Na několik chvil bylo vše v pořádku, ale najednou jsem začala litovat toho, jak jsem s Damianem jednala. On mě nežádal, aby byl mým služebníkem. Fakt, že se to stalo úplnou náhodou, z toho nedělal správnou věc. Byl dospělý a já mu přikázala, aby šel do postele, jako by byl zlobivé dítě. Zasloužil si víc. Kdokoli si zasloužil víc.

Vztek odplaval a já cítila, jak mi kůže stydne. Výraz vřít vztekem se zakládá na pravdě. Styděla jsem se za to, co jsem udělala. Chápala jsem, proč. Aspoň zčásti. Tak moc jsem nepotřebovala dalšího muže, jenž by byl ke mně připoután magií a který by žádal mou postel, nebo mé tělo. Vážně jsem to nepotřebovala. A speciálně jsem nepotřebovala muže, který není schopen nakrmit mou ardeur. Protože dokonce i uprostřed toho nejhoršího řádění ardeur dokázal Damianův dotek ten oheň utišit. Když mě drží za ruku, ardeur nemá šanci povstat. Nebo je aspoň o pár hodin odložena. Tak proč jsem k Damianovi netiskla své tělo? Kvůli tomu, že ode mě chtěl víc, než jsem byla ochotna dát. Nemohla jsem ho využívat na boj s ardeur, pokud jsem nebyla ochotna utišit hlad po doteku, který nás oba spaloval.

Do místnosti vpadl Nathaniel, na sobě nic než hedvábné běžecké šortky. Rozpustil si cop, takže vlasy kolem něj spadly jako plášť. „Jsi v pořádku?“

Chtěla jsem říct ‚Dlužím Damianovi omluvu,’ ale neřekla jsem nic, protože s nádechem přišla ardeur.

Ne, nepřišla. Pohltila mě, zatopila mě, dusila mě. Najednou jsem přes tep v hrdle nemohla dýchat. Kůže mi ztěžkla. Nevím, co se mi zračilo v očích, ale ať to bylo cokoli, přinutilo to Nathaniela zůstat na místě. Zmrznout jako králíčka v trávě, který ví, že se blíží liška.

Ardeur se převalila jako neviditelná voda, horká, vlhká, dusící. Dalo se poznat, kdy do Nathaniela narazila moc, protože se zachvěl. Dostal husí kůži, jak jeho tělo zareagovalo na nápor moci.

Dnes večer jsem ardeur už jednou zastavila – a za to se musí zaplatit. Odmítla jsem se dotknout svého služebníka – za to se musí zaplatit. Sevřela jsem vztek a nechala ho rozlít se na někoho, o koho jsem se měla starat. A za to se musí zaplatit také. Nechtěla jsem, aby byl Nathaniel ten, kdo tu cenu zaplatí.

Nepamatuju si, kdy jsem přešla místnost, ale musela jsem, protože jsem najednou stála před ním. Jeho oči byly široké, tak široké, ústa pootevřená. Byla jsem dost blízko, abych viděla, jak mu do kůže na krku bije tep. Naklonila jsem se k němu. Naklonila jsem jen tvář, abych mohla přičichnout k vanilkové vůni jeho krku. Byla jsem blízko k tomu, abych ten puls ochutnala jako bonbon. A věděla jsem, že ten bonbon bude rudý a měkký a horký. Musela jsem zavřít oči, abych nepřiložila ústa na ten bod, neolízla jeho pokožku, nezakousla se a neosvobodila to chvění. Musela jsem zavřít oči, abych nezírala na to pulzující, chvějící se místo … Můj vlastní tep byl zrychlený, až bych se jím zadusila. Myslela jsem, že krmit ardeur z Nathaniela bude to nejhorší, co bych kdy udělala, ale myšlenky v mé hlavě se netýkaly sexu. Byly o jídle. Díky poutům k Jean-Claudovi a Richardovi, mém vlkodlačímu ex-snoubenci a třetímu v našem triumvirátu, jsem měla v sobě i něco temnějšího než jen ardeur.

Něco nebezpečného. Něco smrtícího.

Zůstala jsem stát zcela nehybně, snažila se ovládnout můj tep, dunění mého srdce. Ale i se zavřenýma očima jsem mohla cítit Nathanielovu kůži. Sladkou a teplou a … blízko.

Cítila jsem na tváři jeho dech dřív, než jsem otevřela oči.

Přiblížil se tak, že jsem viděla jen jeho tvář, nic jiného. Můj hlas zněl měkce, přiškrceně potřebami, s kterými jsem bojovala. „Nathanieli …“

„Prosím,“ zašeptal, jak se ke mně nakláněl, zašeptal znovu s ústy těsně u mých „Prosím,“ vydechl na mé rty. Z jeho dechu jsem cítila teplo, jako bychom měli shořet, kdybychom se políbili.

Jeho rty tak blízko mých jednu věc dokázaly. Už jsem nemyslela na to, že bych mu roztrhala hrdlo. Pochopila jsem, že bychom se mohli nakrmit buď sexem, nebo bychom se nakrmili masem a krví. Vím, že se jeden hlad dokáže přeměnit ve druhý, ale až do této chvíle, kdy jsem téměř mohla ochutnat jeho rty na mých, jsem si neuvědomila, že dojde na chvíli, kdy něco prostě musí být nasyceno. Nesytila jsem Jean-Claudovu touhu po krvi, ačkoli ve mně její stín žil. Nesytila jsem ani Richardovo zvíře, jeho hlad po mase, ale ono ve mně žilo také. Držela jsem v sobě tolik hladů a tužeb a žádnou z nich nesytila, kromě ardeur. Kterou jsem mohla krmit. Kterou jsem krmila. Ale bylo to v tlukotu srdce, když mě Nathaniel políbil, kdy jsem pochopila, proč nejsem schopna ardeur kontrolovat lépe. Všechny ty tužby se slily do jedné. Přes kůži mi běžela Jean-Claudova fascinace krví. Richardova touha po čerstvém, krvavém mase. Předstírala jsem, že uvnitř sebe ty hlady nemám, ne skutečně. Ale měla jsem. Ardeur povstala a nabídla mi způsob jejího uspokojení. Způsob, který neroztrhá lidem hrdla; způsob, který nenaplní má ústa čerstvou krví.

Nathaniel mě políbil. Políbil mě a já ho nechala, protože kdybych se odtáhla, kdybych s tím bojovala, byly jiné způsoby, jak se nakrmit. Jiné způsoby, které by ho zanechaly na podlaze krvácejícího a umírajícího. Jeho rty jsem cítila na kůži jako teplo, ale část mě chtěla něco teplejšího. Část mě věděla, že jeho krev budu v ústech cítit jako pálící vlnu.

Najednou jsem měla vizi tak silnou, že jsem zaklopýtla. Odtrhlo mě to od toho teplého, pevného masa.

Cítila jsem, jak se mi zuby boří do masa skrze tvrdé chlupy, které mě na jazyku dusily. Ale já pod tou kůží cítila puls, cítila jsem jeho zběsilost, puls ode mě utíkal, jako jelen utíkající lesem. Jelen byl uloven, ale ta sladká, dunící věc ležela stále mimo dosah. Zakousla jsem se hlouběji, roztrhla jsem kůži zuby, které byly stvořeny k trhání. Krev se mi vyvalila do úst, horká, pálivá, protože krev jelenů je teplejší než moje. Jejich teplo mě k nim navedlo. Pomohlo mi lovit je. Teplo jejich krve mě zavolalo, zanechalo jejich vůni na každém lístku, který minuli, na každém stéble trávy, o který se otřeli, obírajíc je o jejich teplo, prozrazující mi jejich polohu. Mé zuby se uzavřely kolem hrdla, odtrhly jeho přední část. Vytryskla krev, na mě a na listí. Znělo to jako déšť. Polkla jsem první krev, po honu pálící. Maso stále tepalo posledními záškuby pulzu, posledním tlukotem života. Maso se mi v ústech převalilo, jako by ještě teď bojovalo o život.

Odplazila jsem se do kuchyně. Po čtyřech a křičící.

Nathaniel se po mně natáhl a já ho plácla po rukou, protože jsem nevěřila sama sobě, že se ho můžu chytit.

Stále jsem cítila chuť masa, krve, cítila jsem to klouzat Richardovým hrdlem. Nebyla to hrůza, co mě přinutila Nathaniela plácnout. Šlo o to, že se mi to líbilo. Byla jsem na vrcholu blaženosti z pocitu, jak na mě prší krev. Záškuby zvířete mě vzrušily, zabíjení zesládlo. Vždy, když jsem se Richarda dotkla, cítila jsem zaváhání, smutek, odpor k tomu, co byl, ale v té sdílené představě nebylo žádné zaváhání. Byl vlkem a skolil jelena, vzal mu život a necítil žal. Jeho zvíře se nasytilo a v tu chvíli to muže v něm nezajímalo.

Uzavřela jsem každý štít, který stál mezi mnou a ním, těsně poté, co jsem ho cítila vzhlédnout, cítila jsem ho zvednout jeho zkrvavený čumák a vzhlédnout, jako by mě mohl vidět, jak ho pozoruji. Olízl si zkrvavené rty a jediná myšlenka, kterou jsem od něj dostala, byla ve smyslu ‚Bylo to dobrý. Je toho víc, čím se můžu nakrmit.’

Vypadalo to, že se od něj nedokážu odtrhnout. Nemohla jsem to uzavřít. Nechtěla jsem znovu cítit, jak do jelena znovu ponoří tesáky. Nechtěla jsem být v jeho hlavě při příštím zakousnutí. Vztáhla jsem se po Jean-Claudovi. Vztáhla jsem se k němu pro pomoc a našla … krev.

Jeho ústa byla přitisknutá k hrdlu, tesáky zabořené do masa. Cítila jsem to maso, znala jsem tu vůni, věděla jsem, že to je Jason, jeho pomme de sang, kterého pevně držel v náručí, držel to pevněji, než držíte milence, protože milenec sebou neškube. Milenec necítí z vašeho polibku svou smrt.

Krev byla tak sladká, sladší než krev jelena. Sladší, čistší, lepší. A část toho lepší byl pocit jeho paží obtočených kolem nás, držících nás pevněji, než jsme my drželi jeho. Část toho, co z aktu dělalo něco víc, bylo to sevření. Pocit tlukotu Jasonova srdce uvnitř jeho hrudi, bušícího proti našim tělům, takže jsme mohli cítit jeho zběsilost, jak si srdce začalo uvědomovat, že je něco špatně. A čím víc se bálo, tím víc krve pumpovalo a tím sladší teplo proudilo do našich hrdel.

Jediné, co jsem cítila na jazyku, byla krev. Jediná vůně, kterou jsem cítila, byla krev. Padala mi do hrdla a já nemohla dýchat. Topila jsem se. Topila jsem se v Jasonově krvi. Svět zčervenal a já se ztratila. Puls, puls v té rudé temnotě. Puls, tep srdce, co mě našel a vylovil.

Dvě věci jsem zaregistrovala najednou. Že jsem ležela na studených dlaždicích a něco mě drželo za zápěstí. Jejich ruce na mém zápěstí. Otevřela jsem oči a uviděla Nathaniela, jak vedle mě klečí. Jeho ruce na mém zápěstí. Tep v jeho dlani bušil do pulzu v mém zápěstí. Bylo to, jako bych mohla cítit krev běžící mu skrze paži, cítila ji, téměř ochutnala. Přetočila jsem se k němu, obtočila své tělo kolem jeho nohou, položila hlavu na jeho stehna. Byl cítit tak teple.

Políbila jsem ho na stranu stehna a on rozevřel nohy, nechal mou tvář vklouznout mezi ně, takže další polibek jsem vložila na hebké teplo jeho vnitřního stehna.  Olízla jsem tu teplou, tak teplou pokožku. Zachvěl se a jeho puls se zrychlil. Puls v jeho ruce bušil do tepu v mém zápěstí, jako by se do mě snažil prodrat tlukot jeho srdce. Ale nebyl to tlukot srdce, co chtěl uvnitř mě. Stočila jsem oči a viděla jsem ho proti jeho šortkám naběhlého a pevného. Olízla jsem linii jeho stehna, lízala ho blíž a blíž k tomu tenkému saténu, který se na předku jeho těla napínal.

Ochutnala jsem na rtech jeho puls, ale nebyla to ozvěna jeho ruky. Má ústa byla přitisknutá k pulsu jeho vnitřního stehna. Pustil má zápěstí, jako bychom to teď nepotřebovali, měli jsme jiný puls, další sladší místo k objevování. Cítila jsem krev proudící pod tou pokožkou jako nějaký exotický parfém. Přitiskla jsem ústa přes to chvějící se teplo, políbila krev těsně pod jeho pokožkou. Olízla jsem to dunění jeho pulzu. Jen rychlé kmitnutí jazykem. Chutnalo to po jeho kůži, sladce a čistě, ale také to chutnalo po krvi, jako bych měla na jazyku sladké měďáky.

Kousla jsem ho, jen lehce, a on vykřikl. Přejela jsem rukama po jeho stehně, přidržela ho pevněji, takže další kousnutí bylo pevnější, hlubší. Na vteřinu mi ústa naplnilo jeho maso a já mohla ochutnat puls pod jeho pokožkou. Věděla jsem, že jestli kousnu víc, krev se mi vyvalí do úst, jeho srdce mi vpraví krev do hrdla, jako by samo chtělo zemřít.

Zůstala jsem nehybně se zuby zakousnutými do toho pulsu, bojovala jsem sama se sebou, abych se nezakousla hlouběji, abych si nevzala tu horkou, rudou, zběsilou krev. Nemohla jsem to dovolit a to bylo vše, co jsem potřebovala, abych to nedokončila. Vztáhla jsem po těch metafyzických lanech, co mě vázaly k Jean-Claudovi a Richardovi. Dostala jsem matoucí vizi masa a vnitřností a dalších blížících se těl. Smečka se krmila. Odstrčila jsem tu představu stranou, protože to po mně chtělo, abych se zakousla hloub. Richardův čumák byl zabořen do teplého těla, zanořen do teplých věcí uvnitř něj. Musela jsem utéct, než se nakrmím z Nathaniela způsobem, jakým se oni krmili z jelena.

Jasona jsem našla bledého, ležícího na Jean-Claudově posteli, krev mu stékala na povlečení. Jean-Claudova touha po krvi byla utišena, ale měl i jiné tužby. Vzhlédl ke mně, jako by mě mohl vidět. Jeho oči měly barvu tonoucí modré a já cítila, jak na něj jde ardeur. Jak přichází ve vlnách tepla, které ho nutilo dívat se na Jasonovo klidné, nehybné tělo s myšlenkami, které neměly nic společného s krví.

Promluvil, jeho hlas se mnou rozezněl. „Musím uzavřít štíty, ma petite. Něco je dnes špatně. Nutíš mě dělat věci, které si nepřeji. Nasyť svou ardeur, ma petite, vyber si svůj plamen, než mi tě vezme jiný hlad.“ A s tím byl pryč. Pryč, jako by se mezi námi zabouchly dveře. Měla jsem chvíli, abych pochopila, že uzavřel dveře ne jen mezi námi dvěma, ale i mezi mnou a Richardem. Najednou jsem byla sama.

Byla jsem sama s pocitem Nathanielova tepu v mých ústech. Jeho maso bylo tak teplé, tak teplé, a jeho puls bušil pod jeho kůží jako něco živoucího. Chtěla jsem tu bojující, chvějící se věc osvobodit. Chtěla jsem ji osvobodit z její klece. Chtěla jsem Nathaniela osvobodit z klece jeho masa. Chtěla jsem ho osvobodit.

Bojovala jsem s tím, abych neskousla, protože část mě věděla, že jak jednou ochutnám krev, nakrmím se. Nakrmím se a Nathaniel to nepřežije.

Nějaká ruka popadla mou, popadla mou a držela mě. Věděla jsem, kdo to je, dřív, než jsem zvedla tvář z Nathanielova stehna. Vedle mě klečel Damian. Jeho dotek mi pomohl dostat se na kolena, pomohl mi myslet, aspoň trochu. Ale ardeur nezmizela. Odtáhla se, jako se oceán odtahuje od pobřeží, ale nezmizela, a já jsem věděla, že se vrátí zpět. Vrátí se v jiné vlně a až se přes nás převalí, budeme potřebovat plán.

„Něco je špatně,“ řekla jsem a hlas se mi třásl. Držela jsem se Damianovy paže, jako by to byla poslední pevná věc na celém světě.

„Cítil jsem, jak se zvedá ardeur, a myslel si ‚Skvělé, vážně skvělé, opět vynechán’. Pak se to změnilo.“

„Bylo to báječné.“ Nathanielův hlas zněl vzdáleně a zasněně, jako by to celé byla jen předehra.

„Tys necítil, jak se to změnilo?“ zeptala jsem se.

„Ale ano,“ odpověděl.

„Nebál ses?“

„Ne,“ řekl. „Vím, že bys mi neublížila.“

„Jsem ráda, že si je aspoň jeden z nás jistý.“

Zvedl se na kolena, na něž předtím padl. „Věř si. Věř tomu, co cítíš. Změnilo se to, když jsi s tím začala bojovat. Přestaň s tím bojovat.“ Naklonil se ke mně. „Nech mě být tvým jídlem.“

Potřásla jsem hlavou a přitiskla se k Damianově ruce, ale bylo to, jako bych cítila příliv vracející se k pobřeží. Cítila jsem tvořící se vlny, a kdyby to přišlo, smetlo by nás to. To jsem nechtěla.

„Pokud ti Jean-Claude řekl, abys nasytila ardeur, pak ji nasyť,“ řekl Damian. „To, co jsem teď z tebe cítil, se blížilo spíš touze po krvi.“ Jeho tvář byla velmi vážná, plná utrpení. „Nechceš vědět, co s tebou dokáže udělat touha po krvi, Anito. Nechceš to.“

„Proč je to dnes jiné?“ Jako by se dítě ptalo, proč příšeře pod postelí vyrostla nová a ještě děsivější hlava.

„Nevím, ale věděl jsem to hned, jak ses mě dotkla, Anito. Cítila jsem to. Jen matný náznak, ale cítila jsem to. Kdykoli předtím, když ses mě dotkla, Anito, zmizelo to.“ Prsty naznačil pohyb zhasínání svíčky. „Prostě to zhaslo. Dnes …“ Naklonil se nad mou ruku a já věděla, že mě políbí na klouby prstů. Jeden z darů ardeur bylo, že vám dovolila nahlédnout do něčího srdce. Díky ní jste věděli, co druhý skutečně chce. Když se jeho rty dotkly mé pokožky, cítila jsem, co cítil Damian.

Uspokojení. Dychtivost. Obavu, ale ta odumírala pod dotekem jeho rtů na mé pokožce. Chtěl. Chtěl mě. Chtěl nasytit hlad jeho kůže. Hlad jeho těla. Ne kvůli orgasmu, ale kvůli potřebě být držen blízko a pevně. Té potřebě, kterou máme všichni – natisknout naši nahotu k něčí jiné. Cítila jsem jeho osamění a jeho potřebu, i když to bylo jen na jednu noc, nebýt sám, nebýt vyhoštěn do tmy, sám. Věděla jsem, jak se cítí při pomyšlení na rakev dole ve sklepě. Nebyl to jeho pokoj. Nebylo to jeho vůbec. Bylo to jen místo, kam chodil s každým úsvitem zemřít. Místo, kam odcházel zemřít, sám, vědíc, že se probudí tak, jak zemřel, sám. Viděla jsem nekonečný zástup žen, z kterých se krmil, jako stránky v knize. Blondýnka, brunetka, jedna s tetováním na krku, jedna s tmavou kůží, jedna s bledou pokožkou, pak jedna s modrými vlasy, nekonečný zástup hrdel a zápěstí a jejich nedočkavé oči a dychtivé ruce a téměř každou noc to bylo na veřejnosti, součást show v Danse Macabre. Takže i jeho krmení nebylo soukromé. Ani to nebylo speciální. Bylo to jídlo, aby neumřel, bez jakýchkoli postraních významů. A uprostřed toho všeho byla obrovská prázdnota.

Měla jsem být jeho paní. Měla jsem se o něj starat, a já to nevěděla. Nezeptala jsem se a byla příliš zaneprázdněná tím, abych k sobě nepřipoutala nějakou divnou magickou sračkou dalšího muže, že jsem si nevšimla, že Damianův život stojí za hovno.

„Promiň mi to, Damiane. Já …“ nevím, co jsem chtěla říct, protože se jeho prsty dotkly mých rtů a já nedokázala přemýšlet. Jeho prsty s sebou přinesly teplo a tíhu, jakou předtím neměly.

Jeho oči se rozšířily překvapením. Myslím, že byl stejně překvapený, jako já byla nadšená. Nebo snad mé rty předaly jeho prstům stejné teplo? Byly mé rty naběhlé a nedočkavé, jak jsem to cítila z jeho prstů? Jako by jak ústa, tak prsty byly najednou něčím víc?

Pohnula jsem rty vůči tomu doteku, pouhý pohyb, jen natolik, abych přitiskla ústa proti zralosti jeho prstů. Jen těžko by se to dalo nazvat polibkem, ale nebyla to jeho pokožka, kterou jsem ochutnala, ani to nebyla jeho kůže, které jsem se dotýkala. Bylo to, jako bych položila rty na nejintimnější část jeho těla. Jeho prsty byly tvrdé, pevné, tisknoucí se, ale jeho chuť a vůně patřily části těla mnohem níž, jako bych byla pes na lovu toho, po čem jsem toužila.

Jeho dech zněl jako třesoucí se zalapání a když jsem stočila oči na jeho tvář, pohled v jeho očích byl jeden z těch, v nichž byste se utopili, jako bych se chtěla dotknout toho, co jsem mohla ochutnat. Jeho oči se naplnily smaragdovým žárem a prostě jen tak si touha proklestila cestu z mých úst na jeho prsty, jeho ruku, paži, hruď, jeho boky až k centru jeho těla. Cítila jsem jeho těla, jako by má ústa byla usazená na jeho slabinách. Mohla jsem ho ochutnat, cítit ho, a jak jsem sklouzla ústy přes špičky jeho prstů, jak jsem si vsunula do úst něco mnohem těžšího, pevnějšího, jeho oči se protočily zpět, jeho zázvorové řasy se zatřepotaly. Jeho dech se vpil do jediného slova „Paní.“

Věděla jsem, že má v tu chvíli pravdu. Věděla jsem to, protože jsem si pamatovala, jaké to je být na druhé straně toho polibku. Jean-Claude dokázal skrze mě projet touhu, jako by byl polibek prst, kterým mi přejížděl po těle, dolů po mých nervech, takže se dokázal dotýkat částí těla, kterých se ruka nebo prst nikdy dotknout nemohly. Vůbec poprvé jsem cítila druhou stranu toho doteku. Cítila jsem, co Jean-Claude cítil celá léta. Ochutnal nejintimnější části mého těla mnohem dřív, než jsem mu vůbec dovolila se jich dotknout, nebo je byť jen vidět. Cítila jsem, co cítil on, a bylo to neobyčejné.

Nathaniel se dotkl mé ruky. Myslím, že jsem na něj dokonce i zapomněla. Že jsem zapomněla na vše krom doteku Damianova těla na mém. Pak se mě dotkl Nathaniel a já jsem v dlani ruky cítila jeho tělo, jako linii vycházející z mého tepu v dlani a procházející jeho tělem dolů v dlouhé linii tepla a touhy a … moci.

Cítila jsem tu moc vytrysknout z mých úst a rukou do jejich těl. Byla to moje moc, moc, kterou probudil Jean-Claude, když mi dal svá znamení, ale byla to také má moc, moje nekromancie, co hořela jako studený plamen skrze Damianovo tělo, ale když narazila do Nathaniela, moc se změnila, přeměnila, stala se něčím teplým a živým. Během okamžiku vzplála skrze mě, skrze nás všechny, ale už to nebyl sex, co jsem cítila. Byla to bolest. Byla jsem chycena mezi ledem a ohněm; mezi mrazem tak prudkým, že pálil, a ohněm pálícím, protože on byl pálícím stvořen. Skoro jako by se polovina krve v mém těle přeměnila na led, takže uvnitř mě nic neproudilo a já umírala. A v jiné části mého těla proudila krev tak žhavá, jako by to bylo roztavené zlato, a má pokožka to nemohla vydržet. To já tála, to já umírala. Zakřičela jsem a muži křičeli se mnou. Byl to výkřik Nathaniela a Damiana, jejich křik, ne můj, co vytáhlo část mě nad tu bolest.

Jedna slepá, bolavá část mě věděla, že jestli se tím nechám strávit, všichni zemřeme, a to nebylo přijatelné. Musela jsem najít způsob, jak to ukočírovat, jak to ovládat, nebo budeme zničeni. Ale jak můžete ovládat něco, čemu nerozumíte? Jak ukočírujete něco, co nevidíte, ani se toho nemůžete dotknout? V tu chvíli jsem si uvědomila, že jsem se ničeho nedotýkala. Někde vprostřed té bolesti jsem se jich obou pustila. Má kůže se bez jejich doteku cítila prázdná, ale spojení mezi námi bylo stále. Jeden z nás, nebo všichni, se musel pokusit zachránit nás tím, že se pustí, ale takhle jednoduše magii neporazíte. Poklekla jsem na podlahu, nedotýkala se ničeho a nikoho, ale cítila jsem je. Cítila jsem jejich srdce v hrudích, jako bych mohla natáhnout ruku a vyříznout ty teplé, bijící orgány z jejich těl; jako by jejich maso bylo pro mě vodou. Ta představa byla tak silná, tak skutečná, že mě to donutilo otevřít oči, pomohlo mi tu bolest zkrotit.

Nathaniel se napůl krčil, vztáhl ke mně ruku, jako bych já byla ta, co se odtáhla. Jeho oči byly zavřené, tvář zkroucená bolestí. Damian klečel, bledý obličej prázdný. Kdybych nebyla schopna cítit jeho bolest, nevěděla bych, že se mu krev mění v led.

Nathaniel se mě dotkl rukou jako dítě tápající ve tmě. Ale ve chvíli, kdy se jeho prsty otřely o mé, začala bolest uvadat. Popadla jsem jeho ruku a už mě nic nebolelo. Byla stále horká, ale uvnitř bil tep života, jako by nás naplňovalo teplo letního dne.

Druhá část mého těla byla stále tak chladná, že to až pálilo. Vzala jsem Damianovu ruku a ve chvíli, kdy jsme se dotkli, bolest přestala. Proplula mnou magie, pro nedostatek lepších výrazů; chlad hrobu a teplo života, a já klečela uprostřed jako chycená mezi životem a smrtí. Jsem nekromantka. Vždy jsem chycená mezi životem a smrtí.

Pamatovala jsem si smrt. Vůni maminčina parfému, Hypnotique, chuť její rtěnky, když mě políbila na rozloučenou, sladká pudrová vůně její pokožky. Pamatovala jsem si pocit hladkého dřeva pod mýma rukama, rakev mojí maminky; hřebíčková vůně karafiátů pokrývajících její hrob. Na autosedadle skvrna od krve a oválná prasklina v předním skle. Položila jsem maličké ruce na to suché dřevo a vzpomínala jsem na noční můry, kde krev byla vždy vlhká a auto tmavé a já slyšela matku křičet. Krev vyschla. Zemřela, aniž by mi řekla sbohem, a já ji neslyšela křičet. Zemřela téměř okamžitě a pravděpodobně nekřičela vůbec.

Pamatovala jsem si pohovku, tvrdou a nádhernou. Byla cítit trochu zatuchle, protože po matčině smrti se nic neuklízelo. V tu chvíli jsem si uvědomila, že to není moje vzpomínka. K nám se přistěhovala otcova matka, Němka, a vše udržovala bez poskvrnky. Ale já byla malá a držela jsem se hrany toho zatuchlého gauče, v pokoji, který jsem neznala, kde jediné světlo vycházelo z blikající televizní obrazovky. Byl tam muž, obrovský tmavý stín muže, a ten bil chlapce. Bil ho sponou na pásku. Pořád opakoval: „Křič, ty malej hajzle! Křič!“

Z chlapcových zad vytryskla krev a já zakřičela. Křičela jsem místo něj, protože Nicolas nikdy nekřičel. Křičela jsem místo něj a bití ustalo.

Pamatovala jsem si pocit, jak mě Nicolas objímal a hladil po vlasech. „Jestli se mi něco stane, slib mi, že utečeš.“

„Nicolasi …“

„Slib mi to, Nathanieli. Slib mi to.“

„Slibuju, Nicky.“

Spánek a jediné bezpečí, které jsem znala, protože když nade mnou bděl Nicolas, ten muž mi nemohl ublížit.

Nicolas by mu to nedovolil.

Obraz se rozbil, roztříštil se jako zrcadlo, do kterého někdo udeřil; záblesk. Objevil se ten muž; první úder, pád na koberec, objevila se krev, moje krev.

Nicolas ve dveřích s baseballovou pálkou. Pálka udeřila do muže. Proti světlu z té proklaté televize se objevila silueta toho muže, pálku ve svých rukách. Na obrazovce se rozprskla krev. Nicolas zakřičel: „Utíkej, Nathanieli, utíkej!“ Běh. Běh přes dvorky. Pes na řetězu, štěkající, vrčící. Běh. Běh. Pád do potoka, kašlajíc krev. Tma, co si pamatuji. A ať se snažím, jak chci, zbytek vzpomínek je jen chaos.

Mužova hlava vybuchující v proud zářivé krve; pocit mého ostří zařezávajícího se tak hluboko, až mi to ochromilo paži; nutkání běžet střemhlav přes cizí pozemky; být nucena sklonit se na úzkých kamenných schodech; a nad tím vším radost, neskonalá radost; bitva, pro kterou jsme žili, vše ostatní byla jen ztráta času. Nade mnou známé tváře, modré oči, zelené; blonďaté a rezavé vlasy. Všichni jako já. Pocit lodi pode mnou, šedé moře; běžící s větrem o závod v bílé šmouze. Temný zámek na osamělém pobřeží. Kdysi se tu bojovalo. Věděla jsem to, ale tohle nebyla moje vzpomínka. Co jsem viděla, bylo úzké kamenné schodiště, které vedlo výš a výš do temné věže. Na schodech se zamihotala světla pochodní a pak stín. Utíkali jsme od toho stínu, protože se od něj vznášela hrůza. Brána se zavřela, uvěznila nás; otočili jsme se a postavili se. Strach drtící tak, že nemůžete dýchat. Mnoho mužů sklonilo zbraně a jednoduše zešíleli, jen z doteku té hrůzy.

Do světla hvězd vstoupil stín. Byla to žena. Žena s kůží bílou jako kosti, rty rudými jako krev a vlasy jako zlaté pavučiny. Byla děsivá a krásná, ačkoli to byla krása, ze které muži spíše plakali než se usmívali.

Ale umívala se, ta první křivka těch rtů, ten první záblesk zubů, které nemohl mít žádný smrtelník. Zmatení, pak pocit malý bílých ruček jako bílé oceli, a její oči, její oči jako šedé plameny, jako by popel mohl hořet. Obraz poskočil a Damian ležel na posteli, ta hrůzná kráska si ho osedlala. Jeho tělo se plnilo, přetékalo přes ni a na ni; řítil se až na hranu rozkoše, když to změnila jen pohybem své vůle, jako jen pohyb jejích stehen mohl přinést rozkoš; myšlenka a on se topil ve strachu. Ve strachu tak obrovském a tak příšerném, že ho to zkroutilo, vytrhlo z jeho rozkoše, vrhlo ho to blíž k šílenství. Pak to odstoupilo, jako odstupuje oceán od pobřeží, a ona znovu začala. Znovu a znovu, znovu a znovu; rozkoš, hrůza, rozkoš, hrůza, dokud neprosil, aby ho zabila. Když prosil, dovolila mu dokončit to, dovolila mu dovést rozkoš až k závěru, ale jen když prosil.

Skrze vzpomínky proklouzl hlas a představu roztříštil. „Anito! Anito!“

Mrkla jsem a stále jsem klečela na kolenou mezi Nathanielem a Damianem. To Damian volal mé jméno. „Už ne!“ prosil.

Nathaniel plakal a třásl hlavou. „Prosím, Anito, už ne!“

„Proč mě viníte z toho výletu po špatných vzpomínkách?“

„Protože ty jsi paní,“ řekl Damian.

„Takže je to moje chyba, že jsme prošli těmi nejhoršími okamžiky našich životů?“ Sledovala jsem jeho tvář, když jsem se zabořila do jeho ruky. Nebylo to vůbec erotické, bylo to spíš jako by jeho ruce byly bezpečnými přístavy.

„Ty jsi paní,“ zopakoval Damian.

„Možná už je konec, ať už to bylo cokoli. Možná to už skončilo.“ Podíval se na mě pohledem, který mi tak připomínal Jean-Clauda, že to bylo až nervující. „Co ten pohled?“ zeptala jsem se.

„Pořád to cítím,“ řekl Nathaniel a jeho hlas zněl tiše, zastřeně strachem.

„Kdyby ses přestala hádat a začala věnovat pozornost tomu, co se děje, cítila bys to taky,“ řekl Damian.

Zavřela jsem ústa, bylo to to nejlepší, co jsem mohla udělat, abychom se nehádali, ale i ticho stačilo. V tom tichu jsem cítila moc jako něco obrovského tlačícího do dveří v mé hlavě. Do dveří, které už moc nevydrží.

„Jak jsi nás od toho osvobodil?“

„Sice nejsem vyšší upír, ale mám víc než tisíc let. Během let jsem získal jisté schopnosti, abych nezešílel.“

„Dobře, pane chytrý upíre, co se to děje?“

Zmáčkl mi ruku a jeho oči jasně říkaly něco, co nechtěl říct nahlas. Uvědomila jsem si, že už nedokážu cítit jeho emoce.

„Ty nás zaštiťuješ, že?“

Přikývl. „Ale moc dlouho to nevydrží.“

„Co je to? Co se to děje? Proč sdílíme vzpomínky?“

„Je to znamení.“

Zamračila jsem se. „Co?“ Znamení byla metafyzická spojení. Sdílela jsem je s Jean-Claudem i Richardem.

„Nevím, které v pořadí, ale je to znamení. Není první, možná ani druhé. Možná třetí? Nikdy jsem neměl lidského služebníka, ani zvíře na zavolání. Nikdy jsem nebyl ani součástí triumvirátu. Ty ano, tak mi to řekni.“

„Nám to řekni,“ ozval se Nathaniel bezdechým, vyděšeným hlasem.

Podívala jsem se do těch levandulových očí. Čekal, až to spravím. Problém byl, že jsem nevěděla jak. Nevěděla jsem, jak to začalo, tak jak to můžu dokončit? Odvrátila jsem se od té absolutní víry v jeho tváři, protože jsem se mu nemohla dívat do očí. Snažila jsem se znovu přemýšlet o třetím znamení.

Byly tu nějaké sdílené vzpomínky, ale byly hezké. Záblesky Jean-Clauda krmícího se z parfémovaného zápěstí, sex s ženami oblečenými do příliš mnoha spodniček, Richard běžící ve vlčí podobě lesem, bohatá škála vůní, které v té podobě měl. Byly to sice smyslné, ale bezpečné vzpomínky. Nikdy mě ani nenapadlo zeptat se jich, jaké vzpomínky měli ode mě. Pravděpodobně jsem to asi ani nechtěla vědět.

„Třetí znamení, myslím. Ačkoli díky Jean-Claudovi to byly spíš jen záblesky vzpomínek, většinou smyslné, nic vážného. Proč jsme tedy uvěznění v tomhle pekle?“

„O čem jsi přemýšlela, než to začalo?“ zeptal se mě Damian.

„O smrti,“ přiznala jsem. „Přemýšlela jsem o smrti. Nevím, proč.“

„Pak mysli na něco jiného, rychle.“ V hlase měl náznak paniky a já cítila, proč. Cítila jsem, jak se dveře v mé hlavě ohnuly, jako by se tavily. Věděla jsem, že až se rozpadnou, musíme mít nějaký plán.

„Nikomu jsem se nepokoušela dát znamení,“ řekla jsem.

„Víš, jak to zastavit?“ zeptal se.

„Ne,“ hlesla jsem.

„Pak mysli na něco jiného, na něco lepšího.“

„Mysli na něco šťastného,“ navrhl Nathaniel.

Významně jsem se na něj podívala. „Vypadám snad jako Petr Pan?“

„Co?“ nechápal Damian.

„Ano, tedy, ne, ale mysli,“ řekl Nathaniel. „Mysli na něco šťastného. Mysli, jako bys potřebovala létat. Přežil jsem, když … když Nicolas zemřel. Ale nechci tím projít dvakrát. Prosím, Anito. Mysli na něco šťastného.“

„Proč na něco šťastného nemyslí někdo z vás?“ zeptala jsem se.

„Protože ty jsi paní, ne my,“ řekl Damian. „Tvá mysl, tvé postoje, tvé touhy jsou to, co řídí, jak věci poběží. Ne my. Ale proboha, přestaň myslet na to nejhorší, co se ti kdy stalo, protože já nechci vidět to nejhorší, co si pamatuju. Nathaniel má pravdu. Mysli na něco šťastného.“

„Šťastné myšlenky,“ přidal se Nathaniel a obtočil obě své ruce kolem mé dlaně. „Prosím, Anito. Šťastné myšlenky.“

„Nemám zrovna při sobě vílí prášek,“ řekla jsem.

„Vílí prášek?“ zopakoval Damian a potřásl hlavou. „Nechci vědět, o čem to mluvíš. Jen mysli na něco milého, veselého, cokoli, cokoli.“

Snažila jsem se myslet vesele. Myslela jsem na svou fenku, Jenny, která zemřela, když mi bylo čtrnáct, a která vylezla z hrobu týden poté. Vylezla z hrobu a vlezla mi do postele. Pamatovala jsem si její váhu, vůni čerstvě rozvrácené země a roztrhaného masa.

„Ne!“ vykřikl Damian. Trhl mnou, abych se na něj podívala, jeho oči byly divoké. „Ne, já nechci vidět, co v mé vzpomínce přijde dál. Nechci!“ Popadl mě za paže a otočil mě k sobě, třásl mnou. Nathaniel se mi obtočil kolem pasu, tiskl se mi k tělu. Damian se zeptal: „Copak nemáš žádné pěkné vzpomínky?“

Bylo to, jako bychom hráli jednu z těch her, kde vám řeknou, na co myslet a na co nemyslet. Měla jsem myslet na šťastné věci a přitom v mém životě všechno končilo špatně. Má matka byla nádherná, ale zemřela. Milovala jsem svou fenku, ale zemřela. Milovala jsem Richarda, ale odkopl mě. Na vysoké jsem myslela, že někoho miluju, ale odkopl mě. Přemýšlela jsem nad Micahem, ale jen jsem čekala, až mě taky odkopne. Nathaniel mě objal pevněji, tvář zabořil do mých zad. „Prosím, Anito. Prosím, šťastné myšlenky. Lítej, Anito. Bože. Lítej kvůli mně.“

Dotkla jsem se jeho paže, jeho ruky a myslela na vanilkovou vůni jeho vlasů. Myslela jsem na jeho tvář živou a naslouchající, když nám Micah četl. Pořád jsem čekala, kdy se Micah změní z krásného prince na velkého zlého vlka (myšleno zcela bez předsudků vůči kožoměncům), ale Nathaniel by mě nikdy neodkopl. Byly chvíle, kdy ode mě myšlenka na to, že bych si Nathaniela nechala navždy, s děsem utíkala, ale tu obavu jsem odehnala. Odstrčilajsem ji stranou. Soustředila jsem se na něj a on se, jako by dokázal číst mé myšlenky, začal vedle mě uklidňovat. Sedl si vedle mě na kolena, ruce stále obtočené kolem mého pasu, tisknoucí tak naše těla k sobě. Naklonil svou tvář přes mé rameno a já zachytila sladkou vůni jeho pokožky. Už jsem měla svou šťastnou myšlenku. Nemohla bych létat, protože mě o to Nathaniel požádal. Létala bych díky Nathanielovi.

Vložila jsem na jeho tvář polibek a on se přitáhl k mým zádům, tisknoucí svou tvář do mé tváře, do mého krku.

Damian stále držel mou ruku ve svých rukách, ale teď už volněji. Díval se na nás. „Chápu to dobře, žes už našla něco šťastného?“

Nadechla jsem se té vanilkové vůně a vzhlédla k Damianovi. „Ano.“ Můj hlas zněl najednou zastřeně vůní jeho kůže a pocitem Nathanielova těla na mém. Pomyslela jsem si, že je jako živoucí pohodlí, jako plyšový medvěd nebo tučňák, ale jak jsem na to pomyslela, věděla jsem, že je to pravda jen zčásti. Můj plyšový tučňák, Sigmund, mě nikdy nepolíbil na krk a nikdy ani nepolíbí. Bylo to součástí Sigmundova kouzla – nikdy na mě nevztahuje požadavky.

Dveře v mé mysli roztávaly, jako taje kus ledu ponechaný na slunci. Hrudí mi projela panika a já věděla, že panika je špatná emoce na to, abychom ji nechali za těmi dveřmi. Strčila jsem do Damiana a zašeptala: „Polib mě.“

Jeho rty se dotkly mých a dveře zmizely. Ale tentokrát jsme nesdíleli žádné vzpomínky, sdíleli jsme ardeur.

Vůbec poprvé jsem ji sevřela, nazvala jmény pro mazlíčky a vyslala metafyzickou obdobu Pojď a vezmi si mě. Pojď a vezmi si nás.

Nikdy dřív jsem ardeur nesevřela. Byla jsem ohromena, dobyta, vzdala jsem se jí, ale ještě nikdy jsem nesložila prapor a nevzdala se, ne bez poslední špetky boje. Jean-Claude mi řekl, že kdybych přestala s ardeur bojovat, nebylo by to tak strašné. Že až jednou získáte trochu kontroly, musíte být s tou mocí ‚kamarádi’. Já se na něj podívala a on změnil téma, ale měl pravdu. A také se mýlil. Díky němu jsem si myslela, že jde o svádění, ale šlo o mě. A fakt, že jsem dokázala přemýšlet, zatím co se to dělo, byl více než potěšující.

Byla jsem naprosto v pohodě s tím, že mi sako od smokingu udělalo pá-pá. Byla jsem v pohodě s tím, že Damianův zelený plášť sklouzl na zem, dokonce i když tak nechal jeho trup bledý a nahý, jen s pevnými svaly přelévajícími se pod kůží barvy čerstvých, bílých prostěradel. To Nathaniel byl problém, nebo spíš můj zmatek vůči němu. Vedla jsem své ruce po tom neuvěřitelném teple jeho pokožky, ale pohled jeho levandulových očí stačil. Nemilovala jsem Nathaniela. Ne způsobem, jakým jsem potřebovala. Ale pohled v jeho očích mě nenechal na pochybách, co on cítí ke mně. To bylo špatně. Nemohla jsem to od něj přijmout, pokud byl do mě zamilovaný, ale já do něj ne. Nemohla jsem to udělat.

Odtáhla jsem ruce a potřásla hlavou. Damian se pnul k mým zádům, ale ve chvíli, kdy jsem se odtáhla od Nathaniela, jeho dychtivé ruce zpomalily. „Sakra,“ zašeptal a položil si tvář na vršek mé hlavy.

Nathanielovy oči se změnily ze zářících láskou na temnější, starší. Položil ruku na obě mé tváře, měla jsem svůj obličej v jeho rukou jako v kolébce. „Neodtahuj se,“ řekl.

„Já musím!“

„Pokud to nebude sex, pak to bude krev, Anito. Copak to necítíš?“ zeptal se Damian.

Něco jsem cítila. Tentokrát jako bych to byla já, kdo zvedl štíty. Ale na druhé straně jako by bylo něco velkého a děsivého. Něco, co jsem stvořila, ale ne záměrně; něco, co mělo hlad. Nezajímalo to, čím se nakrmí, ale něčím se to nakonec nakrmí.

Damianovy ruce se stále bořily do mých ramen, ale odtáhl se dost na to, abychom se jinak nedotýkali vůbec. „Anito, prosím ...“

Otočila jsem se, takže jsem se mohla dívat na Damiana. „Není to správné, Damiane.“

„Sex nebo ten, s kým sex máš?“ zeptal se.

Nadechla jsem se, abych mu odpověděla, ale Nathanielovy ruce stiskly mou tvář. Otočil mě zpátky na sebe a já se najednou bála síly v jeho rukách. Síly, která mohla můj obličej rozdrtit spíš, než ho jen kolébat. Byl tak submisivní, že mi jen zřídka připomínal, jak silný ve skutečnosti je; jak nebezpečný mohl být, pokud by byl někým jiným.

Začala jsem říkat ,Nech mě jít, Nathanieli,’ ale dostala jsem se jen k ,Nech,’ když mě políbil. Pocit jeho rtů na mých zastavil veškerá slova, zamrzl mi mysl. Nemohla jsem přemýšlet, nemohla jsem myslet na nic jiného, než na sametový pocit jeho úst na mých. Pak se v něm něco zlomilo, nějaká bariéra, a jeho jazyk vklouzl do mých úst tak hluboko, jak jen mohl. Pocit, jak do mě vniká něco z něj, odvrhl mé štíty pryč. A protože již nikdo nebojoval, ardeur se probudila zpátky k životu. Probudila se na Nathanielových rtech, jeho rukou, jeho potřebě.

Následoval zmatek při trhání oblečení, kolem nás létaly knoflíky. Ruce, všude ruce, a zvuk trhaného oblečení. Mé tělo sebou škublo silou trhající kusy oděvů a mé ruce trhaly jejich oblečení. Jako by každý centimetr mé kůže toužil po každém centimetru jejich kůže. Potřebovala jsem cítit, jak přes mou nahotu klouže ta jejich. Má pokožka hladověla, jako by se nikoho nedotkla po celé věky.

Znala jsem ten hlad, co mnou procházel. Nebyl to jen sex, co Damian postrádal. Jsou fyzické potřeby, které se za sex zaměňují, nebo které k sexu vedou, ale o sexu nejsou. Jednu nohu jsem stále měla v kalhotech shrnutých kolem kotníku. V rozevřené vestě se mi třepotaly cáry košile. Byla to Damianova ruka, co se vymrštila zezadu a plnou hrst kalhot ze mě strhla, zanechávajíc mě tak nahou od pasu dolů. Možná jsem se měla otočit, abych viděla, kolik oblečení zbylo na něm, ale přede mnou pořád stál Nathaniel. Jeho šortky byly roztrhané. Asi mnou. Klečel na podlaze přede mnou, nahý. Téměř nikdy jsem Nathanielovi nedovolila být přede mnou nahý. Byl to jeden z důvodů, proč jsem byla schopna odolat těm posledním pár krůčkům. Nechte si na sobě oblečení a nestane se nic špatného.

Teď klečel přede mnou a jediné, co jsem viděla, byla linie jeho těla. Tvář s těma úžasnýma očima, ústa, linie krku přecházející do širokých, tvrdých ramen, hruď, co dokazovala, jakou hmotnost dokáže uzvednout, křivka žeber pod svaly, co vedly můj pohled na ploché břicho, a nakonec jeho vlastní zralost. Viděla jsem ho úplně nahého a vzrušeného jen jednou. Nevzpomínám si, že by byl takto široký, ani takhle dlouhý. Samozřejmě se ale takhle pevně netiskl ke svému břichu, jako by ho jeho vlastní zralost nedokázala pojmout. Vypadal ve své potřebě tak pevný a tvrdý, jako by mohl i jen z toho nejlehčího doteku vyvrcholit, na mě, přese mě.

Vztáhla jsem se k němu, ale Damian si tuhle chvíli vybral k tomu, aby přejel po mých zádech hlavičkou své vlastní tvrdosti. Z toho pocitu jsem se zasvíjela a předklonila jsem se a zvedla se před ním, jako bych něco nabízela, jako bych žhnula. Ta myšlenka mi pomohla získat trochu ze svého sebeovládání, aspoň trošku. Nikdy jsem Damiana neviděla nahého a on teď chtěl svou nahotu ponořit do mého těla. Nezdálo se to správné. Nejdřív bych ho měla vidět, ne? Neexistovalo pro to logické vysvětlení. Nebylo na tom nic logického, jen jsem otočila hlavu a podívala se na něj.

Přes ramena mu spadala krvavá červeň vlasů, rámovala tu neuvěřitelnou bělost jeho těla. Měl užší ramena i hruď, jeho pas se zdál jít do nekonečna, hladký a smetanový jako něco, co chcete olíznout, dokud nenarazíte na pupík a hned pod ním jeho. Zvedl se od těla, takže bylo těžké posoudit délku. Vypadal jako vytesaný ze slonoviny a perleti a kde krev proudila těsně pod povrchem, získal lehce narůžovělý nádech jako možná mušle, jemná a zářící. V tu chvíli jsem si uvědomila, že za života byl mnohem bledší, než jakýkoli upír, kterého jsem kdy viděla nahého, a jeho tělo připomínalo barvou ducha. Jako by ani nemohl být skutečný.

O tvář se mi otřel Nathaniel, přitáhl mou pozornost zpátky na sebe. Klečel tak nízko, že se jeho tvář, tak, jako má, téměř dotýkala podlahy. Přitiskl svou líc na mou a zašeptal: „Prosím, prosím, prosím,“ znovu a znovu a mezi každým prosím mě políbil lehkým dotekem rtů. Prosím, polibek, prosím, polibek. Svými polibky a teplem tváře na mé zvedl nás oba na kolena. Bála jsem se jeho tváře, úst, jeho očí, že jsem nepřemýšlela, co se v kleku stane, dokud se jeho nahé tělo nepřitisklo k mému. Dokud se jeho silná, pevná délka nepřitiskla mezi nás, dokud se tlakem našich těl nevtiskla do mého břicha. Byl tak teplý, tak neuvěřitelně teplý, tak teplý, téměř horoucí, a tlak jeho těla na mém byl tak pevný, jako by bojoval sám se sebou, aby se neprotlačil skrze mé tělo. Aby vytvořil další otvor, cokoli, cokoli, jen aby byl co nejdříve v teplé hloubce mého těla. Trvalo mi jen vteřinu, abych pochopila, že to, co cítím, je Nathanielova potřeba. Že to chtěl tak moc, ale byla to i má touha. Má touha a její odmítnutí, díky čemu se z toho momentu stalo to, co se stalo. Nad tím vším byl Damian za mými zády, jeho tělo jeden jedna velká žádost.

Oba, Nathaniel i já, jsme se topili v Damianově hladu po doteku. Tak osamělý, tak děsivě osamělý. A pod tím vším Damianův strach. Strach, že se to nestane, že bude vyhoštěn do své rakve a nic se nestane. Pod vší tou vášní proudila jeho osamělost a já zahlédla záblesk komnaty na zámku. Komnaty s výhledem na moře. Na oknech stříbrné mříže ztěžklé runami. Skrze okno přicházel zvuk vlnobití, takže i když se odvrátil, stejně ho slyšel. Dala mu za vězení jeden z nejkrásnějších pokojů na zámku, protože ona vždy nějakým způsobem věděla, co pro vás které věci znamenají. Způsobem, jenž vám může co nejvíce ublížit. Byl to její dar. Někdo mě políbil, rychle a tvrdě. Nutil mě otevřít má ústa, vtlačil dovnitř jazyk tak, že jsem se téměř dusila, ale přitáhlo mě zpátky, všechny nás to přitáhlo zpět z té osamělé komnaty se zvukem moře rozbíjejícího se o skály pod ním.

Nathaniel se odtáhl jen na to, aby zašeptal: „Šťastné myšlenky, Anito, šťastné myšlenky!“ Pak jeho ústa překryla má, jazyk, rty, dokonce i zuby se lehce otřely o mé rty, takže to spíš bylo jedení než polibek, ale z úst mi to vyrazilo zakňučení, slabý bezmocný zvuk rozkoše.

Mé ruce pátraly po jeho těle, sledovaly přeliv jeho ramen, jeho zad, a hebkou, hedvábnou křivku jeho hýždí. Ruce mi naplnila jeho záda, přední část jeho těla jsem cítila jako horkost chycenou v mase, jako bychom měli vzplanout v ohni. Damianovy ruce pátraly po zapínání podprsenky; nějak přežila ten první nápor rozkoše. Rozepnul ji a předek spadl na Nathanielovu hruď. Ruce mi hnětly ňadra; jedna zezadu, druhá ruka byla muže, který se ke mně tiskl zpředu. Damianův dotek byl jemný, hladící. Nathaniel obtočil ruku kolem mého ňadra a zabořil prsty do masa. Byla to Nathanielova ruka, co mě ohnula vzad, odtrhla ústa od mých a přinutila mě zakřičet.

Damian zaváhal, odtáhl se od toho křiku; myslím, že musel cítit, že to je rozkoší, ne bolestí. Neměl rád, když ženy křičí. A prostě jen tak jsme se vrátili do jeho vzpomínky. Pod zámkem byla místnost – svítilny, temnota a ženy. Všechny ženy, o nichž si myslela, že jsou krásnější než ona. Žádná nesměla mít vlasy blonďatější než ona, oči modřejší, nebo ňadra větší. To vše bylo hříšné a hřích se musí potrestat. Sled představ – polštáře žlutých vlasů, široké oči modré jako chrpy, kopí, hruď tak bledá a krásná, jako žádná, kterou kdy viděl, a meč ...

„Neeeee!“ zařval Nathaniel. Vztáhl kolem mě ruku a popadl hrst těch rudých vlasů. Přitáhl na mě Damiana tak tvrdě, že jen pocit jeho tvrdé délky mě donutil zasvíjet se.

„Šťastné myšlenky, Damiane! Šťastné myšlenky!“

„Já nemám žádné šťastné myšlenky,“ a jako na rozkaz tu byly jiné tmavé místnosti a pach páleného masa.

Tentokrát jsem to byla já, kdo zakřičel. „Bože, Damiane, už ne! Nech si své noční můry pro sebe!“ Vzpomínka zmizela a pach ztlumila ardeur. Znovu jsem mohla myslet, dokonce i přitisknutá mezi dvěma těly.

„Řekni mu, ať tě ošuká,“ přikázal Nathaniel.

Zírala jsem na něj. „Co?!“

„Přikaž mu to. Pak s tím nebude muset bojovat.“

Znělo to tak směšně, že jsem se ani neurazila, klečící nahá mezi dvěma nahými muži, ale stále jsem cítila překážky. „Možná, že já s tím budu muset bojovat!“

„To ty vždycky,“ poznamenal a usmál se, aby slova změkčil.

Damianův hlas zněl hluboce a ztěžkle něčím podobnému utrpení. „Ona to udělat nechce. Chce, abych jí pomohl ardeur zastavit, ne nasytit. To ve skutečnosti chce. Cítím to a to také musím udělat.“

„Anito, prosím, řekni mu to!“

Ale Damian měl pravdu. On byl jediný přístav v bouři pokušení. Cenila jsem si toho, že díky němu ardeur necítím. Cenila jsem si toho víc než čehokoli, co pro mě mohlo udělat jeho tělo. A protože jsem byla jeho skutečný pán a protože to bylo mé skutečné přání, musel mi pomoct to dokázat. Mezi námi vzrostl chlad hrobů a tentokrát to nebylo děsivé. Bylo to konejšivé, příjemné.

„Anito, ne,“ vzdechl Nathaniel. „Ne.“ Položil si tvář na mé rameno. Ten pohyb dostal jeho tělo dál od mého a to mi také pomohlo myslet.

Otočila jsem se a pohlédla na Damiana, ačkoli jsem nepotřebovala vidět tvář plnou takového smutku. Jako by ho naplnil pocit bolestné ztráty, jako hořká medicína. Ale pohled na jeho tvář přivolal tolik utrpení jako ostří pronikající skrze srdce. Bolelo to, vidět něčí oči tak plné bolesti.

Otočila jsem tvář stále drženou v jejich rukách. Nathaniel položil hlavu na má nahá záda a potřásl hlavou. „Anito, copak necítíš, jak smutný je? Copak to necítíš?“

Podívala jsem se do Damianových zelených kočičích očí a řekla jen: „Ano.“

Odvrátil se, jako by mi ukázal víc, než by se mu líbilo. Dotkla jsem se jeho brady a přitáhla si jeho tvář zpátky. „Ty mě nechceš.“ A v těch slovech bylo tolik ztráty. Ztráty, co mi stiskla hrdlo, rozbolela mě hruď. Chtěla jsem odporovat, ale on cítil to, co jsem cítila já.

Měl pravdu, nechtěla jsem ho. Ne tak, jak jsem chtěla Nathaniela – nebrán v úvahu způsob, jakým jsem chtěla Jean-Clauda nebo Micaha. Co můžete říct, když někdo cítí vaše emoce, takže se nemůžete skrýt za zdvořilé lži? Co řeknete, když pravda je hrozná a vy nemůžete lhát?

Nic. Žádná slova tohle nespraví. Ale já se naučila, že jsou i další způsoby, jak říct promiň. Další způsoby, jak říct Změnil bych to, kdybych mohl. Samozřejmě, že i tohle byla lež. Nemohla bych ani za nic ztratit tu chladnou podporu, kterou mi Damian poskytoval.

Políbila jsem ho a chtěla jsem, aby to bylo lehké, něžné – omluva, kterou slova nevystihnou. Ale Damian si myslel, že už nikdy nebude mít šanci dostat se takhle blízko. Cítila jsem, jak skrze něj prostupuje divokost, co ho přinutila zesílit stisk na mých pažích, přinutila ho vniknout jazykem mezi mé rty a políbit mě tvrdě, dychtivě a vztekle.

Ochutnala jsem krev a předpokládala, že mě škrábl svými tesáky. Bez přemýšlení jsem polkla tu sladkou chuť krve. Pak jsem ucítila oceán, voněl na mém jazyku jako sůl. Odtáhli jsme se od sebe natolik, abychom si viděli do tváří, a já uviděla, jak mu po rtu putuje kapka krve. Nathaniel měl chvíli, aby vydechl: „Cítím mořskou vodu.“ Pak se přes nás převalila moc a hodila nás na sebe. Vrhlo nás to na zem, jako vlna vrhá loďku na útesy. Zakřičeli jsme a zasvíjeli a já to nemohla ovládat. Kdybych byla pravá paní, pak bych to mohla ovládat, pomohla bych nám, ale já nikdy nikoho nechtěla označit. Nikdy jsem nechtěla být ničí paní. Smetlo nás to a já nevěděla, co dělat. Uvnitř mé hlavy to vybuchlo v bílou zář hvězd a šedé skvrnky. Pak nitro mé hlavy pozřela temnota. Byla jsem si jistá, že se znovu probudíme. Mdloby jsem přivítala, ale nebyla jsem si jistá. Nevěděla jsem. Ale na tom nezáleželo. Nitro mé hlavy naplnila temnota a my do ní padli. Žádný křik, žádná bolest, žádná hrůza, už nic. Má poslední jasná myšlenka – uvědomila jsem si, že jsem nešťastnou náhodou vypila krev upíra, ke kterému jsem byla připoutaná třemi znameními. Jeho krev bylo čtvrté znamení. Jeden krok jsme si Jean-Claude, Richard a já vždy odpírali. A teď se to stalo úplnou náhodou. Bůh nám všem pomáhej.