G. R. HALLIDAY

VE STÍNECH

PŘELOŽILA EMA C. STAŠOVÁ

BRNO 2020

From the Shadows

Copyright © Highland Noir Ltd 2019

Cover photo by Marc Owen / Arcangel Images Limited

Cover design by Dan Mogford

Translation © Ema C. Stašová, 2020

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2020 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0279-0 (Formát PDF)

ISBN 978-80-275-0280-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-275-0281-3 (Formát MobiPocket)

OBSAH

PÁTEK

KAPITOLA / 1

SOBOTA

KAPITOLA / 2

KAPITOLA / 3

KAPITOLA / 4

KAPITOLA / 5

NEDĚLE

KAPITOLA / 6

KAPITOLA / 7

KAPITOLA / 8

KAPITOLA / 9

KAPITOLA / 10

KAPITOLA / 11

KAPITOLA / 12

KAPITOLA / 13

KAPITOLA / 14

KAPITOLA / 15

KAPITOLA / 16

PONDĚLÍ

KAPITOLA / 17

KAPITOLA / 18

KAPITOLA / 19

KAPITOLA / 20

KAPITOLA / 21

KAPITOLA / 22

KAPITOLA / 23

KAPITOLA / 24

KAPITOLA / 25

KAPITOLA / 26

KAPITOLA / 27

KAPITOLA / 28

KAPITOLA / 29

KAPITOLA / 30

KAPITOLA / 31

KAPITOLA / 32

KAPITOLA / 33

KAPITOLA / 34

ÚTERÝ

KAPITOLA / 35

KAPITOLA / 36

KAPITOLA / 37

KAPITOLA / 38

KAPITOLA / 39

KAPITOLA / 40

KAPITOLA / 41

KAPITOLA / 42

KAPITOLA / 43

KAPITOLA / 44

KAPITOLA / 45

KAPITOLA / 46

KAPITOLA / 47

STŘEDA

KAPITOLA / 48

KAPITOLA / 49

KAPITOLA / 50

KAPITOLA / 51

KAPITOLA / 52

KAPITOLA / 53

KAPITOLA / 54

KAPITOLA / 55

KAPITOLA / 56

ČTVRTEK

KAPITOLA / 57

KAPITOLA / 58

KAPITOLA / 59

KAPITOLA / 60

KAPITOLA / 61

KAPITOLA / 62

KAPITOLA / 63

KAPITOLA / 64

KAPITOLA / 65

PÁTEK

KAPITOLA / 66

KAPITOLA / 67

KAPITOLA / 68

KAPITOLA / 69

KAPITOLA / 70

KAPITOLA / 71

KAPITOLA / 72

KAPITOLA / 73

KAPITOLA / 74

KAPITOLA / 75

KAPITOLA / 76

KAPITOLA / 77

KAPITOLA / 78

KAPITOLA / 79

KAPITOLA / 80

KAPITOLA / 81

KAPITOLA / 82

KAPITOLA / 83

KAPITOLA / 84

O PĚT MĚSÍCŮ POZDĚJI

Věnováno Sarah

PÁTEK

KAPITOLA / 1

Na černé obloze nad vrcholky západoskotského Wester Rossu vyšly první podzimní hvězdy, ale Robert si jich nevšímal. Dotlačil kolo do potemnělé garáže, přibouchl za sebou vrata a rozklepaný zimou uháněl ke světlu v přední části domu — hlavu přitom nezvedl ani jednou. Ale druhý muž, ten, který ho sledoval ukrytý ve stínech mezi stromy, si hvězd všiml. A okamžitě pochopil, že mu dávají znamení.

Na prahu Robert zaváhal, pak znovu vytáhl z kapsy mobilní telefon. Věděl, že by měl počkat, ale zoufale si ty zprávy potřeboval pročíst ještě jednou.

Byly opravdu od mámy? Nedávalo to smysl. A co ten telefon? Ráno, když vyrážel do školy, ho našel na řídítkách horského kola, byl tam přilepený páskou. I to postrádalo smysl. Jenomže od té doby, co matka odešla, nedávalo smysl nic. Jako by se všechno o stupeň vychýlilo ze své osy. Robert sáhl do kapsy z tmavé džínoviny. Měl nutkání zkontrolovat, jestli tam mobil pořád je. Pak ucukl, odolal puzení znovu si zprávy přečíst. Tušil, že by ho mohl zaslechnout táta a ještě by do toho strkal nos. Vždyť to on mohl za to, že odešla. Určitě jí něco provedl. Jistě udělal něco strašného, a právě to ji přimělo odejít.

Robert otevřel domovní dveře. Bylo odemčeno, už celé týdny. Táta i nadále doufal, že se vrátí. Pořád si myslí, že by o něj mohla mít zájem. Uvnitř se ozval nějaký zvuk, tlumené šoupnutí na rozvrzaném gauči. Dovedl si představit, jak tam táta sedí, natahuje krk a dělá si naděje.

„To jsem já,“ zvolal Robert s jednou rukou na zábradlí.

„Myslel jsem, že půjdeš ze školy rovnou domů.“ Tak už i tátův hlas zní slabě. Slabě a trapně. „Je ti teprve šestnáct. Říkal jsem ti přece, že mi máš zavolat, abych věděl, že seš v pořádku.“

„No tak jsem se na to vykašlal. Se s tím smiř.“ Samozřejmě že je slaboch, proč by ho máma jinak opouštěla? Jen co to Robertovi prolétlo hlavou, pohltila ho hrůza a až odkudsi z hloubi nitra se vynořilo druhé možné vysvětlení: Odešla kvůli tobě.

Ne.

Stiskl mobil v kapse. Tohle je důkaz. Chce se s ním sejít. Proč by ho žádala o schůzku, kdyby odešla kvůli němu? Jenomže matka mu nikdy neříkala Roberte. Vždycky jen Robbie nebo Robe. Tak proč by najednou měnila své zvyky? Prohrábl si krátké tmavé vlasy. Měl by to probrat s tátou, dát mu přečíst, co mu poslala. Možná se máma… Robert hledal správná slova. Zhroutila, propadla depresi.

Na tu myšlenku se upnul, byla jako záblesk světla ve tmě. Tím by se celá věc vysvětlila. Proč odešla, i ty prapodivné zprávy. Nejspíš se styděla, bála se, co si o ní lidi pomyslí. Robert si představoval, jak ji něžně pohladí po tváři. To nic, mami, máš přece nás. Ohlédl se k obývacímu pokoji, ale zarazil se, protože zaslechl přidušený zvuk, ozýval se z místnosti. K ustavičně staženému žaludku se přidal zvláštní, dosud nepoznaný strach. Chlapec totiž právě pochopil, že slyší svého otce brečet. Radši se otočil a potichu se vytratil po schodech.

Na horním konci schodiště otevřel dveře do svého pokoje. Všechno se v něm bilo. Jako by byl starý a unavený životem a zároveň i mladý a bezmocný, to vše naráz.

Když vstoupil dovnitř, praštil ho do nosu zvláštní závan. Že by nějaký parfém? Ten mámin? Robert při té myšlence potřásl hlavou — tomu se říká planá naděje. Ohlédl se, protože po chodbě zrovna cupital jejich skotský deerhound. Fenka Ellie už měla své roky a přes oči jí splývala chundelatá šedá srst. Přitiskla mu čumák k noze a proklouzla do pokoje. Robert ji pohladil po měkkém kožíšku a sledoval, jak se nemotorně škrábe na postel. Než zalehla, její velké kostnaté tělo se zatočilo dokola.

Robert strčil do dveří, které se zadrhly o koberec, a odložil na zem batoh. Měl nějaké domácí úkoly. Učení na zkoušky. Mrkl na opuštěný školní rozvrh připíchnutý na zdi, který se ztrácel v potemnělém rohu. Než máma odešla, škola ho bavila. Hltal všechny informace, které by mu pomohly vypadnout z téhle zatracené díry. Turisté jezdili na severozápadní Skotskou vysočinu, a zejména do této oblasti, za vysokohorskými túrami. A kvůli plážím. Dokonce sem prý cestují také proto, aby na temných nebesích, kam nedosáhlo žádné pouliční osvětlení, pozorovali hvězdy a planety. Ale jen si zkuste, jaké to je žít v zapadlé rokli uprostřed ničeho. Znovu zavrtěl hlavou a dál hypnotizoval rozvrh. Měl teď plnou hlavu mámy, takže se prostě nedokázal zaobírat ničím jiným.

U stolu znovu zabořil prsty do kapsy. Ale zarazil se, protože si u potemnělé lampy všiml hrnečku. Byl to tátův oblíbený bílý, s potiskem dobového válečného plakátu, který podněcoval k pěstování zeleniny.

Napřáhl se a rozsvítil lampičku, na mobil v tu chvíli dočista zapomněl. Hrnek byl ještě teplý. Horká čokoláda. Tu měl nejradši. Zavalil ho pocit provinilosti. Takhle mu táta po svém dává najevo, že ho chápe, že je na tom stejně. Robert se husté, sladké tekutiny s chutí napil. A ještě jednou. Příjemně opanovala všechny jeho smysly a on ulehl na postel vedle Ellie. Na holé kůži paže cítil její uklidňující měkkou srst. Z přízemí k němu matně doléhal zvuk puštěné televize. I to ho zvláštním způsobem uklidňovalo, čert vem všechno ostatní.

Ellie zakňučela a vztyčila hlavu. Robert se zadíval tam, kam ona, do stínů v potemnělém rohu pokoje, k oknu. Skoro jako by na něj temnota zírala na oplátku. Při té myšlence se zachvěl a vytáhl z kapsy ten divný telefon. Zaváhal, ale pak začal psát, než si to zase rozmyslí. „Rád bych tě viděl. Kdy se potkáme?“ Odeslat.

Odhodil telefon na postel a pohladil Ellii po hlavě. Po měkkých chomáčcích na uších. Nasával její nezaměnitelnou vůni, učiněný výtažek domácího tepla a bezpečí. Prohlížel si trsy srsti, které jí padaly do očí, pak zamrkal. Každý pramínek jako by mu vystupoval před očima, úplně jasně. Zamrkal podruhé. Tentokrát se mu pes skoro rozmlžil.

Vtom Ellie znovu zakňučela. Náhle se vztyčila, seskočila z postele a toporně se došourala k oknu. Ohlédla se a podívala se na něj, bělma měla větší než obvykle. Začala se hrabat v haldě jeho prádla, které leželo u okenního parapetu.

„Copak je, Ellie?“

Robert si uvědomil, že mumlá a po bradě mu tečou sliny. Chtěl si pusu utřít, ale ruka ho neposlechla. Zachvátila ho panika. Pokusil se na posteli posadit, ale nemohl se ani hnout.

Zaječel.

Ale z úst vyšel jen šepot. Znovu se pokusil vstát. Jakmile pochopil, že nemůže ani pohnout krkem nebo zvednout prst, zmocnila se ho čirá hrůza.

„Tati, prosím tě, pomoz mi,“ snažil se zakřičet. Jenže slova mu uvízla v krku.

Tati. Prosím tě.

Všechny ty ošklivé věci, které otci řekl.

Televize přestala hlučet. Robert zaslechl cvaknutí. Otec zhasínal světla v obýváku a dole na chodbě.

Ellie se rozštěkala. Pysky se jí okolo zažloutlých špičáků jen chvěly. Robert opět zachytil ten zvláštní slabý závan. Pokusil se polknout a cítil, jak mu sliny stékají do krku. Sytě sladká chuť, ale za ní ještě něco. Stopa hořkosti. Znovu zkusil polknout. Nic. Může dýchat? Plíce měl jako ve svěráku a panika narůstala.

Tati. Prosím tě! Pomoz mi.

Pak se na schodech ozvaly otcovy kroky. Známé vrzání podlahových prken — právě se zastavil na konci schodiště, přímo u Robertova pokoje. Otevřel dveře.

Tatínku.

Ta stará útěcha, která si poradí se všemi úzkostmi. S tmou i příšerami.

„Robe,“ ozval se tátův hlas z chodby, „všechno mě to mrzí. Co se přihodilo s mámou a tak dál. Můžeš se mi kdykoli svěřit, vždyť víš…“

Prosím tě, pomoz mi, tati. Ale slova vázla v krku a on ležel zády ke dveřím, takže mu otec neviděl do tváře.

„Probereme to zítra.“ Zdálo se, že je otec příliš zničený a nešťastný, než aby se od syna domáhal odpovědi. „Pojď, Ellie, jde se do pelechu.“

Fenka zakňučela a znovu zaštěkala. Nechtěla se od okna ani hnout.

Podívej se na mě, tati. Prosím tě, podívej se na mě!

Robert slyšel, že otec popošel o krok blíž. „Ellie, tak šup,“ přikázal hlasitěji. Pes se neochotně odvrátil od okna, uposlechl pánův povel. S kňučením se ještě zastavil v nohách Robertovy postele a pak zmizel z dohledu.

Robert křičel a křičel.

Ale z úst mu nevyšla ani hláska. Slyšel, jak se zaklaply dveře, a otcovy kroky na chodbě se zvolna vytrácely.

Hleděl do tmavé části pokoje. Nahořklá pachuť horké čokolády ho pálila ve slinách, které se mu hromadily na jazyku. Ten nepatrný závan parfému, co pomalu dozníval. Zíral před sebe, nemohl se hýbat a oči si postupně zvykaly na tlumené světlo.

V domě se rozhostilo dlouhé ticho. Pak zničehonic zavrněl telefon, který ležel na posteli vedle něj. Jenomže Robert se nemohl napřáhnout a zkontrolovat ho. Hlavu měl jako přikovanou na místě, aspoň tedy přiměl oči, aby se zaměřily co nejvíc doleva. Na obrazovce zahlédl jediné slovo: „Teď.“

Zprávu doprovázel zvuk z rohu pokoje u okna, z místa, kde na zem splýval závěs. Znělo to, jako by tam někdo funěl — nasával do plic obrovské přívaly vzduchu.

Potom látka měkce sklouzla po koberci a závěs se dal do pohybu.

Robert zíral do tmy. A z ní se na něj usmíval bledý bílý obličej.

SOBOTA

KAPITOLA / 2

Nahé tělo leželo naaranžované ve zvláštní poloze, s trupem v předklonu a tváří přitisknutou na bažinatou zem. Inspektorka Monica Kennedyová si prohlížela jeho týl. Tmavé černé vlasy a o něco níž na zádech rudé řezné rány na děsivě bílé, křehké kůži. Zápach tlejícího masa. Její první šéf v Glasgow kdysi prohlásil, že na ten puch člověk do smrti nezapomene. Měl svatou pravdu.

Přelétla pohledem po hrbolatém políčku. Prostíralo se poblíž průlivu Minch, který odděloval západní pobřeží Skotské vysočiny od Vnějších Hebrid. V dálce za vodou v odpoledním oparu matně rozeznávala strmé svahy ostrova Skye. Jako by se tam na obzoru krčila nějaká příšera.

K nejbližšímu domu to odsud bylo půl kilometru. Dost daleko na to, aby sem někdo nepozorovaně přemístil tělo. Možná to udělal v noci. Nemusel spěchat. Tak by na to šla ona. Ve vyšetřování závažných zločinů měla praxi osmnáct let, takže by se z vraždy uměla vyvlíknout. Ne že by se o tom nějak šířila — rozhodně to nebylo téma, které by jen tak mezi řečí nadhodila u piva. Přesto ji to pomyšlení uklidňovalo, zvlášť má-li teď za úkol vypátrat a zastavit člověka, který se na téhle nádherné samotě zbavil své oběti.

Monica se znovu zadívala na tělo. Řezné rány, modřiny a krev, ale žádná zjevná příčina smrti. Málem by ho pohladila — ozvalo se její mateřské já, chtěla ho začít utěšovat. Ale copak lze uchlácholit mrtvého? Měla by se vzpamatovat. A tak si jen dřepla. Opatrně se sklonila a uhladila stébla trávy u nohou oběti, forenzní oblek přitom zapružil a zašustil. Tělo mělo na kůži nafialovělé podlitiny z nahromaděné krve. To znamenalo, že ho sem někdo umístil, ještě než se krev usadila, anebo ho přinejmenším předem naaranžoval do téhle konkrétní pozice.

Očima prozkoumala bílá záda. Patřila chlapci, tím si byla jistá, ale nahlas to vysloví, až to bude potvrzené. Když člověk mluví rychleji než myslí, vždycky někomu ublíží. Takže nejdřív ať to prozkoumá a potvrdí nejmíň osm lidí. Monica přešla do kleku a pod jednorázovým ochranným oblekem ucítila studenou, vlhkou zem. Vtom jí padl zrak na něco zvláštního, až zatajila dech. Naklonila se blíž.

„Proboha živého,“ zamumlala.

Potom vstala. Ještě vteřinku si tělo prohlížela a pak se vydala k zástupu čumilů, kteří se shromáždili u cesty, aby z téhle nečekané sobotní kratochvíle vytřískali co nejvíc. Přitočil se k ní neznámý policista. Ten tady asi bude nový, pomyslela si Monica. Pracovala v tomhle zapadlém koutu Skotské vysočiny přes čtyři roky a úporně se snažila zapamatovat si jména a tváře všech zdejších příslušníků v civilu. Sice se jí to moc nedařilo, ale snaha byla.

Jen co si policista všiml její úctyhodné výšky, zarazil se. Jak jinak. Nemile jí to připomnělo, že v tom bílém obleku určitě vypadá jako maškara, kterou sem do polí nastrčili, aby strašila děti. Obzvlášť s tou její bledostí a dlouhýma rukama i nohama, co jí z obleku vyčnívaly. Ten jí byl ostatně malý. Už velikost L nebyla žádná výhra. Ale dopracovat to až k XL nebo XXL…

Ježíšikriste. Monica potřásla hlavou a zahnala pocit trapnosti, který měla ze své velikosti, zpátky pod pokličku, kam patřil. Jsou přece na místě činu, podle všeho jde o vraždu a ona má na povel celé vyšetřování. A copak v tom ohyzdném obleku nevypadá příšerně každý?

Zhluboka se nadechla a vyprostila se z kombinézy, jako když se hlad svléká z kůže. Poskládala ji a hodila do papírového pytle, který ležel hned vedle a čekal na analýzu forenzního týmu. Myslela na mikroskopická vlákénka důkazů, jež možná nasbírala poblíž těla. Na částečky smrti, které se beznadějně přichytily na její druhou, forenzní kůži.

Policista na ni dál civěl s otevřenými ústy, jako by její bizarní zjev nějak souvisel s mrtvolou, která se za nimi krčila na zemi. Jako by se ocitl v jakémsi dosud nepoznaném, hrůzostrašném světě.

„Co je?“ šlehla po něm pohledem a zamračila se. Napůl si přála, aby okomentoval její připitomělý vzhled.

Zavrtěl hlavou a dál třeštil oči, krve by se v něm nedořezal. Snažil se něco vykoktat, ale slova mu vázla v krku. Uvědomila si, že policista nejspíš vidí mrtvolu poprvé v životě. Možná je v šoku. Monica se na zlomek vteřiny zastyděla. Vlastně má kliku, že mluví s ní, a ne s jejím novým kolegou. Konstábl Crawford se naštěstí ještě nevrátil z víkendu, ať už v jeho průběhu podnikal cokoli. S kýmkoli, v jakékoli posteli. Do elitního vyšetřovacího týmu ho povýšili teprve nedávno, tudíž měli společnou práci na prvním případu zatím před sebou, ale ze schůzí, kterých se oba účastnili, už vytušila, že rád zneužívá slabin druhých. Sebenepatrnější náznak nejistoty vnímal jako příležitost zazářit a předvést své vyšetřovatelské schopnosti.

Policista se opět pokusil promluvit, ale slova stále nikde. Protentokrát se nad ním Monica slitovala.

„Kdo našel tělo?“

„Dorazil jsem na místo činu jako první… na základě tísňového volání. Tyto osoby zde byly na procházce.“ Ukázal na muže se ženou, kteří postávali u rozblikaného policejního vozu. V sílící tmě podzimního odpoledne působily záblesky modré na jejich obličejích studeně a zvyšovaly i pocit venkovního chladu.

Monica si mladou dvojici přeměřila. Měli sladěné nepromokavé oranžové bundy, které stály nějakých tři sta liber a byly dělané do hor, kam se tento pár v životě nevypraví. U nohou jim způsobně seděl vycvičený černý kokršpaněl. Z jejich výrazů bylo zjevné, že jsou v šoku. Podle všeho mladí studovaní lidé, doktoři nebo právníci. Monica je z okruhu podezřelých rovnou vyloučila — ovšem i tuto myšlenku si zatím radši nechá pro sebe.

„Ten pes, přiběhl sem a… Našli tělo.“ Policista si přejel roztřesenou rukou po čele. „Zajistil jsem podezřelé…“ Zhluboka se nadechl a vzal to ještě jednou. „Zajistil jsem svědky na místě činu a zadržel je za účelem výslechu, poté jsem celou oblast uzavřel, kdyby…“

Monica přikývla. Měla by ho nějak uklidnit, protože se určitě děsil, jestli něco náhodou nepopletl. Ale rozhodla se, že to neudělá. Možná přece jen něco zvoral, a na povrch to vyplave až časem.

Otočila se po zvuku auta, které zastavilo na okraji pole nedaleko hloučku lidí. Stříbrné audi. Monica sledovala, jak z vozidla vystupuje konstábl Connor Crawford. Byl malý a šlachovitý, tmavě zrzavé vlasy měl vyčesané do husté patky. V kanceláři se mezi dámským osazenstvem šuškalo, že je „vysportovaný“, případně rovnou „kus“. Ale Monice se zdál nafintěný, ba změkčilý. Prostě takový nadutý krasoň — přitažlivý frajírek, kterému se nedá věřit. Rozhlédl se a všechno prozkoumal pohledem, jako by tušil problémy.

Monice neuniklo, že má na sobě stejný hnědý oblek, jako když včera odcházel z práce. Až na to, že teď byl zmuchlaný z hospod a klubů, nebo co že to kolega po práci obrážel. Monica pocítila jakési profesní uspokojení, že ho zřejmě odhadla správně. Ale prosím tě, Crawforde, tady problémy fakt hledat nemusíš, pomyslela si. Ony už si tě našly samy, máš je přímo před nosem.

Odvrátila se, aby musel přijít on za ní, a sledovala, jak forenzní tým staví policejní stan. Dívala se, jak se ve větru třepotá a vlní bílý nylon, který na pozadí tmavnoucí oblohy působil jako živý.

„Musíme se zaměřit na všechny pohřešované mladé lidi. Nevíte, jestli tady v okolí někdo nezmizel?“ zeptala se Monica mladého policisty, jenž pořád ještě stál vedle.

Zavrtěl hlavou, oči mu těkaly za Moniku k mrtvole. „Kdo proboha mohl něco takového udělat?“

Povzdechla si. No ano, kdo? A hlásek uvnitř její hlavy kontroval: A kdo ne? Celý tenhle svět jde do háje.

KAPITOLA / 3

Na střechu land roveru bubnoval déšť. Kolem dveří prosakovala voda a stékala dovnitř do vozidla. Michael Bach potáhl z cigarety a oklepl ji z pootevřeného okýnka. V navlhlém interiéru se kouř držel a mísil s žárem motoru.

Hodinky ukazovaly tři odpoledne, ale širá obloha nad západním pobřežím Skotské vysočiny tvrdila, že je později, a to výrazně. Slunce zakryly temné bouřkové mraky. Beinn Dearg, hora nad zálivem Loch Broom, se na horizontu ztrácela v odstínech fialové, šedé a černé.

Čas vyrazit domů. Místo toho si však zapálil další cigaretu a znovu prošel stručnou konverzaci v telefonu z předešlého týdne.

Neměl byste na mě dnes dopoledne čas?

Máme schůzku příští týden.

Prosím, je to fakt důležité.

Nicholu Morganovi bylo sedmnáct. Problémů měl nad hlavu, o tom žádná, ale jinak to byl hodný kluk. Michael ho řadil mezi klienty, se kterými měl lepší vztahy, nakolik se to u sociálního pracovníka dá.

OK, odpověděl Michael nakonec. Tak za hodinu.

Jenomže to prošvihl. A od té doby uplynulo sedm dní.

Teď seděl u černé slané vody pod horami a díval se, jak se nad obcí Ullapool protrhávají mraky. Zapadlé městečko skýtalo domov rybářům, horalům, násoskům a ztraceným existencím. Nic pro slabé povahy. Znovu pomyslel na Nichola a opět se v něm všechno sevřelo. Hanbou. Vybavil si, jak s dvouhodinovým zpožděním pobíhal okolo vlakového nádraží v Invernessu a hledal ho. Snažil se chlapci dovolat, bombardoval ho zprávami a marně čekal na odpověď.

Znovu si vydatně potáhl z cigarety, až ho kouř zaštípal v plicích.

Odpověď dorazila až druhý den ráno. Aktivoval telefon a přečetl si tu zvláštní zprávu ještě jednou: „Budoucnost je ve hvězdách.“

Citát z knihy, kterou měl Nichol v povinné četbě? Něco ze sci-fi komiksů? Michael odepsal: „Kde jsi? Je vše OK? Promiň, že jsem to včera nestihl.“

Jenže dál už nic nepřišlo. Žádná odpověď. Žádná reakce na zmeškané telefonáty a zprávy, které mu Michael posílal.

Klienti se občas ztrácejí. Tak to v jeho oboru chodí. Jeho svěřenci snili o tom, že vypadnou, táhlo je to do Glasgow či Londýna. Ale Nichol byl jiný. Aspoň tak působil. Leč i on zvedl kotvy — anebo ho někdo unesl.

Michael se nuceně zasmál, aby tu myšlenku zlehčil. Kdo by ho proboha unášel?

„Určitě je v pohodě.“ Slova zněla v prázdném vozidle tupě a nepřesvědčivě, kouř se dál lepil na zamlžené sklo a déšť bubnoval na střechu.

Sotva nastartoval, vjel na parkoviště červený volkswagen. Jeho karoserie přízračně zářila v mlze. Auto zvolna zastavilo před místem, kde parkoval Michael, a zablokovalo mu výjezd. Světla žhnula do šera jako přízračné oči, a najednou zablikala: jednou, pak podruhé.

Michael si zapnul zip sportovní péřovky a blesklo mu hlavou, že je po tátovi: vybledlá červenomodrá bunda ze sedmdesátých let, na širokých ramenou se mu trochu napínala. Vylezl z land roveru a rozběhl se k druhému autu, liják mu bušil do vlasů i kůže. Zblízka rozeznal řidiče a uvědomil si, že ho zná.

Byl to Ben Fisher, policejní vyšetřovatel. Nejmladší bratr jednoho dávného spolužáka. O tom Michael naposledy slyšel, že se přestěhoval za prací do Ameriky. Zvláštní, jak mohou dva lidé, kteří vyrůstali na stejném místě, zakoušet ve stejnou dobu tak rozdílné životní osudy.

Konstábl Fisher stáhl okýnko. Černé vlasy měl bezvadně sčesané na stranu a držely tvar, i když obrýleným obličejem uhýbal před deštěm. Na těle sako (městské oblečení), které prozrazovalo, že vůbec netuší, jak brutální umí počasí na západním pobřeží být.

„Pan Bach?“ zeptal se Fisher. Buď Michaela nepoznal, nebo postupoval podle předpisů.

„Ano.“ Michael zvedl ruku, aby si ochránil tvář před deštěm.

„Nahlásil jste zmizení mladíka jménem Nichol Morgan?“

KAPITOLA / 4

Michael šel podle směrovek do pitevny. Byla dobře ukrytá v zadní části budovy na konci labyrintu chodeb a dveří bez klik — zde nemocnice Raigmore ukrývala své malé tajemství: zavražděného chlapce a bůhví co dalšího. Pokusil se tu myšlenku zaplašit a chystal se otevřít poslední dveře, ale pak zaváhal. Za skleněnou výplní uviděl schodiště, které vedlo dolů do márnice, rovnou do podsvětí.

Po zádech mu stékal pot — v budově mu v tlusté bundě bylo horko. A k tomu zápach čistidla na podlahu, ten pronikavý smrad nemocnice. Na mysl se mu drala dávná vzpomínka.

Michael přešlápl, protože se v chodbě za ním cosi rozlehlo. Vrzání kroků na linoleu. Uvědomil si, že se mu roztřásla ruka a zmocnila se ho dětinská pohnutka: naléhavá potřeba svěsit hlavu a vzít nohy na ramena. Místo toho vrazil ruku do kapsy a ohlédl se.

Sám byl celkem obr, obvykle na lidi koukal shora, ale žena, která se k němu blížila, měla tmavé pronikavé oči, jež se nacházely ve stejné výšce jako ty jeho. Určitě má dobrý metr devadesát, pomyslel si a na chvíli zapomněl, že stojí před vchodem do pitevny. Žena kráčela s trochu nahrbenými širokými rameny a na sobě měla tmavý vlněný kabát, který jí sahal těsně nad kolena. Při chůzi se jí vzadu rozšiřoval, až budila zvláštní dojem, že se snad vznáší.

Zamrkal a znovu na ni upřel zrak. Bylo jí okolo čtyřiceti, měla černé mikádo, kulatou tvář a bledou pleť. Výborně sem do toho hájemství smrti zapadla. Odkašlal si a nahodil nucený úsměv, aby zakryl rozpaky.

„Michael Bach?“ vyslovila s náznakem invernesského přízvuku. Něco mu zřejmě vyčetla z tváře, protože nachýlila hlavu, jako by podnítil její zájem. „Díky, že jste přijel, ne každý by… na to měl.“ Nechala slova doznít. „Traumatizující smrt. Byl venku celou noc.“ Znovu se odmlčela. Zkoumala Michaela i jeho reakci.

„Chcete říct, že si nebude podobný?“ hlesl a přejel si rukou po obličeji, protože na něj dolehla hrůznost té otázky.

Žena sotva postřehnutelně přikývla a vyčkala, kdyby chtěl Michael ještě něco dodat. Nic se však nedělo, a tak se nemotorně protáhla kolem, otevřela dveře dokořán a zavedla ho po schodech dolů.

Tělo leželo na kovovém stole, zakrývalo ho prostěradlo. Za ním stál muž v chirurgickém plášti. Michael si uvědomil, že na ten neznámý obrys pod plachtou zírá. Cosi se tam skrývalo, věc, která bývala chlapcem. Sevřel zapalovač v kapse ještě o něco pevněji. Nikdo nepromluvil a patolog po několika vteřinách prostěradlo odhrnul.

Nebyl to Nichol.

Michael to okamžitě poznal podle toho, v jakém stavu byl chlapcův obličej. Byl starší a rašilo na něm kraťounké strniště. Nichol měl tvář pořád ještě jako dětskou prdelku. Tvář tohoto chlapce byla nateklá a divná, jeho duši nahradilo cosi jiného — prázdnota. Špatně utajené tajemství a špatně utajené překvapení.

„To není on.“

„Jste si jistý?“

Michael se podíval ještě jednou. Tentokrát si všiml známek násilí. Modřin na krku připomínajících cucflek, popraskaných žilek v pravém oku. Tohle mu někdo provedl, ublížil mu, rozhodl se ho připravit o život. Michael poprvé ucítil pach smrti a rozkladu. Vymrštil ruku k ústům, protože se mu začal zvedat žaludek, a uvědomil si, že ho tenhle chlapec bude pronásledovat v nejtemnějších zákoutích jeho snů. Zpátky nahoru po schodech, do skutečného světa.

Venku před nemocnicí vystřídal déšť podivný mlžný závoj. Byl těžký a pohltil celé parkoviště. Když si chtěl Michael zapálit, zjistil, že se mu stále třese ruka.

„Co se mu stalo?“ zeptal se. „Nebylo to…“ Nebylo co?

„Vyšetřování se teprve rozbíhá. Ještě jednou vám děkuju, že jste přijel,“ pronesla vyšetřovatelka a odvrátila se.

„A co bude s Nicholem?“

Zastavila a ohlédla se přes rameno, její silueta se rýsovala na jasně bílém vstupu do nemocnice. „Zařídím, aby vám někdo od nás zavolal.“

„Nechce se mi věřit, že by jen tak zničehonic utekl.“

Otočila se k němu čelem. „Nezlobte se na mě, ale tohle při zmizeních slýcháme často. Jakmile je pohřešovanému přes šestnáct, máme svázané ruce. Formálně je už totiž dospělý.“

„Mohli byste se aspoň pokusit. Co když mu jde o život? Sama jste viděla, co se stalo tamtomu klukovi.“ Michael si dával pozor, aby se mu do hlasu nepromítl narůstající hněv.

„Pane Bachu, pročetla jsem si zprávu o Nicholovi. Viděli ho nasednout na vlak. Takže pokud se nepletu, nic nenasvědčuje tomu, že došlo k trestnému činu.“

„Je mu teprve sedmnáct.“

Přiložila si dlaň na čelo, jako by ji něco tlačilo za očima, myšlenky jen vířily. Michael si uvědomil, že ho odhaduje, posuzuje. „Všiml jste si u něj něčeho neobvyklého? Než zmizel?“

Michael se na ni upřeně zadíval. Ty tmavé oči, drobné vrásky od smíchu, které se rýsovaly ve světle nad nemocničním vstupem. Jakkoli bylo těžké si její smích představit. Zapojil mozek, snažil se z něj vymáčknout odpověď, protože právě takovéhle otázky obvykle vedou k ukončení pátrání. Nevyhnutelná odpověď: Nic takového si nevybavuju.

„Všiml.“ Probíral se vzpomínkami na Nichola.

Vyšetřovatelka naklonila hlavu a založila ruce v bok, až se jí rozhalil černý kabát.

„Nějaký ten měsíc zpátky s sebou Nichol začal nosit takovou věc.“ Michael v kapse nahmatal zapalovač a sevřel ho v pěst.

„Co s sebou nosil?“

„Takový kamínek. Černý.“ Michael polkl, uvědomoval si, jak banálně to zní. Předpokládal, že mu vyšetřovatelka vidí až do žaludku.

„Co na něm bylo zvláštního?“

„Nevím.“ Odmlčel se, najednou mu bylo trapně z toho, co se chystá říct. „Přejížděl si s ním po rtech, skoro ho líbal.“

Vyšetřovatelka ho pozorovala. Nejspíš chtěla něco říct, ale pak se za ní opět otevřely dveře. Objevil se drobný, útlý muž. Mohlo mu být něco mezi dvaceti a třiceti, ale vyčerpání v jeho tváři jako by patřilo někomu staršímu. V tom výrazu bylo cosi rozervaného, až téměř zuřivého. Typický místní obličej s vysoko posazenými lícními kostmi a ostrým hrbolatým nosem, který byl v minulosti nejednou zlomený. S těmi zrzavými vlasy a pronikavýma očima připomínal poddimenzovaného keltského válečníka.

Muž spustil na vyšetřovatelku, pak si však všiml Michaela a pár vteřin ho probodával pohledem, takže se Michael radši odvrátil.

„Můžeme jít na věc, pitva za chvíli začne.“

Michaelovi se na okamžik ulevilo. Budou u toho oni, a ne on. Nebude muset přihlížet tomu, jak z těla opět sundávají prostěradlo a řežou do něj. Díval se, jak muži pokynula, Michael odhadoval, že je to nejspíš taky detektiv. Oba se otočili. Byla skoro o hlavu větší než on, zdálky by je člověk snadno zaměnil za matku se synem. Opět se zadívali na Michaela, pak mu žena místo poděkování svižně pokývla a dvojice zamířila zpátky do pitevny.

KAPITOLA / 5

Monica odložila prázdný papírový kelímek na kovovou linku, z kofeinu jí hučelo v hlavě. V duchu se vrátila k telefonátu, který ji zastihl těsně před návštěvou kina, kam mířily s Lucy. Stály ve foyer a vybíraly film, dcerka přitom nadskakovala nadšením. Konečně spolu stráví trochu času.

Pak jí ovšem zazvonil telefon. Jak jinak. Na okamžik zaváhala, jestli nad prací přece jen nezvítězí vůně popcornu. Mohla by prostě vzít Lucy za ruku a vydat se k pokladně, vybrat bonbony na váhu a místa na polstrovaných sedačkách kina. O tři hodiny později by následovaly důmyslné výmluvy pro šéfa. Právě v takových chvílích si Monica přála být někým jiným: lepší matkou a mizernější policistkou. Protože když jí mobil zazvonil, ve skutečnosti dceřinu ruku pustila a hovor přijala.

Místo požitku z cukru a filmu se teď dcerce v tváři zrcadlila němá výčitka a zklamání, jelikož jí matka právě vysvětlila, že práce volá a k nim domů přijde babička a pustí si s ní nějaké DVD. Do kina zajdou zítra. Možná. Monica pohlédla na hodiny na stěně pitevny. Bylo skoro deset večer, sobota. Pokud se během příštích hodin vrah zázračně neudá sám, nezbývá velká naděje, že bude na podobné kratochvíle čas.

Potřásla hlavou, aby se zbavila myšlenek, které nikam nevedou, a přistoupila k tělu. Tak blízko, že by mohla napřáhnout ruku a dotknout se temných skvrn na chlapcově krku i nafialovělých fleků od vysrážené krve na nohách a břiše. Nad hlavou jí poblikávalo elektrické světlo. Proč je to vždycky sklep bez oken? Jednou si to i googlovala: „Proč mají nemocnice pitevny ve sklepě?“ Panovala všeobecná shoda, že před zavedením elektřiny pomáhaly podzemní prostory udržet těla v chladu, aby se zpomalil proces rozkladu. Ale celkem ji pobavila představa, že když v polovině devatenáctého století vznikaly první pitevny, umisťovali je stavitelé do podzemí, neboť věděli, že nakonec pod zemí stejně skončíme všichni, ať tak či onak. Že podzemí je pro mrtvé víc než vhodné.

Patolog k Monice natočil tvář. Viděli se poprvé, ale ani ji nepozdravil. Místo toho pokývl k mrtvole, která ležela mezi nimi, jako by to bylo poražené zvíře na špalku u řezníka, nic víc.

„Už jste někdy byla u pitvy?“

Přikývla, ale neodpověděla. Kolik už jich zažila? Víc, než dovedla spočítat.

„Někdo to špatně snáší. Pohled na to, jak jsme pod kůží obyčejní, tu strašidelnou jednoduchost. Kluci z forenzního už mají hotovo?“

Pohlédla na něj. „Holky z forenzního. Tým vede žena, Gemma Gunnová. Ohledaly ho na místě zkraje dnešního večera.“

„Samozřejmě. Na to už tady máme zajetý systém, že, Christiane?“ zvedl hlas a oslovil ošetřovatele, který za ním datloval na počítači. „A co zjistily?“

To byste mi snad měl říct vy, pomyslela si Monica, ale nechala si to pro sebe. Lékaři táhlo na šedesát. Byl hubený a zpod neodmyslitelného nemocničního čepce mu vykukovaly nakrátko střižené šedé vlasy, měl modré oči a nezařaditelný přízvuk. Jihoanglický nebo možná ještě jiný.

Když neodpověděla, zkusil to znovu. „Prý má kluk na zádech nějaké modřiny,“ pronesl pomalu s náznakem úsměvu. Monica pochopila, že si ji nový patolog chce oťukat nebo si vydobýt respekt. Získat autoritu.

„Možná jde o kousance,“ řekla Monica. „Nicméně od forenzního týmu mám neoficiální informaci, že jsou větší než jakékoli člověkem způsobené kousnutí, které kdy viděli.“

„Takže nějaká příšera?“ uchechtl se.

Monica se na něj zahleděla, nedůstojných posměšků si nevšímala. „Než ho přesunuli, otřeli celé místo činu a pátrali po stopách slin. Ale napadlo je taky, že se možná jedná o zvířecí lebku nebo maketu čelistí.“

Pomalu přikývl, znovu se zatvářil nečitelně. Asi byl trochu zklamaný, že kousance Moniku nerozhodily. Odvrátil se a zahleděl na obrazovku počítače, pak se polohlasem pustil do čtení předběžných zjištění forenzní zprávy.

„Hlína za nehty. Žádná poranění nesvědčí o sebeobraně. Rány na zápěstích a kotnících naznačují, že byl spoutaný. Pravděpodobně plastovými stahovacími pásky. Mnohočetné modřiny v okolí krku. Před smrtí ho někdo opakovaně dusil. Rány a modřiny na těle, řada mělkých ranek v dolní části zad.“ Doktor položil nůž na pitevní stůl, kov zazvonil o kov. „Udělat člověku něco takového je příšernost.“ Monica se zhluboka nadechla a přemýšlela, jak to patolog vlastně myslí.

„Tak můžeme, doktore,“ řekl ošetřovatel a poodešel od svého počítače. Na ruce měl nataženou rukavici a v ní držel diktafon.

„Možná přijdeme ještě na něco dalšího,“ pousmál se Dolohov na Moniku, načež si přes obličej natáhl těsnou bílou roušku a znovu sáhl po noži.

Když byla Monica mladší, myslela, že si na pohled, jak ostří zajíždí do kůže a masa lidského těla, nikdy nezvykne. Ovšem po pěti letech vyšetřování vražd v Glasgow, deseti v Londýně a teď tady, zpátky v místech, kde začínala, jí podívaná na to, jak patologové na pitevních stolech otvírají muže, ženy a děti, připadala děsivě „normální“. Dívala se, jak lékař provádí po obou stranách řez od podpaží po hrudní kost a další od hrudní kosti až k rozkroku, takže na chlapcově těle vytvořil ypsilon.

Dolohov odložil nůž na stůl a rukama odkryl kůži, pod níž se nacházely útroby a vnitřní orgány. Posvátné nedotknutelnosti, které vůbec neměly spatřit denní světlo. Obětní dary.

Pozorovala chlapce více méně jen z povinnosti. Možná měl rodinu, kamarády, kterým na něm záleželo, ale v každém případě byl nejdůležitějším aktérem svého vlastního života. Dívala se, jak mu lékař rozřezává žebra a hrudní koš a vyndává vnitřnosti. Zkušenými pohyby je odřezával kousek po kousku jako lovec, který porcuje zvíře.

Toho chlapce někdo mučil a zabil. Vyřádil se na něm nějaký netvor. Ale přitom ho naaranžoval do zvláštní polohy, jako by se modlil, jako by šlo o nějaký vzkaz. Jenže pro koho?

Dolohov utřel ručníkem krev z růžového povrchu chlapcova žaludku, pak přejel po orgánu nožem a prostrčil dovnitř prst v rukavici. Nedělá to poprvé, ví, co a jak, usoudila Monica. Ze způsobu, jakým se při otevírání žaludku pohybovaly jeho prsty a spolu s nimi i ruce, pomaličku, pomalu.

„Prázdný. Buď nějakou dobu nic nejedl, nebo všechno vyzvracel během trýznění,“ nahlásil doktor do ošetřovatelova diktafonu.

Vtom Moniku do nosu praštil smrad. I když tělo chladili, stejně se ve vzduchu vznášel železitý zápach krve a masa, smíšený se zbytky napůl stráveného jídla, který se linul z pozůstatku jeho žaludku.

„V zubech nic zachyceného nemá. Možná mu je vrah vyčistil předtím, než se ho zbavil,“ dodal Dolohov. Monica přikývla a uložila si informaci do paměti.

Dveře zavrzaly a do místnosti vstoupil konstábl Crawford. Monica po něm střelila pohledem a všimla si výrazu v jeho tváři: napjaté čelisti jí neomylně prozradily pravý důvod toho, proč si před pitvou potřeboval odskočit.

„Přesouvám se na krk,“ diktoval Dolohov a zaklonil chlapci hlavu. Ozvalo se hrozivé křupnutí, ale to si jen patolog rovnal páteř svého vlastního krku.

Znovu se pustil do díla, provedl řezy, uvolnil trubičku chlapcovy průdušnice a položil ji na pitevní stůl.

„Vidím tady stopy traumatizace a pak rozdrcení. Násilník měl celkem páru. Pravděpodobně ho škrtil do bezvědomí, pak znovu vzkřísil. Víc nám napoví toxikologická zpráva.“ Nožem ukazoval na jednotlivá zranění. „Skoro si ukousl jazyk. Nebo to má na svědomí útočník? Taková zrůdnost.“ Otočil se k ošetřovateli. „Nafoťte mi ta zranění. Porovnáme je se skvrnami na jeho zádech.“ Zdravotník přikývl a sáhl po fotoaparátu na pracovním stole.

Když měl hotovo, lékař ještě jednou přejel prsty po zakrvácené průdušnici, ale zarazil se a postup zopakoval.

„Zvláštní,“ řekl s prázdným výrazem. „Něco mu tam uvízlo.“ Podélně průdušnici rozřízl, otevřel a vyjmul předmět tak, aby na něj viděla i Monica.

Šmahem si natáhla rukavici a tu věc si od něj vzala, nevěřícně zavrtěla hlavou a zašeptala jméno, které jí okamžitě vytanulo na mysli: „Michael Bach.“

NEDĚLE

KAPITOLA / 6

Monica se zhluboka nadechla studeného nočního vzduchu. Byla ráda, že je po hodinách strávených v podzemí, kde ve vzduchu visel organický zápach pitvaného těla, zase venku.

Letmo pohlédla na hlavní vjezd do nemocnice. Na pohotovost se pomalu sjížděly úrazy sobotní noci. Sledovala příchozí sanitku, z níž na nosítkách vynesli muže se zakrvácenou košilí, hlavu měl obvázanou jako raněný voják. Jak se zdá, kompaktní centrum Invernessu se o víkendech proměňovalo ve svérázné pojetí pekla.

„Chcete někam hodit?“ zeptal se Crawford.

Otočila se po hlase. Málem zapomněla, že jde konstábl s ní. Tak moc byla zabraná do myšlenek na cestu domů a toužila alespoň na několik hodin vklouznout do peřin, než si ráno pojedou promluvit s Michaelem Bachem. Uvědomila si, že své volvo nechala na policejním ředitelství, z nemocnice to však měla jen pět minut pěšky přes kruhový objezd.

Na telefonu zkontrolovala čas. Jedna ráno pryč. Nadechla se, že jeho nabídku odmítne. Starý zvyk: nikomu nic nedlužit. Pak si připomněla, že jde jen o jedno svezení a jestli spolu mají pracovat, stejně si na něj bude muset dřív nebo později zvyknout.

„Jasně, díky.“

Crawford přikývl a ukázal na audi. „Pitvy mi pořád ještě nedělají dobře… Ale snad se to časem zlepší.“

Monica se na něj podívala, překvapila ji jeho otevřenost. Ale proč by si měl zvykat na zápach rozkládajících se mrtvol? On i kdokoli jiný? Nebylo to poprvé, co si tuhle otázku během let položila.

Nastoupila do auta vedle něj a odsunula sedadlo nadoraz, aby se jí dovnitř vešly nohy. Aspoň snídani dceři stihne udělat. I to se počítá, ačkoli jinak stál tenhle víkend za prd.

Ucítila, že jí v kapse zavibroval telefon. Máma? Už teď si dovedla představit matčin dychtivý výraz. Jak bude nadšená z ostře sledovaného případu, který dcera dostala na starost. Jak honem přispěchá s vlastním názorem na vraždu. Angela Kennedyová totiž nashromáždila záplavu nespojitých „znalostí“ z krimi webů a televizních pořadů.

Jenže to nebyla máma. Monica přijala hovor se stísněným pocitem.

„Inspektorka Kennedyová?“ V pozadí zvuky telefonní ústředny.

„U telefonu.“

„Vyžádala jste si informace o pohřešovaných osobách — mladých mužích?“

Vyžádala, no. Stísněnost narůstala.

„Právě jsme tu měli jeden telefonát. Muž jménem Steven Wright nahlásil zmizení svého syna.“ Monica se zahleděla na déšť, který se spustil nanovo. Dívala se, jak dopadá na čelní sklo a rozostřuje bíle osvětlenou zeď nemocniční budovy.

„Kde bydlí?“ zeptala se a ucítila na sobě Crawfordův pohled.

„O to právě jde, jsou z Wester Rossu. Horská oblast. Jen nějakých třicet kilometrů od Gairlochu, kde našli tělo.“

Monica to típla.

„Co je?“ zeptal se Crawford se špatně skrývaným vzrušením.

„Možná jsme odhalili totožnost oběti,“ řekla Monica. Zavrněl jí telefon, protože dorazila adresa. Blízko Achnasheenu, v horách nedaleko výpadovky na západní pobřeží.

„Tak to abychom tam zajeli, co?“ nadhodil Crawford, zdálo se, že trochu váhá. Asi ho překvapil nedostatek jejího nadšení.

Ano, to bychom asi měli, pomyslela si Monica. Představila si, jak Lucy vstane a bude se divit, kde ta maminka zase vězí. Třeba by to mohlo počkat — mohli by Stevena Wrighta navštívit časně zrána. Vždyť by se svět nezbořil. Představila si, jak tu větu říká svému šéfovi, vrchnímu inspektorovi Fredu Hatelymu. Jako by slyšela jeho odpověď: Vy jste vedoucí vyšetřovatelka, inspektorko. Je to vaše rozhodnutí, vaše odpovědnost.

A tak zas civěla přes čelní sklo do mlhy a deště, který nabíral na síle. Byl stejně hustý a temný jako pocit provinilosti, který nad ní visel a jevil se nevyhnutelný, ať se na to podívala z kterékoli strany.

KAPITOLA / 7

Connor Crawford zaparkoval před řadou potemnělých domků. Nad nimi se jako předzvěst zkázy vypínala strmá čerň horských štítů. Kdykoli se mohla zřítit na domy a životy zdejších obyvatel.

Stejně nás to jednou čeká všechny, blesklo Monice hlavou. Vystoupila z auta a do tváře ji udeřil déšť, který zhoustl stejně jako horský mlžný závoj. Rozptýlená světla z řady domků a zápach uhlí, který visel ve vzduchu, dodávaly tomu místu zvláštně středověkou atmosféru. Byla to bezpečná, soběstačná víska, tedy aspoň do okamžiku, než zdejší mlhy prostoupil nečekaný děs. Anebo se z nich spíše vynořil. Nejpravděpodobnější bylo, že ať už chlapce zabil kdokoli, jednalo se o člověka, kterého znal — na to by si vsadila. Bylo to mnohem pravděpodobnější než varianta, že ho zavraždil někdo cizí.

„Určitě je to tenhle,“ konstatoval Crawford zjevnou skutečnost, ukázal totiž na jediný dům, kde se svítilo. Před stavením parkovalo policejní auto. Monica přikývla. Crawford před odjezdem z nemocničního parkoviště vyzunkl plechovku red bullu. Další si dal u odbočky za obcí Garve. Pokoušel se nezávazně tlachat a spekuloval o případu, ona psala matce zprávu s vysvětlením, proč nepřijede domů.

Po chvíli to Crawford vzdal a zbytek čtyřicetiminutové jízdy temnou nocí mezi horami urazili mlčky. Monica si cestu krátila kádrováním nového kolegy. Všimla si, jaký je uvnitř auta pořádek. A taky pletenců svalů a žil na jeho předloktí, když si kvůli řízení vyhrnul rukávy košile. Působilo to, že se všechny jeho svaly koncentrují do oblasti úzkých ramen a krku, který měl skoro stejně tlustý jako hlavu. Vzhledem připomínal kocoura. Neunikl jí ani jeho křivý nos, odhadovala, že mohlo jít o následek boxování. Nějaký druh bojových umění by pasoval k nejistotě, kterou z něj cítila na sto honů.

Vydala se za ním po cestičce k hlavním dveřím, jen ať jde hezky první. Za takovéto temné noci bude jedině dobře, když otce ušetří dalšího šoku, který by mu na prahu způsobilo setkání s obryní.

Monica si prohlédla garáž napravo od domu. Neudržovaná zahrádka působila ve světle zpoza dveří ošuntěle: neposekaná tráva, květinové záhonky zarostlé plevelem. Měli zkrátka jen moc práce, takže nestíhali zahradničit, nebo panoval v téhle domácnosti nějaký nesoulad? Takový, který by mohl vyústit v útěk z domova a vyvolat noční můru? Takový, který by přiměl otce zabít vlastního syna a narafičit vše tak, aby to vypadalo jinak?

Vybavila si chlapcovo tělo. Naaranžované v neobvyklé poloze, pohmožděnou průdušnici. Který otec by něco podobného udělal vlastnímu synovi? A mysl jí naservírovala nestravitelnou odpověď: nějaký určitě. Bylo jich víc, než by člověk řekl, stačilo, aby se jim naskytla příležitost.

Sklonila hlavu, aby mohla vejít, protože po Crawfordově rázném zaklepání přiběhla policistka v uniformě. Jmenovala se Carol Stewartová, vybavila si Monica s nepatrným uspokojením, a pustila je dál do chodby.

Monica si všimla, že má žena u pasu pistoli. Vysočina byla jedinou částí Skotska, kam vyjížděli policisté na zásahy ozbrojení, i když se nejednalo o nouzová volání. Na to Monica nebyla zvyklá. Na mysli jí mimoděk vytanulo motto skotské policie: „Bezpečí pro lidi.“ Tohle, plus příležitostná střelba, když na to přišlo.

Monica popadla Stewartovou za paži a začala šeptat. Chtěla mít jistotu, ještě než se setká s otcem. „Nemáte náhodou Robertovu fotku?“

Stewartová s upravenými krátkými vlasy a brýlemi s tlustými obroučkami sklopila oči k Moničině ruce a pokývla k nástěnce vzadu na zdi.

Monica přejela očima po koláži výjevů z rodinného života: opálené tváře kdesi na dovolené. Narozeninový oběd v restauraci a chlapec, kterého znala. Seznámila se s ním před malou chvílí v pitevně. Stejné krátké, tmavé vlasy, stejné chomáčky vousů opečovávané s pubertální hrdostí. Úsměv, který působil chytře, dítě, které dost možná reprezentovalo školu na soutěžích. Na Moniku dolehla směsice emocí. Uspokojení, že se ve vyšetřování zas někam posunuli, známá mdlá hrůza z rozhovoru, který má před sebou.

Policistka Stewartová je zavedla do malého obýváku. Plynový krb se modře mihotal, nad římsou visela krajinka. Stropní světla žhnula naplno, jako by měla zaplašit noc, která panovala venku, a všechny běsy. Monica to dobře znala — většina rodičů by udělala cokoli, jen aby přesvědčili sami sebe, že nejde o jejich dítě. Že si policisté spletli dveře, zaměnili jméno.

Steven Wright zvedl oči od nedotčeného šálku čaje, který před ním stál, a Monica si pozorně prohlédla jeho tvář. Šediny, úzký ustaraný obličej. Na sobě měl modré džíny a károvanou košili, v nichž z nějakého důvodu působil skoro až zranitelně. Chudák, na tenhle večírek se málo nastrojil. Prvotní instinkt jí napovídal, že ať už se s jeho synem stalo cokoli, on v tom prsty nemá. Jenomže šestý smysl se může mýlit — a taky že tomu tak leckdy bylo.

Monica se usadila na protější pohovce, uvažovala, jestli by ho neměla odvézt k výslechu na stanici. Něco jí říkalo, že ne. Dokud tělo neidentifikují oficiálně, stále jde o vyšetřování zmizelé osoby. Stevenovi by mohla paměť sloužit lépe, dokud bude mít naději, že syn žije. Jakkoli krutě to znělo.

„Kdy jste viděl Roberta naposledy?“ zeptala se Monica. Sledovala, jak se Steven Wright snaží dát dohromady odpověď a přitom se mu mění výraz — těkal očima vlevo nahoru. Podle názoru některých internetových odborníků to značilo, že mluví pravdu, spíše se obrací do paměti, než že by si vymýšlel. To však platí jen u praváků, u leváků je to naopak. A co když osoba loví z paměti lež?

„Bylo to v pátek… pozdě večer. Seděl jsem tady dole…“

„Co jste dělal?“ skočil mu do řeči Crawford.

Monica po něm šlehla pohledem, podráždilo ji, že se do toho míchá. Ale zajímalo ji, jak na to Steven Wright zareaguje. Přelétl pohledem z Crawforda na Moniku. „Koukal jsem na televizi. Zprávy v deset. Mluvili v nich o velrybě, která uvízla na pláži poblíž Invernessu. Pamatuju si, kolik bylo, protože Robert ještě nebyl doma a já měl strach — nezavolal mi.“

„Stává se často, že se vrací domů takhle pozdě?“ zeptala se Monica.

„No…“ Klouzal pohledem po místnosti. „V poslední době jsme to neměli nejjednodušší. Moje žena se sbalila a odešla. Už je to šest týdnů. A on se od té doby chová… Pro nás pro oba to bylo náročné.“

„Kam odešla?“ Monica si představila nejtemnější možné scénáře: zmizela v díře na zahradě, skončila ve škarpě. Ostražitě sledovala, jak si Steven Wright otřel dlaní ústa a opět sjel očima doleva.

„To nevím. Řekla, že chce být sama, že potřebuje čas na přemýšlení.“

„A o čem chtěla přemýšlet?“ zeptal se Crawford.

Steven Wright honem potřásl hlavou, jako by chtěl odrazit útok. „Ta s tím nemá nic společného. Syn zmizel, ale…“

„Ozvala se vám manželka od té doby?“ chtěla vědět Monica.

Steven Wright na ni dlouhé vteřiny civěl. Vypadal zmateně, že se ho vyšetřovatelka ptá na manželku, když se mu přece ztratil syn.

„Přímo mně ne,“ prohlásil nakonec. „Ale před dvěma týdny zavolala své matce. Jen aby dala vědět, že je v pořádku.“

Monica si poznamenala, že bude za tou ženou muset někoho poslat, aby paní Wrightovou co nejdřív vystopovali. Už jen proto, aby předešli možnosti, že se o brutální vraždě svého syna, k níž došlo v její nepřítomnosti, dozví ze zpráv.

„Takže přišel domů po desáté? Byl jste ho zkontrolovat?“ zeptala se Monica.

„Ano, asi o půl hodinu později. Nebo nějak tak. Byl v pohodě. Ležel na posteli, už usínal. Já jsem musel na druhý den vstávat brzo ráno. Jezdím s náklaďákem, přeprava všude možně po Vysočině. Snažil jsem se bývat o víkendech častěji doma, ale není to nejsnadnější. Pracovat prostě musím.“

„Takže Robert byl o půl jedenácté v pátek večer v pořádku doma. A co druhý den ráno?“ chtěla vědět Monica.

„Nechtěl jsem ho budit. Potřebuje hlavně odpočívat. Příští rok ho čekají zkoušky — jestli chce na vysokou, musí je zvládnout na výbornou. Pořádně se učit, věnovat se…“

„Žijete jen ve dvou? Sourozence nemá?“ přerušila ho Monica.

„Přesně tak. Od té doby, co Amanda odešla, jsem to jen já, Robert a Ellie, náš pes.“

Monica zbystřila: „Kde je Ellie teď?“

Steven se rozhlédl po místnosti. Jeho obličej zachvátila panika — náhlé zjištění, že Ellie možná zmizela taky. Vstal ze židle a zvolal: „Ellie! El!“

Z patra se ozval tlumený zvuk, o koberec se otřely dveře. Za několik vteřin uviděla Monica starého psa s šedou střapatou srstí, který se zvolna zastavil na odpočívadle. Krátce si je přeměřil pohledem přes sloupky zábradlí, pak se otočil a vrátil, odkud přišel.

Steven Wright zase pomalu dosedl. Byl vděčný aspoň za jednu malou úlevu uprostřed toho chaosu, ve kterém se ocitl.

„Takže Robert byl v pátek večer v pořádku doma v posteli,“ pronesla Monica a v duchu si sumírovala časy. Tělo našli krátce po obědě. V sobotu, okolo jedné hodiny. Pokud Steven říkal pravdu, vzniká tím zhruba třináctihodinová mezera od chvíle, kdy Roberta spatřil naposledy, do okamžiku, než bylo objeveno tělo. Ačkoli se zdráhala uvěřit, že by se sebeodvážnější vrah zbavoval oběti na otevřeném poli za denního světla. „Co měl dnes v plánu? Co normálně v sobotu dělával?“

„Nevím. Tu a tam nasedne na autobus do Invernessu a jede za kamarády. Rád si čte, baví ho internet. Taková ta klasika jako všechny děti. Pořád brblají, že tady nemají do čeho píchnout. Taky hodně jezdil na horském kole.“

„Kontroloval jste, jestli tu kolo pořád má?“ nadhodila Monica.

Chudák Steven Wright při těch slovech pookřál a zatvářil se nadějeplně. Možná Robert jen někde spadl z kola. Utrpěl lehké zranění, ale jinak je v pořádku. „Nekontroloval. Mívá ho v garáži.“ Steven ukázal ven k přední části domu.

Vyšli zpátky do noci a následovali Stevena ke garáži. Dvoukřídlá vrata byla pootevřená. „Vy nezamykáte?“ zeptal se Crawford a strčil do vrat nohou.

„Tady nezamyká nikdo — kdo by tu co kradl?“ řekl Steven. Vypadal trochu zaraženě.

No kdo asi? pomyslela si Monica a vydala se za Crawfordem, přes hlavu mu zamžourala do zšeřelé garáže. Zrak jí padl na kolo osvětlené baterkou z jeho telefonu. Opíralo se uvnitř o zeď hned vedle vrat.

„Je to jeho kolo?“ zeptal se Crawford.

Steven se podíval za ně, zoufalá naděje pomalu skomírala. „Ano.“

„Měl mobil? A notebook?“ zeptala se Monica.

Steven si je během těch otázek přeměřil. Zdálo se, že ho panika pohlcuje jako lavina. Všimla si, že se mu roztřásly ruce, jak v něm narůstalo podezření. „Jasně že má mobil, sakra. Celý večer se mu snažím dovolat…“

„A počítač?“

„V pokoji na stole.“ Steven máchl rukou k domu. Následně si ruce založil na prsou. Snažil se sám sebe uklidnit, přitom se mu na tvář snášela mlha a pronikala tenkou košilí až do morku kostí, kde se usazovala.

„S kým se Robert kamarádí? Má přítelkyni? Někoho, za kým se včera v noci třeba potají vykradl?“ zeptala se Monica.

„Vykradl?“ Ta představa Stevena Wrighta podle všeho vyděsila. „Proč by se někam kradl? Ve škole nějaké kamarády má, ale tady v okolí nikoho. Jeho spolužáci jsou rozesetí všude možně. Tady jste na venkově, i na kole to máte všude daleko…“

„A auto nikdo z nich nemá?“ zeptal se Crawford.

„Proč se mě vyptáváte na auta?“ V tu chvíli se Stevenu Wrightovi rozsvítilo. Podvědomá myšlenka, kterou vytěsnil za přehradu popření. „Proč se mě vyptáváte na auta?“ zopakoval svá slova pomalu, jako by se v nich ukrýval nějaký hlubší význam. „Když jsem jel odpoledne domů, hlásili v rádiu, že našli zavražděného kluka. Někde v Gairlochu. Že prý ho…“ Hlas se mu zlomil a pod tíhou slov, která měl na jazyku, se celý rozklepal: „Prý ho mučili. To přece nemůže být Robert! To není možné. Byl nahoře v posteli. To nemůže být Robert!“

Zvedl oči k Monice, pak je sklopil ke Crawfordovi a zase zpátky. Zoufalství ho srazilo na kolena, najednou byl úplně malinký. Je to Robert, pomyslela si Monica, a ty se to brzo dozvíš.

„Odpovídá popisu,“ pronesla nakonec. Co jiného se na to dalo říct? Pozorovala, jak se otec tváří čím dál nedůvěřivěji a tvář mu potemňuje. „Asi to bude on. Je mi to moc líto.“ Sypala věty z rukávu skoro mechanicky. Koho by napadlo, že se dá něco podobného vyslovit s takovou lehkostí.

Dívala se, jak se předklonil, přitom stále vrtěl hlavou. Přistoupila k němu policistka Stewartová a dala mu ruku kolem ramen.

Monica se ohlédla po Crawfordovi.

Zvláštní, že si právě v této příšerné chvíli všimla, jak zelené má Crawford oči — dopadalo na ně totiž světlo nad vraty. Tak zelené, jako by nosil barevné kontaktní čočky. Tvář mu ztuhla zděšením, takže si nebyla jistá, jestli si své první vyšetřování vraždy pořád ještě užívá.

„Budeme ho muset odvézt do Invernessu kvůli identifikaci těla,“ prohlásila Monica. Naklonila se ke Crawfordovi a zašeptala mu do ucha. „A tady to chce lidi z forenzního. Dohlédněte, aby nikdo nesahal na dveře od garáže ani na klukovo kolo. Zavolejte konstáblu Fisherovi a řekněte mu, že potřebujeme vystopovat Robertův telefon, a jeho počítač ať maže na digitální analýzu ještě dneska. Určitě v něm něco najdou. Možná se s někým plánoval sejít.“

KAPITOLA / 8

Michael se na posteli vymrštil do sedu, celý se koupal v potu a tmě. Zdálo se mu, že za oknem stojí Nichol a dívá se dovnitř. Ani se nehnul, ale přes rameno měl tašku na notebook. Přejížděl si po puse kamínkem a křičel: „Co se mu stalo, Michaeli? Proč jsi ho nechal samotného?“

Michael si z obličeje otřel pot. Rozhlédl se po ložnici a třesoucí rukou nahmatal cigaretu, přitom se snažil zklidnit dech. Vybavil si, že krabičku někde vytratil cestou domů z pitevny. Natáhl se, aby rozsvítil lampu a zkontroloval čas: čtyři ráno. Temná to osamělá hodina. Vyfoukl pomyslný kouř a zašeptal: „Drž, kurva, hubu.“

Na druhém konci postele zareagoval Plukovník Mustard, jedna ze tří polodivokých koček, které v domě kralovaly, a zvedl hlavu. Kocour si protáhl nohy až ke špičkám a zatvářil se, jako by chtěl říct: Bude jídlo?

Michael zavřel místo odpovědi oči, ale pak mu mysl zaplavily skvrny na chlapcově obličeji. Nemohl ze sebe setřást puch márnice. Spustil nohy z postele. Věděl, že musí udělat něco pro to, aby Nichola našli. Vzít to do vlastních rukou. Tohle byla tátova univerzální metoda, dokud nebylo jasné, že se Joseph už nikdy nevrátí.

Na chvíli bylo Michaelovi znovu osm let, seděl na schodech a brečel, zatímco dospělí tlumeně mluvili dole v chodbě. Zhluboka se nadechl — věděl, že cigaretu potřebuje víc než vzduch —, zahnal vzpomínku zpátky do hlubin a vydal se do kuchyně.

Dům stál na vřesovišti nedaleko Ullapoolu. Koupil ho před několika lety, krátce předtím, než otec onemocněl. Plánovali, že v něm budou bydlet oba. Michael by si nechal svůj byt v Invernessu a jezdil sem na víkendy. Jenže to vzalo jiný konec.

Kočky ho následovaly do chodby, v čele Plukovník Mustard, který vřískal a pletl se mu pod nohy, dokud neotevřel masovou konzervu a nevykydl ji do tří misek. Díval se, jak se zvířata pustila do žrádla, čekal, až se uvaří voda v konvici, a dál si lámal hlavu, kam zašantročil cigarety.

Na okno zabušil poryv deště, a jak sebou Michael kvůli nečekanému hluku trhl, znovu si vzpomněl na svůj sen a skoro panické nutkání: Musíš Nichola hledat, musíš ho najít. Vybavil si, jak na něj chlapec hleděl oknem, přes rameno měl tašku a u úst si přidržoval kamínek. Skoro až obscénním způsobem.

Michael ten obrázek vytěsnil a vrátil se k pátrání po cigaretách. Nakonec je našel v podšívce péřové bundy — musely mu tam zapadnout dírou v kapse.

Jednu si zapálil o sporák a pak pro jistotu vyšel ven podívat se na bouřku, jen tak to tam venku omrknout. Pochopitelně nenarazil na žádné známky toho, o čem se mu zdálo: stopy v blátě ani jiný vzkaz. Kolem jen mlha a déšť. Uvnitř v bezpečí vyskočil Plukovník Mustard na okenní parapet a uvelebil se tak, aby mohl Michaela pozorovat přes špinavé sklo. Tak co s tím uděláš?

KAPITOLA / 9

Monica se zastavila na konci schodiště. Mezi obvyklými pachy neznámého domu ucítila náznak jakéhosi odéru. Skoro jako parfém. Zarazila se, shlédla ze schodů, načež si oblékla forenzní oblek a pak i rukavice a návleky. Mezi místem, kde oblek končil a začínaly rukavice, jí vykukoval proužek strašidelně bledé kůže, a tak škubla látkou, aby se té mezery násilím zbavila. Zkušenost jí napovídala, že v Robertově pokoji k vraždě pravděpodobně nedošlo, ovšem našeptávala jí také to, aby se nikdy přespříliš nespoléhala na dosavadní znalosti. Pomalu otevřela. Dřevěné dveře zaskřípaly po koberci a narušily zdejší posvátné ticho.

Vyšetřovatelka cvakla vypínačem a přelétla neznámý pokoj očima, přeměřila si prázdnou postel. Na stole stál zapomenutý nedopitý hrnek. Robert byl venku na kole a přijel pozdě. Kde byl? Monica se do něj snažila vcítit, všímala si drobností a hledala sebemenší známky toho, co chlapec prožíval nebo nad čím přemýšlel, když byl v pokoji naposledy. Postel zůstala ustlaná, jen svrchní deka byla trochu zmuchlaná. Mrkla na hromádku špinavého prádla u okna a uvažovala, jestli se po příchodu převlékl. Chystal se znovu ven? Za někým? Uložila si do paměti, aby pak Stevena Wrighta požádala, ať projde synovo oblečení a podívá se, jestli něco nechybí. Kdyby si na sebe Robert vzal své nejlepší oblečení, třeba mířil na rande, které se nějak vymklo. Šeredně vymklo. Že by nějaká známost z internetu? Nebo žárlivá scéna, která skončila vraždou?

Pracovní verze se vynořovaly jedna za druhou, obzvlášť poté, co se Monica sklonila nad stolem. Všimla si hromádky učebnic. Dějepis, astronomie, matematika. Několik pohledů přilepených gumou vedle rozvrhu, útržek vstupenky na koncert v Invernessu. Střípky života jedné dozrávající osobnosti.

Vykradl se za někým ven, jakmile otec usnul? Proto ho Steven viděl ležet na ustlané posteli? Předstíral, že spí? Kamarádi nebo přítelkyně, o nichž otci neřekl. Nebo že by přítel?

Ale to kolo. Kluk byl na řízení moc mladý. Všude jezdil na bicyklu a ten vězel dole v garáži. Takže ho někdo vyzvedl? A pak co? Hádka? Ocitl se najednou v situaci, na kterou nestačil?

Monica si znovu vybavila, v jaké poloze tělo na poli u moře našli. Ty zvláštní kousance na Robertových zádech. Vícečetné pohmožděniny průdušnice. Všechna ta zranění ukazovala na někoho, kdo si trýznění užívá. Někdo se značnou tělesnou silou — skoro jistě muž —, kdo své konání co nejvíc protahoval.

Znovu se rozhlédla po pokoji, doufala, že se Steven Wright spletl a Robert nechal telefon příhodně tak, aby ho snadno našla. Protože jestli se měl s někým setkat, tak v mobilu určitě něco bude — zpráva, hovor, kontakt. Monica si uvědomovala, kolik aplikací dnes umí okamžitě smazat citlivé zprávy, ale nějaká stopa by tam jistě zbyla i tak.

Na prchavý okamžik si vzpomněla na Michaela Bacha a jeho ztraceného chlapce. Na Nichola Morgana. To jméno jí znělo povědomě. Ale zaplašila myšlenku stejně rychle, jako se vynořila.

Přikrčila se nad postelí a propiskou opatrně pozotvírala zásuvky u Robertova stolu. Uvnitř byl počítač, o kterém se zmínil Steven Wright. Vytáhla ho a zasunula do průhledného umělohmotného pytlíku na důkazy. To je zatím jejich nejlepší karta — nejokatější šance najít stopu, která by je dovedla za totožností vraha.

Ze zadní části pokoje se ozval zvuk, který Moniku vyvedl z míry. Skřípot dřeva. Rychle se po zvuku otočila, překvapením se jí až zatajil dech.

Pes, kterého Steven Wright před chvílí přivolával, nachýlil hlavu a zadíval se na Moniku. Kvůli závěsům byla v pokoji celkem tma, takže si zvířete při vstupu do místnosti nevšimla. Vyšetřovatelka zhluboka vydechla a popošla o krok blíž. Pes zvedl packu a znovu zaškrábal na dřevěnou desku pod oknem. Tak tenhle zvuk Monica slyšela.

„Stýská se ti po kamarádovi, viď,“ dřepla si k velkému psovi — skotský deerhound, pomyslela si. Něco jako anglický chrt, jen větší a chundelatější. Zadní částí těla se nepohodlně tiskl na hromádku prádla.

„Ty seš úplně jako já, taky se nikam nevejdeš,“ zašeptala Monica a pohladila psa po měkké, jemné srsti. „Kdybys tak uměla mluvit, to bychom se měli.“ Ellie plácla dlouhým ocasem do koberce a znovu začala hrabat u okna.

Monica vstala a vyhlédla přes sklo ven do noci. Tmu nyní vydatně osvětloval měsíc. Venku za oknem se nacházela rovná střecha garáže. Kdyby se Robert chtěl vytratit a nevzbudit otce, mohl by na střechu jednoduše vyklouznout a přibouchnout za sebou okno. Za zahradou se táhl hospodářský borovicový les. Vysázený byl tak hustě a rovně, že tam sluníčko nezasvítilo. Za stromy rozeznala prudké svahy těch zlověstných, potemnělých hor.

Co ho táhlo zpátky ven? Co ho tak moc lákalo, že zanevřel na teplo své postele? Monica by se na to Roberta nejradši zeptala sama. Padala na ni únava, taky byly čtyři ráno pryč. Touhle dobou spí Lucy jako zařezaná. V jiném světě by Monica ležela vedle ní. Užívala by si teplo a pohodlí peřin a měla by před sebou celou neděli s dcerou, až se obě probudí. Nebyl by to jednodušší život? Bez chorobné potřeby zjistit, co se stalo, a najít v chaosu hrůzného zločinu nějaký smysl.

Znovu mrkla na psa, který se schoulil do klubíčka tak těsně, jak jen to jeho rozložitá konstituce umožňovala. Rozjímala nad tím, jaká ji vlastně čeká neděle. Ať se jí to líbí, nebo ne, když vyšetřování nabralo tak rychlý spád, urvat se zkrátka nebude moct. Čeká ji další návštěva pitevny. Tentokrát se Stevenem Wrightem, aby formálně identifikoval Robertovo tělo. Pak výslech Stevena a výjezd za Michaelem Bachem. Kdo ví, co dalšího se vynoří v mezičase?

KAPITOLA / 10

Po ránu se Michael dobrých deset minut motal okolo domu. Že by na vřesovišti hledal přízraky ze svých snů? Co když opravdu začíná bláznit? Zapálil si cigaretu. Byla ještě tma a vzdálené hory nad severní a jižní stranou zálivu se na horizontu rýsovaly jako mohutné černé hradby.

Vydatně potáhl z cigarety a uvědomil si, že stojí před chlívkem na konci domu. Otec ho krátce před smrtí zrenovoval. Téměř až do samotného konce ho neopouštěly síly. Jako by se rakovina dala porazit silou vůle. Michael zčásti stále nepřijal, jak moc byl táta v posledních dnech před smrtí schvácený. Skoro jako by se tím porušil zákon přírody.

Nemohl se odhodlat, aby do chlívku zašel. Protřídit tátovy věci, jak ho o to prosil. Radši udělal čelem vzad a vydal se tmou brzkého rána na pláž. Cítil, jak mu do bot teče ledová voda z močálu. V patách jí byl bažinatý puch, ale hejna pakomárců naštěstí nikde, touhle roční dobou už na ně bylo pozdě.

Na pobřeží se posadil na kámen. Koukal do vody, kouřil a zatím se rozbřesklo. Moře bylo toho rána klidné, lenivé, těžké a kalné jako víno. Zbarvené bylo skoro dofialova: do barvy modřin a cucfleků. Před očima se mu vynořila chlapcova tvář na pitevním stole, byla tak bledá. Snažil se tu vidinu zapudit, ale místo toho se mu vrátil sen a vzpomínka na temné chodby. Na Nichola za oknem, jak upřeně zírá dovnitř, a pocit, který tím Michaelovi navodil. Zděšení ze žalu a ztráty, z nutkání honem hledat, ale s nulovou představou, kde začít.

Na horizontu se rozprostírala černá voda. Až na kraj prehistorické hornaté krajiny. Byly dny, kdy mu to tam připadalo jako nejkrásnější místo pod sluncem. Dnes ráno to ale byla pochmurnost sama, což jen podtrhávalo jeho vlastní nicotnost a marnost veškerého snažení.

Prudce vyskočil a svlékl se donaha, pak se vydal do studené vody, až ho pálila kůže a došel mu dech. Když šlapal vodu a snažil se zklidnit dech, blesklo mu hlavou, že minimálně tátovi by se tady dnes líbilo. Cosi se mu otřelo o nohu a on uvažoval, jestli je něco pravdy na tom, že sem do studených vod někdy připlouvají bílí žraloci. Že by se v té temnotě opravdu skrývala nějaká příšera? Ponořil hlavu pod hladinu. Lokl si slané vody a nechal na hořkém chladu, aby z něj setřásl všechny myšlenky, aspoň na malou chvíli.

Když se mu rozcvakaly zuby, doplaval zpátky ke břehu a jakžtakž se utřel do trička. Nasoukal se zpátky do svršků a měl co dělat, aby roztřesenýma rukama vykřesal ze zapalovače plamínek. Jako ztroskotanec, který si zoufale potřebuje zapálit, pomyslel si, jakmile cigareta konečně chytla.

Když zasouval zapalovač zpátky do kapsy, zavadil o telefon. Blesklo mu hlavou, jestli se policie vůbec ozve, pokud o Nicholovi něco zjistí. Nejspíš ne. Vždyť nebyli příbuzní. Prolétl zprávy v telefonu, chtěl je pro jistotu zkontrolovat a přitom se znovu zadrhl u té poslední od Nichola: „Budoucnost je ve hvězdách.“ Stále to nedávalo smysl. Někdo přece musel vědět, kam se poděl. Někdo, kdo znal Nichola lépe než on sám.

Vtom si Michael uvědomil, jak málo toho o chlapcově životě věděl. Ano, matka mu umřela a s otcem se nestýkal. Ale co jeho kamarádi a širší rodina? Michael nikoho z nich neznal a ani s Nicholem o nich téměř nemluvili. Dokonce s ním ani nezašel na internát, když ho o to tehdy poprosil. Jen hocha vysadil na ulici a zamířil na další schůzku.

S palčivými pocity viny si Michael vybavil, jaký měl tenkrát Nichol výraz, než se odvrátil od land roveru k širokým dveřím neutěšeného internátu — popravdě to byla spíš ubytovna — na Union Street v Invernessu. Stěží čitelný. Snad zklamání? Rozhořčení?

„A co s tím teď nadělám? Kurvafix!“ Michael si popuzeně měřil opuštěnou pláž, vlastní hlas, v němž zaznívalo rozčarování a provinilost, ho trochu vylekal. Ale nečekaně se mu v hlavě vynořila i odpověď: Zajeď do Invernessu. Začni po něm pátrat. Najednou se mu vyjasnilo.

Stále ještě časně zrána vyrazil Michael autem přes hory na východ, nechal za sebou vrcholek Beinn Deargu a pak i Ben Wyvisu, který tam opuštěně trčel jako vykotlaný zub, a zamířil zpátky do Invernessu. Z kopců se sbíhali jeleni a šikovali se po straně silnice, lákal je teplý asfalt, protože chladné podzimní noci byly čím dál delší.

Michael si znovu zapálil a zapnul topení, aby mu uschlo oblečení, které měl stále nasáklé mořskou vodou.

Plukovník Mustard teplo uvítal a zvedl hlavu. Teplý vzduch z ventilátoru mu čechral srst, ležel totiž na palubní desce. Spokojeně si protáhl zrzavé packy, až mu na bříškách mezi roztaženými prsty vykouklo měkké chmýří.

Kocour vtrhl do auta, protože Michael startoval s otevřenými dveřmi — to se ukázalo jako chyba. Zvuk motoru si Plukovník Mustard vyložil jako pozvánku do tepla, a když se ho Michael pokusil vyhodit, zatnul do palubovky drápy. Nakonec to muž vzdal, nebylo to ostatně poprvé, a vzal kocoura s sebou.

Vlastně byl za společnost i tak trochu rád. Protáhl ruku volantem a pocuchal kocourovi čupřinu na hlavě. Plukovník Mustard se na něj zahleděl, ale pak zavřel oči a dál se protahoval.

Michael potřásl hlavou a zasunul do přehrávače CD — Trojan Rastafari Box Set (Disc 3). Vozidlo zaplnily karibské rytmy a Michael si prohlížel dlouhé řídké mraky, které visely mezi horami. Zjistil, že reggae se ke skotské krajině hodí mnohem lépe než ten příšerný folk ze sedmdesátých let, který si chtěl v autě pokaždé pouštět jeho otec.

Ta myšlenka vyvolala vzpomínku. Takovou, že snad ani nebyla jeho: sedí s bratrem vzadu v autě. Hnědé potahy. Určitě to bylo dávno předtím, než zavedli bezpečnostní pásy, protože si oba přelezli do kufru. Mávali odtamtud na auta, která jela po okresce za nimi.

Dva rozesmátí kluci.

Michael si promnul tvář, jako by chtěl vzpomínku zaplašit. Ježíšikriste, pomyslel si, co to se mnou dneska je?

Zastavil před internátem na Union Street. Prohlédl si viktoriánskou stavbu z dob, kdy místní architektura odpovídala líčení Waltera Scotta. Už se na ní nicméně podepsal zub času. A nejen ten, napadlo Michaela, když očima prošmejdil ulici. Na chodníku zaregistroval krvavý flek, se kterým ladila sprška zvratků na zdi. Taková normální sobotní noc.

Dvoukřídlé dveře ubytovny byly pootevřené, jako západka posloužila prázdná přepravka od piva. Michael ji překročil a v potemnělé hale ho do nosu udeřil zápach kouře a prachu. Rozhlédl se po zšeřelém prostoru a pak zamířil ke schodišti.

„No no!“

Michael při tom výkřiku nadskočil, otočil se a zjistil, že na druhém konci haly se nachází malá vrátnice. Ve dveřích byla přepážka a za ní seděl chlapík s nohama zapřenýma o stůl. „Nemůžete sem jen tak vtrhnout z ulice, jako by se nechumelilo.“

Michael popošel blíž a vrátného si prohlédl: dlouhé mastné vlasy, po nedůvěřivé tváři rozeseté tmavé strniště. Na klíně kytara. Vyčítavě si návštěvníka prohlížel.

„Bylo otevřeno,“ řekl Michael.

„Jo, ale máme tam zvonek. A chodí se přes vrátnici, ne že se rovnou vyřítíte do schodů.“

Michael zkoumal nepořádek, který za přepážkou v té jeho „vrátnici“ panoval. Štosy starých novin a řádka špinavých hrnků s cigaretovým popílkem. Třebaže pracoval jako sociální pracovník přes deset let, stále ho překvapovalo, jak některým lidem zachutná i sebenepatrnější moc.

„Pardon. To jsem nevěděl.“

Muž rozhodil rukama. „Tak příště, no. A co tu vlastně hledáte?“

Michael se mermomocí přinutil k úsměvu a říkal si: Žádné příště nebude, na to vem jed. „Jsem sociální pracovník. Měli jste tu přechodně ubytovaného jednoho z mých klientů. Teď je pohřešovaný. S někým z vás…“ Michael se snažil vylovit z paměti jméno, ale v hlavě měl prázdno, „…jsem minulý týden mluvil po telefonu.“

Muž sklopil oči, najednou začal uhýbat. „O tom já nic nevím, jsem jenom vrátnej.“

„Viděli ho nasedat do vlaku,“ řekl Michael. „Chci akorát zjistit, kam jel. Jmenoval se Nichol Morgan. Určitě jste ho znal od vidění.“ Muž těkal pohledem po kanceláři, jako by se snažil vypotit co nejpřesvědčivější lež. Michael se opřel o pult. „Potřebuju to vědět. Je to strašně důležité.“

„Nejspíš jsem ho tady párkrát viděl,“ vysoukal ze sebe muž nakonec, když pochopil, že se Michaela jen tak nezbaví. „Bydlí jich tu mraky, přicházej a zase odcházej…“

„Kamarádil se s někým?“

Vrátný pokrčil rameny. „Měl rád svůj klid, chodil se sem akorát vyspat. Tyhle typy nikde dlouho nevydrží. Takoví jsou na Vysočině všichni. Slejzaj se ve městě, protože tu dostanou zadarmo nocleh — proto taky centrum vypadá tak, jak vypadá. Šarvátky. Drogy. Je to sotva týden, co jednomu z nich po ránu hráblo a on skočil ze střechy parkovacího domu v Rose Street. Bum ho. Celkem chuťovka, když ho seškrabovali z chodníku.“ Při těch slovech se zasmál, zapálil si cigaretu a promnul mastné vlasy vzadu na hlavě. „Ten váš kluk nejspíš usoudil, že potřebuje změnit vzduch. Žijem přece ve svobodný zemi, ne? Vás nikdy nelákalo sbalit kufry a někam vypadnout? Třeba aspoň do parkovacího domu.“ Chlapík ožil, ale na jeho smíchu nebylo nic vtipného.

Michael se nahnul přes pult ještě víc a v příští vteřině už se chlapovi sápal po límci, sám nevěděl, co ho to popadlo, ale představoval si, že ho vytáhne za přepážku a pořádně s ním zatřese. Naštěstí se včas zarazil a místo toho popadl chlápka za rameno. Zvláštní a výhrůžné gesto. Vrátný sklopil zrak k Michaelově ruce a pokusil se ji setřást, zjevně ho to vyvedlo z míry.

Michael o krok ustoupil. I jeho samotného ten výpad rozhodil. Ale podvědomá myšlenka už se drala na povrch: Jak to s takovýmahle kreténama dokážeš vydržet, kolik — už přes deset let? Co kdybys ho prostě vytáhl zpoza pultíku a zaškrtil ho? Prospěl bys tím všem.

Michael zašátral po cigaretě. Třesoucí rukou nahmatal v kapse navlhlý balíček a zapálil si. Pak znovu upřel zrak k vrátnému, který už se na něj díval jinak. Vypadal vyděšeně.

„Zůstalo po Nicholovi v pokoji něco?“ zeptal se Michael nakonec. Potlačil nutkání omlouvat se za to, jak agresivně se zachoval.

„Už tam bydlí někdo jinej. Když nám někdo vypadne, musíme pokoj rychle udat, je to náš jedinej výdělek,“ spustil chlapík skoro až kajícně. Střelil pohledem za Michaela, jako by pátral po případné únikové cestě. „Když jsme nahlásili zmizení, přijela si pro jeho věci policie. Všechno si odvezli, byl jsem u toho. Moc toho nebylo: pár knih, jeho notebook…“

„Počkat, notebook?“

Vrátný přikývl. „Přesně tak, viděl jsem, jak ho odnášej.“ Michael si vzpomněl, že když se mu o Nicholovi zdálo, měl přes rameno tašku s počítačem. Nevybavoval si, že by ho někdy viděl bez ní. Nejspíš to byla jediná cenná věc, kterou měl. Rozhodně by bez ní neodešel, leda by se mu stalo něco hrozného.

KAPITOLA / 11

Celou cestu domů Michael v autě přemítal nad tím, co mu na internátu řekl vrátný. Nedávalo to smysl. Jestliže Nichol odešel bez počítače, určitě pro to měl dobrý důvod. Nejspíš mu hrozilo nebezpečí. Chtěl, abys mu pomohl, pomyslel si Michael, a ty ses na něj vykašlal. Úplně stejně jako tenkrát. Tehdy s Josephem.

Michael sevřel volant a snažil se tu myšlenku zapudit.

Na palubovce se jako na zavolanou vztyčil Plukovník Mustard a zablokoval mu výhled na cestu, zřejmě aby pánovi poskytl zrakové rozptýlení. Auto se vychýlilo přes bílou středovou čáru a Michael zanadával. Naklonil hlavu, aby viděl aspoň reflexní sněhové tyče, které lemovaly okraj vozovky. Pak se napřáhl a odstrčil kocoura na druhou stranu palubní desky dřív, než způsobí nehodu.

Kočka rozhořčeně zasyčela a skočila Michaelovi do klína. Ten musel znovu nadávat, protože Plukovník Mustard se mu po bundě vyškrábal na rameno, drápky bez servítků použil jako mačky. Nakonec se mu uvelebil na ramenou jako těžký a velmi živý liščí ocas. Začal pánovi spokojeně příst do ucha, s novým pelíškem byl naprosto spokojený.

Michael přemýšlel, že kočku sundá, protože z ní sálalo takové teplo, až se mu na límci bundy vysrážel pot a mísil se s vlhkostí slané vody. Ale pak si to rozmyslel a radši se kochal krajinou. Z dopoledne se pomalu stávalo odpoledne. Řídké mraky, které se předtím honily mezi horami, na obloze splynuly do těžké duchny. To kvůli nim den předčasně působil temně a ponuře. Na podzim a v zimě člověk na Skotské vysočině snadno získal pocit, že zde slunce snad ani nevychází. Že tu vládne nekonečná noc.

A hlavně je to nejstarší příběh, který si lidé vyprávějí, pomyslel si Michael. Otázka, kolem čeho se točí svět, co drží tmu na uzdě. Opatrně se sklonil, aby si znovu připálil. Dneska už nejmíň podvacáté.

Nakonec zabočil na dlouhou příjezdovou cestu, která vedla k jeho pozemku.

Když vyjel na kopec, zjistil, že mu za humny parkuje auto. Černé volvo. Na prahu jeho domu stáli dva lidé, jeden vysoký v černém kabátě, druhý menší a útlý. Společně se rýsovali na horizontu jako postavičky z nějaké severské pohádky. Obr a skřítek.

Michael se neobratně vysoukal z auta a přendal si Plukovníka Mustarda z ramen do náruče. Kočka potřásla hlavou a skočila na zem, prosmýkla se kolem dvojice a vklouzla do domu provizorním otvorem pro kočky, který Michael vyřezal do vstupních dveří.

Michael zamířil ke dvěma detektivům z pitevny. Dívali se, jak přichází, pak vytáhli průkazy, které v šeru podmračeného dne stejně nebyly čitelné.

Nenapadlo ho zeptat se, co mu chtějí, prostě jen strčil do nezamčených dveří a přes kuchyni je zavedl do obýváku. Všiml si, že se žena musela nahrbit, aby se do nízkých futer vešla. Rozhlédla se, vypadalo to, že hodnotí otřískaný kožený gauč, prošoupané koberečky a poházené hromady knih, pak si oba sedli a ona se obrátila na Michaela. „Proč myslíte, že jsme přijeli?“

„Nichol?“ Michael strnul, sotva to vyslovil, protože si znovu vzpomněl na opuštěný počítač. Mohlo to znamenat jediné: stalo se něco hrozného. To bylo jediné vysvětlení, které dávalo smysl. Předčasný večer se plaše snášel do oken a on přemítal, jestli našli dalšího. Další tělo, tentokrát se jménem.

Ani jeden neodpověděl. Místo toho se zelenooký vyšetřovatel na židli naklonil blíž a provrtal Michaela nesmlouvavým pohledem. V místnosti se rozhostilo ticho. Ta žena s bledou pletí a tmavými vlasy smotanými do ledabylého drdolu. Opravdu to byla obryně, na chodbě nemocnice se mu to nezdálo, i když tam mu připadala doslova jako přízrak.

„Když jsme spolu mluvili včera v noci v márnici, zmínil jste se o tom, že s sebou váš klient Nichol Morgan nosil kamínek. Předtím než zmizel,“ pronesla nakonec žena.

Michael pomalu přikývl, byl z toho zmatený. „Pardon, jakže se jmenujete?“ Položil tu otázku, hlavně aby získal trochu času na přemýšlení navíc.

Žena po paměti sáhla do kapsy a znovu vytáhla služební průkaz. „Jsem inspektorka Monica Kennedyová. Tohle je konstábl Connor Crawford. Vyšetřujeme vraždu.“ Pak průkaz zase sbalila. Nespustila přitom oči z Michaelova obličeje.

„Jak jsem řekl, Nichol ten kámen tahal všude s sebou.“ Pak zaváhal, bylo mu trochu nepříjemné, co se chystal říct. Jako kdyby zrazoval chlapcovu důvěru, upozorňoval na jeho slabinu. „Často ho… líbal. Byl to kus šutru — a on si ho pořád dával na pusu.“

„A nepřipadá vám zvláštní na něco takového upozorňovat?“ zeptal se tentokrát Crawford. Zavrtával se do Michaela pohledem. Ten mu oplatil stejnou mincí. Prohlížel si jeho tmavě zrzavé vlasy a úzký obličej. Jako by z něj koukala svízel. Ten pichlavý pohled znal ze starých fotografií vojáků Konfederace, kteří byli v americké občanské válce odsouzeni k záhubě.

Michael si odkašlal. „Už jsem vám to říkal včera.“ Zaměřil se na inspektorku. „Byla to pro mě novinka. Podle mě to bylo…“ Hrábl do kapsy pro cigarety, ale nahmatal jen zapalovač. Převracel ho mezi prsty.

„Co?“ zeptala se.

„Prostě divné.“

Konstábl Crawford pohlédl na inspektorku. Přikývla a detektiv proto sáhl do kapsy. Cosi z ní vytáhl a postrčil to po stole k Michaelovi. Byla to fotografie tmavého kamene, vedle něj ležel telefon, aby si člověk mohl udělat lepší obrázek o rozměrech.

„Tento kámen jsme při pitvě našli v krku oběti.“

„V krku?“ Michael zvedl fotografii. Podvědomě si představil, že kámen uvízl v hrdle jemu, a ucítil tlak dusícího se těla. „Byl ten kluk — byl naživu, když k tomu došlo?“

„Proč nám to nepovíte vy?“ pronesl konstábl a znovu se při těch slovech předklonil.

Michael se zamračil a pak si odfrkl, jak by se chystal rozesmát. Oba detektivové na něj upřeně hleděli, přičemž téměř černé oči inspektorky Kennedyové vůbec nemrkaly.

„Nezlobte se, ale vy si myslíte, že jsem to udělal já?“ Hlas mu přeskočil a on polkl, aby se uklidnil. Už to chápal: samozřejmě že ho podezřívají z vraždy, proč by sem jinak jezdili?

„Říká kdo?“ Crawfordova větu zůstala viset v zšeřelé místnosti. „My se vás přece jen ptáme.“

„Ten kámen jste Nicholovi dal? Je to ten samý?“ Tentokrát promluvila inspektorka Kennedyová.

Michael zíral na fotku. Vybavil se mu obličej mrtvého chlapce a krvavá skvrna na jeho neživém bělmu. „Byl větší. Měl jiný tvar, a jak už jsem vám řekl, netuším, kde ho vzal.“

Postrčil fotografii po stole k vyšetřovatelce.

„Žijete tu sám, nemáte ženu nebo někoho?“ rozhlédla se znovu po místnosti.

„Už je to tak. Dům koupil můj otec. Ale pak… onemocněl a umřel,“ řekl Michael. Když si uvědomil, že se před nimi vlastně ospravedlňuje, pokoušel se o něj hněv.

„To musí být dost osamělý život, když bydlíte takhle na kraji světa,“ prohlásil pro změnu konstábl Crawford. „A k tomu se živíte jako sociální pracovník. To prý není žádný med. Určitě vás drásá, když vidíte, v jak příšerných podmínkách někteří lidé žijí. Pak přijedete sem, nikdo tu na vás nečeká, s nikým si o tom nemůžete popovídat. To musí být fakt náročné.“

Michael sklopil oči ke stolu. Zapálil si, pak zvedl k detektivovi oči, ale neodpověděl.

„Jen tak mimochodem,“ řekla inspektorka a dál si Michaela bedlivě měřila, „kde jste byl to ráno, co jste se měl sejít s Nicholem? A taky tento pátek v noci a během soboty, než jste přijel na pitevnu?“

„Pracoval jsem. Chodil jsem po klientech.“

„V obou případech? To jste nám toho moc neřekl.“ Tmavé vlasy na čele měla ještě mokré a on sledoval, jak se jí k obočí kutálí kapka deště.

„Vy jste tady detektivové, tak si to nějak přeberte,“ odsekl Michael. Rozčarování v jeho nitru narůstalo. Věděl, že se musí krotit, jinak se ho zase zmocní hněv jako zkraje dnešního dne. „Co děláte pro to, abyste našli Nichola — to je teď snad priorita, ne? Zjevně to spolu nějak souvisí.“

„S tím si nedělejte starosti,“ ubezpečila ho.

„Ale určitě…“ A zase ten sen, opět mu vytanul na mysli. „Poslouchejte, Nichol měl notebook. Dneska ráno jsem byl u něj na internátu, vrátný říkal, že počítač zůstal na pokoji. Když jsem nahlásil chlapcovo zmizení, policie si ho odvezla. Jen tak by bez něj neodešel, takže byl určitě v nějakém maléru. Určitě v něm bude nějaká stopa, informace, podle které by se dalo zjistit, kam se…“

„Bereme na vědomí,“ skočil mu do řeči konstábl.

„Jestli je vám zatěžko počítač prověřit, tak ho proboha dejte mně! Já ho projdu sám.“

„Bereme to vážně, nebojte,“ řekl Crawford. „Všechno, co jste nám řekl, bereme vážně.“

Michael si dvojici vyšetřovatelů opět zkoumavě prohlédl. Studoval jejich unavené tváře, shodně upřené pohledy. Nejspíš si ani neuvědomovali, jak strnule se oba tváří. „Tak berte vážně i tuhle výzvu: koukejte, do prdele, vypadnout z mýho baráku,“ hlesl tiše.

Znovu si potáhl z cigarety. Chutnala prašivě. Venku se udělalo pošmourno. Horizont pohltily bouřkové mraky a zakryly vše, co se venku dosud nacházelo. Mrtvé chlapce i pachatele, kteří je měli na svědomí.

KAPITOLA / 12

Konstábl Crawford zastavil na konci cesty a čekal, až přejede kolona aut, která se po úzké cestě vlekla za kamionem. Z mokrého asfaltu to jen stříkalo. Pohlédl na inspektorku. „Myslíte, že Bach něco ví?“

Monica pozorovala krůpěje deště, které dopadaly na čelní sklo, Crawford zatím vjel na silnici. Hory v popředí zakryly mraky. Zkontrolovala čas na autorádiu: neděle, 14:00. Což znamená, že je na nohou o dost déle než dvacet čtyři hodin.

Když skončili u Wrightových, zajeli brzo ráno zpátky do Invernessu na policejní ředitelství, aby Stevena Wrighta vyslechli oficiálně, přičemž jim zopakoval plus mínus totéž, co vypověděl u sebe doma v obývacím pokoji. Předtím se však ještě jednou stavili v nemocnici. V márnici, kde Steven potvrdil, že tělo v chladicím boxu patří Robertu Wrightovi. Jeho synovi. Jeho jedináčkovi.

Monica letmo mrkla na Crawforda a uvědomila si, že mu pořád ještě neodpověděla. Byla tak unavená, že už si nebyla jistá vůbec ničím.

„Přišlo mi, že má o svého klienta opravdu starost. Viděl jste jeho dům. Jeden velký binec, všechno vzhůru nohama,“ dodala nakonec.

„A dál?“ Crawford sáhl do dveřní přihrádky a otevřel si jeden z red bullů, na kterých si asi dost frčel. Jako by ho Monica svou únavou nakazila. Nabídl i jí. Zaváhala, ale pak si plechovku vzala a zhluboka si přeslazeného nápoje lokla. Chutnalo to jako medicína, kterou dávala Lucy, když chytila bacila. Okamžitě tu myšlenku zaplašila. Nesnesla pomyšlení, že by se její dcera, byť jen pomyslně, účastnila vyšetřování těch příšerných zločinů, které měla na starost. Jako by setkání s náplní její práce mohlo Lucy nevratně poznamenat.

„Zatím nevím,“ řekla. Opatrně volila slova, nebyla si jistá, co všechno kolegovi říkat. Upne se na nějakou teorii a bude ignorovat protichůdné důkazy? Anebo se naopak pokusí rozmetat jakoukoli pracovní teorii, jen aby se blýskl svým kritickým myšlením? „Myslím, že náš vrah to měl pečlivě naplánované,“ řekla nakonec. „Podle mě tomu věnoval hodně času. Myslím, že Roberta nějak vylákal ven. Snad se dozvíme víc z jeho počítače, ale podle mě má vrahovo počínání nějaký hlubší smysl. Vypadá to na systematika. To, kde a jak se Roberta zbavil, bude mít nějakou logiku.“

„Rdoušení a mučení, co v sobě mají logiku? To, jak se těla zbavil? Viděla jste, jak vztekle Bach zareagoval, když jsme na něj přitlačili. Měl k nim přece blízko, ne? K dětem, problémovým klukům. A ten kámen měl být jako co? Na můj vkus zatraceně velká náhoda.“

Monica neodpověděla. Místo toho vylovila z kapsy mobil a zavolala na ředitelství. Blížili se k sjezdu na Braemore a ona věděla, že jakmile zamíří na jih do strmě hornaté krajiny, nebude mít signál. „Potřebuju, abyste na okresní správě co nejdřív ověřili alibi jednoho sociálního pracovníka — určitě budou mít někoho na telefonu i v neděli. Jmenuje se Michael Bach. Tvrdí, že měl pracovní schůzky v pátek večer i sobotu ráno.“ Když dotelefonovala, věnovala pohled Crawfordovi. „Až se nám ozvou, budeme mít jasno, jestli ho podezřívat, nebo ne.“

Jeli dlouhou cestou na jih do Gairlochu přes Dundonnell, pod masivem An Teallachu a vyhnuli se prastarému loveckému území Fisherfield Forest. Nejzapadlejší horské oblasti v Británii. Pochmurné stíny, které masiv vrhal, přerušil jen občasný vzdálený pilíř nebeských paprsků, jenž se prodíral skrz mraky mezi kopci a jezery předaleko od silnice — připomínalo to romantickou olejomalbu, oživlý výjev ossianských mýtů.

Monica se dívala z okna a přemítala nad tragikomikou téhle nedělní vyjížďky. Křižuje malebné západoskotské pobřeží s chlapem, kterého prakticky nezná, a kdesi v té rozlehlé krajině hledá vraha.

Nevelká policejní stanice v Gairlochu se nacházela v ulici nedaleko moře. Crawford zaparkoval u krajnice, pomalu vystoupil a protáhl se. Nad vodou se převalovaly hutné mraky a pohlcovaly slunce, které se pomalu chýlilo k západu.

Moniku upoutal nápis o několik domů dál: OTEVŘENO. Crawford se tam taky podíval. „Můj děda by do toho krámu vlítl a pěkně jim vytmavil, že nemají na den Páně zavřeno,“ zasmál se.

„Vaši jsou věřící?“ podivila se Monica. Ptala se na presbyterní Svobodnou skotskou církev, proslulou přísnými pravidly pro svěcení neděle.

Crawford přikývl. „No jo. Když jsem byl malý, s mámou jsme u presbyteriánů bydleli. Každou neděli jsme museli sedět na zadku a číst Bibli, zkrátka náležitě uctít den odpočinku.“

„To teda musela být zábava.“ Monica pozorovala, jak Crawford přimhouřil oči, pak se odvrátil a zadíval na vodu. Potlačila nutkání dál se vyptávat: proč se tam nastěhovali? Proč jen on s matkou? Co otec?

Rozhodil rukama. „Starý zákon mi přišel celkem v klidu. Kain a Ábel, univerzální příběh vraždy smrsknutý do pár odstavců. Ale když někdo bere Bibli doslova, může to nadělat pěknou paseku. Můj děda to tak měl a setkal se s ďáblem.“

Monica se ohlédla, aby na Crawforda viděla. „To vám tvrdil?“ Crawford zvedl oči, pročísl si vlasy a sklonil se, aby na sebe viděl ve zpětném zrcátku.

„Myslím, že tomu fakt i věřil. Prý v mládí podlehl hazardu a… cizoložství, jak tomu říkal.“ Crawford pokrčil rameny. „Vyprávěl, že k němu přišel ďábel a našeptával mu něco oknem v ložnici.“

„Jak ten ďábel vypadal?“ zeptala se Monica. Babské tlachy a povídačky jí nedaly spát. Fascinovalo ji, čemu všemu jsou lidé schopní uvěřit.

„Prý úplně jako člověk. Ale jinak, byl údajně mnohem skutečnější. A já z toho pak měl noční můry.“ Crawford se zasmál a zasunul hřebínek do kapsy bundy. „Pořád tomu tak trochu věřím. I když už je to hrozně dávno. Někdy si říkám, jestli si pro mě přijde. Jaké by to bylo. Ale zpátky k věci.“ Pokynul k malé policejní služebně na konci řadové zástavby. „,Z práce započaté na den Páně nikdy nic dobrého nevzešlo,‘ říkával děda.“

Monica k němu opět sklopila zrak a pomyslela si: Nejseš až tak hroznej, Crawforde. Rozhodně ne tak moc, jak jsem si myslela.

Když otevřela dveře, v mrňavé kanceláři už na ně čekal konstábl Fisher. Rozhlédla se, všimla si několika plakátů připíchnutých na zdi: jeden varoval před překračováním rychlosti, druhý upozorňoval turisty, aby nenechávali své věci bez dozoru. No jo, ale když už skončí na policii, je na podobné rady poněkud pozdě, pomyslela si Monica a pozdravila Fishera kývnutím hlavy.

Ten zvedl oči od notebooku, na kterém pracoval, a posunul si na nose brýle. Bylo mu teprve dvacet šest, nastoupil sem prakticky hned po škole. Coby nejmladší člen elitního vyšetřovacího týmu, byl dokonce mladší než Crawford (jemuž bylo devětadvacet, jak věděla z jeho složky), si už úspěšně stačil znepřátelit některé starší detektivy, protože se neustále šťoural v tom, jestli zvolili formálně správné postupy, a všude s sebou tahal zprofanovanou policejní příručku — ambicemi se zkrátka netajil.

Moničin šéf, vrchní inspektor Fred Hately, svěřil Fisherovi vyšetřování v terénu a prověření místních hovorů. Mladý detektiv měl černé vlasy pečlivě sčesané na stranu, oblečený byl v tmavomodrém obleku a bílé košili. Zkrátka i jeho oblečení bylo promyšlené a uměřené, a když podruhé zvedl ruku, aby si poupravil brýle, Monica najednou pochopila: On hraje divadýlko. Předvádí svým nadřízeným, jak hrozně se na vyšetřování soustředí.

Sedla si naproti němu ke stolu a pochmurně dumala, odkdy je takhle cynická. Crawford si Fishera přísně změřil, jako by vyhlásil nějakou soutěž, kterou mladší konstábl ostentativně ignoroval a nejevil o ni sebemenší zájem. Crawford si přitáhl židli, a dál kolegu probodával pohledem. Monica ho na vteřinu podezřívala, že si tu židli snad otočí a usadí se na ni obkročmo. On však na parťačku jen mrkl a vydal se ke kávovaru.

„Koupil jsem sendviče, říkal jsem si, že jste se asi nestihli najíst,“ prohodil Fisher a ukázal na malou ledničku v koutě. Další střípek z policejní příručky: „Praktické tipy pro zajištění kvalitního pracovního prostředí — vydatná strava a pitný režim jsou nezbytností.“

V průběhu vyšetřování Monica většinou nejedla vůbec. Její matka to zaboha nemohla pochopit. Nejednou se stalo, že Monica přijela z práce nad ránem, zoufale toužila po spánku, ale místo toho ji na plotně čekal hustý vývar nebo vůně pečených brambor. A matka, která trvala na tom, aby si něco dala: „Aspoň maličko. Taková velká holka přece potřebuje doplňovat energii, aby ses nám nezačala ztrácet před očima.“

„Jak to šlo v terénu?“ zeptala se Monica, zapudila otravnou vzpomínku a vyhlédla z okna. Venku se k nim od průlivu Minch valila hustá mořská mlha. Jen ve třech až kdesi na konci světa, uvažovala Monica. Co možná nejdál od vyšetřovatelského pozlátka, od rušných kanceláří s hordami monitorů a bez ustání vyzvánějících telefonů.

Fisher prolétl očima poznámky v počítači, asi kdyby v nich náhodou bylo něco důležitého, na co by si jinak nevzpomněl.

„Zatím nic až tak relevantního. Celkem se to vleče, protože je v okolí hodně samot s dlouhými příjezdovými cestami. Na první pohled se tu všichni navzájem znají a chtějí si povídat, ale co se týče důležitých informací k případu nebo jmen potenciálních podezřelých, zatím jsem se moc nepohnul z místa.“

Monica přikývla. Od chvíle, kdy našli tělo, uběhlo něco málo přes čtyřiadvacet hodin, i když jí to připadalo jako celé dny.

„Ale tohle by mohlo být důležité. Mám to od jednoho statkáře z poloostrova, bydlí kousek před odbočkou ke skládce. Prý viděl bílou dodávku maestro, kterou neznal. A to brzo ráno v sobotu — byl celou noc venku a lítal kolem nemocné krávy,“ řekl Fisher. „Je to slepá silnice, takže auto nejspíš mířilo ke skládce.“

„Předpokládám, že poznávací značku si nezapsal?“ zeptala se Monica. To by byla až moc velká klika.

Fisher zavrtěl hlavou. Monica nad tím chvíli přemítala. „Jestli kluk zmizel někdy po půl jedenácté v pátek v noci a vezmeme v potaz teorii, že vrah se těla zbavil v sobotu před rozbřeskem, vychází nám z toho celkem malé okýnko. V tu noční hodinu nebývá na silnicích moc aut. Do Gairlochu vede od Wrightovic domu jen jedna logická cesta: kolem Achnasheenu přes horský průsmyk u jezera Loch Maree. Pokud to zabiják nevzal oklikou, což by byla dost velká zajížďka. U silnice je několik garáží a pár hotelů. Tak mě napadá, jestli na některém z nich není kamera, ze které bychom zjistili poznávací značku? Můžete to ověřit? A požádejte operátora o seznam mobilních čísel, které se připojily na vysílač poblíž skládky. Mohli bychom to vytáhnout na případné podezřelé, pokud byl teda někdo z nich takový blbec a nevypnul si telefon.“

Fisher spěšně přikývl, zatvářil se svědomitě a začal si psát poznámky. Jeho přemrštěné nadšení by jí normálně lezlo na nervy, ale poslední dobou nebyla na takový přístup zvyklá. Přemrštěné nadšení a svědomité pracanty beru kdykoli, pomyslela si Monica a přejela pohledem z jednoho mladého detektiva na druhého.

„A co klukův počítač? Na ten bychom si měli posvítit hlavně, ne? S tím tenhle případ rozlouskneme cobydup,“ řekl Crawford a znělo to vyčítavě. Jako by za sebemenší zdržení digitální forenzní analýzy, která mohla podchytit obrovskou spoustu potenciálních stop, mohl Fisher.

„Začali takovou tou klasikou,“ prohlásil Fisher. Zřejmě se rozhodl věnovat pozornost jen Crawfordovu tázavému výrazu a podsouvanou výčitku ignorovat. „Sociální sítě, e-maily, fóra. Neměl počítač chráněný heslem, otec mu to nedovolil. Takže to nám ušetřilo spoustu času. Ale,“ pokrčil rameny, „každý počítač je zkrátka bludiště. Nejspíš celkem potrvá, než se podaří najít všechny důležité drobnosti.“

„A zatím nebudeme dělat nic?“ vyštěkl rozladěně Crawford. Monica po něm střelila pohledem, naštvalo ji, jakým tónem to řekl. Dívala se, jak si čechrá zrzavé vlasy a vstává, aby si nalil další hrnek černé kávy.

Měla co dělat, aby ho nepokárala. A neřekla mu, ať laskavě sklapne. Chvíli váhala a pak se rozhodla, že se na to vykašle. Vraždu vyšetřoval poprvé, nejspíš ho zmáhal ten emoční nápor. Někteří ho zkrátka nezvládají.

Tentokrát ti to prominu, řekla si, zakašlala a natáhla se pro složku s fotkami ze skládky, která ležela na stole. Zběžně je proběhla. Přemýšlela nad tím, v jakém sklonu tělo našli. Nad skutečností, že na místě neobjevili žádnou DNA.

„Podle mě to nebyla pachatelova první vražda,“ prohlásila. Skoro jako by přemýšlela nahlas. „Myslím, že už s tím má zkušenost. Možná víc než jednu. Strávil hodně času nad tím, aby to celé promyslel a zrealizoval. Měl to pečlivě naplánované.“ Zvedla hlavu od fotky Robertových bledých zad na travnatém pozadí a zachytila, že si Crawford s Fisherem vyměnili kradmý pohled.

Nadchlo je to? Nebo polekalo?

Místností se linula vůně kávy. Mísila se se sžírající pachutí mořské mlhy, která do vzduchu pronikala z pláže a drala se do služebny i přes zavřené dveře.

„Měli bychom prověřit místní sexuální delikventy. Obzvlášť ty, kteří se v minulosti dopustili sadistického násilí. Podle mě to udělá znovu. A možná brzo.“

KAPITOLA / 13

ŠMÍRÁK

Můra se zmítala, třepotala a občas zaškubala křídly, protože byla dovedně a surově omotaná hedvábnou pavučinou. Svítil si telefonem a šmíroval její zápas — marně se snažila vykroutit z reálné situace, v níž se nalézala, z reálné povahy přírody. A v závěrečné fázi, když už to vzdala a jen nehnutě ležela, mu žíly zaplavil příval adrenalinu.

Zhluboka se nadechl, aby se mu zklidnil srdeční tep.

Hvězdy na černé obloze na něj hleděly a zvěstovaly mu, že ještě nenastala pravá chvíle. Vzrušení nicméně sílilo, a to i přes modřiny a vytrvalou ztuhlost jeho vypracovaných svalů, které mu zbyly po té dřině s Robertem.

Zpoza stromů hypnotizoval světlo kuchyňského okna v opuštěném domě. Viděl, jak zamihotalo, když kolem prošel ten chlapec. Paul. Dělal, že ho nevidí. Tvářil se jako by nic, jako by mu všechno už předem neodsouhlasil.

Již brzy, ale zatím ještě ne.

Aby trochu zvolnil tempo, zalétl v myšlenkách ke svému poprvé. V jiném domě. Jiných dveřích. K prvnímu znamení, které obdržel. Před téměř třiceti lety, s tou stařenou.

Upadla u vchodu na své vlastní verandě. A klela. Sypala ze sebe nadávky, které od dospělých do té doby slýchal jen šeptem.

Šli tehdy do parku. On a George. Tlačili kola. Svítilo slunce, přitom to jistě bylo v zimě, protože měl na sobě své oblíbené dětské rukavice a čepici. Tichý půlkruh moderních domků, auta na příjezdových cestách a červený štěrk. Podivnost všech těch zbytečných pravidel, na kterých ostatní děti lpěly.

Georgeův otec vzal roha a jeho matka se držela flašky i sebemenší mužské pozornosti. Chlapi se u nich doma střídali jako na běžícím pásu a George z toho byl roztěkaný a vynervovaný, což odpovídalo jeho knihomolství. Měl na sobě jen mikinu, bundu ani čepici ne. Staré rukavice. A protože neměl čapku, uslyšel spílání na verandě jako první.

„Slyšíš to?“ zeptal se George. Pořád ho člověk musel o něčem ujišťovat, nevěřil dokonce ani vlastním smyslům. Jeho společník neodpověděl. Tak mu to vyhovovalo. Před domem stál vysoký plot, na cestu přes něj nebylo vidět. Na podobných předměstích jezdily mladé matky autem a otcové chodili do práce. Starý člověk byl tenkrát v podobných novostavbách úplná rarita.

Pamatoval si, že opřel kolo o plot, pomalu otevřel branku a vtom znova uslyšel ten virvál.

„Pomoc! Tak už mi, do hajzlu, někdo pomozte!“

Stařenka upadla na verandě a v bezmocných vetchých končetinách neměla dost sil, aby se zvedla. Když popošel po dlážděném chodníčku, zaplavilo ho podivné vzrušení. Zaklínila se v pootevřených dveřích, ležela u nich téměř obkročmo s jednou nohou zkroucenou do zvláštního úhlu.

Přistoupil ještě o něco blíž a cítil, jak se mu zrychluje tep. Zajímalo ho, jak na něj babička zareaguje. Vlasy měla šedé a prořídlé, holé nohy oteklé, poseté modřinami a křečovými žilami. Sukni vykasanou až k pasu. Byla na ni zvláštní podívaná, jak tam ležela rozplácnutá.

„Co budem dělat?“

Stařena zvedla oči po zvuku Georgeova hlasu. Zděšeně těkala pohledem z jednoho hocha na druhého. Popošel o krůček dál a ohlédl se na George, který otálel u branky. Nechápal, že ho to může nechávat chladným.

„Pomozte mi. Upadla jsem.“ Děs v jejím hlase se proměnil. V úlevu, stud. Udělal další krok a spatřil dopisy, pro které se asi sehnula. Uviděl taky, že je zaneřáděná, dole pod sukní. Bylo to všude kolem.

Znovu se ohlédl po Georgeovi. Po jeho vytřeštěných očích a věčné nudli u nosu.

„Sežeňte někoho, kdo mi pomůže. Honem, prosím vás. Je mi hrozná zima.“ Uvědomil si, jak zvláštně zní její hlas. Jinak, než když dospělý mluví na dítě. I to ho vzrušovalo. Zastavil se a dlouze se na ni zadíval. Obláčky jejich dechu v mrazu.

Opět udělal krok vpřed. Žena k němu napřáhla ruku, ale on si jí ani nevšiml a překročil její nohy, aby se dostal dál. Dával si pozor, aby do ničeho nešlápl. Něco zakřičela, ale nevšímal si toho a šel se porozhlédnout dovnitř.

V domě se vznášel zápach, se kterým se setkal poprvé. Tehdy ho sice ještě nedokázal pořádně popsat, ale později si ho spojil s pachem zanedbanosti. Trochu jako Georgeův pokojík. Ale mnohem nápadnější. Nezaměnitelný. Pach shnilého jídla. Plísně, zkázy a bezmoci.

I to se mu líbilo.

V salonku zahlédl krbovou římsu a na ní fotografie. Převážně černobílé. Snímky ze svatby, muž v uniformě, usměvavá mladá žena. A další: školáci, lidé ve zvláštních hábitech připomínající upíry, další svatba.

Vedle krbové římsy stála prosklená vitrína. A v ní věci. Porcelán a kov, nic moc zajímavého. Ale na spodní poličce se nacházela papírová krabice, otevřená, aby byl vidět obsah. Na cedulce nalepené na víčku stálo: NÁVŠTĚVNÍCI Z VESMÍRU. Zašátral dovnitř a sebral je. Byly to kameny, těžké — něco se mu na nich líbilo.

Když po mnoha hodinách přijela policie a začaly výslechy, nečinilo mu předstírání nejmenší potíže. Zabodnout pohled do země a zašeptat: „To George. Řekl mi, ať jdu dovnitř. Když jsem se vrátil, stál nad tou paní. Myslím, že po ní něco hodil…“ Snadno si to domysleli. Chudák kluk s příšernou matkou a zanedbanou domácností. Svalit na něj vinu byla prostě hračka.

Vytrhl se ze vzpomínek, zamrkal a znovu se zadíval na hvězdy. Pomalu se šinuly po obloze. Do správné konstelace. Zhluboka se nadechl a cítil, jak mu tělo zaplavuje temnota. Ještě jeden hluboký nádech a vydá se k domu.

KAPITOLA / 14

Než skončila porada, slunce už se pomalu klonilo za obzor, pochmurný skotský den konečně přiznal porážku a ploužil se do hrobu. Monica si prohlédla ztichlou cestu. V létě přetékala nově zprovozněná silnice North Coast 500 turisty a auty. Když chtěli její prarodiče před šedesáti lety vyrazit stejnou trasou na bicyklu, říkali tomu prostě „výlet na kole po střeše Skotska“.

Monica si oběma rukama prohrábla vlasy a prohledala kapsy, pátrala po klíči od auta, ale pak si uvědomila, že ho dala Crawfordovi, který to dopoledne odřídil na ředitelství. Po výslechu Stevena Wrighta se na řízení necítila a i teď jí k němu zalétly myšlenky, přemítala, jak na tom asi je. Jak se drží, poté co jim poskytl seznam osob, které mohly potvrdit, kde se pohyboval to ráno, kdy našli tělo jeho syna vykazující známky násilí a mučení. Nyní musí dokazovat, že svého syna nezabil sám, čímž ho připravili o primární roli, kterou jako rodič a ochránce měl.

Monica se na okamžik vžila do jeho žalu. Připustila, aby se jí na mysl vkradla vidina Lucy v chladicím boxu. Její tělíčko polámané a skrčené na kousku vyprahlé země, s kamenem zaraženým v krku. Málem se v reakci na ten děs a hrůzu pozvracela a tu představu zapudila, jak nejrychleji dovedla.

Za chvíli už pojedeš domů, připomněla si. Uvidíš se s dcerou, budeš ji moct obejmout a přivonět si k jejím vláskům. Zjistíš, jestli se na tebe ještě zlobí kvůli kinu. Monica si malou představila s nosem zabořeným v knize. Na špičce nosíku jí balancují brýle. Jak po ní střelí dvojsečným pohledem. Napůl to mamince pořád ještě chce dát vyžrat, ale zároveň se s ní hrozně touží podělit o nadšení z nějakého nového obrázku nebo příběhu, který ji zrovna zaujal.

Monica se opakovaně snažila přivést dceru ke sportu, hrám a celkově k větší bezstarostnosti. Bála se, aby Lucy neprožila stejně osamělé dětství a pubertu jako ona: vždycky odstrčená, odsouzená jen přihlížet veškerému dění. Ale dceru už teď přitahovala písmenka a čísla mnohem víc než lidi, a to jí byly teprve čtyři roky. Strašně ráda skládala na lednici slova z magnetických písmenek, které vyškemrala od babičky. A jinak věčně ležela v knihách.

„Ta maminku nezapře,“ říkávala s oblibou Moničina vlastní matka. „Stoprocentní shoda. Úplný klon.“ Pomíjela přitom vzhledové nesrovnalosti: holčička měla kudrnaté světlé vlasy a zdaleka nebyla nejvyšší ve školce ani v nedělní škole, což bylo jedině dobře. Tyto nesrovnalosti naznačovaly, že minimálně padesát procent jejího DNA pochází z jiného zdroje.

Monica zaslechla pípnutí, po němž se odemkly dveře volva, a otočila se. Crawford přešel přes cestu v závěsu za ní, paže držel od těla, aby jeho útlá postava působila mohutněji. Zamířil ke dveřím řidiče.

„Ne,“ ozvala se najednou Monica. Otevřela je sama a usedla za volant, sedadlo odsunula skoro nadoraz. „Jeďte s Fisherem a pusťte se do těch případů sexuálních delikventů. Vrahovi bude určitě přes dvacet, ne-li víc. Od toho se zkuste odpíchnout.“

Crawford se ohlédl po Fisherovi, který si nesl tašku s notebookem a krabici složek ze stanice k červenému volkswagenu. Pak se znovu podíval na ni, úplně mu přitom ztvrdly rysy. „Proč? Kam jedete vy?“

Nato se Monica napřáhla pro klíče. Vzala si je a nastartovala.

Na osamělé silnici směrem k poloostrovu se šero zdálo ještě pochmurnější. Torridonské hřebeny, které za jasného počasí dominovaly výhledu z Gairlochu, nechala Monica v zádech a zamířila autem na sever. Před ní jen podmáčená pole a nezměrné nebe pokryté mraky. Konec světa.

Odbočila na úzkou silnici. Stejnou cestou se ubíral i vrah, do dálky se po okolí rozprostírala světla z hrstky domů. Proč tady? přemítala. Vždyť na Vysočině je milion míst, kde by se mohl zbavit těla a určitým způsobem ho uložit. Vyznal se zde vrah jako doma? Bydlel snad poblíž? V moudrých knihách se píše, že zabiják obvykle pohodí tělo tam, kde to dobře zná. Monica se v duchu zatoulala k neblaze proslulým „vrahům z močálů“. Mělké hroby v liduprázdných slatinách. Smysl vražd existující výhradně v temných zákoutích duší pachatelů.

Jenomže ti tehdy těla obětí ukrývali. Tohle bylo vystavené na odiv. Jako by v sobě ukrývalo nějakou zprávu. Monica si prohlížela rovinatou zem po obou stranách silnice. Na většině pastvin ohraničených suchými kamennými zdmi se pásly ovce, na ostatních pak dlouhorohé krávy. Hlídkovaly v soumraku jako podivní mlčenliví soudci všeho, co se mihlo kolem.

Skládka byla skoro až na konci cesty, kolem pole se stále ještě vinula policejní páska. Monica zastavila, vypnula motor a zhasla světla. Na oknech auta pocítila první poryvy brízy ze vzdáleného severního Atlantiku. Rané, vzdálené varování, že se blíží další výkyv počasí.

Vystoupila, přes tenkou košili, kterou měla na sobě, si přehodila tmavý tvídový kabát Harris. Když si zapínala knoflíčky a zvedala límec, aby jí nebyla zima, zápasila s větrem. Na tváři ucítila uklidňující vůni mastné vlny a vybavila si, jak s maminkou tenkrát vyrazily do „tradiční skotské krejčovské dílny“ ve městě Beauly nedaleko Invernessu. Pamatovala si, jak ze záplavy různých barev a vzorů vybraly tmavý tvíd se vzorem rybí kosti. Dotek panenské, ručně tkané vlny a radostné očekávání o několik týdnů později, kdy si přijely na stejné místo vyzvednout hotový kus. Balíček v hnědém papíře a ten pocit, když ho otevřela: uspokojení, že konečně vlastní krásný kabát, který jí opravdu sedí, jak má. Pořád si ho hýčkala, i když už byl na loktech dočista prošoupaný a chyběly mu dva knoflíky.

Mimoděk se při té vzpomínce pousmála. Možná by do toho obchodu jednou mohly vzít Lucy, aby si vybrala sako. Třeba až jednou oslaví osmnáctiny a bude připravená roztáhnout křídla jako kdysi ona. Stala by se z toho hezká tradice.

Monica omrkla označené policejní auto, které parkovalo u cesty nedaleko brány. Zjistila, že posádka na ni civí přes čelní sklo. Tahle dvojka si vytáhla kratší sirku. Vyfasovali úkol strávit noc hlídkováním u místa činu a dohlédnout, aby za pásky nelezli žádní vykradači hrobů, žádní novináři prahnoucí po tom prozkoumat okolí na vlastní oči. Nepochybně se divili, proč u jejich místečka postává ta vysoká vyšetřovatelka a divně se šklebí.

Monica se vydala k autu, pro jistotu vytáhla z kapsy služební průkaz. Snažila se ze sebe vydolovat nějakou vtipnou hlášku, kterou by policistům nenásilně naznačila, že jsou na jedné lodi.

„Tak se mi zdá, že pizzu tady na samotách asi nerozvážejí, co…“ načala větu, ale zarazila se, protože měli stažené okýnko a ona v něm zachytila podmračený výraz. Věnoval jí ho muž s bledými tvářemi a nasupenými ústy, s koutky svěšenými do vrásek věčného roztrpčení.

Duncan Gregg v uniformě. U policie dělal, ještě než k ní před více než dvaceti lety nastoupila sama. Už tehdy o něm kolovaly různé zvěsti: že se rád napije a hraje automaty, což nebylo nic neobvyklého. Ale taky že si k policejnímu platu různě přivydělává: podloudnými službičkami, propouštěním informací. Tím druhem titěrného úplatkářství, který se prakticky nedal dokázat.

Monica zachytila jeho pohled, ve vnitřním osvětlení auta si všimla jeho lehce zažloutlých bělem.

„Přijela jste si to tady ještě jednou zkontrolovat?“ zeptal se Gregg a podal jí psací podložku k podpisu. „Už jste ho dopadli? Co jsem tak slyšel od chlapů, byl to děs běs.“

Monica si odkašlala. Připomněla si, že šeptanda už je zkrátka taková, i o ní se u jednotky leccos šířilo. A možná pořád ještě šíří.

„Jsme teprve na začátku. Však to znáte,“ řekla vyhýbavě, zapsala své jméno a vrátila mu papír s podložkou okýnkem zpátky. Přiměla se k úsměvu. „Tak klidnou noc. Příště vám přivezu něco na zub, slibuju.“

Monica si rukou otřela obličej, pak si odhrnula černé vlasy z očí a vylovila z kapsy jednu z červených elastických gumiček, které jim pošťák příhodně poházel na chodbě před bytem. Popadla ji a stáhla si vlasy do volného drdolu. Dešťová sprška a ledový mořský vánek jí po dlouhém bdění bez spočinutí udělaly dobře.

V mládí byla na rozbíhajících se vyšetřováních doslova závislá, na tom rozechvění, které při nich pociťovala. Nejlíp když se telefon rozezvonil ve tři ráno a vytrhl ji z nočních myšlenek. Dvířka do jiného světa, v němž mohl člověk zapomenout na všední život a minulost, kterou nelze změnit. Mohla se plně soustředit na řešení zločinu a výzvy, které s tím souvisí. Znovu nastolovat pořádek, usilovat o jakous takous spravedlnost.

Teď, s Lucy, už to bylo složitější. Monica byla vždycky hrdá na svou tvrdou slupku — ale co dcera? Zvládla by, kdyby se malé něco stalo? Ta příšerná zranitelnost, když má člověk najednou na světě někoho, na kom mu záleží víc než na sobě. A ještě příšernější představa, že by se Lucy nedejbože stala obětí některého ze zločinů, které maminka vyšetřuje.

Potřásla hlavou, aby ty úvahy vytěsnila, a vydala se podél oploceného pole dál od policejního auta, až došla na místo, odkud si mohla znovu prohlédnout, kde našli to zvláštně skrčené tělo. Proč se s klukem tahal — pro vraha přece nepředstavoval víc než pouhou věc — až sem na tohle osamělé místo?

Zavřela oči a ucítila chladný mořský vzduch, vkrádající se tmu a představila si muže. Jak přijíždí po stejné silnici, parkuje u oplocení. Byl sám, nebo s někým? Měl komplice? Monica se dívá, jak se muž rozhlíží, naposledy kontroluje, jestli je čistý vzduch, než se vydá ke kufru auta a otevře ho. Skloní se, aby mohl vyndat náklad. Je zabalený v umělohmotném pytli? Monica tipuje, že ano. Představuje si, jak se muž napřahuje a vytahuje útlé tělo: zmučené a dolámané, s prapodivným černým kamínkem zaraženým hluboko v krku. Změnilo se tím ve vrahových očích něco podstatného? Muž překročí drátěný plot, ubírá se přes pozemek na místo, které si vybral. Položí mrtvolu na zem a poklekne k ní, aby ji nasměroval do skrčené polohy. Naaranžoval ji po svém. Skoro jako by se mrtvý chlapec modlil…

Monica zvedla hlavu a otevřela oči. Dívala se stejným směrem, jakým mířilo tělo. V dálce nad mořem se začaly protrhávat hutné mraky a na tmavnoucí obloze vykoukly první shluky hvězd. Monika se na ně zahleděla, tam nad oceán. A ony hleděly na ni, jako by viděly všechno, co se tu před dvěma dny seběhlo. A kdyby to nebylo úplně absurdní, řekla by dokonce, že hvězdy vědí i to, že tady teď stojí a šmíruje je. A že jí oplácejí stejnou mincí.

KAPITOLA / 15

Monica se zastavila v chodbě před svým bytem a zkontrolovala čas na telefonu. Bylo skoro deset večer, neděle. Nachýlila hlavu a chvíli poslouchala za dveřmi. Nezachytila žádné zvuky televize, takže máma už nejspíš spala. Ozvaly se trýznivé pocity viny — je to nevděk, když doufá, že matka už spí, takže s ní nebude muset mluvit? Zvlášť uvážíme-li, jak často máma opouští pohodlí domova a hlídá u Moniky v bytě malou Lucy. Jenomže Monica si uměla živě představit její nadšení z vraždy. Jak přímo hoří touhou probrat, co se dočetla na internetu. Půlka Facebooku už díky ní nejspíš ví, že vyšetřování vede její ultrachytrá dcera.

Při té myšlence se ošila a naslouchala o chvilku déle. Byt pořád působil ztichle, tak se sklonila, rozepnula si přezky i zipy na kozačkách bez podpatku a stáhla si je z nohou. Ta nádherná úleva, když tlak na chodidlech konečně povolil! Pocítila přitom takovou rozkoš, že na chvilku blaženě zavřela oči. Devítky. Boty jí byly nejmíň o číslo menší. Ale devítka se dala snést. Jakmile se člověk přehoupne do dvojciferných čísel, jde do tuhého, jakkoli bláznivě to může znít. Vždyť jsou to akorát chodidla. No a co že jsou krapet větší?

Vztyčila se, boty odložila na kraj rohožky a pak vzala co nejtišeji za kliku. Nezamčené dveře se rozletěly dokořán. Nezamykat byla další matčina specialita. Jako by nedokázala pochopit, proč by někdo protizákonně lezl k někomu cizímu do bytu. Jako by se zločiny a vloupačky stávaly jen cizím lidem a neměly daleko k odlehčené televizní zábavě.

Monica překousla podrážděnost a citlivě za sebou zavřela. Byt byl útulný a provoněný domácím pečením.

Máma vzhlédla z rohu gauče u okna, kde seděla. Na klíně měla tablet. Tak proto je telka vypnutá, pomyslela si Monica sklíčeně a připravovala se na kanonádu otázek.

Angela Kennedyová vztyčila hlavu a usmála se. Měla husté vlasy jako Monica, ale už spíš stříbrné než černé. Byla skoro o hlavu menší než dcera, která zdědila výšku po otci a jeho rodině.

„Vypadáš unaveně, holčičko,“ prohlásila a nachýlila hlavu, aby si dceru pořádně prohlédla. „Uvařila jsem ti čočkovou polívku. Tvoji oblíbenou s bramborama. Udělala jsem k ní česnekové krutony.“

Vstala a protáhla se kolem Moniky ke sporáku, zamíchala horkou polévku, pak ji nalila do misky a posypala krutony. Nakonec na hladinu rozemlela černý pepř. Přesně tak, jak to měla dcera ráda.

„Co Lucy?“ zeptala se Monica, jakmile dosedla na stoličku u kuchyňského ostrůvku.

„Ale jo, už spí.“ Matka postavila před Moniku misku s polévkou a podala jí lžíci. „Včera a dnes ráno trochu vyváděla. Dělala scény, že nebylo kino.“

„Taky má právo se zlobit, mami,“ řekla Monica a natáhla se pro sůl.

„Nejdřív ochutnej, než si to osolíš. I doktoři to takhle doporučují,“ poznamenala Angela, než dceři přisunula slánku. „No, já jí každopádně vysvětlila, že maminka má na práci něco moc důležitého. Že by se do potíží mohla klidně dostat i některá její kamarádka a pak že by určitě chtěla, aby maminka kamarádce pomohla.“

„Tos nemusela,“ namítla Monica. Ochutnala polévku, byla horká a moc dobrá.

„Nemůže se pořád všechno točit kolem ní.“ Angela se odmlčela a znovu si ji prohlédla od hlavy až k patě. Provrtala pohledem Moničiny nohy v ponožkách a naklonila hlavu. „Proč ses vyzula už v chodbě?“ prohlížela si ji podezřívavě.

Monica si odkašlala a uhnula pohledem doprava. „Byly trochu zaneřáděné. Nechtěla jsem tu nadělat svinčík.“

„Tak já ti je vyčistím,“ nabídla Angela.

Monica ji popadla za paži. „Nech to být. Zítra ráno budu nejspíš muset na skládku znova.“

Matka rozčileně vytřeštila oči, vycítila příležitost pobavit se o vraždě. „Na netu o té hrůze taky psali. Bylo to ve všech zprávách. Po mši to řešil úplně každý.“

Monica přikývla, znovu si vybavila nepříjemné události předchozích dvou dnů. „Je to… zamotané,“ řekla. „Víš, že o tom nemůžu mluvit.“

Angela zasmušile přikývla a vyhrnula si rukávy šedého svetru, který měla na sobě. Pěkná široká tvář jí náhle zvážněla.

„Koupila jsem víno,“ natáhla se pod linku pro lahev. „Sice je mi jasné, že při tvojí práci skončí u flašky kdekdo, ale podle mě teď potřebuješ něco na uvolnění. Zvlášť když řešíš takovýhle případ. Nebo máme i whisky — nedáš si kapku?“

„Radši víno… děkuju,“ pípla Monica. Sem tam měla matný dojem, že je matka lehce zklamaná, protože na rozdíl od jejích oblíbených detektivek a krimi seriálů nevykazuje dcera-vyšetřovatelka ani mírné známky závislosti na alkoholu. „Polívka výborná,“ prohlásila Monica, částečně aby zaplašila nepříjemné myšlenky. Matka zatím otevřela červené víno a nalila jí plnou sklenici.

S uspokojením přikývla a zase lahev zašroubovala. „Jsou v tom tuzemské nové brambory,“ poznamenala. „A to u polívky udělá sakra velký chuťový rozdíl, když použiješ dobré brambory.“ Sáhla po utěrce a bezdůvodně utřela čistou linku. Pak znovu zvedla zrak, v očích jiskřičky. „A co ten tvůj nový kolega? Crawford. Tvůj parťák?“ Vyslovila to, skoro jako by se v tom slově skrývala jakási čarovná síla. „Jaký je? Nenese špatně, že mu šéfuje ženská? Musela sis ho srovnat do latě? Ukázat mu, že si na tebe jen tak nepřijde?“

Monica zavrtěla hlavou — její matka byla někdy neuvěřitelná. „Je v pohodě. Působí na mě hodně svědomitě. Než přišel k nám, určitě měl tucet různých šéfek. Mít nadřízenou pro něj nebude nic nového pod sluncem.“

Angela se zatvářila zklamaně. Naklonila hlavu, aby si Moniku prohlédla. „Jak vypadá? Je to takový ten typ s drsnou slupkou? Určitě si rád přihne, že jo?“

Matka výjimečně pochopila, pod jakým tlakem se její dcera ocitla. Jakmile Monica odpálkovala všechny zvídavé dotazy ohledně Crawforda, podařilo se jí udržet zbytek otázek na uzdě a Angela se nakonec zvedla, že si půjde lehnout s tabletem.

Určitě si chce o případu ještě počíst online. Nejspíš ty příspěvky i komentuje, prolétlo Monice hlavou a znovu se zastyděla, že je schopná mámu šmahem odsoudit, třebaže je na ni tak hodná.

Vydala se k oknu a vyhlédla mezerou mezi závěsy na potemnělou ulici a kaluže oranžového pouličního osvětlení, které se rozlévaly po černém asfaltu. Chodník byl pokrytý zvlhlým podzimním listím. Chvíli si vychutnávala pocit bezpečí a tepla domova.

Po chvíli závěsy zatáhla a posadila se na pohovku. Mrkla na čas, který červeně poblikával na displeji trouby: 22:38. Byl to takový zvrhlý zákon přírody. Člověku se chce celý den hrozně spát, ale jakmile si konečně může jít lehnout, je najednou čilý jako rybička. Potřásla hlavou a vyšplíchla si do sklenice víc červeného vína. Doufala, že tím aspoň trochu otupí smysly, aby se uvolnila a znovu se začala cítit ospale.

Natáhla se pro jednu desku z tátovy sbírky country hudby. Možná to bude znít krutě, ale z toho, co si pamatovala, se jí na něm líbilo snad jen tohle. Představila si ho v bachařském mundúru, jak má pusu plnou ostrých slov a tvrdou ruku. Byl ještě vyšší než ona, chladnokrevný, odtažitý a paličatý k tomu.

Monica položila desku na talíř gramofonu, zapojila velká sluchátka a dívala se, jak se vinyl v potemnělé místnosti pomalu roztáčí. To praskání předtím, než naskočí hudba — skoro jako by někdo zažehl jiskru života. Anebo uhasil. Zavřela oči a zaposlouchala se do písní Johna Prinea o „rychlosti zvuku samoty“ a o tom, jak „některý lidi snad ani nejsou lidi“.

Jestli on nemá pravdu, chlapec? pomyslela si Monica, vstala a znovu se ohlédla po lahvi vína. Namísto toho si všimla malůvky na lednici, která tam byla připevněná magnetickými písmenky.

Odložila sluchátka. Vstala a popošla k obrázku, aby si ho mohla prohlédnout. Na tmavém pozadí, které asi mělo představovat noční nebe, se rozprostíraly zářivě oranžové pruhy. Zkrátka pokus čtyřleté výtvarnice namalovat oblohu.

„To jsou hvězdy. Ony někdy padají, víš.“

Monica se otočila za dceřiným hlasem. „Pššt. Babička se bude zlobit, jestli zjistí, že ještě nespinkáš.“

„Pššt. Babička se bude zlobit,“ zopakovala po ní Lucy. Nachýlila hlavičku blonďatých kudrlin na stranu, jako by právě pronesla nejlepší vtip na světě. Monica se neubránila úsměvu. Pocítila úlevu, protože holčička podle všeho už zapomněla na bolest a zklamání z nevydařené návštěvy kina. Na „scény“, jak se pohrdavě vyjádřila její matka.

Sklonila se a vzala dceru do náruče.

„Je moc hodin. Už bys měla dávno spát,“ řekla Monica. Odnesla Lucy na pohovku. Snažila se nedat najevo, jak moc ji potěšilo, že se dcerka vzbudila.

„Bylo mi horko.“

Monica ji objala ještě pevněji a rychle se natáhla pro složku vraždy, která ležela otevřená na konferenčním stolku. Honem ji zavřít. Schovat fotografie těla, než je Lucy uvidí. To už by pak neusnula vůbec. Dělalo se jí špatně z představy, jak si dcera ty fotografie prohlíží nebo se jen vyskytuje v jejich blízkosti.

Zastrčila složku pod stůl a posadila se na pohovku. „Tos nakreslila v nedělní škole?“ zeptala se.

„Byla jsem s velkýma klukama a holkama. Jeden pán nám pustil video o padajících hvězdičkách. Už brzo budou padat a někdy v nich žijou víly,“ řekla Lucy.

Monica se našponovala. Měla co dělat, aby nezvýšila hlas. „Co to bylo za pána?“

„Byl hodný, dal nám nálepky.“

„To je od něj hezké.“ Monica se nadechla a uvědomila si, že když je Lucy v nedělní škole, sedí její matka ve vedlejší místnosti. A že už se přece jednou ptala na to, jestli si v nedělní škole prověřují zaměstnance, a že každý, kdo pracuje s dětmi, musí projít přísnou kontrolou. Občas se neudržela a její ostražitost se snadno proměnila v paranoiu. Prohrábla dceřiny vlásky. „Zavři očička a za chvilku se ti bude chtít spát.“

„Nebude. Mně se nechce spát nikdy.“

Monica sklopila k dceři zrak. Zadívala se na obrys jejích rtů a tvar obličeje. Na drobné otlačeniny od brýlí na nose. Někdy ji síla lásky k Lucy až děsila. Ta hrůza, kdyby se Monice něco stalo. Že by její dítě v tom nelítostném světě zůstalo úplně samotné.

Vybavila si tvář Stevena Wrighta. Zděšení v jeho očích tam v márnici. Co mohlo být horšího než přijít o dítě takovýmto způsobem? Přitáhla si Lucy k sobě a políbila ji na čelo. Holčička se zavrtěla a zavřela oči. Už pomalu usínala.

Monica odnesla malou zpátky do postele a opatrně ji uložila. Dcera sice spala, ale ona se cítila ještě čilejší než předtím. Vrátila se ke gauči a zpod stolku vytáhla složku.

Na vedlejším stolku jí zavrněl telefon.

„Inspektorka Kennedyová?“ Mužský hlas zněl nervózně.

„U telefonu,“ řekla Monica.

„Tady Innes MacBean — volala jste k nám na služebnu. Už jsem to tady chtěl zabalit a jít domů. Promiňte, že volám tak pozdě, ale chtěla jste, abychom dali vědět co nejdřív. Nevím, nakolik je to důležité…“ Až teď v jeho hlase rozpoznala bázlivost.

Monica se ani nepokoušela skrýt podrážděnost v hlase. „V pořádku. Když mám zapnutý telefon, tak to znamená, že pracuju. O co jde?“

„Ptala jste se na sociálního pracovníka. Michaela Bacha. Podařilo se mi prověřit jeho alibi. Na úřadě mi potvrdili, že měl tři schůzky. Dvě v pátek odpoledne. Jednu v sobotu ráno v Durnessu. Přespával tam v hotelu. V pátek seděl na baru až do zavíračky, která byla po půlnoci, klíče vrátil v sobotu brzo ráno. Mohl bych si vyžádat kontakt na jeho klienty, ale na úřadě mi řekli, že je na to potřeba písemná žádost.“

„To mi stačí. Díky.“ Monica zavěsila. Durness byl daleko na severním pobřeží. Z Gairlochu, v jehož blízkosti objevili tělo, to byly minimálně tři hodiny jízdy. Zřejmě se tedy potvrdilo, co jí napovídal šestý smysl. Michael Bach neměl s vraždou Roberta Wrighta nic společného. Jeho starost o zmizelého klienta byla upřímná. O Nichola Morgana. To jméno opět zarezonovalo. Něco jí připomínalo. Zavrtěla hlavou. Když má člověk za sebou takhle dlouhý den, všechno mu najednou připadá zvláštní. Tak nějak stísněné a pokřivené. Znovu si vybavila rozhovor se sociálním pracovníkem. Jakže to říkal? „Dejte mi ten počítač — já ho projdu sám.“

Jako by něco takového směla.

Opět si lokla vína a naklonila se ke gramofonu. Nadzvedla jehlu a znova pustila desku. Zapraskání vinylu s sebou přineslo vzpomínku. Vrátila se po letech. Jako by ji někdo praštil pěstí do břicha. Temné tajemství z minulosti, které by mohlo jednoduše rozmetat všechny kousíčky dobra, které za život nashromáždila. Připadalo jí až neuvěřitelné, jak se tomu podvědomě celý den vyhýbala, a teď najednou vše viděla v jasných barvách. Hlas jasný tak, jako by jí ta slova někdo šeptal do ucha: „Chris měla dítě. Kluka. Říkala mu Nichol. Takže Nichol Morgan.“

KAPITOLA / 16

Paul McKay si naposledy lokl z plechovky. Americký budweiser. To bylo lepší pití než to hnusné skotské pivo Tennet’s, které chlemtala místní spodina. Vyhodil prázdnou plechovku do koše. Kdyby tady byla jeho máma, zhruba touhle dobou by začala hudrovat: Je ti teprve sedmnáct, Paule — jedno je až až.

„Jenže máma tu není,“ řekl Paul nahlas a vychutnával si pubertální rozechvění, že je doma sám, pak si otevřel další pivo. Vychlazené z lednice, úplně jako z reklamy.

Přeměřil si svůj odraz v potemnělém okně. Krátké hnědé vlasy vypadaly v pohodě, ovšem jeho paže měly k ideálu stále ještě daleko — byly příšerně hubené. Ale aspoň už mu pomalu rostly svaly díky brigádě, kterou si našel. Pomáhal Donu Cameronovi v loveckém zámečku u Američanů. Stavěl ohrady, sekal trávu. Nebylo to bůhvíco, ale pořád lepší než škola a aspoň mu to něco hodilo.

Venku se za jeho odrazem rozprostírala tma, která se zdála obzvlášť temná. Z nějakého důvodu se měl na pozoru před tou nezměrnou černou tmou venku za jejich domkem na samotě, který stál hodně daleko od cesty. Mohlo tam číhat cokoli, zvíře či člověk, a sledovat ho ze tmy.

Paul tu myšlenku zahnal máchnutím ruky. Už byl úplně jako máma, která vyšilovala kvůli tomu mrtvému klukovi. Jako by najednou všude číhaly zrůdy a „vetřelci“. Odložil pivo na kuchyňský stůl a zakroutil hlavou nad tím, jak naivní a debilní někteří lidi jsou. Ten kluk — jakže se jmenoval? Robert, Robert Wright? Nejspíš vyvedl nějakou kravinu. Který blbec by se v noci jen tak vypravil na osamělý vandr? Prošel místností do obýváku, kde se usadil na gauči a chystal se zapálit cigaretu, ale polekal ho jakýsi tlumený zvuk. Ozval se ze zadní části domu, z jeho pokoje, skoro to přes hudbu z přehrávače nebylo slyšet.

Paul se napřáhl, ztišil hudbu a s nakloněnou hlavou se zaposlouchal. Jako by někdo sotva popadal dech a supěl? Drahnou chvíli ani nedutal, na rukou mu naskočila husí kůže.

Ale zvuk se vytratil a on nakonec zavrtěl hlavou, znovu zapnul písničku — „Pass This On“ od The Knife — a své chvilkové vystrašenosti se musel smát. Zvedl otlučenou knihu s názvem Hluboké vesmírné mlhoviny a zalistoval známými obrázky ze vzdálených koutů vesmíru. Byly neuvěřitelně nádherné, skládaly se z milionu galaxií. Ale nemohl ze sebe setřást neklid, nakonec se přece jen otočil a podíval se do kuchyně — napůl čekal, že tam na něco narazí. Jak ho to šmíruje.

Samozřejmě kde nic tu nic. Jen plechovka piva, opuštěná na kuchyňském stole. Vypnul hudbu a vydal se pro další lok. Pivo mělo jakousi matnou pachuť. Bylo v něm něco lehce nepatřičného. Paul naklonil plechovku, aby zkontroloval datum spotřeby. Ještě rok k dobru. Pokrčil rameny a dorazil zbytek moku na jeden zátah.

Právě v ten okamžik ucítil vonnou tyčinku, linula se do kuchyně z chodby. Paul zvedl oči a všiml si, že dveře do jeho pokoje jsou pootevřené. Byl si jistý, že za sebou přibouchl a slyšel cvaknutí. Udělal krok vpřed a uviděl mlhavý, klikatící se pramínek temného kouře, který stoupal ze škvíry. Pomalý a líný. Instinktivně sáhl po klice. Něco ho od toho však odrazovalo. Ozývalo se to hluboko uvnitř, primitivní hlásek, který mu napovídal, aby se otočil. A utekl.

Paul ten nápad zapudil. Co když tam hoří, musí to zkontrolovat. Otevřel dveře a vešel do pokoje osvětleného jen svítidlem z chodby za jeho zády. Sáhl po vypínači. Nic. Asi rupla žárovka, usoudil. To by možná vysvětlovalo ten kouř?

Zamrkal a vůně ho znovu dostihla. Jedna z vonných tyčinek, které měla ráda máma, hořela v podstavci na stolku u jeho postele. Z červené horké tečky na konci tyčinky se ke stropu klikatil kouř. Mladík se ustrašeně rozhlédl po známé místnosti, sjel očima k oknu, které bylo zavřené nadoraz. Tak tak rozlišil obrys držadla, bylo v poloze zavřeno. Takže co? Zapálil jsi vonnou tyčinku a nějakou záhadou na ni zapomněl? Anebo si z tebe někdo dělá hodně ujetou srandu? Odložil pivo na stůl a sáhl po vypínači lampičky u postele.

S jeho rukou se stalo něco zvláštního. Jako by byla příliš krátká, minula cíl o pěkných pár centimetrů. Zadíval se na prsty. Najednou mu připadaly jiné, jaksi cizí. Každá čárka, každý záhyb na jeho ruce náhle vystupoval, a to i v tom chabém světle. Jeho vyčnívající klouby i bílá jizva od toho, jak si jednou přivřel prst do dveří od auta. Jako by ty ruce viděl poprvé v životě.

Paul se cítil slabý v kolenou. Pokusil se posadit na postel, ale místo toho padl naznak. Chtěl předpažit, aby pádu předešel, ale ruce ho neposlechly. Vlastně se nepohnuly ani o píď a jeho mysl zaplavila panika. Spadl pozadu hlavou na polštář, nohy mu zůstaly divně viset přes pelest.

Celé jeho tělo se jaksi zaseklo a Paul si s nelíčenou hrůzou uvědomil, že se nemůže ani hnout.

Snažil se ovládnout svůj dech. Najít nějaký smysl v tom, co se mu děje. Budeš v pohodě, budeš v pohodě, opakoval si v duchu. Je to jen záchvat, nějaký druh epilepsie. Přejde to, všechno nakonec přejde.

Na okamžik mu ta myšlenka dávala smysl.

Pak si vzpomněl na podivnou pachuť piva v puse a vonnou tyčinku. Někdo cizí mu ji dal k posteli. Určitě. Jak si to jinak vysvětlit?

Jakmile oči přivykly tmě, poprvé spočinuly na záhadném stínu v rohu místnosti. Jako černé políčko, které se čímsi lišilo od okolní tmy. Paul na ten obrys dlouze zíral a zoufale se snažil pochopit, o co jde.

Pak se to ozvalo. Zase to dýchání, něčí překotné funění.

Zaječel. Cítil, že mu močový měchýř vypověděl službu, jak napínal každičkou šlachu, každou částečku svého já, aby přiměl tělo k pohybu. Vyskočit a utéct. Ale z úst mu místo křiku vyšel šepot a paže i nohy se sotva pohnuly.

Černý obrys se rozvlnil. Začal se přibližovat. Pak se k němu sklonil, takže mu Paul v tlumeném světle zpoza dveří jasně viděl do tváře. S hrůzou si uvědomil, že má před sebou bledou mužskou tvář. A víc než povědomou. Toho muže znal, ale byl teď nějak jiný, celý se proměnil.

Paul se pokusil škemrat. Oslovit ho jménem. Místo slov mu po bradě stekly sliny a muž se k němu sklonil ještě víc. Promluvil a jeho hlas připomínal noční můru.

„Neboj se. Vím, žes chtěl, abych přišel. Tak už jsem tady a máme na sebe spoustu času. Tolik, kolik si jen budeme přát.“

PONDĚLÍ

KAPITOLA / 17

Následujícího dne se Michael vzbudil brzo. Dům se zdál vlhký a studený, na vřesovišti už se začal podepisovat podzim. Ale jeho postel byla vyhřátá jako nikdy. Působila neskutečně uklidňujícím a útulným dojmem, i díky kočkám, které ležely namačkané v nohách jako halda oživlých termoforů. Michael sáhl po cigaretě, zapálil si a vyklouzl z postele postavit vodu na kávu.

Navzdory chladu se cítil dobře naložený jak už dlouho ne. V konvičce si uvařil kávu a postavil se do otevřených domovních dveří. Jen v boxerkách se kochal výhledem na širou krajinu, nekonečné moře a řádky hor, které se ztrácely v dálce. Na jejich vrcholcích ležel první podzimní sněhový poprašek, v bledém mrazivém světle vrhaly sytě zlaté odlesky. Michael z paměti lovil japonský výraz pro „krásu prchavé nedokonalosti“. Nějak se mu to nedařilo, a tak jen rozhodil rukama a pomyslel si: Právě proto tady bydlím.

Pocit spokojenosti mu vydržel i za volantem během dlouhé cesty přes hory do práce. Jeho veselí bylo vlastně až zběsilé. Vzpomínky na víkend — na tělo a návštěvu z kriminálky — přehlušila pozitivní energie. Vydržela mu ovšem jen do chvíle, než zaparkoval před kanceláří na kopci nad Invernessem. Zapálil si cigaretu, a dokud nevystoupil, ani si nevšiml, že vedle něj zaparkovalo černé auto. Vyhoupl se z něj řidič s černými vlasy okolo bledého obličeje.

Ta vyšetřovatelka. Inspektorka Kennedyová. Přistoupila o krok blíž. Tvářila se zasmušile a Michaela zachvátila panika, protože mu prolétlo hlavou: A teď tě zatkne.

„Nabízel jste nám pomoc. S hledáním mladého Morgana.“ Její hlas zněl úsečně a přitom rozpačitě. Ani stopy po panovačnosti jako včera u něj v obýváku, když ho vyslýchala. „Neříkal jste to jen tak? Sám jste viděl, jaké to může vzít konce.“

Michael na ni zíral, šokem dočista oněměl. Naznačovala, že i Nichola by někdo mohl umučit jako toho chlapce na pitevním stole. Sevřel ruku v pěst, jak to na něj najednou dolehlo: chlapcova bledá kůže, bledá stejně jako vyšetřovatelka. Michael si vzpomněl na noční můru, která mu nedala spát, na to, jak ho ten klučina včera v noci navštívil. Jen tak tam stál za dveřmi do ložnice. Byl mrtvý, ale stál a dokázal chodit po svých, přinesl s sebou pach pitevny. A ještě někdo s ním byl. Michael ho kdysi znával. Někdo mladší.

Ty seš tady vyšetřovatelka. Proč chceš pomoc ode mě? Co s tím podle tebe zmůžu? Ale nahlas to ze sebe nedostal, a v jednu chvíli si uvědomil, že se jí dívá do očí a přikyvuje.

Natáhla se pro něco do auta a podávala mu to. Michael s sebou trhl, protože poznal Nicholovu tašku na notebook. Udělala zvláštní posunek směrem ke své hrudi. Obětní dýka do srdce. „Jestli někdo zjistí, že jsem vám to dala…“

Snaží se to na tebe narafičit, chtějí tě falešně obvinit. Michael zaváhal a mírně naklonil hlavu, aby dohlédl za ni, do prázdného auta. „Proč?“

Vyšetřovatelka přelétla pohledem po parkovišti, naštvaně máchla rukou. „Je zaheslovaný. Nemůžu se do něj dostat. Vy jste kluka znal…“

„Na to snad máte svoje lidi. Specialisty, kteří si s tím poradí.“

Znovu se rozhlédla a Michaelovi na chvíli připadalo, že snad nasedne zpátky do auta. „Vyšetřujeme vraždu. Máme jiné priority. Zabere dost možná i několik týdnů, než se k tomu dostaneme.“

Michael ji probodl pohledem, protože to opravdu nedávalo žádný smysl. „A co tak najednou? Když jsme spolu mluvili včera, byl vám kluk celkem ukradený.“

Přejela si rukou po kabátě. Michael si až teď všiml, jak je obnošený a místy prošoupaný. Její dlouhé bílé prsty na tmavé látce, jako by z ní stírala protivný flek. Jako by se jí hnusilo pomyšlení, že ho ve skutečnosti žádá o pomoc. „Tak chcete ho najít, nebo ne?“ řekla nakonec a v hlase jí tentokrát jasně zazníval hněv.

Michael se na ni zadíval. Naser si. Po tom, jakým tónem jsi se mnou mluvila včera. A najednou se budeš tvářit, že bych nad tím měl mávnout rukou a riskovat svou vlastní bezpečnost. Ale i tak natáhl ruku a tašku si přece jen vzal. Asi už ho měla přečteného a věděla, že to udělá.

Inspektorka Kennedyová mu do dlaně vtiskla vizitku. Byla na ní napsaná adresa.

„Večer ho potřebuju zpátky.“ Tentokrát to znělo jako rozkaz.

Michael otevřel ústa, chtěl se na něco doptat, ale ona už byla dávno v autě. Otupěle sledoval, jak se červená koncová světla vytrácejí a mizí v pošmourném ránu. Kdyby v ruce nedržel tašku, vůbec by nevěřil, že k té zvláštní interakci skutečně došlo.

Když vešel do openspacové kanceláře, stáhl se mu žaludek, protože zjistil, že už tam špicluje jeho kolega James Clarke. Lelkoval u Michaelova stolu s hrnkem kávy v ruce. Nejspíš se chystal po víkendu rozdávat moudra, uvažoval Michael. Že by měli pokutovat sobecké řidiče, kteří zneužívají rodinná parkovací místa u Tesca. Nebo se pochlubí nějakou tou historkou o dvou synátorech, aby upozornil na to, jak ukázkový je rodič.

Místo toho mu pokynul na pozdrav a pohlédl na tašku, kterou si Michael přinesl. „Konečně sis obstaral nový počítač?“

Michael se podíval, kam jako kolega civí, a v duchu si vynadal, že nenechal notebook v autě. „Jen na něm chci kamarádovi něco zkontrolovat.“

James povytáhl obočí, až se dotýkalo jeho hustých hnědých kudrn. Michael mu odečítal z tváře: Ale vždyť ty nemáš žádné kamarády. Sledoval, jak se to James snaží zamaskovat.

„Že by v tom zas byla nějaká ženská?“

Michael ze sebe vydoloval nenucený úsměv.

„Ty seš fakt kanec, kámo. Pokaždé se vytasíš s nějakou novinkou a já jen čumím. No vážně.“ James pozoroval, jak ze sebe Michael setřásá sako a odhazuje ho na židli. „Slyšel jsem o tom klukovi — to pro tebe musel být celkem šok. To, co psali na internetu, jak ho mučili… fakt je to pravda?“ V šedých prostorách sociální správy nasadil tlumený, spiklenecký tón. Paranoia se u nich v kanceláři nejednou vznášela vzduchem jako hutná mračna.

„Nevím. Viděl jsem jen obličej,“ řekl Michael.

„Jasně. Experti ve zprávách zmiňovali, že to možná udělala nějaká bestie, klidně i velká kočka. Prý byl zohavený.“ James se zatvářil polekaně, sotva si to uvědomil. „Sakra, tvůj brácha. Promiň. Zapomněl jsem.“

„To máš jedno.“

James si odkašlal a utřel si rukou brunátný obličej. Vymáčkl ze sebe úsměv a ještě víc ztišil hlas. „Už tu byla Anita. Čím jsi ji vytočil tentokrát?“

„Vytočil? Já? To teda netuším. Je tady ještě?“ zeptal se Michael. Váhal, jestli si šéfku něčím popudil, anebo se ho James snaží rozhodit, aby odvedl pozornost od svého vlastního přešlapu.

„Odjela na schůzi do Glasgow.“ James přistoupil o krok blíž. „No, to já jen tak, abys věděl. Trochu se na tebe vyptávala.“

„Jak jako vyptávala?“ Michael skočil Jamesovi na lep, nemohl si zkrátka pomoct.

James popošel o další krůček, aby mu mohl zašeptat rovnou do ucha. Z jeho dychtivosti sálalo, jak moc ho potěšilo, že rozdráždil kolegovu zvědavost. „Na Nichola Morgana přece. Proč se o něj tak zajímáš. Proč ses tak vyptával, když minulý týden zmizel.“

Michael vycouval, aby mu James nefuněl do ucha nepříjemně vlhký dech prosycený kávovým odérem. Obrátil se k němu čelem. „A ty si fakt myslíš, že by Nichol jen tak zmizel a nikomu nic neřekl?“

James nachýlil hlavu. Znovu pohlédl na tašku s počítačem a pak se opět zadíval na Michaela. „Já bych řek…“ Mluvil pomalu. Vážil slova na efekt. „Já bych řek, že Nichol byl větší výlupek, než si myslíš. Tys měl na něj dobrý vliv. Ale jak dobře ho znáš? Nějaké maléry už natropil. Takže co když zase vyvedl nějakou kravinu?“

„Takovýhle cynik seš od přírody?“ Michael si uvědomil, že mu v hlase zaznívá zášť, ale James si jí nevšímal.

„Ne každý si troufá vyrazit na barikády, Michaeli. Protože to tam málokdy skončí dobře. Myslím, že víš, o čem mluvím, vždyť sis to sám zažil.“ James se na něj díval a z koutků očí mu čouhalo cosi jako uspokojení.

Michael sklopil oči na stůl. Bylo mu jasné, co má jeho kolega na mysli: disciplinární řízení, kterým si prošel před rokem. Pár, který na něj podal oficiální stížnost.

„Nechali pětiletou dceru pobíhat v noci po parku. Samotnou, sami o sobě prakticky nevěděli, protože nasávali. Co kdyby jim utekla nebo ji někdo unesl? Mohlo se stát ledacos.“

„A proto jsi k nim bez ohlášení vtrhl. Vystartoval po tatíkovi. Vyhrožoval, že mu dáš nakládačku…“

„Akorát jsem ho popadl za límec. Rozhodně jsem mu nevyhrožoval. Kdyby to byla rodina z Bažin, která má hluboko do kapsy…“

„Jenže nebyla, co?“ James pečlivě artikuloval a očividně se v tom vyžíval. „Byli za vodou. Rodina, která ví, kdy vytáhnout kartu ‚za všechno může sociálka‘. Nakonec jsi vyfasoval poslední písemné varování, že?“

Michael na kolegu zíral, ale neodpověděl mu.

James pokrčil rameny a zkřížil ruce na břiše. Zas ulpěl pohledem na tašce s notebookem. Tentokrát měl v očích stopu podezření. „Jen se snažím říct, že v naší branži je někdy lepší odstup. Ať už se chystáš namočit do čehokoli, radím ti: nedělej to.“

KAPITOLA / 18

Crawford koukl na Moniku a vjel na most vedoucí do Rapinche zvaného Bažiny. Do čtvrti, kterou měly místní děti zapovězenou. Vyšetřovatelka očima hypnotizovala asfalt. Kovový most se zvláštně nízkými chodníky, na kterých měl člověk při chůzi pocit, že jde přímo po silnici. Paralelní železniční nadjezd — kluci ze třídy se kdysi chvástali, že z něj za přílivu skáčou. Přístav s obrovskými loděmi, které sem připlouvaly ze všech koutů světa. A v dálce na horizontu Ben Wyvis, holá hora s popraškem podzimního sněhu. To vše pod šedou ranní oblohou.

„Vy z Rapinche pocházíte, ne?“ nadhodil Crawford.

Monica otočila hlavu, aby si prohlédla čínskou prádelnu, novinový stánek ve stínu paneláků a obchod se smíšeným zbožím na rohu ulice.

„Moje máma tu pořád bydlí,“ dostala ze sebe nakonec.

Crawford by se určitě rád blýskl nějakým parádním vtípkem: o místních feťácích, nezletilých matkách — něco v tom duchu. Anebo měl na jazyku choulostivou otázku. Z ranku, co se o ní proslýchá: Nemělas tady náhodou kamarády? A skončili za mřížema? Pořád ta stará písnička. Chyby, které ji nepřestávají pronásledovat.

Místo toho řekl: „Fakt tady lidi mluví starou gaelštinou? Teda někteří?“ Monica neodpověděla. Sáhla po spisu, který svíral Crawford v rukou, když dorazila do invernesské hlavní vyšetřovací místnosti. Byla pořád ještě rozhozená z rozhovoru s Michaelem Bachem — z toho, co provedla —, a tak úplně nevstřebala, co jí kolega o novém podezřelém sdělil.

„Cože o tom týpkovi víme?“ Zkontrolovala jméno na spisu: „O Owenu MacLennanovi.“

Crawford pokrčil rameny, nejspíš už se smířil s tím, že ji na pokec úplně neužije.

„Odpovídá popisu. Sadistický sexuální maniak. Je mu pětatřicet. Začal s tím brzo, když pracoval ve vepříně u svého dědy na ostrově Black Isle. Dlouhou chvíli si krátil s čuníky. Mučil je. Nejradši prý měl kladivo, kdyby vás to zajímalo. Ve čtrnácti skončil před soudem pro mládež za únos a sexuální obtěžování. Opil jednoho kluka a dva dny ho držel svázaného. Hoch vypověděl, že prý se ho MacLennan chystal zabít.“

Crawford to střihl na prostranství před moderními bytovými domy. Nedaleko rohu Indické a Jamajské ulice. Další názvy z minulosti. Názvy, jimž se Monica snažila vyhýbat celé čtyři roky, co se vrátila na sever do Invernessu, aby to měla blíž k mámě, když se narodila Lucy. Už tehdy měla pocit, že dělá chybu, a teď si byla ještě jistější.

„Klíčové je nicméně tohle,“ řekl Crawford. „Odseděl si pět let za zabití. V Aberdeenu nalákal k sobě do bytu chlapa a uškrtil ho tam. Úkladnou vraždu a doživotí nevyfásl jen proto, že se nepodařilo zpochybnit jeho verzi. Uhrál to na sebeobranu.“ Crawford vytáhl ze spisu fotografie. Na první byla postel, celá zamazaná od tmavé krve. Na druhé tělo s viditelnými bodnými ranami na hrudi a břiše.

„To je MacLennan. Stopy sebeobrany měl taky na dlaních a rukou. Obžaloba ho podezřívala, že si je způsobil sám.“

„Ale byly o tom důvodné pochybnosti,“ dodala Monica. Tuhle písničku neslyšela poprvé. Který vyšetřovatel ji neznal nazpaměť?

„Přesvědčila byste porotu, že se nějaký magor tímhle způsobem pořezal? Ztratil půldruhého litru krve. ‚Vyprovokovaný útok, silné rozrušení pachatele.‘ Čtyři až devět let. Uvedl, že se dohodli na sado maso praktikách, ale oběť to přepískla a napadla ho. Prý se jen bránil.“

Monica si fotku přidržela před očima. Cákance na bílé zdi a zakrvácená postel.

„Ale nejlepší je na tom tohle,“ řekl Crawford. Obrátil se čelem k Monice, zelené oči mu vzrušeně planuly, třebaže se topily v temných kruzích. „Ověřil jsem, jestli jsou na něj registrovaná nějaká vozidla. A co myslíte, že mi vyjelo?“

„Bílá dodávka?“ I o Moniku se teď začalo pokoušet vzrušení, protože si vzpomněla na svědectví, o kterém se zmínil Fisher. Možná dopadnou vraha rychle a aspoň budou mít jistotu, že Nicholu Morganovi už neublíží.

„Bílá dodávka maestro. MacLennan je na svobodě teprve tři měsíce. Dodávku si koupil před dvěma měsíci,“ řekl Crawford a vystoupil z auta.

Monica se vydala za ním a rozhlédla se po ulici sem a tam, po zvláštním zážitku včerejší noci byla ostražitá. Jak hudba vyvolala vzpomínku: na Nichola Morgana. Synovce Charlieho Bartlea. Jak jen mohla zapomenout?

Snažila se tu myšlenku dostat z hlavy a zamířila za Crawfordem ke dveřím na druhé straně prostranství.

„Výslech povedu já,“ prohlásila. Zbytek nechala na ztichlém činžákovém schodišti. Crawford přikývl, i když se zatvářil poněkud zklamaně. Jen se neboj, Crawforde, pomyslela si Monica, ještě budeš mít spoustu příležitostí změřit síly se zrůdami. Víc, než by sis přál.

Stoupala za ním po schodech a zachytila pachy smaženého jídla. Zvuky ranních pořadů, které se prodíraly skrz dveře. A za nimi zatuchlinu, ten vyprahlý smrad plesniviny, který byl cítit skoro v každém činžáku.

OWEN MACLENNAN. Cedulka přilepená na štítku modrých dveří. Monica se nadechla a pohlédla Crawfordovi do očí: Nezapomeň, že mluvit budu já. Zabušila na dveře.

Monica se zeptala znovu. „Co jste dělal v pátek?“

Owen MacLennan se usmál a pozvedl ruce. Byly velké a silné. Dost silné na to, aby rdousily a zabíjely. „Nic, kurva. Tohle je normální šikana.“

„Ptám se vás, protože jste na seznamu sexuálních delikventů. Na místě viděli dodávku podobnou té vaší. Takže bychom rádi věděli, kde jste byl.“

„Svý libůstky si řeším doma. Nebrousím kvůli nim po okolí,“ řekl MacLennan. Na rtech mu pohrával úsměv a on si mohutnou rukou prohrábl odbarvené vlasy. Monica si všimla, jak dlouhé má nehty. Na špičkách zažloutlé.

„Kluk byl prej úplně vykuchanej,“ pronesl. Celý přitom zjihl. „Prej se na něm vyřádila nějaká zrůda. Netvor. Jestli máte nějaký obrázky, klidně vám na ně mrknu a poradím, koho hledat.“

„Co kdybyste začal tím, že nám řeknete, kde jste byl v pátek?“ probodla ho Monica pohledem.

„Ty seš ale dotěrná.“ Hlas mu zaskřípal v krku, protože měl v plicích kouř. Našpulil masité rty a vyfoukl ho ven v nechutném vzdušném polibku. Znovu se usmál. Monice na rukou naskočila husí kůže. „Seš mi nějaká povědomá,“ pronesl MacLennan. Strefoval se do ní na délku své cigarety.

„Vy máte ale postřeh. Všiml jste si vysoké ženské, gratuluju,“ odsekla Monica a nespouštěla z něj oči. Takhle je odpálkovala snad tisíckrát. Ožraly na ulici, když ještě dělala pochůzkářku. Každou debilní poznámku nebo pokus o zastrašování.

„Néé… Nic takovýho,“ pohrozil jí cigaretou. „Z dob mýho mládí. A z dob tvýho mládí. Nerad bych se tě dotknul, ale nejspíš ještě předtím, než sis pořídila prcky. Než sis vytahala břicho.“ Povytáhl krk, pak se zas zaklonil a rozchechtal se chraplavým smíchem.

Na zdi za ním visela zvláštní reprodukce Krista. Jako by právě povstal z hrobu na jiné planetě. Zelená poušť a Země jako flíček na obzoru. Po obloze přelétala hvězda s dlouhým ocasem.

Monica se předklonila. Chystala se spustit, ale Crawford ji předběhl.

„Co vám to tady visí za obraz?“

Snažila se zachytit kolegův pohled. Ten se předkláněl s rukama na kolenou a křivil pohlednou tvář. Monica měřila hodně přes metr osmdesát, ale Owen MacLennan ji v tom pokojíčku převyšoval.

„Něco se ti na něm nepozdává, dlouháne?“ zpražil Crawforda a zadíval se na něj s širokým úsměvem na ledové tváři.

„Vám to přijde vtipné?“ řekl Crawford.

„Taky jsem si na kříži leccos užil, mladej. A teď přišlo zmrtvýchvstání.“

Crawford si pohrdavě odfrkl, ale nic na to neřekl.

„No co? Tys nikdy neudělal žádnej přešlap?“ Hromotluk vypadal skoro až vyvedený z míry.

„Viděl jsem váš spis. Vím, čeho jste schopný,“ odsekl vyšetřovatel.

MacLennan si promnul čelist a pocuchal odbarvené vlasy. Na masitém předloktí měl modře vytetovaný nápis SWEET MEAT, „masíčko“. „Tak to bych možná moh poprosit některýho z mejch kumpánů, aby nakoukli pro změnu do tvýho spisu, hošánku. Omrkli, co máš doma pěknýho. Nebo koho.“ MacLennanovy modré oči byly úplně ledové. „Můj spis jsi přece viděl, drobku. Myslíš, že mluvím jen tak do větru?“

Crawfordovi se na krku napnuly šlachy, zaškubaly mu rty.

„Chcete zas skončit za mřížema, Owene? O to vám jde?“ ozvala se Monica. „Vyhrožovat někomu pět minut potom, co vás pustili na svobodu?“

MacLennanův výraz se změnil. Vzteky se mu stáhlo obočí a on byl v tu ránu na nohou, zaplnil skoro celou místnost. Mrštil cigaretou o zeď za jejich zády, až červené jiskry sršely.

„Kdo, kurva, jste? Co se do mě serete?“ Rozdivočelýma očima těkal z jednoho na druhého, jako by se na ně chystal vrhnout. „Vlezete mi do bytu a melete ty svoje sračky!“

Monica ucítila, že jí vystřelil adrenalin, přesto však nehnula brvou. „Posaďte se, Owene.“ Věděla, jak si poradit s agresivními násilníky. Za ty roky s tím nadělala bohaté zkušenosti. Snad až příliš. „Koukejte si, do prdele, sednout!“

MacLennan se zase sesunul na židli a zazubil se jako herec, který na konci hry vypadne z role. Když sáhl po další cigaretě, nebylo v jeho tváři už ani stopy po hněvu. Obrátil se ke Crawfordovi. „Sorry, vole. Trochu jsem se nechal unýst. Řek jsem to jen tak, aby řeč nestála. Ale co to tady na mě zkoušíte? Zajímá vás, kde bydlím a co provádím. Jenomže ono to funguje i naopak. Taky bych se o vás rád něco dověděl, kde bydlíte a tak.“ Vyfoukl kouř a úšklebek se mu po tváři šířil jako hniloba.

„Domluvil jste?“ řekla Monica.

MacLennan se na ni upřeně zadíval. Na očích se mu široký úsměv vůbec neprojevoval. „Ale tebe já znám, koťátko. Že jo?“

„Co jste dělal v Gairlochu?“

„No jasně. Monica Kennedyová. Dyť říkám, že tě odněkud znám. Motala ses kolem Bartleovy party. Že, panenko? Kámošila ses s jeho kočičkou.“

Monice se obrátil žaludek naruby a půda pod nohama se zakymácela. Charlie Bartle. Jméno, které neslyšela deset let. A tady ho máme, jen den poté, co se jeho synovec dostal na seznam pohřešovaných. To je snad osud.

„To musela bejt celkem prča,“ pokračoval MacLennan. „Žes skončila u policie. A on v lochu. Jako byste byli propojený nebo co. Kdo by si to pomyslel? Přišili mu drogy, co? Už tenkrát se povídalo, že to nějak smrdí. Že ho najednou dostali, a přitom byl dycky tak opatrnej.“

Monica jeho pohled opětovala. V hlavě měla najednou vzduchoprázdno.

„Pro ostatní policajty to musí bejt fakt těžký. Věřit ti, když věděj, s kým ses tahala. A jak ses ke svejm pseudokámošům zachovala.“ Mluvil, jako když másla ukrajuje.

Crawford vedle ní sklopil hlavu a zabodl pohled do podlahy. Takže už se to doneslo i k němu. Někdo má očividně moc dobrou paměť, přestože se ze skotských hor na patnáct let odstěhovala.

„No co? Už ti došly otázky, zlatíčko?“

Monica polkla. Vyschlo jí v krku. Vstala, ani nevěděla jak, a roztřásly se jí ruce. Přiskočila k chlapovi a nejradši by ho ve zběsilém afektu praštila do tváře. Místo toho se k němu nahnula. Tak blízko, až ucítila jeho cigaretový dech.

„A ty si myslíš, že už jsem o svoje kontakty přišla?“ Téměř mu šeptala do ucha. „Lidi, které bych mohla požádat o malou službičku… Pro policejní vyšetřovatelku? Tím spíš, když by se zároveň dostali na kobylku tobě.“ Poodstoupila a provrtala ho pohledem. Ruka se jí stále třásla a z toho, co právě řekla, byla skoro ve stejném šoku jako on. Vrazila ruku do kapsy kabátu. „Rozumíme si, Owene?“

Zvedl k ní oči a začal mluvit. Pak se zarazil.

„Tak co? Už jste si vzpomněl, co mi chcete říct?“

MacLennan polkl. V krku mu přejížděl robustní ohryzek. Pozvedl ruce. „Tak jo no. Stačilo. V pátek jsem byl u sebe v bytě. Celej den a celou noc.“ Odvrátil se od Moniky a nuceně se zasmál. Pak si znovu připálil. „Spokojený?“

Než stačila odpovědět, vstal. Převyšoval ji o pěkných pár čísel a kil. Sklopil k ní zrak a zkřivil masité rty. Promluvil hlubokým, umolousaným hlasem. „Takhle, jo. Mám takový tušení. Něco mi říká, že ten chudák kluk nebyl poslední. Že to brzo schytá někdo další.“

„O čem to mluvíte?“ zeptala se Monica.

MacLennan pokrčil rameny a na tváři se mu opět rozhostil vítězoslavný úšklebek. „No takový to… Jak se tomu nadává? Intuice. I já mám svý kámoše, na to nezapomínej, andílku. Až spolu hodíme řeč příště,“ zavrtaly se do ní jeho ledově modré oči, „už to nebude v takhle přátelským duchu.“

KAPITOLA / 19

Taška s počítačem ležela po zbytek dopoledne na stole a Michael se brašny ani nedotkl. Snažil se nevšímat si jí a soustředit se na práci. Umínil si, že dá tentokrát na Jamese, zavolá té ženské od policie a hodí jí tašku na domluvenou adresu. Pátrat po klukovi je jedna věc, ale zaplétat se do vyšetřování vraždy, poté co ho už jednou vyslýchali — a naznačili mu, že patří mezi podezřelé —, by od něj byla nebetyčná pitomost.

Měl ráno poslechnout svůj vnitřní hlas a dát od toho okamžitě ruce pryč. Ohlédl se po Jamesovi a ucítil, že mu na zádech vyrazil pot. Taška na notebook ležela přímo na jeho stole, všichni ji měli na očích. Kdokoli v kanceláři si klidně mohl pomyslet: „Není to Morganova taška? Ona si ji neodvezla policie?“ Jaká byla šance, že mu lidi uvěří historku o vyšetřovatelce, která mu ji prostě jen tak vrazila do ruky?

Potlačil nutkání shrábnout tašku ze stolu a narvat ji do skříňky, kterou měl u kolenou. Znovu střelil pohledem po Jamesovi, ten zvedl hlavu a usmál se. „Seš v pohodě? Vypadáš jako,“ bys viděl ducha, zarazil se, „jako že fakt unaveně.“

Michael dělal, co mohl, aby nesjel pohledem k brašně. „Moc jsem se nevyspal.“

S tím se James nejspíš spokojil. Vstal. „Jo, tak to se nedivím. No nic.“ Sáhl po nepromokavém kabátě. „Měl bych vyrazit. Mám schůzku s klientem. Vrátím se později.“

Michael sledoval, jak si James obléká kabát a nebetyčně dlouho si rovná límec, až pak se konečně otočil a zamířil do chodby. Zhluboka se nadechl. Dej tomu pět minut, kdyby se náhodou vrátil, řekl si. Po dvou minutách vyťukal telefonní číslo vyšetřovatelky. Zazvonilo to a hovor byl přesměrován do hlasové schránky. „Tady inspektorka Monica Kennedyová —“

Michael zahartusil a zavěsil, najednou na něj padla paranoia, že když nahraje vzkaz, mohli by to proti němu použít. Nejlíp udělá, když hodí tašku s počítačem do auta a večer ji zaveze vyšetřovatelce domů. Omluví se jí. Mohl by klidně i zalhat a říct, že se mu do notebooku nepodařilo dostat — že si na hesle vylámal zuby. Jak by poznala, že kecá?

Přesně tak, ozval se hlásek kdesi v zadní části jeho hlavy. Zalži. Někam si zalez. Tvař se, že se tě to netýká. Tak se na to musí. Že jo? Úplně jako tenkrát, když jsi byl malý.

V ten okamžik si opět vybavil, co se mu zdálo, a hlavně jaký to byl pocit. Spleť dlouhých chodeb, která silně připomínala bludiště. Kdesi hluboko pod zemí, daleko od všeho. A tam dole někdo byl. To bylo Michaelovi jasné. Zbloudilá duše, která zoufale potřebovala pomoc. Zoufale potřebovala, aby ji někdo našel.

Skoro bez rozmyslu vytáhl notebook z tašky a položil si ho na stůl. Kde ho měli všichni na ráně. Zhluboka se nadechl a otřel si tvář, snažil se odolat provinilému nutkání, aby se rozhlédl po kanceláři. Byl to MacBook Pro. Drahá mašinka. To s sebou hned zkraje přineslo otázku: kde na něj Nichol vzal? Neblahá odpověď: co když od toho maniaka? Takhle na problémové kluky šli: zahrnovali je dárky, pozorností.

Přetáhl si přes prst svetr, pořád se totiž paranoidně obával, že to na něj narafičili, aby zanechal na přístroji otisky, a zapnul počítač. Naskočila obrazovka s heslem. Zkratkovitá paranoia ho rychle přešla a on hned zkusil zadat několik variant, které se nabízely: nicholmorgan, nicholmorgan2001. Obě špatně.

Michael si urputně lámal hlavu. Jaké heslo tak hoch asi používal? Věděl, že se Nichol zajímá o literaturu a filozofii. Když se viděli naposledy, táhl s sebou hromadu knih. Navrchu měl Mimo dobro a zlo od Nietzscheho. Michael vyzkoušel obojí. Nietzsche. Mimodobroazlo. Ani jedno nefungovalo.

Znovu se opřel o opěradlo židle a pocítil tak trochu úlevu, že má před sebou nesplnitelný úkol. Představa, že by mohl na heslo nějak vyzrát, byla sama o sobě směšná. Nichol se v počítačích vyznal. Rozhodně by si nenastavil heslo, které by se dalo do pěti minut uhádnout.

Michael notebook zaklapl, vsunul zpět do tašky a vstal. Spadl mu kámen ze srdce. Prošel kanceláří do prázdné kuchyňky. Večer se počítače zbaví a tím to hasne. Aspoň to zkusil. Nikdo nemůže říct ani slovo proti. Stiskl tlačítko na kávovaru a sledoval, jak do hrnku cáká vřelá tekutina.

V kapse mu zavrněl mobil. Přišla zpráva od klienta, s nímž měl to odpoledne schůzku. Začal vypisovat odpověď, když tu se mu před očima vynořilo: Budoucnost je ve hvězdách. Poslední zpráva, kterou mu Nichol poslal.

Michael prolítl kanceláří a vytáhl notebook z tašky. Vyťukal na klávesnici slova a pak s podivnou směsicí vzrušení a hrůzy spatřil, že počítač heslo přijal. Obrazovka se rozsvítila. Michael na chvilku zaváhal, ale potom klikl na e-mailový program. Uvědomil si, že se mu třesou ruce.

„No tak, Nichole. Kdepak jsi?“ zašeptal skoro neslyšně.

Jenomže byl brzo zklamaný. Nichol si e-mailové účty zjevně nezesynchronizoval s programem v počítači. Zkusil webové prohlížeče, zadoufal, že se chlapec třeba neodhlásil ze svých on-line účtů, ale všechny stránky, jež vyzkoušel, Gmail, Yahoo, MSN, ty všechny po něm chtěly e-mailovou adresu a heslo.

Zkontroloval historii procházení webu. Jízdní řády? Hotely? Ale byla vymazaná. Tak proč ta zpráva? Musel přece vědět, že tomu Michael přijde na kloub. Určitě v tom něco bylo.

Začal procházet složky. Narazil na věci do školy, seřazené podle předmětů: „matika“, „anglina“, „děják“. Michael se jimi proklikal a byl stále zoufalejší, protože v nich nic kloudného nenacházel. Složky podle všeho obsahovaly jen studijní materiály. Nakonec klikl na poslední složku, už přitom ani moc nedoufal: „bez názvu“.

Obsahovala jediný dokument: „Melissa“. Michael ho rozklikl. Byl to obrázek Nichola se zmrzlinou v ruce. Doširoka se na fotce usmíval a vedle něj stála dívka. Měla plavé vlasy a vypadala zhruba ve stejném věku jako chlapec.

Michael se rozhlédl po místnosti a pak se na obrázek znovu zadíval. Byla to celkem nedávná fotka. Nichol dívku objímal okolo ramen.

„Melisso?“ zíral Michael na obrazovku. Dočista zapomněl na všechny obavy a zdrženlivost. „Co víš?“

KAPITOLA / 20

Monica zaparkovala na parkovišti policejního ředitelství. Po asfaltu se k ní nesly zvuky z rušného kruhového objezdu. Na druhé straně silnice viděla nemocnici Raigmore, svítila na šedé ranní obloze. Ucítila na sobě Crawfordův pohled, a tak se ohlédla a upřela na něj zrak.

„Jasně jsem vám řekla, že MacLennana budu vyslýchat já,“ ucedila. Zas si jednou intenzivně přála, kéž by tak mohla pracovat v klidu sama. Bylo by to o tolik jednodušší.

„Do prdele, Moniko, vždyť jsem vám kryl záda. Přesně tak se to dělá,“ prohlásil Crawford. Vymrštil ruku a otřel si čelo.

Nevěřícně potřásla hlavou. „Nebuďte, kurva, sprostej! Málem jste se před MacLennanem rozbrečel. A tím jste mě jako kryl? Proč jsem s sebou radši nevzala Fishera? Ten aspoň umí držet hubu, když už nic.“

Crawford se zadíval na pedály. Zrzavá patka mu spadla do očí.

„Co jste to vůbec tomu MacLennanovi vykládala?“ řekl, když zase zvedl hlavu. Hněv v jeho hlase narůstal. Očividně by jí to nejradši nějak vrátil. „Kde jste byla dneska ráno? Prý jste dorazila za kuropění, zkoumala důkazy a pak zase vypadla.“

„To s váma nemá nic společného,“ řekla Monica. „Tomuhle vyšetřování velím já.“

Potřásl hlavou, zvedl ruku a upravil si vlasy — rozptylovací taktika, pokud se o něčem takovém dá vůbec mluvit. „Měli bychom přece spolupracovat,“ hlesl.

„Na krávoviny nemáme čas, Crawforde. Tak se, do hajzlu, vzpamatujte,“ vypálila Monica. „Viděl jste, v jakém stavu ten kluk byl. Musíme dopadnout toho, kdo to udělal. A ne tu sedět a vykecávat se, jak to navlíkneme.“

„Ale když já —“

Monica ho pořádně nepustila ke slovu. „MacLennan něco ví. Tím jsem si jistá. Slyšel jste, co říkal — vysmíval se nám. Musíme na něj někoho nasadit. Zavolám vrchnímu inspektorovi Hatelymu a vysvětlím mu, že potřebujeme posily. Vy se vrhněte na záznamy z kamer. Vykoumejte, jakou má MacLennanova dodávka poznávací značku, třeba se nám pak podaří potvrdit, že opravdu byla na místě.“

Crawford zvolna přikývl. „Fajn.“

„Ráno jsme taky dostali informaci, že oběť možná někdo zahlédl,“ pokračovala. „Ta osoba tvrdí, že viděla Roberta v pátek v noci předtím, než ho zavraždili. Zajedu to prověřit, pak si promluvím s jeho přáteli, uvidíme, jestli někdo z nich něco neví.“

„OK. Fajn,“ pronesl Crawford opětovně, tentokrát se jí ani nepodíval do očí.

Sledovala, jak vystupuje z auta. V držáku si zapomněl nedopitou plechovku energetického patoku. Přihnula si z ní a zahleděla se na svůj odraz ve zpětném zrcátku. Zašlá jména, která MacLennan vyřkl a která se snažila hodit za hlavu, se znovu drala na hladinu. Zase je zasunula, jak daleko to jen šlo, a umínila si, že tam hezky zůstanou.

O hodinu později zabočila na opuštěném kruhovém objezdu za Achnasheenem doleva. Byl to vlastně jediný mimoměstský kruhový objezd v celé širé oblasti severozápadní Skotské vysočiny. A nacházel se v místech, kde nebyl ani trochu potřeba. Někdo tady zřejmě potřeboval vyplácat rozpočet.

Několik vteřin míjela vlak, který mířil přes hory do vesnice Kyle of Lochalsh na západním pobřeží, odkud to bylo přes moře blízko k ostrovu Skye, noční spoj z Londýna do Invernessu a pak dále na západ: do přístavu Mallaig, osady Glenfinnan Viaduct, města Fort William. Údajně šlo o jednu z nejnádhernějších železničních tratí na světě. Letmo pohlédla na vagony a přemítala, jestli cestující, které viděla za okny, zažívají příjemnější ráno než ona.

Nahoře se před ní vynořila směrovka k hotelu Glens, a tak zabočila na dlouhou příjezdovou cestu. Choulil se v horách zhruba pětadvacet kilometrů jihovýchodně od Gairlochu a slatě, kde našli Robertovo tělo. Na konci úzké silnice se z mlhy vynořila viktoriánská stavba ze šedé žuly.

Když kráčela po prázdném parkovišti, z výšky na ni shlížela potemnělá okna. Podívala se na telefon: „Nedostupný signál“. Vstupní hala za těžkými dvoukřídlými dveřmi byla opuštěná, až na věkovitého vycpaného medvěda, který na Moniku koukal smutnýma skleněnýma očima. Tvář měl prožranou od molů a jednu tlapu vztyčenou, jako by hlídal prosklené dveře za svými zády, které vedly do společenské místnosti. Vybledlý půvab, co páchl zatuchlinou. Dávno vybledlý, pomyslela si Monica a zkusmo zazvonila na hotelový zvonek.

Na zvuk zareagoval vzdálený hlas. Monica se za ním vydala do společenské místnosti. Na vzdálenějším konci se nacházel bar potažený rudozlatým suknem a za ním muž s basou piv.

„Muir Maitland?“ Moničin hlas se ozvěnou odrazil do vysokého stropu. Rudolícímu chlápkovi bylo něco přes padesát — a zarudlý byl od chlastu, domyslela si Monica. Měl na sobě elegantní zelené tvídové sako, sladěnou vestičku a červenou károvanou kravatu.

„Správně. Takže vy jste od policie? Řekli mi, že sem dneska někoho pošlou.“ Zatvářil se nepokrytě zvědavě a prohlížel si ji od hlavy k patě, aby se popasoval s její nezvyklou výškou.

Monica se představila a podala mu svůj průkaz. Pak vytáhla z kapsy fotografii usměvavého Roberta Wrighta a položila ji na bar. Pozorovala, jak Muir pozvedá ruku, aby si utřel čelo, které měl po lopotě s pivními přepravkami celé mokré.

„Tohohle chlapce jste v pátek viděl?“ zeptala se. Očima zabloudila k řádkám lahví whisky, které mu v barovém osvětlení zlatě zářily nad rameny. On zpod pultu vytáhl umatlanou utěrku a osušil si zpocené čelo.

„Ano, to je on. Na obličeje mám pamatováka. Když už jednou pracujete v hoteliérství, lidi tak nějak očekávají, že si je budete pamatovat. A víte co? Váš obličej už jsem si taky uložil do paměti. Napořád. I za pět let si ho vybavím. A vaši výšku zrovna tak. Vás člověk jen tak nepřehlídne.“ Zasmál se podivným, dýchavičným smíchem.

Monica tu poznámku přešla. „Kde přesně jste ho viděl?“

„Nahoře na silnici směrem k Američanům,“ řekl Muir. „To je ten lovecký zámeček v rokli, půl druhého kilometru dál po cestě. Něco jsem tam vezl, v pátek pozdě večer. Klučina stál na krajnici a měl kolo. Lidi se tam v létě motají v jednom kuse. Je to horská stezka. Vede až na západ. Furt je to tam samý cyklista, turista a tak dál —“

„A vezl jste tam co?“ skočila mu do řeči Monica.

„No, vlastně jsem tam něco vyzvedával. Ti Američani někdy… Já na drby moc nejsem, ale oni jsou fakt prachatí. Miliardáři. Čas od času se tu vynoří v neobvyklou dobu a vyžádají si dovoz jídla. Vždycky jen to nejlepší. Místního divokého lososa, lokální whisky. Byli tu týden předtím, takže jsem potřeboval vyzvednout termo přepravky, které tam po dovážce zůstaly.“

„A Američani už odjeli? Nebo tam ještě jsou?“ zeptala se Monica.

„Odjeli předtím, než jsem ho viděl, toho kluka. Byli tu jen na skok. Na týden si zastřílet a pak zas zvednout kotvy.“

„V kolik hodin jste Roberta Wrighta viděl?“

„Zhruba okolo deváté. Půl desáté. Nebo nějak tak,“ řekl Muir. Přemítal nad tím a soustředil se tak, až se mu zkrabatil zarudlý obličej.

„A viděl jste ho na stezce?“

„Přesně tak. Jel na kole. Kousíček od příjezdové brány. Stezka se tam protíná s horskou pěšinou. Zamával jsem na něj, ale on nic. Jen na mě zíral.“

„Zíral na vás?“

„Až skoro chlípně se na mě podíval. Ale to mě nerozhodilo — znáte přece mladé kluky, ti se toho navyvádějí.“

Monica si přitáhla barovou židličku a posadila se, nohy měla jen několik centimetrů nad zemí, přitom nespouštěla zrak z Muirovy tváře. „Co se kluci navyvádějí?“

Muir nad otázkou přemítal a znovu si přejel rukou po hlavě. „Asi takhle. Jsou naštvaní, zasmušilí. Pořád paří ty svoje on-line hry.“

Monica se nad tím zamyslela. Že by se Robert zabýval ještě něčím jiným než problémy s matkou? Chtěl se projet na kole, aby si vyčistil hlavu? Chtěl se doma jen pro něco stavit a pak zas vypadnout ven?

„Byl sám?“ zeptala se Monica.

„Jo. Bůhví, proč se potmě toulal po venku. Ale některým to asi vyhovuje. Nebo co já vím. Obzvlášť tady nahoře. V životě by mě něco takového nenapadlo, dokud jsem to včera večer neviděl v televizi.“

„Vypadal ztracený? Nebo vyděšený?“ chtěla vědět Monica.

Muir zavrtěl hlavou. „Ne, aspoň jsem si teda nevšiml. Měl čelovku, na kole světla. Ty jsem viděl jako první. Vypadalo to, že se na cestu potmě připravil.“

„A neviděl jste pak ještě někoho? Kohokoli.“

„Jen toho kluka. Turistická sezona už je za náma, takže je tam nahoře mrtvo.“

Do společenské místnosti vešla šedovlasá žena v pracovní zástěře a dala se do drhnutí podlahy.

Monica po ní střelila pohledem a poděkovala Muirovi za pomoc. Už se obracela k odchodu, když tu jí naskočila ještě jedna otázka. „Neviděl jste tu náhodou nějakou jinou dodávku? Tak zhruba za poslední týden. Bílou. Značky Maestro.“

Muir zvolna zavrtěl hlavou. „Nic, co by mě praštilo do očí. Na hlavní se pořád někdo motá, ale ničeho nezvyklého jsem si nevšiml.“

„A co jméno Owen MacLennan? Říká vám to něco?“

„Ani ne. Betty?“ křikl na uklízečku. „Neznáš náhodou nějakého Owena MacLennana?“

Uklízečka se narovnala a opřela o koště. „To mi nic neříká.“

„Zkuste se zeptat Dona Camerona,“ nadhodil Muir. Celý při tom nápadu ožil.

„Dona Camerona?“

„Ano. Don občas u Američanů dělá hajného. Taky jim seče trávník. Ten by se mohl v místních dodávkách vyznat.“ Muir si tentokrát na brunátné čelo přiložil kapesník. „Možná toho kluka taky zahlídl.“

Betty vyprskla smíchy. Monica zachytila, jak ostře po ní Muir střelil pohledem.

„Že by mi tu něco unikalo?“ ozvala se Monica a těkala očima z jednoho na druhého.

„Ne… To je…“ koktal Muir.

„Spíš bych řekla, že Don Cameron měl s tím klukem sám co dočinění,“ řekla uklízečka.

„To jsou jen takové drby,“ namítl Muir.

„No, moje matka říkávala, že Cameronovi jsou zapletení do všeho možného. Svého času, v sedmdesátých a osmdesátých letech,“ pronesla Betty.

„Do čeho konkrétně?“ zeptala se Monica.

„Je to jen taková hloupá pomluva,“ pospíšil si Muir, než stačila Betty odpovědět. Jeho obličej se zbarvil ještě víc do ruda. „Don je takový ten typ mlčenlivého siláka. On je hajný, víte?“

„Vždyť jsi to říkal sám!“ ozvala se Betty, její rozhořčení se nedalo přeslechnout. „Že by tě vůbec nepřekvapilo, kdyby v tom byl nějak namočený.“

„Nemyslel jsem to vážně — byl to jen vtip!“ hlesl Muir s provinilým výrazem ve tváři.

„To jsou celkem vážné vtipy, když jde o vraždu,“ řekla Monica. Sledovala, jak uklízečka klopí zraky ke koštěti, které svírá v rukou. Nejspíš se teprve teď dovtípila, že ta divná čahounka je asi vyšetřovatelka. Že by její slova mohla mít následky.

„Já to tak…“ zajíkla se Betty.

„Vtipkovat je celkem normální,“ ozval se rychle Muir, kterému se pod pažemi rýsovaly tmavé koláče potu. „Nic vážného na těch povídačkách není. Prostě se to tady takhle říká: ‚Koukej navalit to pětikilo, co mi dlužíš, nebo na tebe pošlu Dona Camerona.‘ Zhruba tak nějak.“

Lidová psychologie. Hodit to na samotáře, který nezapadl. Z Moničiny zkušenosti to byla přirozená reakce na vraždu. A někdy dokonce správná.

„Myslíte, že by Don Cameron mohl být nahoře u Američanů i teď?“ zeptala se Monica. Podívala se z Betty na Muira.

Muir přikývl, aniž zvedl hlavu, tvář mu stále ještě žhnula. „Je to možné. Anebo u sebe na samotě.“

KAPITOLA / 21

K americkému loveckému zámečku vedla úzká cesta, která za odbočkou stoupala do kopců. Po obou stranách přečnívaly lesní stromy a drhly o střechu auta jako přízračné prsty vynořivší se z husté horské mlhy, která se rozprostřela kolem.

Monica cvakla tlačítkem a zapnula rádio. Auto zaplnilo mluvené slovo, hlasy hovořily gaelsky. Po několik minut se vytrácely a zase navracely, načež to zapraskalo a z přístroje začali štěbetat dva anglofonní mluvčí.

Kvůli přerývaným zvukům působila vozovka ještě osaměleji, jako by byla odtržená od reality, až se Monica lekla, jestli náhodou špatně neodbočila, ale sotva začala uvažovat, že to otočí, mlha se rozestoupila a v dálce se z ní vynořil zámeček. Tyčil se nad dlouhým jezerem, které z obou stran obklopovaly strmé, břidlicově tmavé hory, na jejichž vrcholcích spočíval první sněhový poprašek. Zámeček byl zbudovaný ve viktoriánském slohu, a jak se šedě tyčil nad vodou, připomínal impozantní tvrz Balmoral.

Monica zaparkovala u brány a vystoupila z volva, i přes teplý kabát cítila, jak se z hor valí chlad. Zkusmo si zde představila Roberta na kole. Proč sem jezdil potmě a sám? Vytáhla z kapsy fotografii jeho rozesmátého obličeje.

Vzpomněla si na modřiny, které měl na těle. Na ty kousance. Na to, jak ležel skrčený na zemi, směrem na západ. Skrýval se v tom nějaký vyšší smysl? Při té myšlence se otřásla a vydala se po stezce, která stoupala kolem stavby do kopce.

Z vrcholu kopce se jí naskytl výhled na protější údolí. Další potemnělý borový les a daleká silnice s podélnou řádkou budov. A na obzoru další a další hory. Monica pozvolna pochopila, že má před očima zadní část domu Roberta Wrighta. Lesem si tedy klestí cestu jedna z odboček stezky.

Že by ho odsud někdo zpozoroval? A pak ho pronásledoval až domů a nějak ho vylákal z baráku? Owen MacLennan? Nebo snad ten druhý, o kterém se zmínil Muir, Don Cameron? Příšerná představa. Něco však Roberta přimělo opustit dům.

Monica se zadívala na ponuré hvozdy. Někde tudy se kluk asi prodíral. Návrh, aby do zdejší pustiny znovu vypustili volně žijící vlky a medvědy, se ve Skotsku neuchytil, ale v lidech přesto přetrvával hluboce zakořeněný strach z predátorů — zejména po setmění. Copak by v průměrném teenagerovi nebyla malá dušička? Tak proč to pokoušet?

Lámala si nad tím hlavu. Robertova matka odešla. Rozštěpila rodinu — podkopala základy jeho života. Mohlo to být citlivé místo, pomocí něhož chlapce někdo manipuloval? Sled myšlenek přivedl Moniku opět k teorii, že vrahem bude někdo z jeho okolí.

V tu chvíli si vybavila, co ráno říkal Owen MacLennan, a ten jeho nenávistný, posměšný úšklebek: Mám takový tušení. Něco mi říká, že ten chudák kluk nebyl poslední.

Monica se znovu otřásla a uvědomila si, že jí kabátem proniká vlhkost mlhy. Obrátila se a vydala se zpátky k loveckému zámečku. Budova už byla zazimovaná, okenice stažené.

V zadní části stála prostorná garáž. Jedna strana vrat byla otevřená. Uvnitř parkovalo několik čtyřkolek a zahradní traktor. Ideální místo, kam zatáhnout dítě, které se chystáte mučit. Prohlížela si okolí, jako by zkoumala místo činu. Jenomže to by bylo až příliš snadné, kdyby na ponku našla zakrvácené zvířecí zuby, stahovací pásky či matraci. Vzpomněla si, jak se doktor Dolohov při pitvě zmínil, že zabiják možná Robertovo tělo po vraždě ještě někde umyl. Tohle místečko bylo na podobný úkon jako dělané, když už majitelé odjeli. V dosahu nebyl nikdo, kdo by je vyrušil nebo mohl zaslechnout.

Monica se ještě chvíli rozhlížela, ale samozřejmě na nic nenarazila. Po Donu Cameronovi nebo komkoli jiném ani památky. Za vypínač světla u vchodu zasunula svou vizitku a uvažovala, jestli tam bude trčet až do jara. Pak se otočila a vydala se zpátky po stezce k autu.

Jen co se usadila za volantem, uslyšela, jak se jí v kapse rozezvonil telefon, který znovu chytil signál.

„Inspektorko Kennedyová? Tady vrchní inspektor Hately.“

„Potřebuju další lidi na sledování Owena MacLennana,“ vychrlila Monica. Honem vznést požadavek dřív, než to Hately smete ze stolu. „Zatím jsem to zadala konstáblu Fisherovi, ale budu potřebovat posily. Aspoň dokud neseženeme povolení k prohlídce bytu a vozidla.“

Na druhém konci se rozhostilo dlouhé ticho. Jako by její šéf úplně nepochytil, co říkala.

„Kvůli tomu vám nevolám,“ vypravil ze sebe nakonec. „Zrovna našli další tělo. Ve stejné poloze, jako byl Robert Wright.“

Monica upřela zrak k lesu. V korunách stromů se roztahovala mlžná chapadla. Samozřejmě že našli dalšího — dávalo to smysl. Když se tu novinu dozvěděla, zhluboka vydechla, protože ji to vlastně nepřekvapilo.

KAPITOLA / 22

Michael zaparkoval před školou a cestou přes prázdné vyasfaltované hřiště si připálil. Školní pozemky byly rozlehlé, hlavní budova měla čtyři podlaží a okna ze tří stran.

Pocítil zvláštní plíživou úzkost a vybavilo se mu několik zasutých výjevů: děti, které to měly těžké, šikana a krutost — všechny ty každodenní hrůzy. On sám se tomu nejhoršímu vyhnul. Otcova staromódní filozofie, že chlap má něco vydržet, budila v ostatních chlapcích respekt. Jasně no, a kromě toho s tebou nebyla žádná hra. Obzvlášť potom, co se stala ta věc s bratrem. Michael si vydatně potáhl z cigarety, aby mu kouř propálil plíce a sežehl všetečné vzpomínky.

Trhl sebou, protože se v dálce ozvalo povědomé školní zvonění, jež ohlašovalo konec vyučování. Odráželo se od zdí z červených cihel a zároveň s ním se ven vyvalily děti, které uháněly přes hřiště, některé ve skupinkách, jiné šly osaměle se sklopenou hlavou vstříc podvečernímu chladu. Každé samo ve svém vlastním světě. Se svým vlastním příběhem. Tak křehcí, tak zranitelní, tak snadno jim něco ublíží.

Michael si znovu potáhl z cigarety. U vchodu zjistil, že už u školy nemají odpadkové koše s popelníky. A tak si naposledy mocně potáhl, načež cigaretu uhasil a nedopalek strčil do kapsy bundy. Obrátil se a zjistil, že se mezitím otevřely prosklené dveře.

„Vy jste Michael Bach.“ Bylo to konstatování, nikoli otázka.

Muž v potemnělé vstupní hale byl mladší, než čekal. Tmavými vlasy mu vedla úhledná pěšinka a přes šedý oblek měl navlečený ředitelský plášť.

„Pan ředitel Ward? Děkuju, že jste si na mě udělal čas.“

Asi Michaelovi vyčetl něco z tváře, protože se usmál. „Jo tohle?“ škubl klopami pláště. „Školní rada rozhodla, že to mám nosit, abych šel dětem příkladem, co se školních uniforem týče. Vypadám, jako bych šel na maškarní, co? Někteří prvňáci si určitě myslí, že jsem čaroděj.“

Michael se neubránil úsměvu na oplátku. „Promiňte, nemyslel jsem to tak. Jen jsem si vás, nevím proč, představoval staršího.“

„No jo. Ale většinou si starší připadám, jestli vás to potěší,“ pousmál se opět Ward.

Michael se s ním vydal chodbou do jeho pracovny. Na stěnách visely naučné plakáty: MATEMATIKA JE UNIVERZÁLNÍ JAZYK. VYJMENOVANÁ SLOVA. Pracovní stůl měl z tmavého dřeva a křesílka zrovna tak. V rohu stála velká kovová skříň.

„Nichol byl chytrý kluk. Moc dobře jsem ho samozřejmě neznal. Vzhledem k tomu, že jsme největší škola na Vysočině, nestíhám se bohužel se všemi žáky osobně seznámit, jak by se slušelo. Ale párkrát jsem se s ním viděl. Když byl mladší, měl trochu problémy, ale v poslední době už na tom byl líp. Zajímal se o počítače, jestli si pamatuju správně.“

„Přesně tak,“ řekl Michael. Přitom ho znovu zarazilo, že měl Nichol vlastní počítač: kde na něj vzal? „Taky celkem zabodoval u zkoušek z výpočetní techniky. Plánoval, že půjde informatiku studovat na vysokou.“

Ředitel Ward přikývl. „Když jste mi zavolal, něco jsem si o něm zjistil, ale chtěl jsem to slyšet přímo od vás.“ Usadil se na druhém konci stolu, úsměv vystřídal rozhodný výraz. Tenhle kukuč se ti při výuce asi celkem šikne, uvažoval Michael.

„Nichol odpovídal popisu oběti. Toho zavražděného kluka v Gairlochu. O tom jste nejspíš slyšel. Požádali mě o identifikaci těla.“

„Samozřejmě jsem o tom četl. Pro místní noviny to byla úplná senzace. Myslím, že to dokonce bylo i v celostátních zprávách.“ Ward si při řeči opřel prsty do stříšky. „Chlapec prý byl v příšerném stavu. To pro vás muselo být něco strašného. Vidět na vlastní oči, co mu provedli.“

Michael si vybavil tělo na pitevním stole. Ducha chlapce, který se přímo za dveřmi jeho ložnice potuluje krajinou. Poprvé se mu jasně vybavila slova, která hoch ve snu vyřkl, když k němu pootočil hlavu. Mnohem víc, než krk obvykle zvládne. S vytřeštěnýma očima pravil: Viděl jsi, co dokáže. Když nás dostane.

Celý se při té náhlé vzpomínce otřásl, přitom na sobě ucítil Wardův pátravý pohled. „No prostě,“ dostal ze sebe Michael nakonec, „pro policii není pátrání po Nicholovi priorita. Našel jsem tohle.“ Vylovil z kapsy vytištěnou fotku a podal ji Wardovi. „Myslím, že se jmenuje Melissa. Říkal jsem si, jestli náhodou taky nechodila sem do školy.“

Ward si vzal obrázek a upřeně se na něj zadíval. „Příjmení nevíte?“

Michael potřásl hlavou. „Nejsem si ani pořádně jistý, jestli se fakt jmenuje Melissa.“

„Nepoznávám ji,“ řekl Ward. Naklonil hlavu a prozkoumal fotografii. Po chvíli se obrátil k počítači na stole a vyťukal heslo. „Když Nichol zmizel, osobně jsem hovořil s jeho spolužáky. A pochopitelně taky s policií, poté co jste nahlásil jeho zmizení. Podobným situacím s našimi současnými nebo bývalými žáky vždy věnuju zvýšenou pozornost.“

„A nic jste nezjistil?“ zeptal se Michael.

„No…“ nakousl ředitel Ward a otočil se, aby dosáhl oběma rukama na klávesnici. Pak se zarazil a znovu nahodil úsměv, podle všeho si užíval, že tempo rozhovoru udává on. „Kdybych na něco přišel, samozřejmě bych to nahlásil policii. Nebo sociálce, kdyby to spadalo do vašich kompetencí.“

Michael přikývl. Náležité postupy. „Jasně. A nenarazil jste na…“ Michael uvažoval, jak otázku co nejlépe formulovat, ale pak usoudil, že nebude chodit kolem horké kaše. „Nenarazil jste na někoho, s kým by se Nichol kamarádil? Někdo, kdo by ho třeba nějak opečovával nebo…“

„Opečovával?“ Ward při té představě vypadal zděšeně.

„Nichol měl drahý notebook. Hlava mi nebere, kde na něj vzal. Napadlo mě, jestli se do něčeho nezapletl, jestli na něj třeba někdo netlačil.“

Ward se zamračil, vypadal šokovaně. „Bezpečnost našich žáků nebereme na lehkou váhu. Prověřujeme všechny osoby, se kterými v rámci vyučování přijdou do styku.“ Michaelovi bylo jasné že si Ward kryje záda, obává se křížového tažení sociálního pracovníka, který by rád hodil vinu na školu.

„Nemyslel jsem školní zaměstnance,“ vysvětlil. „Spíš někoho, o kom se třeba Nichol zmínil spolužákům. Říkal jsem si, jestli by něco nevěděla ta holka na fotce. Nevím…“ Došla mu slova.

„O Nicholově rodině, předpokládám, víte,“ nadhodil Ward a nahnul se nad stůl.

„Jak to myslíte?“ Wardův konspirační tón se Michaelovi nezamlouval ani za mák.

„Slyšel jste, co je to za rodinu? Tihle Bartleovi… Jsou přece z Bažin, ne? Určitě jste se s nimi už pracovně setkal. Mají totiž celkem renomé. Drogy. Násilí. Kriminalita. Jejich jména bohužel figurují v soudních zprávách co týden.“

„Jasně že jsem o Bartleových slyšel — kdo by taky ne? Ale to ještě neznamená, že je Nichol kriminálník,“ vyštěkl Michael ostřeji, než zamýšlel. Úplně jako by se vrátil do školních let a dostal hádavou. „Promiňte. Nechtěl jsem být nezdvořilý. Nicholovi se kvůli jeho rodině občas posmívali…“

„Ne, to je v pořádku. Nechtěl jsem naznačovat, že by měl Nichol špatné mravy. Jen že mu chybělo stabilní rodinné zázemí. A že bohužel existují i jiné způsoby, jak se dostat k drahým věcem, než tak, že si je koupíte.“ Podal to tak, že z toho Michael vyšel jako naivní slaboch od sociálky.

Než se Michael zmohl na odpověď, Ward se opět obrátil k počítačové obrazovce. Rozklikl tabulkový procesor. „V žádné z hodin, na které Nichol chodil, žádnou Melissu nevidím. Ani ve vyšším nebo nižším ročníku. Už to není tolik rozšířené jméno jako kdysi. Zas až tak často na něj nenarazíte. Taky je možné, že chodí na jinou školu.“ Ward znovu pohlédl na fotografii. „Celkem jim to spolu sluší, že?“

I Michael se na obrázek zadíval. Na jejich široké úsměvy coby příslib zářné budoucnosti.

„Jedna z nejtragičtějších věcí na téhle práci je zažívat promarněný potenciál. Každý den. Každý týden. Mladí lidi, kteří mají celý život před sebou. Ale s tragickým nedostatkem vize. Čím by mohli být. Kým by se mohli stát.“ Ward znovu klikl na obrazovce. Pak se obrátil na Michaela. „Možná zažíváte něco podobného, vzhledem k vaší profesi. Jsme svým způsobem na jedné lodi. Povzbuzujeme je, staráme se, jak se dá. Někdy se je snažíme zachránit před nimi samotnými. Nebo jim naznačit, co by pro ně bylo nejlepší.“

„To asi ano,“ řekl Michael. „I když většina mých klientů má co dělat, aby se vůbec nějak protloukla. Moje práce je občas trochu…“

„Osamělá?“

„Spíš bych řekl náročná. Ale jo, osamělá je někdy taky. Když se pokoušíte pomoct lidem, kteří o pomoc nestojí. A berou to jako vměšování.“ Michael vzhlédl a podíval se Wardovi do očí. Uvědomil si, že k němu byl upřímnější, než původně zamýšlel.

Ward přikývl, znovu se zadíval na počítačovou obrazovku a pak střelil pohledem kamsi za Michaela. Vypadalo to, že se právě k něčemu rozhoupal. „Poslouchejte, nenechal byste mi tady tu fotku? Trochu si na to posvítím, poptám se kolegů z jiných škol. Na tohle se musí opatrně — když jde o citlivou věc, která se týká žáků a jejich rodičů. Asi rozumíte, jak to myslím. Ale rád bych vám pomohl. Možná by ta dívka opravdu věděla něco o tom, kam se Nichol poděl. Dal byste mi na sebe, prosím vás, kontakt?“

Michael přikývl a vyhrabal z kapsy vizitku. Potěšilo ho, že se Ward sám nabídl, když už to skoro vypadalo, že celá tahle návštěva vyšumí do ztracena. Pošoupl vizitku po stole.

„Nechte to na mně. Nic neslibuju, ale uvidím, co se dá dělat. Ještě jednou to proberu s Nicholovými učiteli, jestli z nich přece jen nevymáčknu nějakou důležitou vzpomínku.“

KAPITOLA / 23

Monica se vyškrábala na vrchol úzké pěšinky po příkrém svahu a teď sotva popadala dech. Založila si ruce v bok a podívala se přes Crawforda na místo, kde už se jasně rýsovalo tělo.

V mělkých vodách horského jezera vypadalo svým způsobem nádherně. Klečelo v předklonu, jako by se modlilo, v podobné poloze našli i Roberta. Nedaleko obrovského strmého karu ve tvaru amfiteátru, který do hory v době ledové vyhlodal ledovec. Nacházeli se v opuštěné oblasti na zadní straně hory Beinn Eighe u vesnice Torridon. Hladina byla klidná a dokonale tělo zrcadlila. Bílá kůže na bílém pozadí a červené skvrny. Za ním se strmě tyčily hory jako kamenné pevnosti korunované nekonečnou, šedou oblohou.

„To je totálně ujeté,“ vydechl Crawford. „Proč by se někdo štrachal s tělem až sem?“

Monica na něj pohlédla. Na zrzavé vlasy mu dopadaly první vločky sněhu. Od úst mu šla pára a mísila se s ledovým horským vzduchem.

„Proč by se s tím tělem tahal?“ zopakoval Crawford. Monica pokrčila rameny. Ona měla jasno. Po tom, kde pohodil Roberta, se chtěl posunout zas o kousek dál. Trochu si to zpestřit, aby to bylo zajímavější. Přitom ji napadlo, jak pokřivené už je za ty roky její myšlení — když jí něco takového připadá jasné.

Tuhle úvahu si nechme na jindy. Na nikdy, pomyslela si, přistoupila o krok blíž a pohlédla dál za tělo na širou, ledovcem zvalchovanou krajinu pod nimi. Úplné bludiště plochých kamenů, vřesovišť a kaluží vody. A dál už jen oceán. Poloostrov, kde našli mrtvého Roberta Wrighta, byl odsud na dohled, přestože se na nebi sbíraly mraky.

„Je to další kluk? Jako předtím?“ nadhodil Crawford a znělo to, jako by potřeboval ukonejšit.

„Vypadá to tak. Ale musíme počkat, dokud ho nevytáhnou,“ řekla Monica. Prohlížela si jeho bledou kůži. Samozřejmě že je to kluk, pomyslela si. Je na ně vysazený. Proč by měnil, co už měl zajeté?

Ohlédla se na stezku, kam horská služba na čtyřkolkách přivezla Gemmu Gunnovou a zbytek forenzního týmu, který se nyní převlékal do bílých oblečků. Budou sebou muset hodit, protože se začíná stmívat a Monica cítila v kostech, že se brzy změní počasí. Po kamenech se kruhovitě vinulo čím dál víc sněhových flíčků: předzvěst bouře, která se brzo přižene ze severního Atlantiku a zbičuje zdejší nechráněnou krajinu.

Obrátila se zpět k tělu. Připomínalo sochu, bílý mramor na pozadí vody. Vybavila si, co jí předtím do telefonu řekl Hately: „Našli ho tři údržbáři. Poslední dva týdny chodívají každý den zpevňovat stezku. Tvrdí, že když včera večer končili, tělo tam ještě určitě nebylo. Nejdřív mysleli, že je to figurína horské služby, jenomže pak přišli blíž a uviděli…“ odmlčel se, zřejmě nenacházel vhodná slova, „ty skvrny.“

Monica nejdřív shlížela na tělo ze břehu, ale netrvalo dlouho a už byla po kotníky ve vodě, prostě se potřebovala podívat zblízka. Zatímco se brodila blíž, do kozaček jí prosakovala ledová horská voda.

Sklonila se těsně k němu, ale dávala pozor, aby neznehodnotila případné důkazy. Jednoznačně to byl chlapec. Hubený, s krátkými tmavými vlasy. Na zádech a tentokrát i na krku měl drobné ranky, to by se samozřejmě hodilo do krámu novinářům, kteří šířili nesmysly o záhadném divokém zvířeti, co rdousí na potkání. Ale Monica neměla pochyb o tom, že vrahem byl člověk, muž, kterému dělalo dobře někomu ubližovat. Užíval si, že může zajít ještě dál než posledně.

Přidřepla si, ani si nevšimla, že se jí lem kabátu máčí ve vodě, a podívala se chlapci do tváře. Byla zkřivená, ústa dokořán a bílé zuby skřípaly po skále. Jako by pil chladnou vodu. Všimla si, že mu na tváři raší chmýří.

Jedno z mrtvých očí hledělo do nekonečna. Jako by se v něm zrcadlily poslední okamžiky prožité bolesti, děsu. Monica přešla přirozené lidské nutkání napřáhnout ruku a víčka mu zavřít.

Tahle drobnost — že se pachatel rozhodl nechat chlapcovy oči dokořán, po tom všem, co mu provedl — podle ní o vrahovi dost vypovídala.

Zadívala se do oka, které bylo vidět. Tak už to máš za sebou. Všechny nás to jednou čeká, uvažovala. Narovnala se a uvědomila si, že ji tlačí boty. Byly nepohodlnější než dřív, teď, když nasákly studenou vodou.

Přebrodila se ke Crawfordovi, který ji i nadále pozoroval ze břehu, a vylezla z jezera. Aby bylo jasno, podle ní to není Nichol Morgan, a kdyby přece jen ano, tak si vůbec není podobný — viděla přece jeho fotku, kterou dostali, když bylo nahlášeno zmizení.

„S kým máme tu čest? Že by sériový vrah?“ zeptal se Crawford.

No co bys tak asi řekl? pomyslela si Monica. Dva mrtví kluci v předklonu během čtyř dní, patnáct kilometrů od sebe ve skotských horách. To má být náhoda? „Udělal to stejný vrah,“ vypravila ze sebe nakonec. „Kdybychom chtěli použít nálepku sériových vražd, musely by být oběti tři.“

Její poslední poznámku Crawford přešel. Hypnotizoval jezero za jejími zády. „Proč tady? Muselo trvat hodiny, než se sem dotrmácel. Dovedete si to představit?“ Crawford ukázal na rozlehlou skalnatou krajinu, jež se kolem nich rozprostírala. Momentálně žíhanou bouřkovými mraky, co visely nízko nad horizontem.

„Tělo směřuje k obzoru — možná k vycházejícím hvězdám,“ prohodila Monica. Přemýšlela nahlas, protože si vzpomněla na noční nebe a tisíce hvězd nad skládkou poblíž prvního místa. „Stejně jako u Roberta. Podle mě to pro něj hraje důležitou roli.“

„Proč?“ zeptal se Crawford. Zachvěl se a zapnul si oranžovou nepromokavou bundu, kterou na sebe hodil, a zvedl si límec proti mrazivému horskému vzduchu. Ten byl stále lezavější, jak se schylovalo k bouřce.

I Monica si zvedla límec a teplý kabát si v pase utáhla nadoraz. Pozvolna zavrtěla hlavou.

„To nevím.“ Dumala nad vyšinutými vnitřními mapami, nad podivně chladnými postranními cestičkami šílenství, do nichž se může lidská mysl zamotat. „Možná to neví ani on sám.“

„MacLennan nám tvrdil, že to neskončí při jednom. Že umře další kluk. Určitě o tom něco ví. Takže teď už si ho předpokládám předvoláme?“ ozval se Crawford. V hlase mu zaznívalo silné rozhořčení a zhmotňovalo se v ledové obláčky.

„Naznačoval to,“ upřesnila Monica. Znovu chlapci pohlédla do mrtvého oka. „MacLennana budeme sledovat. Musíme dál pátrat po něčem nosném, o co bychom se v případu mohli opřít. Viděl jste sám, jaký umí být. Určitě by si nás vychutnal, kdybychom si ho předvolali k výslechu a nic pořádného na něj neměli.“

Ve vysílačce, kterou držel Crawford v rukách, to zapraskalo. Poodstoupil, aby mohl odpovědět, Monica zatím pozorovala forenzní tým, který se vydal vpřed a obklopil tělo ze všech stran. V těch bílých kombinézách a gumových holínkách vypadali úplně jako pohané, kteří se v temných vodách shromáždili k obětnímu rituálu. Za nimi na otevřeném jezeře nabíral na síle vítr, až se voda bíle čeřila. Blížila se vichřice.

Crawford ji chytil za loket. Tiše hlesl: „To byl Hately. Máme možnou totožnost oběti.“

„Jak se jmenuje?“

„Ozvala se žena jménem Lisa MacKayová. Jejímu synu Paulovi je sedmnáct. Paní je na dovolené ve Francii. Syn byl doma sám. Od včera večer se mu nemůže dovolat.“

KAPITOLA / 24

Michael zaparkoval na ulici před svým invernesským bytem. Než se mu ze změti papírů v tašce podařilo vyhrabat telefon, stihl desetkrát zazvonit.

„Zase nám vypadl internet. Chtěl jste, abych vám zavolal, kdyby to vypadlo na dýl než tři hodiny. Dneska dopoledne jste se tady měl stavit!“ V tu ránu se Michael cítil provinile, protože na drátě uslyšel Henryho, s nímž měl to dopoledne naplánovanou schůzku. Nebral klientův režim na lehkou váhu.

„Moc mě to mrzí, Henry. Něco mi do toho přišlo, takže jsem se za tebou nedostal,“ vymlouval se Michael. Vlastní hlas se mu přitom hnusil.

„No jo. Ale nám vypadl internet! Co když po mně někdo jde? Že by zase vláda?“ Před několika lety žádala americká vláda o Henryho vydání, protože se jim naboural do databáze FBI.

„O tom silně pochybuju. Vždyť už v tom nejsi namočený. Vykašlal ses na to jednou provždy.“ Michael našel klíče a zašátral po cigaretě. Ucítil na tváři první kapičky ledového deště, na Inverness se od západu valila bouře.

Ovšem Henry už v tom lítal a vyšiloval o sto šest: „Jenomže přesně takhle to bylo i posledně. Podle mě by to klidně mohlo být zase ono!“

„Zkusil jsi zavolat poskytovateli?“ Odpověď znal předem. Henry nesnášel, když měl mluvit s někým cizím. Michael si zapálil a otřel si rukou obličej. „Hele, tak já se u tebe dnes večer stavím, OK? Ale kdyby ti ten internet znovu naskočil, tak mi, prosím tě, zavolej.“

Michael otevřel dveře bytu dokořán a do nosu ho praštil puch prázdných místností a špatných vzpomínek. Koupil ho před pěti lety, když se s bývalou přítelkyní Alicí přestěhoval na sever od Edinburghu. Na Vysočině vztah nepřežil druhou zimu.

Potáhl z cigarety a rozhlédl se po obývacím pokoji. V podzimním večeru působil ponuře. Všechno vypadalo o stupeň omšelejší a tíživější. Vybledlý nátěr, který společně vybrali. Michael se neubránil vzpomínce na první noc, již tam strávili. Seděli tehdy na koberci, na nábytek ještě čekali. Povečeřeli čínu z donášky v papírových krabičkách. Jakže to jeho babička v dávných dobách říkala? Kdyby tak stěny uměly mluvit. Co by si asi pamatovaly v tomto případě? přemítal Michael. Smích a plány do budoucna? Spíš by si vybavily hádky, ostrá slova.

Nejsi tu nikdy, když tě potřebuju, Michaeli. Sliboval jsi mi, že to tady bude jiné… A i když zrovna nepracuješ, stejně jsi myšlenkami jinde. Máš nedořešené věci z minulosti. Ze svého dětství. Myslím, že bys s tím měl za někým zajít. Podle mě potřebuješ pomoc.

Tak proč rovnou netáhneš do prdele? Když je to se mnou tak strašný. Proč prostě nevypadneš?

Alice nakonec opravdu vypadla, jak jí navrhoval, a on žil v bytě sám až do tátovy smrti. Chystal se ho prodat a přestěhovat se na venkov — ne že by si mohl dvě domácnosti dovolit —, ale ani po půl roce se nedokopal k tomu, aby si podal inzerát.

Vlhkou bundu odhodil na kuchyňský stůl. Ten spolu s matrací v ložnici tvořil jediný zdejší nábytek. Mléko v lednici už bylo zkažené, tak se spokojil s černou instantní kávou a odebral se na balkon. Počasí bylo šedivé. Špinavé, zastaralé a středověké. Středověké tak jako jeden umučený a druhý pohřešovaný chlapec.

Zalezl zpátky dovnitř a zapnul rádio právě včas na zprávy BBC Skotsko. Zapálil si další cigaretu a sledoval poblikávající město za oknem. V dálce na pozadí tmavnoucí oblohy červeně mžourala světla Kessockského mostu. Pouštěl hlasatelova slova jedním uchem tam a druhým ven, dokud nezahřímal: „Policie odmítá potvrdit, zda se v případě mrtvého, kterým by údajně mohl být mladistvý Paul MacKay, jedná o vraždu. Dnešní nález těla vyvolal mezi místními pozdvižení. Jedná se totiž už o druhou smrt za podobných podmínek v rozmezí pouhých tří dnů.“

Michael se k rádiu zděšeně obrátil. Nemohl uvěřit vlastním uším. Považte ty důsledky, jestli opravdu zabili dalšího chlapce: někde venku pobíhá sériový vrah a on je do případu osobně zapletený. Třesoucí se rukou popadl telefon a pročetl si zprávy na internetu, přitom stránky několikrát obnovil pro případ, že by mezitím nastal nějaký posun. Když se prokousal, čím se dalo, znovu upustil mobil na stůl a zapálil si ještě jednu cigaretu. Vyplývalo z toho, že Nichol opravdu může být po smrti, jen ho ještě nenašli.

Když mu zabzučela příchozí zpráva, trhl sebou, najednou měl nervy v kýblu. Típl cigaretu a vydal se pro telefon, doufal, že to bude akorát Henry, kterému se zase rozběhl internet.

Ale zpráva byla z čísla, které Michaelovi nic neříkalo: „Dneska jste byl u nás ve škole. Znám Nichola. Sejdeme se pod mostem, co vede do Rapinche, za 30 minut.“

Michael vyhlédl z otevřeného okna ven do noci, na opuštěné ulice a rozsvícená okna. Do mysli se mu vkrádala paranoidní představa: Co když tě někdo sleduje? Třeba to na tebe zkouší. Chce tě vylákat někam na osamělé místo? Určitě to nebude jen tak — zpráva přišla hned potom, co jsi v rádiu uslyšel tu zprávu.

Mermomocí se zasmál a snažil se absurdní představu potlačit. „Ježíšikriste. Teď už ale fakt zníš jako někteří tvoji klienti,“ pronesl nahlas.

Znovu si zprávu přečetl. Zkusil číslo vytočit, ale hned ho to přesměrovalo do hlasové schránky. Hypnotizoval text a snažil se rozhodnout, co dělat. Připadalo mu, že není co řešit: nahlásí to na policii. Venku se potuluje vrah. Znovu si připálil. Zaposlouchal se do deště, co bubnoval na okno, a zvuků večerního provozu, který sem doléhal zvenčí.

Fakt ti dává smysl volat policii a čekat, až se k něčemu rozhoupou? ozval se drsný hlas zastrčený hluboko v jeho hlavě. Když teď řeší další mrtvolu a zatím nemají, na koho to hodit. To je na sebe chceš upozorňovat? Můžeš tam zajít, anebo se na Nichola zas jednou vykašlat. Je to na tobě.

KAPITOLA / 25

Podchod působil strašidelně. Byl studený a připomínal hrobku s betonovými sloupy a kovovým zábradlím, tmu rozhánělo jen bílé elektrické osvětlení. V dálce se večerem coural muž v teplákovce s kapucí na hlavě, mířil opačným směrem a pod nohama se mu motali dva rotvajleři. Nebyli na vodítku a jejich stíny v umělém osvětlení jen vířily. Zlověstné hluboké vrčení se neslo ozvěnou až k nábřeží, kde postával Michael.

Jen běž, kámo. A drž ode mě dál ty svoje čokly, pomyslel si a slídil očima po cestě. Zapnul si tátovu starou péřovku až ke krku, aby ho ochránila před vlhkým vzduchem a chladem, který jako by se po pilířích mostu plížil z řeky Ness a zarýval se do masa a kostí.

Byla tam zima jako v hrobě, jako v márnici. Uvědomil si, že je myšlenkami zase u chlapce, který leží na márách, u rozhlasové zprávy a té náhodičky, že mu hned poté dorazila textovka. V dlani stiskl telefon a snažil se zbavit dojmu, že je to všechno propojené. Zamžoural do tmy po stranách mostu, na zvláštní ostrůvky hustého městského porostu se zašlapanými střepy skla. Vydal se do šera a zachytil jakýsi závan. Skoro jako by se s večerním vzduchem mísil nějaký parfém. Ale jen slaboučký. Spíš to připomínalo vonnou tyčinku.

Oklepl cigaretu a popošel o krok blíž. Pod nohou mu zapraskal skleněný úlomek. Zvuk se pod mostem rozlehl na pozadí tlumeného rachotu aut, která projížděla nahoře. Proč by tu někdo pálil vonnou tyčinku? Určitě to bude něco jiného. Nahlédl do stínů. Jak oči postupně přivykaly tmě, začaly se mu před nimi zhmotňovat tvary. A spolu s nimi i jisté tušení. Zvláštní pocit hrůzy.

Podobně mu bylo tehdy u pitevny. Těsně předtím, než se seznámil s inspektorkou Kennedyovou. Jako by se nechtěně otvíraly zakázané dveře. Podivný skrytý prostor, který může vést kamkoli, třeba i do pekelného podsvětí.

Michael sebou trhl, vystrašil ho zvuk, který se pod mostem ozval. Zaskřípění dřeva o dřevo. Dál po cestě zela v plotě díra a u ní někdo stál, ve světle pouličního osvětlení byl přízračně nehybný. Michael se odvrátil od linoucí se vůně a váhavým krokem se vydal k postavě v kapuci. Zjistil, že je to dívka, a tak to zkusil: „Melisso?“

Ve tmě zasvítil její bledý obličej.

„Omlouvám se.“ Otočila se a dala se na úprk směrem do centra, nasadila hodně ostré tempo.

Michael se za ní bez rozmyslu rozběhl a popadl ji za paži. Silněji, než chtěl. Byla tak tenká, až skoro hrozilo, že ji zlomí.

„Kde je?“

„Neměla jsem vám psát, promiňte mi to.“ Ohlédla se k mostu. „Sledoval mě nějaký chlap.“

„Víš to určitě?“ Michael se ohlédl dozadu na cestu. Působila potemněle a opuštěně. Ale co ta vůně, kde se tam vzala? Než se nad tím stačil zamyslet, Melissa zase vyrazila kupředu, šla rychle a hlavu klopila k zemi.

„To je v pohodě. Nikdo tu není!“ Podél nich se valila řeka, hbitá a černá jako ropa. Temná jako nejisté vyhlídky. „Viděla jsi, kdo to byl?“

Dívka neodpověděla, ale chytila Michaela za paži a zatáhla ho do úzké uličky mezi domy. Tam se zastavila a podívala se na něj. „Nejmenuju se Melissa. Tak mi říkal jen Nichol.“ Sunula ruce po těle, nakonec je přes sebe zkřížila. „Udělala jsem pěknou pitomost. Měli jsme se sejít někde jinde!“

„Zadrž na chvíli.“ Michael to znovu zkusil: „Víš, kde je? Něco se mu stalo. O co šlo?“

„Nichol mi dal vaši vizitku už dávno. Byl na ní telefon. Dneska jsem vás viděla. Říkala jsem si, že byste mu mohl pomoct — prý jste na něj byl vždycky hodný.“

„Chci mu pomoct.“

„Nedokážu na to ani pomyslet,“ sykla.

Michael se ohlédl na cestu mezi domy, která vedla k řece. Opravdu tam někdo byl? Nebo měla jen vidiny z úzkosti? Úzkosti dost silné na to, aby si myslela, že je někdo sleduje?

„Pomyslet na co? Kdy jste se viděli naposledy?“

„Těsně předtím, než zmizel.“

„Kam šel?“

„Nevím. To mi neřekl. Byl jako můj starší brácha. Známe se odmala. Asi se mě snažil ochránit.“

„Před čím?“

Rozhlédla se, ale nic na to neřekla.

„Slyšela jsi o tom klukovi, kterého našli mrtvého v Gairlochu? Policie mu našla kamínek v —“ zarazil se Michael na poslední chvíli. Když se s ní podělí o celou hrůznost toho, co mu sdělili policisté, o tom, jak chlapci někdo zatlačil kámen do hrdla, rozhodně jí tím neprospěje. „Ten kamínek byl… blízko těla. Podobný s sebou nosíval Nichol. Netušíš, kde ho vzal?“

Zavrtěla hlavou, jako by se tu spojitost se zavražděným chlapcem snažila setřást. „Nichol žije. Tím jsem si jistá.“

„Koho se tak bál?“ Znovu ji popadl za paži. „Když mi to neřekneš, nedokážu mu pomoct.“

„Před pár týdny, než zmizel, jsme byli u jeho strýčka. Poprosila jsem Nichola o pomoc s jedním úkolem.“

„U strýčka?“ Michael si nevybavoval, že by se Nichol o nějakém strýci zmínil.

„U Eddieho. Je to myslím jeho prastrýc nebo tak nějak. Všichni ho znají. Já ho moc nemusím, jenže Nichol… Nevím, no. Občas když se mu nechtělo na internát, chodil k němu domů.“

Michael přikývl a sklopil zrak.

„Víte přece, jaký je. Vždycky chce být pánem situace. Jako by věděl víc než ostatní.“

Michael opět přikývl. Zapadalo to do obrázku, který si o hochovi udělal.

„Jenomže tenkrát mlčel jako zařezaný. Byl zabraný do přemýšlení. Pořád v ruce obracel ten kamínek. Dával si ho na pusu tím ujetým způsobem a neodpovídal mi. A potom… Jako by to vůbec nebyl on…“

„Co? Pohádali jste se?“ zeptal se Michael.

„Nichol je totiž děsně všímavý. Vycítí, když vás něco štve. Jednou jsem si třeba obarvila vlasy na stříbrno a vypadala jsem hrozně, tak jsem si je hned obarvila zpátky, abych to zakryla. Ale on si mě vyfotil a všem to ukazoval. Jako by vytušil, když je vám něco nepříjemné, a využíval to k tomu, aby si vás dobíral.“

„Rád si z lidí utahuje?“ prohodil Michael. Snažil se na sobě nedat znát narůstající netrpělivost. Kéž by se holka konečně dostala k věci.

Pomalu přikývla a překotně se nadechla. „Asi tak.“

„Ale tentokrát to přehnal?“

„Ne, tak to nebylo…“ Celá posmutněla. Michaela na okamžik napadlo, že se mu tam snad rozbrečí. „Asi za to můžu já. Možná jsem ho vyděsila…“

„Co se stalo?“ zeptal se Michael. Šli ulicí Friars’ Street ke starému kostelu, pomalu se blížili do centra.

„Byli jsme u Eddieho. Nichol nám šel pro pití. Nechával si tam takovou tašku s oblečením. Nechtěla jsem se v ní hrabat — jen jsem si potřebovala půjčit svetr, protože mi byla zima. Našla jsem tam takový telefon. Nikdy dřív jsem ho neviděla.“ Melissa zabodla pohled do země. „Pin kód jsem uhodla — jeho datum narození. Jen jsem si chtěla udělat selfie a nastavit ho jako spořič obrazovky — jen tak ze srandy.“ Otřela si tvář rukávem. „Rozkřičel se na mě, jako by mě chtěl praštit. Takhle naštvaného jsem ho ještě neviděla. Občas jsme se pohádali, ale —“

„Co bylo v tom telefonu?“ zeptal se Michael.

„Jen jedna zpráva. Nebylo u toho žádné jméno. Prostě jen zpráva z nějakého čísla. Někdo Nicholovi psal, aby se s ním sešel.“

KAPITOLA / 26

ŠMÍRÁK

Přidržel si u nosu loknu Paulových vlasů a pořádně si přivoněl. S potěšením nasával vůni — šamponu (Head & Shoulders) a za ním potu a krve — a čerstvé vzpomínky na včerejší večer, které to vyvolalo. Vzpomínky, kterými by se mohl kochat věčně.

Po dlouhých minutách rozjímání neochotně složil kadeř zpátky do peněženky a vrátil se k televizi.

Ve zprávách líčili horečnaté snahy policie. Zpravodaj měl na sobě novotou zářící větrovku a stál na okraji zaváté vozovky, všechno to pozdvižení ho zjevně velmi těšilo. Policisté se plahočili zpět ke svým vozům. Ta divná vysoká vyšetřovatelka. Všiml si, jak divně chodí — vyloženě na sebe strhávala pozornost.

Při sledování zpráv v ruce obracel kamínek a přistihl se, že se mu myšlenky zatoulaly v čase, do dob po té stařeně. Jak mu to tenkrát bylo nepříjemné. Zvýšená pozornost rodičů a houfy psychologů. George skončil pod zámkem a on zbyl na své fantazie úplně sám.

Dva roky po té první příhodě, když konečně polevil zájem dospělých, se mu podařilo vyplížit do parku nedaleko stařenčina domku. Aby si konečně vyzvedl krabici s kameny na místě, kde ji zakopal. V noci kamínky obracel v horkých dlaních. Zběsile přitom pozoroval noční oblohu. Nebeská tělesa. Venuše, Mars, Jupiter — a samozřejmě Saturn, nejdůležitější ze všech. Černá hvězda.

Postupně přišel na to, že když bude černým kamenům naslouchat, najde v nich nějaký vyšší smysl.

Ukázaly mu i George. Oběšeného, včetně žuchnutí těla na palandu v jeho cele. Dávno předtím, než k němu do pokoje přišla matka a tiše mu zvěstovala tu příšernou novinu, že po strašlivé šikaně, kterou si George v pasťáku zažil, ho dostihly mučivé výčitky svědomí a sebenenávist, takže si vzal život. Uviděla, jak šokovaně se tváří, a šmahem si to vyložila jako smutek. Což vlastně nebylo úplně mimo. Pořád si myslel, že mu George jednou zkříží oběžnou dráhu — že se znovu setkají. Šokovala ho spíš síla kamenů, o které měl nyní důkaz. Skoro stejně ho překvapila i jeho reakce v následujících dnech.

Pocit uspokojení.

Věděl, že staré dámě prokázal službu. K čemu by ve vesmíru zabírala místo další zbytečná osoba?

Ale George byl jiný. Mladý, celý život měl před sebou.

Zadusil veškerý jeho potenciál. Postrčil ho vstříc neexistenci a změnil samotnou strukturu světa. A George navíc odešel dobrovolně.

KAPITOLA / 27

Když Monica s Crawfordem dorazila zpět do Invernessu, už se stmívalo. V patách jim byla bouře, která se cestou na východ přes strmý průsmyk v Kinlochewe a dál přes hory proměnila ve zběsilou vánici. Vyráželi, zrovna když se do opuštěného zavátého karu blížila žlutá pátrací a záchranná helikoptéra Sea King a řvala jako okřídlený netvor. Přiletěla pro tělo a forenzní tým, aby je převezla do Invernessu dřív, než jim to překazí vítr o síle vichřice.

Monica zkontrolovala čas na palubní desce. Bylo po šesté a ona si na chvíli představila, že je doma s Lucy v jejich vyhřátém bytě. Bezpečně by se na noc zamkly a ona by si vyslechla všechna dobrodružství, která její dcera dneska zažila, jaké nové maličkosti ji nadchly tentokrát.

Jenže maminka našla další mrtvolu. Zmrzačenou a umučenou, takže hurá na pitvu. Pitva znamená, že někomu rozřízneš tělo a vyndáš všechny vnitřnosti, abys zjistila, jak umřel. Potom bude maminka muset navštívit domeček, kde mrtvý chlapec bydlel. Takže domů se dostane bůhví kdy.

„Mám přijít na pitvu?“ zeptal se Crawford.

Monica po něm střelila pohledem.

„Předpokládám, že bude dnes večer?“ dodal.

Monica se nad tím na vteřinu zamyslela, uvažovala, že se ho zeptá, jestli není tak trochu citlivka. Anebo byl ještě na nervy z jejich dopolední neshody? Vždyť přece slyšel, jak před půl hodinou domlouvala po telefonu s Hatelym, co a jak.

„Ne. Vraťte se do vyšetřovací místnosti a zjistěte, jak jsou na tom s Robertovým notebookem a vystopováním telefonu. Potřebujeme vyloučit nebo potvrdit Owena MacLennana. S druhým mrtvým se nám to vyšetřování dost zkomplikovalo. Hately předpokládám rozšíří náš tým.“ Kdy naposledy dopomohlo více údajů a názorů k tomu, aby daná věc probíhala plynuleji?

Zastavila na parkovišti a dívala se na vystupujícího konstábla, který zamířil do budovy ředitelství a útlé paže přitom držel široko od těla, na způsob drsných skotských chlapíků.

Potřásla hlavou. Vycouvala a zabočila přes rušnou silnici do nedaleké nemocnice Raigmore.

Monica vešla do pitevny a doktor Dolohov zvedl oči od notebooku, který měl před sebou. „Vidíme se podruhé za tři dny. Vy po mně snad jedete!“

Oplatila mu upřený pohled, ale úsměv ne, pak popošla o krok blíž k tělu, které leželo na pitevním stole mezi nimi.

„Všichni tři už tady na vás nedočkavě čekáme.“ Dolohov ukázal na ošetřovatele v druhém konci místnosti, který měl na sobě chirurgický plášť. A pak na tělo. „Jak se tomu mrtvému chlapci povedlo předběhnout na cestě do márnice vyšetřovatelku? To je ale hádanka. Jako ta o chlápkovi, který se snažil předstihnout smrt. Znáte ji?“

Monica se ho usilovně snažila ignorovat a sklopila zrak k chlapci. Konečně mu pořádně viděla do tváře, vypadal o něco starší než Robert Wright. Ale jinak si byli podobní. Stejný typ: tmavé vlasy, světlá kůže. Na krku měl stejné pohmožděniny naznačující škrcení a ranky na zápěstí. Ty tam zbyly po tlustých plastových stahovacích páskách, usuzovala.

Na prchavý okamžik si vybavila, jak se jedno odpoledne učila strhnout utažené stahovací pásky z vlastních zápěstí. Přijela tehdy od jedné vraždy. Žena umřela na podvýživu v cisterně na ropu, ruce měla za zády spoutané páskami. Nádrž byla hluboká pouhé dva metry. Kdyby se z pout dokázala vyprostit, dosáhla by nahoru a vytáhla se ven.

Dopadlo to s ní zle.

Monica potřásla hlavou, aby vzpomínku zahnala, a podívala se na fotografii, kterou měla v telefonu. Porovnala tvář mrtvého chlapce s její rozesmátou, živou verzí. Po úsměvu už v ní nebylo ani památky. Zmizel jako lusknutím prstů.

Doktor Dolohov si založil ruce v bok a sledoval ji. „Víte u tohohle aspoň jméno?“ zeptal se nakonec.

„Nejspíš se jmenuje Paul. Paul MacKay. Jeho matka je v zahraničí. Chystá se přiletět a zajít sem.“ Monica ukázala na tělo. „Poslala nám tyhle fotky.“ Monica mu podala telefon, aby se podíval sám. „Vypadá to, že je to on. Když se mu včera večer nedovolala, jako první vyvěsila příspěvek na Facebook s dotazem, jestli ho náhodou někdo neviděl. Sdílel to kdekdo a média se toho chytila. Když se objevila zpráva o nalezeném těle, dali si dohromady dvě a dvě. Ale budeme muset počkat, dokud ho neidentifikuje oficiálně.“

Doktor přikývl a přejel si rukou po holé hlavě. Kolem krku si pevně přivázal roušku a nasadil si poměrně zbytečnou síťku na vlasy.

Monica si odkašlala. „Chlapcova matka Lisa MacKayová požádala policistu, s nímž hovořila, jestli by chlapce během pitvy mohl někdo držet za ruku.“ On to totiž určitě ocení. Tahle studená mrtvola, pomyslela si Monica krutě, snažila se od ženina utrpení zachovat odstup.

Doktor Dolohov pokrčil rameny a podíval se na ošetřovatele. Pokud ten požadavek jednoho nebo druhého překvapil, nedali to na sobě znát. „Ale coby ne? Třeba tomu umučenému chlapci malá laskavost od neznámého člověka pomůže klidně odejít,“ zamumlal přes roušku. „Co víc bychom si mohli přát my, až na nás přijde řada?“

Dolohov se ještě jednou ujistil, že má roušku dobře uvázanou. Podíval se Monice přes rameno, protože se tam zvolna otevřely dveře a dovnitř vešel její šéf, vrchní inspektor Hately. Podívala se na něj, prohlédla si jeho pravidelné glasgowsko-italské rysy. Měl tmavé oči a krátké vlasy protkané stříbrem, které nějakým záhadným způsobem vypadaly, jako by ho střih stál celé jmění a zároveň se o jejich vzhled ani trochu nestaral. Byl o pár centimetrů nižší než Monica a na sobě měl dobře střižený oblek. Voněl vodou po holení. Zapadal do profilu ostříleného mediálního matadora z dob před nástupem sociálních sítí a internetového zpravodajství, které nyní řádily jako dvojhlavá saň, na niž byl každý veřejný činitel krátký.

Sáhl si na kravatu a pokývl doktorovi, pak Monice. Jeho pohled dopadl na tělo před nimi: zranitelné a odkryté.

Kdy ses byl naposledy podívat na pitvu? uvažovala Monica. Tím se jen potvrdilo, co už dávno věděla — že média půjdou po případu jako divá. Vloží se do toho lidé z vyšších míst a budou na ně tlačit. Ještě víc se vměšovat.

„Jdeme na to,“ oznámil konečně doktor Dolohov. Přerušil ticho, které se v pitevně rozhostilo.

Monica si natáhla jednu chirurgickou rukavici, přišla blíž a neohrabaně položila dlouhé prsty na chlapcovu studenou mrtvolnou ruku. Zkoumala pohledem prapodivné asymetrické kousance, které měl na rukou a krku, dívala se, jak Dolohov v rukou obrací nůž. Prozkoumal jeho ostří, jako by se ujišťoval, zda je nabroušený, a pak Paulu MacKayovi pomalu rozřízl hruď. Pracoval co nejněžněji, jak to jen se skalpelem lze.

Poté důvěrně známý rituál. Pohřební ceremonie rozumu. Otevřít tělo. Vyjmout vnitřnosti. Kousek po kousku je zvážit, stáhnout chlapci kůži z obličeje. Skřípění kovu o kost při otvírání lebky. Z té námahy vyrazil lékaři na čele pot. Otřel si ho hřbetem ruky, přičemž si plášť zamazal do růžova, jak se pot smísil s drobnými kapičkami krve.

Oddělil mozek od vazivových blán a odřízl míchu. Potom ho zvážil a jednou rukou přidržel pod světlem, jako když botanik zkoumá obzvlášť nezvyklý kvítek.

„Zvláštní,“ řekl, když zasunul mozek zpět do prázdné lebky, „jak se právě tady skrývá celá osobnost člověka. Je to nejsložitější věc na světě, kterou známe.“ Svou vlastní hlavu naklonil s praskotem obratlů na stranu. Potřásl hlavou a znovu chlapci natáhl kůži.

Konečně otevřel rozdrcené zbytky průdušnice, dvěma prsty z ní vytáhl černý kamínek a ukázal ho Monice a Hatelymu.

„Kdybyste si náhodou chtěli myslet, že to neudělal stejný člověk.“ Ukázal na skvrny rudé krve, které na kameni ulpěly. „Zoxidovaly. Když mu to vrah narval do krku, chlapec byl zřejmě ještě naživu.“

Hately se přesunul vedle Moniky a odkašlal si. Dolohov upustil kamínek do plastové nádobky na důkazy.

„Pošleme ten kámen na rozbor, přednostně. Zjevně má pro vraha specifický význam. Musíme zjistit, odkud pochází a jestli je stejný jako ten první,“ řekla Monica.

Když bylo po pitvě, chtěla se stůj co stůj vrátit do kanceláře, ale Hately ji zarazil na chodbě před pitevnou. Hleděli si do tváří pod poblikávajícími zářivkami a obklopoval je pronikavý zápach nemocničního prostředku na vytírání, který se mísil ještě s něčím dalším. Něčím zkaženým.

Monica plus mínus tušila, co bude následovat.

„Hned zítra ráno vám zajistím posily. Víc policistů, aby měl kdo zvedat telefony a pomohli s vyšetřováním v terénu.“ Hately si sáhl na klopu saka a v koutku oka mu zaškubal tik. Křičel do světa, že je ve stresu.

Monica přikývla a doufala, že tím je řečnění u konce, ale zároveň věděla, že ne.

„Probral jsem to s vyšším vedením. Tohle vyšetřování bude ostře sledované. Je tedy zásadní, abychom postupovali efektivně.“

„Rozumím, pane,“ řekla Monica. Samozřejmě by nejradši postupovala neefektivně.

„Připadá nám důležité využít plnou škálu podpory, kterou máme k dispozici. Obzvlášť v této situaci. Když hraje významnou roli veřejný zájem.“

„Dobrá. Budu na to myslet,“ pronesla Monica. Obrátila se k odchodu.

Dveře na druhé straně chodby se rozlétly dokořán, div že nevyskočily z pantů, v tom ztichlém prostoru ztropily nepřístojný randál. U zárubně stál elegantní muž malého vzrůstu s hustou hřívou šedých vlasů. Oblečený v šedém obleku s vestou.

„No ne, takové vynikající načasování! Tohle je doktor Hamish Lees,“ řekl Hately a na chvíli uhnul před Moničiným pohledem. „Policejní psycholog. Studoval všude možně po světě a konzultoval ostře sledovaná vyšetřování vražd podobná tomu našemu. Máme to štěstí, že se sám nabídl a bude naše vyšetřování konzultovat.“

Doktor Lees si Moniku přeměřil od hlavy k patě, nachýlil přitom hlavu, jako by hořel zvědavostí. Všichni sem! Máme tu jednu obryni samá ruka samá noha a široká ramena. Má divnou bledou pleť a nohy narvané do příliš malých, mokrých holínek. Na tváři se mu mihlo vševědoucí pousmání, jako by nějakým způsobem vycítil její mindráky i citlivá místa a jako by ho vlastně pobavily.

Okamžitě jí byl odporný. A kupodivu neměla nejmenší chuť své city skrývat. „Aha,“ ucedila jen. Sjela Leese pohledem, užívala si, že jemu pro změnu nezbývá než k ní vzhlížet. Potom se obrátila k Hatelymu. „Chápu to správně, že do výběru nemůžu mluvit? Už jsem s psychology pracovala v minulosti. Zavolala bych je na pomoc sama, kdyby to bylo potřeba.“

Hately už málem spustil, ale Lees zvedl ruku a zarazil ho.

„Vy jste inspektorka? Vy tohle vyšetřování vedete?“ Monica neodpověděla. Díky tomu zaplnilo chodbu trapné ticho, dokud se Lees nerozhodl, že bude pokračovat i tak. „A co? Bojíte se, že se vám budu plést pod nohy? Nebo podle vás zvládáte vyšetřování tak brilantně, že vám externí odborník k ničemu nebude?“ Jeho hlas zvláštně skřípal a zároveň byl nepříjemně pronikavý.

„Podle mě dopadneme vraha, když budeme pečliví a budeme se soustředit na vyšetřovací úkony. Podle mě to měl vrah dobře promyšlené. Myslím, že to nebyla jeho první vražda —“

„Jo tak,“ ucedil Lees. Na opálené tváři se mu objevil polovičatý úsměv. „Už chápu. Vy jste psycholog amatér. Proniknete vrahovi do hlavy a přechytračíte ho na vlastní pěst.“ Zachechtal se. „Zkrátka a dobře, teď tu máte mě. Vaši nadřízení tedy zjevně s vaším přístupem nesouhlasí.“ Při těch slovech se na ni usmál. To od něj byla podivná klukovina a nepřátelské gesto na to, že mu bylo těžce přes padesát.

Monica se na něj dál dívala spatra. Neodpověděla mu, ale cítila, jak jí na zádech vyráží pot a do tváří stoupá hněv.

„Doktor Lees nás požádal, že by se rád podíval na těla,“ řekl Hately. Těkal pohledem z jednoho na druhého.

„A budu potřebovat kopii spisů. Fotografie z místa činu a pitevní protokoly,“ dodal Lees. „Co nejdřív to půjde.“

Nic na to neřekla a dlouhé vteřiny ani jeden z nich nepromluvil. Nakonec si Hately odkašlal a zavedl Leese za dvoukřídlé dveře do pitevny.

KAPITOLA / 28

Monica vešla do jídelny invernesského policejního ředitelství. Nejdřív ji zarazilo, že je tam pusto prázdno, ale pak si uvědomila, že je pondělí osm večer. Jídelna zavírala v pět. Všichni rozumní lidé už byli dávno doma — a ona by se měla zařídit stejně. Vklouznout k Lucy do postýlky a přečíst jí pohádku, a ne jí nahonem popřát dobrou noc po telefonu a zas přitom naslibovat hory doly. Všechno bude, jen co maminka dořeší tenhle důležitý případ…

Monica přemítala, jestli se někdy někdo z jejích pánských kolegů cítil takhle provinile, když zklamali své malé natěšené děti. Málem by se na to byla zeptala Hatelyho — věděla, že má dva pubertální syny —, ale radši to pustila z hlavy. Šéf by to pravděpodobně považoval za slabost. Spolkla pocit viny, který vůči Lucy pociťovala, a připomněla si, že to holt patří k její práci a účty se nezaplatí samy. Až dcera vyroste, pochopí to.

Prohlédla si řady prázdných laminovaných stolů s odpovídajícími židlemi, které byly přišroubované k podlaze. Pásy stropních světel, z nichž člověk chytal migrénu. Na druhém konci uviděla Crawforda a na okamžik ji přemohl vztek, že se chtěl sejít tady, a ne ve vyšetřovací místnosti.

Rukávy měl vyhrnuté nad loket a tmavou kravatu povolenou. Seděl sám u stolu, zíral do počítače, a když uslyšel nezvyklé čvachtání Moničiných bot po linoleu, zvedl oči.

„Co máte proti zasedačce?“ vyjela Monica. V hlase jí nepokrytě zaznívaly pozůstatky rozhořčení, které jí způsobili Hately s Leesem, jakož i její osobní mateřské selhání.

Crawford rozhodil rukama, překvapil ho její tón. „Nevím — asi že je tu trochu větší klid.“

„Jak jste na tom s Robertovým notebookem? A telefonem?“

„S telefonem?“ Crawford potřásl hlavou. „Pořád žádná stopa. Zabiják se ho musel nějak zbavit. V počítači jsme nenašli nic zvláštního. Žádná divná fóra nebo neobvyklé porno,“ sypal ze sebe rychle a přitom si podupával, očividně nemohl vydržet, až se dostane k něčemu jinému. Zřejmě k vysvětlení, proč ji proboha zatáhl sem.

„A co gay porno?“ zeptala se Monica. Přerušila ho, protože jí dělalo dobře kolegu zdržovat, když ji mermomocí hnal v těch mokrých botách až sem, místo aby svá zjištění sdělil po telefonu. „Říkala jsem si, jestli třeba neměl přítele? Možná se znali z internetu a Robert to držel v tajnosti?“

Crawford zavrtěl hlavou.

„Ne. Nic takového. Jen krotké heterosexuální porno a velmi málo stránek. Ale poslouchejte.“ V hlase mu narůstala netrpělivost. „Tohle musíte vidět.“

Ukázal na notebook a klikl na něco na obrazovce. „Dnes ráno jsem naše hochy v uniformách jaksepatří popostrčil. Řekl jsem jim, ať hnou v Gairlochu prdelí a pořádně zamakají na identifikaci té dodávky.“

„No a?“ Monica usedla vedle něj. Nohama bolestivě narazila do kovové tyče pod stolem, až svraštila obličej, ale aspoň se po mnoha hluchých hodinách trochu probrala. Když se protáhla, spolu s bolestí ji zaplavila slast, že dokonce na okamžik zavřela oči, protože trochu povolil tlak kolem chodidel.

„Video,“ zkřížil ruce a nahnul se nad notebook.

Povzdechla si a zaujala stejný postoj.

„Je to z kamery na některé z těch garáží? Nebo z hotelu?“

„Ani jedno. Tam byly všechny záznamy prázdné anebo nemířily na cestu. Tohle je z jednoho baráku. Z okna jejich obýváku. Řeší nějaký spor s městskou radou a požádali syna, aby jim tam nainstaloval kameru, která bude snímat příjezdovou cestu.“

Navzdory únavě a rozbolavělým nohám Monice vystřelil adrenalin a ona se naklonila blíž ke Crawfordovi.

Ten zmáčkl přehrávání a na obrazovce se objevila zaparkovaná dodávka. Na předním sedadle seděl muž, tvář měl skrytou ve stínech. Vystoupil a zezadu obešel dodávku. Podle všeho zkontroloval zadní dveře, pak se vrátil zpět na místo řidiče. Byl vysoký, ale do tváře mu nebylo vidět, hučku měl naraženou až do čela. Až dosud dodávka parkovala bokem ke kameře, poznávací značka nebyla vidět. Když se dodávka vytočila směrem k obrazovce, Crawford dal pauzu a přidržel notebook, aby na něj viděla.

Registrační číslo, které si Crawford zapsal úhledným tiskacím písmem, se shodovalo s čísly na obrazovce. Byla to dodávka Owena MacLennana.

„Je to ze soboty v noci. Těsně po jedné ráno. Takže tím nám do toho MacLennan přesně zapadá coby Robertův vrah.“

Monica se k počítači znovu sklonila, pomalu v ní narůstalo vzrušení. „Můžeme to přiblížit a identifikovat jeho tvář na sto procent?“

Crawford klikl na obrazovku, aby obrázek zvětšil. Tvář se topila v šeru. „Asi bychom si s tím mohli trochu pohrát, ale…“ Pokrčil rameny.

„Musíme MacLennana předvolat a prohledat jeho dodávku,“ řekla Monica.

„Zrovna jsem volal Fisherovi, jak je na tom. Právě teď MacLennana sleduje. Prý je pořád u sebe v bytě. Sedí tam od rána, když nepočítáme, že si skočil do trafiky pro cigára.“

Monica přikývla, bolest, kterou jí působily promočené boty a nedodržené sliby dceři, vzala momentálně za své. Nemohla se dočkat, až uvidí, jak bude MacLennan reagovat, jakmile ho konfrontují se všemi jeho lžemi. Jak zvládne jeho nonšalantní maska skutečný tlak.

Natáhla se přes Crawforda a pustila si to video potřetí.

„Nešlo by to zpomalit?“ zeptala se.

Crawford vedle ní napřáhl ruku. „Co tam vidíte?“

„Prostě to pusťte ještě jednou až do konce,“ rozkázala Monica.

Dívali se, jak se dodávka rozjíždí. Monika stiskla tlačítko pauzy. Na zlomek vteřiny se při otáčení dodávky na kameře objevilo zadní okýnko. Dočasně ho osvětlila záře elektrické pouliční lampy.

Monice přejel mráz po zádech a na rukou jí vyskočila husí kůže. Crawford se naklonil a znovu obraz přiblížil. Z okýnka dodávky se do kamery dívala tvář. Byla rozmazaná, ale i tak rozpoznatelná. Patřila mladému muži.

KAPITOLA / 29

Monica zvedla oči k hranatému světlu, které vycházelo z MacLennanovy kuchyně. Na černé budově pod potemnělou oblohou o deváté hodině večerní se jasně vyjímalo.

Skrčila prsty v těsných, mokrých kozačkách, nejradši by si ten humus rovnou servala z nohou.

„Neměli by už být uvnitř?“ pípl konstábl Fisher na zadním sedadle. Společně sledovali zadní východ z činžáku. Hezky v bezpečí volva, zatímco Crawford se dvěma policisty v uniformách vrazili do domu předním vchodem a chystali se zatýkat.

Monica se přes zrcátko podívala na Fishera. Až teď si všimla, co má oblečeného. Flísovku přes polokošili. Tmavé vlasy sčísnuté jako obvykle na stranu. Taky si všimla, že se jeho účes hodně podobá Hatelymu. To není vůbec marný nápad, pomyslela si. Pořádně šéfa napodobujte a nakonec z vás bude taky šéf.

„Z téhle strany se to člověku vždycky zdá delší,“ pravila nakonec. Přitom si ani nebyla jistá, jestli to tak opravdu je. Člověk aspoň neriskuje, že ho někdo zastřelí nebo probodne. Pokud se tedy něco šeredně nezvrtne.

„Jasně. Takhle jsem nad tím nikdy neuvažoval,“ pronesl Fisher svědomitě. Jako by přispěchala s radikálně novou perspektivou. Monica zamrkala, snažila se zbavit narůstající nelibosti, již vůči mladšímu kolegovi pociťovala.

Z vysílačky se ozval neurčitý halas. Po něm následoval náraz: tým vyrazil dveře beranidlem. Ve vysílačce to zapraskalo: „Jsou tady bezpečnostní dveře. Jsme skoro tam.“

Další náraz, pak řev, když se konečně prolomili dovnitř do bytu. Monica se zadívala na světlo z kuchyňského okna. Pokud bude chtít utéct, udělá to teď.

Dlouhé vteřiny míjely. Pak se z vysílačky opět ozval Crawfordův hlas: „Není tady, do hajzlu — byt je prázdný.“

„Ale já ho na vlastní oči viděl před patnácti minutami. Z budovy nevyšel. Jak to, že tam není?“ Fisher vypadal pobouřeně, maskoval tím strach, že něco zvoral, že si ho MacLennan všiml.

Monica vystoupila z auta a ucítila starý známý adrenalin. Přešla přes cestu a vešla brankou na dlážděný dvorek za bytovkou. Lampy sem nedosvítily, takže tam byla tma jako v pytli.

Takhle nějak to vypadá, když se to zvrtne, řekla si a vzala za kliku. Byla pevně zamčená. Přes bezpečnostní sklo zpozorovala jednoho z uniformovaných policistů, který uvnitř procházel chodbu. Když Moniku spatřil, zvedl ruce: není tu.

„Přece nemohl jen tak zmizet?“ Monica se otočila po Fisherově hlase. Uvědomila si, že i v ní narůstá rozčarování a pochyby. Jak jim mohl MacLennan pláchnout přímo před nosem?

Popadla Fisherovu vysílačku. „Víte jistě, že se neschovává někde v bytě?“

Opět se ozval Crawfordův hlas: „No samozřejmě. Do prdele práce! Procházíme okolní byty. Určitě ho někdo viděl.“

Monica vrazila vysílačku zpátky Fisherovi a ukázala doprava. „Vezměte to tamtudy.“

Aniž počkala na odpověď, odbočila a vrhla se podél druhé strany budovy do úzkého průchodu mezi činžáky. Na černém asfaltu se odrážely klidné tůňky oranžového světla. V tu chvíli to působilo, jako by sem nepáchla živá duše. Začínalo mrholit.

Kde je? Přece jim vrah jen tak nevyklouzl. Monica se zhluboka nadechla. Přejela si rukou po tváři a snažila se zkrotit poryv rozčarování, který ji zaplavil. Znovu průchod prozkoumala pohledem. Tentokrát si nad uličkou všimla okýnka v přízemí. Že by to vzal přes sousedovic byt? A pak se protáhl oknem?

Monica se rozběhla na druhý konec průchodu, který vedl na malé parkoviště. Osamocená MacLennanova dodávka tam ve tmě parkovala dál. Zaváhala, ale pak se k ní pomalu vydala. A teď se rozsvítí světla, pomyslela si. Naskočí motor a on se rozjede přímo proti mně.

Ale když přišla blíž, zjistila, že je dodávka prázdná. Kde sakra je?

Znovu se rozhlédla. Jediný další východ z parkoviště obehnaného zdí se nacházel na protějším konci. Ale tam zahlédla světla policejního auta. Tudy se vydat nemohl, uviděli by ho.

MacLennanovo auto parkovalo u vysoké zdi, která parkoviště obklopovala. Monica k ní zvedla oči. Někdo vysoký by ze střechy dodávky klidně dosáhl až nahoru.

Radši bys měla sehnat posily. Nemůžeš ho přece pronásledovat sama, pomyslela si Monica. Po Fisherovi a ostatních nikde ani slechu. Sáhla po telefonu, ale nebyl čas. Každá vteřina, kterou promarní, zvyšuje MacLennanovy šance, že se dostane dál.

Místo toho se vyhoupla na kapotu a odtud na střechu dodávky. Když se natáhla ke stěně a vydrápala se nahoru, pod nohama jí zaskřípal tenký kov, který protestoval proti její váze.

Prostor za zdí byl černý, hroužil se do temnoty noci. Možná že se tam MacLennan někde schovává. Třeba na ni číhá. Monica polkla a zadívala se dolů do tmy.

Třeba dělá chybu. Co když se z toho vyklube největší přehmat jejího života? Ale pokud po něm nepůjde hned, mohl by jim uniknout, znovu vraždit a pak by to byla její vina.

Monica skočila do tmy. Tvrdě dopadla na hrbolatou zem, až se jí podlomilo koleno. Šeptem zanadávala a zatnula zuby bolestí, pak chvíli nehnutě ležela a snažila se zklidnit dech, přitom mrkala, aby oči co nejdřív přivykly tmě.

Věděla, že může být hned vedle. Kdyby jí zakryl ústa, pomoci by se nedovolala. Jakmile by v robustních rukou sevřel její hrdlo, byl by s ní amen.

Zašátrala kolem sebe v mokré trávě. Místo, kde se krčila, připomínalo opuštěnou zahradu přecházející v divočinu: změť hustého plevelu, odpadků a podle všeho i jakýchsi zahnívajících kusů nábytku. Znovu zamrkala, snažila se mezi tvary rozeznat něco dalšího. Naproti uviděla zeď osvětlenou pouliční lampou do strašidelného odstínu, díky níž se trochu zorientovala. Tehdy si Monica uvědomila, že se ve stínech skrývá jakási postava.

Ztuhla a ani nedutala, protože silueta se právě pohnula. Byla pitomá, že mu na to skočila, že se za ním pustila na vlastní pěst. Do tváře jí bubnoval déšť a ona zachytila pach hlíny a opuštěných míst. Pach umírání o samotě.

Owen MacLennan se otočil a zadíval jejím směrem. Monica si skousla ret a zabořila tvář do země, takže na jazyku ucítila hlínu. Zadržela dech. Každou buňkou v těle věděla, že ji zabije, jestli ji uvidí. Takový už byl zákon přírody, že když zaženete predátora do kouta, udeří a začne zabíjet, a MacLennan vskutku byl lidský predátor, nízký tvor, když si odmyslíme všechny jeho řeči a odvádění pozornosti.

Konečně uslyšela trýznivě pomalé drhnutí nohou o kámen. Zvedla oči a uviděla, že se MacLennan vyškrábal na zeď a přehoupl se přes ni. Monica se překulila na záda a zhluboka se nadechla. Jako poděkování věnovala modlitbu všem svatým na nebesích, přitom vylovila z kapsy mobil a vytočila Crawfordovo číslo.

Okamžitě to zvedl. „Inspektorko Kennedyová? Kde, kurva, jste? Nemůžeme ho najít.“ Jeho příšerně uječený hlas proťal noční ticho, až se ošila.

„Sleduju ho. Dostal se přes zeď parkoviště,“ šeptala Monica a pozvolna se zvedala ze země. Ozkoušela koleno, zabolelo to. Tak se kousla do rtu a zkusila to znovu. Pořád bolelo, ale jinak fungovalo. Takže to nebude tak horké.

„Musíte si nadběhnout,“ sykla.

„Běžíme tam. Nepokoušejte se ho zastavit samotná,“ odpověděl Crawford a Monica ukončila hovor.

Rozběhla se ke zdi a chytila se její horní části. Na kolmém povrchu jí podjíždělo chodidlo, ale než spadla, stačila se přidržet. Znovu se napřáhla a vytáhla se nahoru. Za zdí se skrývalo další parkoviště, menší než to, kde stála MacLennanova dodávka. Bylo uzavřené ze tří stran. Tady ho máme. Choulil se před deštěm a zpracovával zámek auta.

Monica se zhluboka nadechla. Její srdce a plíce řádily, div že nepraskly. Znovu se ohlédla do opuštěné zahrady. Hni sebou, Crawforde. Kde se sakra flákáš? Spustila se ze zdi, prsty na nohou ryla po mokrém kameni. Znovu jí to podjelo, ale chytila se a pak už dosáhla nohama na zem.

Když se obracela k MacLennanovi, skoro si ani netroufala se nadechnout. Na zádech mikiny měl nápis ANDĚL SMRTI. Po obou stranách nápisu křídla, která se pevně rozpínala po jeho širokých zádech. Nezaslechl ji nebo to možná jen předstíral, pokoušel ji, aby přišla blíž.

Monica se rozhlédla po nějaké zbrani, kameni nebo klacku. Země však byla pustá a prázdná. Dveře s cvaknutím povolily a Owen MacLennan se napřímil. Chystal se nasednout a ujet. Takže v tom jako vždycky byla sama.

„Zatýkám vás, Owene.“ Monica vykročila kupředu a sáhla po jeho paži.

Skrčil se a udělal prudkou otočku. Když uviděl, že je to ona, překvapení, které měl vepsáno v tváři, se proměnilo v úsměv.

„To mi bylo hned jasný. Na první pohled jsem poznal, kam to povede,“ přistoupil k ní MacLennan o krok blíž. „Taky jsem ti řekl, že se nevidíme naposled.“ Jeho široký úsměv byl strnulý a chladný, po humoru nebylo ani památky.

„Dobře si rozmyslete, než něco uděláte,“ zdůraznila Monica.

„Počkat, já myslel, že jsem zatčenej?“ popošel o krok a zvedl rozložité ruce nad hlavu. „Tak mě napadá… Chlap jako já by teoreticky mohl ženskou jako ty roztrhnout vejpůl holýma rukama.“ Upřeně ji sledoval modrýma očima a opět se přiblížil. Už ji měl skoro na dosah ruky. Monica jeho pohled opětovala. Tak dělej, Crawforde. Kde vězíš?

MacLennan se jí sápal na obličej. „Ale uvnitř bys určitě byla slaďoučká.“

Vtom se ozvaly sirény. Odrážely se od zdí a blížily se k nim tmou. Sotva je Monica uslyšela, uhnula pohledem, zaplavila ji úleva.

Když se obrátila zpátky k němu, MacLennan se ušklíbl.

„Copak? Snad si nemyslíš, že mě zastaví?“ řekl a napřáhl ruce, aby mu mohla nasadit pouta. „Tak blbej nejsem. Čeká mě ještě spousta báječnejch zážitků.“

Monice neunikla škodolibá radost, která se mu mihla po tváři. „O čem to mluvíte?“

„Možná na to přijdeš sama. Možná na to přijdeme společně. Já, ty… a Lucy?“

Monice se obrátil žaludek, v krvi se vysrážela sněť.

„Cos to řekl, ty hajzle?“ Sirény se blížily.

„Je to prý celkem andílek,“ pronesl MacLennan. Jak široký byl ten jeho úsměv. „Tatínek neznámý. Tak hledá jinde, otcovskou postavu, od který by se mohla něco přiučit. Chlapa, který ji zasvětí.“

Monica ho vší silou praštila do sanice. Ustoupil o krok a potřásl hlavou, takže na tvářích ucítila kapičky deště, které se rozprskly z jeho odbarvených vlasů. Po rtu mu stékal čůrek krve, ale MacLennan se dál usmíval a ve světle lamp bez ustání padal déšť.

„To bylo super. Ale i tak to bylo napadení, beruško,“ řekl MacLennan.

Blikající světla a sirény už byly skoro u nich.

Mrkl na ni, pak zvedl ruce nad hlavu, aby na ně viděli policisté, kteří zablokovali výjezd z parkoviště a vyskákali z označených vozů. Znovu se usmál. „Ale vyřídíme si to spolu až příště.“

KAPITOLA / 30

Michael šel po kovovém mostě do Rapinche. Snažil se zpracovat, co mu řekla Melissa: někdo se chtěl s Nicholem sejít. Dal mu telefon. Někdo, koho se Nichol bál, kdo ho vyděsil tak moc, že radši utekl.

Michael se pohroužil do chůze a choulil hlavu, zachvátila ho paranoia, že ho za jeho zády šmíruje nějaký démon. Melissina úzkost proměnila jeho vlastní strach v cosi skutečného. Plížilo se to stíny a bylo mu to v patách. Rychle se prosmýkl kolem dvou týpků v tmavých bomberech, kteří pokuřovali před sázkovou kanceláří, a přešel přes cestu kolem opuštěné hospody se zajištěnými okny a oprýskaným zeleným nátěrem.

Našel správný panelák podle Melissina popisu a zastavil se. Paranoia mu stravovala mysl a on se zhluboka nadechl nočního vzduchu, přitom ucítil zápach z prodejny fish and chips na Grant Street, kterého se tahle čtvrť po večerech ne a ne zbavit. Snažil se strach setřást — v Rapinchi už byl nesčetněkrát a kdo by ho vlastně sledoval? Sáhl po další cigaretě, ale ukázalo se, že došly.

Místo toho si prohlédl vchod a mimoděk si na bundě přitáhl límec, až mu skoro vůbec nebylo vidět do obličeje. Pak si vzpomněl, že už v tomhle baráku jednou byl, za jedním klientem, kterého nakonec semlely smutné a vyšinuté životní vyhlídky, do nichž se narodil, a momentálně seděl za mřížemi. Ale že má na tohle místo vazby i Nichol, to tedy netušil. Doupě strýčka Eddieho. Byl si jistý, že o tom jménu se před ním Nichol nezmínil. Takže to bychom měli další tajemství. Další věc, kterou si nechával pro sebe.

Před domem se hlasitě vybavovali dva muži a žena. V tom šeru jim neviděl do tváří, ani co mají na sobě, ale ženino mumlání zavánělo alkoholem a nepochybně byla v hašteřivém rozpoložení, protože jednomu z chlápků spílala: „… a ty mi nedáš ani floka a přitom čekáš, že budu furt všechno cálovat, a pak sem přilezeš a škemráš o další prachy…“

Když kolem nich procházel, celý se našponoval, obával se, že se do něj pustí. Ale byli ponoření do hádky a taky do flašky, co mezi nimi kolovala, takže si ho ani nevšimli. Uvnitř baráku to páchlo zatuchlinou, vyčpělým cigaretovým kouřem a stolním olejem. Melissa mu řekla, že Eddie bydlí v pátém patře.

Michael našel správný byt na konci temné chodby. Na prahu zaváhal. Byl nervózní, jestli mu dívka náhodou nelhala a nevybájila si to, ale kupodivu ho ještě víc znervózňovala možnost, že dost možná mluvila pravdu. Zaklepal na dveře.

Těsně předtím, než se obrátil k odchodu, se zvolna pootevřely. Do chodby se prodral hnilobný smrad a on zděšeně ucouvl, protože na něj zevnitř vykoukla tvář mrtvoly. Zlověstně ho provrtávala pohledem, na nezdravě vypadajících zažloutlých tvářích měla připlácnuté řídké šedé vlasy.

„Ty asi budeš Michael Bach. Ten maník od sociálky?“

Něco Michaelovi říkalo, že by se měl obrátit a utéct. Stejné nutkání měl i tehdy v márnici.

Eddie si jeho výrazu očividně všiml, protože se usmál. Skoro jako by ho těšilo, jak znepokojivý dojem jeho vzhled budí.

„Neboj se, mladej. Možná ze mě jde strach, ale už to není, co to bejvalo. Rváčský časy už mám dávno za sebou.“ Přejel si dlaní po vyzáblé tváři. „Akorát se o tobě zmínil Nichol, toť vše. Slyšel jsem o tom klukovi v Gairlochu. A dnes odpoledne prej našli dalšího. Další mladej klučina. Smrt člověku tak nějak zostří smysly.“

Michael váhavě přikývl a snažil se skrýt, jakou reakci v něm mužův vzhled vyvolává. „Promiňte, že vás otravuju. Doneslo se ke mně, že má u vás Nichol nějaké věci.“

„Tak doneslo, jo?“ Eddie nasadil podezřívavý, posměšný tón. „A od kohopak?“

„Volali mi od něj z ubytovny. Prý mu tam chybí nějaké věci.“ Michael si při té lži šátral po obličeji. „Mám je tady vyzvednout.“

Eddie na něj ještě chvíli zíral, načež přešel z úsměvu do grimasy, kterou Michael pracovně nazýval „kterak znemožnit sociálního pracovníka“. „Tak jo no. Hlavně když zas rychle pudeš do prdele.“ Pomalu se otočil a šoural se zpátky do chodby, pantofli přitom šoupal po omšelém koberci. Michael ještě chvíli otálel na prahu, překvapilo ho, jak ochotně ho Eddie pouští dál. Nakonec se vydal do chodby za ním.

„Tamhle,“ řekl Eddie. Zastavil se u otevřených dveří do ložnice. Za oknem se rýsovala světla města. Eddie ukázal na sportovní tašku na podlaze. „Furt se tu někde povalujou jeho věci. Ten bordelář si snad myslí, že po něm budu uklízet. No, tak teď to asi zbyde na tebe, zahraj si na jeho mámu. Napakuj se, jak je libo.“ Jeho hlas se zlomil v sípavý chechot. Nechal Michaela, ať si poradí sám, a vydal se do obýváku.

Michael se rozhlédl po pokojíku, pořád nemohl uvěřit, jak hladce se dostal dovnitř. Poklekl s nepříjemným pocitem, že se bude bez dovolení hrabat v chlapcových věcech.

Z obýváku k němu dolehl Eddieho hlas. „A s kýmže jsi to na internátě mluvil? Divný, že se tady pro to nestavili sami.“

Michael se dokopal k tomu otevřít tašku a vyprázdnil ji na podlahu. Bylo v ní oblečení a několik učebnic, ale po telefonu ani památky. Prohledal i kapsy a podšívku: pořád nic. Rozhlížel se po místnosti a jeho rozčarování narůstalo. Něco mu říkalo, že telefon bude určitě někde nablízku. Jen taková intuice. Nichol chtěl, aby ho Michael hledal. Proč by mu jinak ve zprávě posílal heslo k počítači. Určitě tu ten telefon někde nechal. Přece věděl, že mu o něm Melissa řekne.

Pokoj byl malý, jen postel a komoda. Zkusil se podívat pod postel a zboku za matraci. Pak do komody. Pořád nic. Kde by mohl být? Naskočila mu odpověď: vzal ho Eddie. Už Nicholovu tašku prošacoval. Jak jinak. Proč by sem jinak Michaela pouštěl šmejdit?

Michael přišel do obýváku a Eddie zvedl oči. Sál obsah kyslíkové bomby, která se válela na židli. Pak se posadil, přihnul si z plechovky piva a zapálil si.

„To to trvalo.“

Michael sklopil zrak k tašce, kterou si přinesl z pokojíku, a přikývl.

„Máš něco na jazyku? Tváříš se tak,“ řekl Eddie. Na rtech, které byly suché a vyschlé jako cáry usně, mu pohrával úsměv. A za nimi zažloutlé zuby. Zhluboka potáhl z cigarety a nabídl krabičku Michaelovi. „Mý plíce už jsou stejně v takovým stavu, že si můžu v klidu zakouřit. Ale ty tvý by se možná ještě daly zachránit, hm?“

Michael využil nabídky, záblesk vděčnosti nikotinového závisláka mu dokonce na rtech vyčaroval úsměv. Zapálil si a vyfoukl kouř do vydýchaného pokoje směrem k Eddiemu.

„Nic jiného už tu Nichol nenechal?“ nadhodil.

Eddie kroužil očima po stěně a nakonec přistál na Michaelově tváři. Zašklebil se ještě víc. „Jen tu tašku, co máš v prackách. To je až až.“

„Je to důležité. Možná mu hrozí nebezpečí. Měl tam telefon.“

„Nichol bude v pohodě. Ten je vynalézavej. Nic jinýho člověku ani nezbejvá, když vyrůstá v takový rodině jako on.“

„Je mu teprve sedmnáct.“

„Teprve? Můj otec zabil prvního Němce v šestnácti. Jestli si Nichol ve svým věku troufal na Charlieho Bartlea, tak už je dost starej i na to nést následky.“

„O čem to mluvíte?“

„Malej Charlie. Ten chlap je zvíře. Celej fotřík. Člověk nemusí bejt žádnej Einstein, aby tatíkovo jméno uhod: Velkej Charlie. Tohle mi dal na památku. Před víc než třiceti rokama.“ Eddie odhrnul na stranu řídkou ofinu šedých vlasů a předvedl dlouhou jizvu podél linie vlasů, která sahala až k uchu. Vybledlou, ale na zažloutlé kůži pořád patrnou. „Jo. Proto jsem na následujících dvacet let zalez do díry. Nesl jsem následky. Tloukl moji sestru Jean, vymlátil jí půlku zubů, tak utekla k mámě. Charlie vrazil nohu do dveří a tohle mi udělal golfovou holí. Odtáhl ženu za vlasy zpátky na ulici, venku před hospodou byla spousta čumilů. Přilezla za dva dny s hlavou jako balón. Povídám jí: ‚Jean, pojď se mnou, nebo skončíš pod drnem.‘“ Eddie se odmlčel. „Víš, co mi na to řekla? ‚Vždyť je to můj manžel.‘“ Eddie se rozkašlal, pak zasípal a vyplivl chuchvalec tkání.

„Pořád jste mi neodpověděl na otázku. Vzal jste mu ten telefon?“

„Zkurvený mobily. Nic jinýho už dneska lidi nezajímá. Za chvíli se k tomu dostanu, mladej. To nemáš žádný vychování? Krapet soucitu? Tím jsem chtěl říct, že Bartleovi jsou Nicholova rodina. Velkej Charlie už je mrtvej. Zaplať pánbůh. Ale žezlo převzal jeho synáček. Oba šli čas od času bručet, pokud se z toho zrovna nevyvlíkli.“ Eddie se naklonil. Oči mu v kostnaté tváři náhle zazářily, jako by se chystal z rukávu vysypat plnou hrst trumfů. „Není to tak dlouho, co Charlieho Bartlea juniora pustili z lochu.“

Žuchl zpátky do opěrky, založil si ruce a hleděl na Michaela. V pokoji bylo nepříjemné vedro, ve stinném rohu rudě žhnuly dva přímotopy.

„Co to má společného s Nicholovým zmizením?“ chytil se na vějičku Michael, i když tušil, že se mu Eddie vysmívá.

„Nicholova matka. Chris. Byla Bartleovic sestřenice. O něco starší než Charlie. Ráda si přihnula. Pro flašku cokoli.“ Už se zase doširoka šklebil. „Je dost na prd, když má matka radši chlast než tebe. No jen se na to zeptej malýho Nichola. Jeho ksichtíku, když za ní pobíhal: Mamí, mamí…“ Eddie se opět sípavě rozchechtal. Michael ho pozoroval a uvědomil si, že zatíná ruku v pěst. Averze smíšená se znechucením. „Charlieho zabásli kvůli drogám. Byla to celkem monstrakce. Chris šla sedět s ním — nějak se do toho zapletla. A hádej, co následovalo!“

Michael neodpověděl, Eddie se znovu předklonil. S náruživostí internetového milovníka konspiračních teorií. „Nichola sebrala sociálka.“

„No a?“

„No a tak to možná kladl Charliemu Bartleovi za vinu, ne? Chtěl srovnat účty. Pomsta je přece nejlepší hnací motor.“

Michaelovi to neznělo moc pravděpodobně. Ale možná v tom Bartle nějak figuruje. Třeba dal Nicholovi telefon i notebook? Možná ho do něčeho namočil. Pokud ano, jak to souvisí s těmi zavražděnými chlapci? Jestli s nimi Nicholovo zmizení vlastně vůbec souvisí. Chvíli to dávalo smysl, jenže pak si Michael stísněně vzpomněl na černý kamínek, co s sebou Nichol všude tahal. Jasná spojitost s těmi chlapci, o tom není pochyb. Mohl v těch vraždách nějak figurovat Bartle?

„Vždyť Nichola znáš,“ přerušil Michaelovy myšlenky Eddie. „Klukovi to myslí. A spousta zdejších lidí skončila zacementovaná v sudu na dně moře. To Nichol věděl. S cementem v krku se člověku blbě mluví. Vyptávej se dál a možná na to taky přijdeš.“

„Anebo si o tom zajdem pokecat na policii,“ ucedil Michael.

„Koukej si, do prdele, sednout, sociálko. Nedělej ze mě debila. Vytasit se na policii s historkou o Bartleových? Vždyť já jen tak žvaním, aby řeč nestála. Svýho života si cením. I když stojí za hovno.“ Jeho zarudlé oči připomínající korálky při těch slovech kroužily po místnosti. Znělo to jako nejpravdivější věc, kterou od Michaelova příchodu pronesl.

„Kde je ten mobil? To jste mi pořád ještě neřekl.“

Eddie rozpřáhl kostnaté ruce. „Protože to nevím, sakra. Akorát si tu nechal tašku, tím to hasne.“

„Vám je asi úplně ukradený, kde je Nicholovi konec!“

„A zas tu máme sociálku. Jste jeden jako druhej. Kecáte lidem do života. Pletete jim hlavy.“ Odkašlal si do dlaně a znovu se na Michaela zadíval, hra „znemožni si svého sociálního pracovníka“ ho očividně přestávala bavit. „A teď buď tý lásky a táhni zpátky do tý prdele, odkud jsi sem přitáh. Nech hrátky v Bažinách na lidech, co jsou tady doma.“ Zvedl svůj vlastní mobil tak, aby ho Michael viděl. „Anebo si na kluky počkáme, jen ať hezky přijdou a hodí s tebou řeč. O tom, jakej maj názor na sociálku.“

Michael na něj vytřeštil oči. Popadla ho šílená chuť Eddieho odstrčit. Prohledat mu kapsy a skříně v pokoji. Místo toho se otočil, ale ve dveřích se zarazil a udělal znovu čelem vzad. „Zajdu s tím na policii. O tom mobilu jim řeknu.“

Eddie rozhodil rukama. „Už je vidím, jak se sem ženou. Určitě nasadí celý týmy, který budou po klukovi, jako je Nichol, bezodkladně pátrat.“

Michael se na Eddieho zadíval, pak potřásl hlavou a zaklapl za sebou dveře do obýváku. Byl rád, že z pokoje vypadl. Pryč od hnilobného puchu, od Eddieho lží a pichlavých pohledů.

Vlastně ho skoro potěšilo, že se dostal do slepé uličky. Takhle zaveze notebook inspektorce a popravdě jí řekne, že zkusil všechno. Zašel dokonce i mnohem dál, než se slušelo, to mu nikdo neupře.

Došel k domovním dveřím a vzal za kliku, po všem tom dusném horku a smradu se k němu konečně prodral vítaný studený vánek zvenčí. Vtom si vybavil Eddieho výraz. Ta prasečí očka, která mu nad jeho zády těkala po stěně obývacího pokoje. Jako by tam zalétla téměř nedobrovolně.

Michael přibouchl vstupní dveře a vydal se chodbou zpátky do obýváku.

Eddie zvedl oči od piva. „Tak to bylo rychlý. Zapomněl sis tu hygienický ubrousky, nebo co sem zas lezeš?“

Michael si ho nevšímal a podíval se na stěnu. Visela tam police se zarámovanou fotografií a na ní mladší verze Eddieho: před kostelem, navlečená ve špatném obleku z osmdesátých let. Michael obrázek odstrčil. Za ním byla řádka knih.

„Ty si tady nechal Nichol, ne?“

„Ty jsou moje. S Nicholem nemaj nic společnýho.“ Eddieho hlas zachvátila panika. Pomalu se škrábal z křesla.

„Jen seďte,“ podal si Michael knihy z police. Byly to učebnice filozofie a matematiky včetně Mimo dobro a zlo od Nietzscheho. Tu knihu si Michael vzal. Bylo na ní něco zvláštního. Jako by vůbec nic nevážila. Michael obrátil knihu zboku, zjistil, že je slepená k sobě a nahrubo zajištěná šedou lepicí páskou. Zasunul pod ni prst a odtrhl ji. Kniha se rozevřela.

„Co to má bejt? To je moje.“ Michael ucítil Eddieho vetchou ruku, šátrala po knize. Hladce ji setřásl. V zadní části knihy byla do stran vyřezaná díra. A v ní cosi omotaného v umělohmotném obalu. Michael si strčil knihu do kapsy bundy a rozbalil předmět, který našel uvnitř. Jeho nedůvěra a rozčilení ještě vzrostly, protože z igelitu vyklouzl černý telefon.

„Před deseti lety. Před deseti lety…“ Michael uslyšel Eddieho hlas a zvedl oči. Eddie na něj civěl s nepokrytou nenávistí. „Modli se, abych nebyl u toho, až tě kluci dostanou. Protože to bys byl teprv v prdeli,“ ucedil a zatnul pěsti.

Michael si telefon narval do kapsy spolu s knihou a nevybíravě se kolem Eddieho protáhl.

Eddieho sípavý hlas ho provázel až k východu. „Modli se, abych nebyl u toho, až dostaneš co proto, hošánku. Já budu první v řadě, kdo ti dá do držky. Vůbec nevíš, která bije. Nichol chce, aby ho nikdo nenašel.“

Michael seběhl ze schodů a vyrazil do večerního deště. Byl přesvědčený, že Eddie s těmi „kluky“, kteří už jsou na cestě, jen blafuje, ale nimrat se v tom nehodlal. Znovu se ujistil, že má mobil v kapse, a přidal do kroku. Nemohl uvěřit, že ho nakonec přece jen našel, že mu Melissa opravdu nelhala.

Když vešel na kovový most, prohnala se kolem dvě policejní auta s blikajícími světly a sirénami ječícími do noci. Prosvištěla tak blízko, až mu zvířený vzduch rozvlnil oblečení. Škubl sebou, vyděsil ho vlastní tok myšlenek. V dálce zaslechl další sirény, všechny se hnaly stejným směrem.

Michael se díval za mizejícími světly a uvažoval, kdo na tuhle noc tak šeredně doplatil. Rozptýlilo ho to tak, že ani nezaslechl, jak u něj zastavilo auto. A když si ho všiml, dveře už byly dokořán a venku na chodníku se po něm sápal řidič.

KAPITOLA / 31

Monica v rukou obracela telefon, přemáhala touhu potřetí zavolat matce a ujistit se, že je Lucy v pořádku. V hlavě jí stále dokola zněla MacLennanova slova a jí se z nich dělalo špatně — jen pomyslet, že se motal okolo její dcery!

Vrchní inspektor Hately vedle ní poposedl, protože na obrazovce právě přiváděli MacLennana do výslechové místnosti. Sedl si a úplně zastínil advokáta vedle. Když člověk pozoroval podezřelého při výslechu, většinou působil úplně maličký. S MacLennanem to bylo naopak: vypadal ještě větší.

Naproti němu se posadili konstáblové Crawford a Fisher. Monice naskočilo v hlavě rčení jako ovce na porážku. Podle protokolu nesměla vést výslech, protože byla zatýkající osobou. Musela se spokojit s tím, že kolegy instruovala, jaké otázky mají klást. Nebylo to stejné, jako by se v MacLennanových lžích šťourala osobně, ani zdaleka ne.

Za Moničinými zády se otevřely dveře a dovnitř vešel doktor Lees. Pokývl Hatelymu, pak Monice a přikrčil se u monitoru. Dlaně měl do stříšky, hlavu nakloněnou, překrásně si hrál na geniálního doktůrka. Fakt byl trochu kretén.

„Dneska jste si přišli na svý. Trošku toho pronásledováníčka, co? Asi nemáte nic lepšího na práci,“ ozval se z reproduktorů MacLennanův hlas.

„Kdybyste nám neutíkal, nemuseli bychom vás nahánět,“ odpověděl Fisher.

„Ty žes mě naháněl, chlapečku?“ ucedil MacLennan. Položil na stůl své tlapy, předek trika měl potřísněný od krve. „Tohle je sprostá policejní šikana.“ Usmál se a rozčepýřil si odbarvené vlasy. Přiložil si prst na ústa a v místě, kam ho Monica praštila, nahmatal viklající se zub. Zatlačil na něj palcem. Monica s sebou cukla, protože zub se lehce pohnul dovnitř.

„Vy si rád hrajete, že, Owene? Rád si pokecáte, vyprávíte ty svoje báchorky. Dá se to tak říct?“ pronesl Fisher podle Moničiných instrukcí.

MacLennan na něj upřel modré oči. „Ty seš tady asi novej. Vypadáš tak na dvanáct. Tak trochu panic. Myslím tady u výslechů — jinak už sis určitě někdy zašukal. Třeba s ním.“ MacLennan naklonil hlavu ke Crawfordovi, který ho zběsile probodával pohledem, ale udržel jazyk za zuby.

Fisher mluvil dál a Monica na něj byla až hloupě hrdá, že si nevšímá MacLennanových pokusů odvést řeč jinam: „Rád vyprávíte příběhy, ale hlavně jste velký fantasta. Víte, co to znamená, Owene? To znamená, že nerozeznáte pravdu od výmyslů.“

„Proč o mně mluvíte tak ošklivě, detektive? Detektiv-defektiv. To na vás celkem sedí. Jste dva detektivové s defektem.“ MacLennan se při těch slovech uculoval, držel mezi dvěma prsty uvolněný zub a jemně s ním kýval.

„Máme videodůkaz, že jste byl v Gairlochu. A že jste měl s sebou v dodávce chlapce. Momentálně vám pečlivě prolézáme dodávku i počítač. Všechno to do sebe zapadne a nakonec nás to zavede k vám a Robertu Wrightovi,“ řekl Crawford. Při těch slovech se nahnul nad stolem.

I MacLennan se předklonil, takže měl tvář jen pár centimetrů od Crawforda. „Myslíš, jo?“

„Čeká vás doživotí za vraždu, Owene. Začněte se smiřovat s tím, že půjdete zpátky do basy. Měl byste se zamyslet nad tím, na jak dlouho tam zkysnete. Když nám pomůžete zaplnit pár prázdných míst, vyjdete z toho líp,“ řekl Crawford.

Advokát po jeho boku se nadechoval, že něco řekne, ale MacLennan máchl rukou, aby mlčel. Zadíval se na stůl. Projednou působil, že nemá po ruce žádnou břitkou průpovídku.

„Jak jste si Roberta vybral? Co vás k němu přivedlo?“ pokračoval Fisher.

MacLennan na vteřinu povytáhl obočí. Cosi se mu mihlo po tváři. Kdyby byla Monica včerejší, označila by to za strach.

„Dnes jsme našli další tělo. Mladý muž jménem Paul MacKay. Co o tom víte?“ řekl Crawford. MacLennan tentokrát ani nezvedl oči od stolu. Vyšetřovatelé se mu podle všeho dostali na kobylku.

Monica se naklonila k obrazovce.

„Minulý pátek večer. Odjel jste do Gairlochu. Co se tam stalo? Sešel jste se s Robertem?“ zeptal se Crawford.

„Minulý pátek?“ přejel si MacLennan rukou po tváři. „Pátek. V Gairlochu. Byl tam kluk…“ On se fakt přizná. Úleva. Lucy je v bezpečí, může pustit z hlavy ty jeho odporné výhrůžky.

„Co se stalo, Owene? S tím chlapcem?“

MacLennan si sáhl na zub. Zatlačil dozadu, pak dopředu. Nakonec ho popadl a prudce škubl. Monica ucukla, protože mu zub zůstal v ruce. Opatrně ho položil na kraj stolu. „Byl tam kluk.“

„Řekněte nám, co se stalo,“ řekl Crawford. Hlas mu překypoval vzrušením a Monica by ho nejradši zbrzdila. Když má před sebou tak zběhlého lháře, jako je MacLennan, neměl by předčasně jásat.

MacLennan pomalu zvedl hlavu. Těkal pohledem z jednoho vyšetřovatele na druhého. A jak se tvářil — Monice s hrůzou došlo, že nemá daleko ke škodolibosti.

„Byl tam kluk. Ale jsem z toho nějakej zmatenej,“ řekl.

Monica zaslechla, že Hatelymu vrní telefon. Nevšímal si ho.

„Proč jste zmatený, Owene?“ Do Fisherova hlasu se vkrádala nejistota.

Hatelymu znovu zavibroval telefon, pak někdo kvapně zabušil na dveře.

„Jsem zmatenej, protože se mě furt ptáte na kluka v Gairlochu. Jenomže na kterýho?“

Další zabušení. Dveře se otevřely a dovnitř vešel policista v uniformě. Jeho výraz naznačoval: Pane, je to urgentní. Hately vstal.

„Bavíme se o Robertu Wrightovi. To přece víte,“ poposedl si Crawford.

MacLennan se několik vteřin jen usmíval a nic neříkal. „No víte, já si nebyl jistej, jestli myslíte toho kluka, co jsem s ním jel, anebo toho nebožáka, co ho našli mrtvýho v Gairlochu.“

Hately vyšel na chodbu a ohlédl se přes rameno po Monice.

„Co prosím?“

„Tenhle se mi zdá takovej trochu pomalejší.“ MacLennan ukázal na Crawforda a pak se otočil na kameru. „Jste tam, vyšetřovatelko? Tihle kluci jsou trochu zabrždění, tak to vysvětlím vám. Když mě hezky poprosíte, možná že vám povím, co to bylo za kluka, se kterým jsem jel do Gairlochu. Ale jestli se mě ptáte na toho mrtvýho nebožáka Roberta Wrighta, tak…“ rozpažil doširoka.

Monica vyšla na chodbu. Hately tam stál se dvěma policisty a znepokojeně se tvářící ženou s trvalou na šedivých vlasech. Držela si na hrudníku kabelku, jako by to byla neprůstřelná zbroj. Za ní se krčil pubertální mladík s krátkými tmavými vlasy. Zdál se jí nějak povědomý. Jestli ho náhodou neznala z jednoho videa, které nedávno viděla.

„Tohle je MacLennanova sousedka Anne Wilsonová a její vnuk Rory. Je u ní zrovna na návštěvě. Rory říká, že jel minulý pátek večer s Owenem MacLennanem do Gairlochu.“

Monica se ohlédla zpátky do místnosti. Doktor Lees ji pozoroval, přitom se zatvářil napůl překvapeně, napůl jemně pobaveně. Na obrazovce vedle něj upřeně zíraly do kamery MacLennanovy oči. Skoro jako by do místnosti viděl a široký úsměv věnoval jen a pouze jí.

„Nemůžeme ho jen tak pustit,“ prohlásila Monica. Uvědomovala si, že v rušné vyšetřovací místnosti zvyšuje hlas. Že na ni všichni civí.

„Ten hoch tvrdí, že s ním jel v dodávce,“ řekl Hately a měl co dělat, aby si udržel fazónu a působil autoritativně. Založil si ruce v bok pod rozepnutým sakem, nakrčil temná obočí, aby vypadal co nejvíc jako glasgowský macho, a probodl Moniku pohledem.

„Jak víme, že kluk nelže?“ zaprskal Crawford a prohrábl si zrzavé vlasy. Vstal od stolu, ale temenem narazil do ramen Moniky a jejich šéfa. Doktor Lees od skupinky vycouval jako provinilé dítko.

„Sám jste ten záznam z Gairlochu viděl. Není to zrovna HD! Je klidně možné, že nám jen řekl to, co mu přikázal MacLennan.“ Tmavé kruhy pod Crawfordovýma očima téměř pulzovaly hněvem.

„Bohužel. Vezměte si to logicky. Pokud uplatníme stejný model i na nás, tak přece nemůžeme s jistotou říct, jestli je na videu opravdu Robert Wright,“ zvolal doktor Lees zbytečně nahlas, takže se jeho slova prohnala místností jako smršť. „Tento mladík tvrdí, že byl v dodávce s MacLennanem.“

„Proč byl vzadu, a ne na sedadle?“ ozval se Crawford. „To mi připadá trochu moc podezřelé. Vám ne?“

„Jen abyste se neunáhlil,“ prohlásil Hately zlověstně pomalu a provrtal Crawforda pohledem. „Chápu, že jste rozhořčený. Všichni to chceme vyřešit. Ale jestli kluk říká, že už si důvod nepamatuje, nemůžeme ho donutit, aby si vzpomněl.“ Sjel očima na Moniku, která pochopila, že jí nadřízený naznačuje, aby Crawforda držela zkrátka. Neuhnula pohledem, ale kolegovi neřekla ani slovo. Místo toho se znovu opřela o stůl a založila si ruce.

„Říkala jsem vám, že MacLennan vyhrožoval mé dceři,“ podívala se Hatelymu upřeně do očí. Jen ať si zkusí znevažovat Lucyinu důležitost. „Ví, jak se jmenuje. Víc leccos o… jejím otci.“

„A tvrdí, že jste ho napadla, když se chtěl vzdát,“ ozval se doktor Lees. Nasadil hladký a precizní tón. „U těchto pachatelů nejsou snahy o zastrašování neobvyklé. Určitě vás to znepokojilo, ale šance, že se skutečně pokusí ublížit vaší dceři, jsou minimální. Když tento typ osobnosti vyhrožuje, není ve skutečnosti moc pravděpodobné, že svá slova promění v činy. Kdyby měl skutečně nekalé úmysly, spíš by si je nechal pro sebe, než aby vás před nimi varoval.“

Monica se otočila. S povytaženým obočím ho sjela pohledem. Nehne před ním brvou, nedá najevo, co se odehrává v jejím nitru: zběsilá směs strachu, bolesti a zuřivosti. Pod založenýma rukama si přes košili chytila záhyb kůže na břiše a zkroutila ho tak, aby bolest přehlušila city. Promluvila pomalu a opatrně, jako na dítě: „Věděl, jak se dcera jmenuje, doktore. Nechme skutečné úmysly stanou, záměrně mi vyhrožoval.“

„Moniko,“ varoval ji Hately a ona věděla, že to myslí vážně, protože křestním jménem ji jinak neoslovoval. Vlastně vůbec poprvé zaregistroval, že má kromě policejní hodnosti a příjmení taky nějakou vlastní identitu, tím si byla jistá. Pořád ještě mluvil pomalu. „Nezlobte se, inspektorko, ale sama víte, jak snadno dnes člověk zjistí informace. Třeba MacLennan viděl fotku vaší dcery na Facebooku. Kamarád kamaráda kamarádky. Zhruba tak nějak. Je to vaše slovo proti jeho,“ napomínal ji očima. „Zkuste se na to podívat racionálně. Chcete riskovat vyšetřování toho napadení? Nemáme žádné důkazy. Nic, kvůli čemu bychom si ho tu mohli nechat. Budeme ho muset pustit.“

KAPITOLA / 32

„Všichni nás nesnáší. Jsme jako bankéři, akorát s platem na hovno,“ prohlásila Anita Patelová, Michaelova nadřízená, když jí podal sklenici červeného vína a svůj gin s tonikem položil na stůl. „Vždycky to tak bylo, Michaeli. Tak o co jde tentokrát?“ Zastrčila si pramínek hnědých vlasů za ucho, pak se napila a na sklenici zůstala šmouha růžové rtěnky.

Michael cítil v kapse Nicholův telefon a přál si, kéž by si ho Anita na tom mostě nevšimla. Kdyby tam vlezl o třicet vteřin později, tak by se minuli.

„Ale, ani to nestojí za řeč. Zkrátka zamotaný případ.“ Notně si lokl nápoje a rozhlédl se po hospodě. Seděli v baru Black Isle na Church Street. Jeden z lepších invernesských podniků. Ačkoli to odsud nebylo daleko k mostu, který vedl přes řeku do Rapinche, co do výsad byl Bažinám na míle vzdálený. Černý déšť se venku ve světle lamp odrážel na dlažebních kostkách.

Anita potáhla z elektronické cigarety. Špička v barovém šeru modře žhnula. „Zas jde o mladého Morgana, že jo?“

„On s tebou mluvil James?“

„Nejdřív ses na něj minulý týden vyptával snad úplně všech na oddělení. Dneska zmizíš a ani se neobtěžuješ zrušit schůzky s klienty… James mi fakt nic říkat nemusel.“

„Měl jsem se s Nicholem sejít. Zklamal jsem ho.“

„Musíš si udržovat profesionální odstup. Nikdo nechce mít na krku novináře ani oddělení stížností. Já tedy určitě ne. Koleduješ si o poslední písemné varování. Od té věci s tátou jsi nesoustředěný.“ Zvedla ruku, aby ho umlčela, protože se jí pokusil skočit do řeči. „Což je naprosto pochopitelné. Ale taková je pravda.“

„Jsem v pohodě.“

Naklonila se blíž, takže její oříškové oči byly nedaleko těch jeho. „Michaeli. Já do tebe vidím. O toho klučinu ve skutečnosti nejde. Honíš se za svým bratrem — copak to nevidíš, že ti otcova smrt zjitřila staré rány?“

„Anito,“ spustil Michael a snažil se zůstat v klidu, „žádná z tvých analýz nezmění nic na skutečnosti, že ten pohřešovaný je můj klient.“

„Ale ty si taháš práci domů. Vyptáváš se na věci, které jsou za hranicí profesního tajemství.“

„To mám předstírat, že se nic nestalo? Předstírat, že ty dvě děti nezemřely násilně?“ Strčil si do úst cigaretu a málem si připálil, než se vzpamatoval.

„Tady jsme na Vysočině, Michaeli. Lidé pořád ještě nezapomněli na Orkneje. Věř mi, když sociálka někomu vyhlásí válku, není to nic pěkného.“

Orknejský čarodějnický kult, 1991, nejhlubší dno sociální práce ve Skotsku. Zneužívání a týrání. Černá magie a uctívání ďábla. Odebírání dětí. Rodiny rozervané satanistickým kultem, který existoval jen v myslích vyšetřujících sociálních pracovníků.

Anita zavrtěla hlavou. „Pořád narážím na lidi, kteří si myslí, že navádíme děti proti rodičům a pobízíme je, aby lhaly. Že nám jde o rozvracení rodin…“ Zvedla ruce dlaněmi vzhůru jako vládkyně všeho vědění. Druhé sdělení zůstalo nevyslovené. Když to posereš, máš smůlu.

U jednoho stolu v tmavém koutě za jejími zády seděli dva chlapi se staženými kapucemi, takže jim moc nebylo vidět do tváře. Michael si uvědomil, že na něj zírají. Zamrkal a týpci se odvrátili.

Anita znovu položila ruce na stůl. Každou z jedné strany vinné skleničky, takže se špičky jejích nalakovaných nehtů skoro dotýkaly.

Znovu se na ty dva muže zadíval. Teď už byli zabraní do hovoru. „Vidělas ho někdy? Myslím Nichola.“

Anita zaúpěla, zvedla sklenici vína a na jeden zátah ji dopila. „Teď mě dobře poslouchej. Koukej se na to vykašlat.“ Odsunula prázdnou sklenici po stole. Nepříjemně to zaskřípalo. „Viděla jsem jeho složku. Kluk měl v minulosti problémy. Smiř se prostě s tím, že se nejspíš do něčeho zapletl. A pak se zkrátka rozhodl zmizet.“ Zírala na něj. Když se nedočkala odpovědi, řekla: „Už bych měla jít. Jamie si už tak myslí, že v kanceláři někoho mám. Když přijdu domů pozdě, nejspíš mě zas opustí a to by nebylo úplně dobrý, hlavně kvůli dětem.“ Vstala a pozapínala si knoflíky na kabátě. Změřila si Michaelův výraz. „Dělala jsem si srandu. S tím, že mě opustí. Buď v klidu, tebe z ničeho nepodezírá.“

Michael se díval, jak kráčí hospodou, prochází skleněnými dveřmi a jde po Church Street ke starému kostelu, kde parkovala. Počkal dvě minuty, dokud na vlastní oči neviděl auto odjet, a taky se rozběhl k východu. Cestou mrkl ke stolu v zadní části hospody. Už byl prázdný.

KAPITOLA / 33

Michael ze sebe setřásl navlhlou bundu a stiskl na mobilu spínací tlačítko. Zoufale se konečně snažil zjistit, co v telefonu je. Obrazovka na něj civěla, byla černá a prázdná. Vybitá baterie.

„Zasraná technika,“ zanadával nahlas a rozhlížel se po prázdném bytě. Vstal a prošel šuplíky v kuchyni i skříňku pod dřezem, jestli v nich nenajde nabíječku. Ve změti elektrických kabelů objevil dva prehistorické: k Nokii a Motorole. Ani jedna do Nicholova mobilu neseděla, i když rval konektor všemi silami.

Vyšetřovatel jak víno. Ani nezvládne zapnout telefon. Pocit zmaru po tom dlouhém šíleném dni kulminoval. Odhodil nabíječky na linku a přejel si po tváři rukama skvrnitýma od nikotinu. Uvažoval, co by na to řekl jeho táta, kdyby ho v tomhle stavu viděl. Pak se usmál, protože si vzpomněl na levný víceúčelový adaptér, který koupil, když ležel otec v nemocnici a zapomněl si doma nabíječku ke čtečce. Uvědomil si, že když táta definitivně ztratil chuť číst, nechal adaptér v autě spolu se čtečkou.

Michael vyběhl přes ulici ven do deště k land roveru a zalovil v nahromaděném binci palubní desky. Nakonec předmět našel pod vrstvou mastnoty a chmýří.

Zpátky v bytě věc oprášil, zapojil USB konec do svého notebooku, našel konektor, který do telefonu seděl, a netrpělivě čekal, až se přístroj nabije. Zapálil si cigaretu a uvažoval, jestli vůbec naskočí. Bylo by fakt super, kdyby se krám po tom všem nakonec nerozběhl. Leč na mobilu zablikalo červené světýlko, adaptér tedy podle všeho fungoval.

Při tom pohledu se Michael znovu neubránil úžasu, odkud se telefon vzal. Možná ho Nicholovi podstrčil ten, kdo zabil oba chlapce, chtěl ho někam vylákat. To asi bylo smyslem zprávy, kterou si přečetla Melissa. Že by se Nichol vydal na to setkání a už se z něj nevrátil? Třeba leží mrtvý někde ve škarpě?

Hrůza pomyslet. Michael se snažil uklidnit, připomněl si, že Nichol si s sebou telefon záměrně nevzal. Skryl ho a pak se snažil spojit s Michaelem. Možná to znamenalo, že se s tou osobou, která mu psala, vůbec nesešel. Snad byl tedy v pořádku?

Telefon poskočil a znovu ožil, černá obrazovka zbělala a naskočil požadavek na zadání kódu. Nicholovy narozeniny. Michael si uvědomil, že se Melissy dočista zapomněl zeptat na datum. Netrpělivě telefon odložil a přihlásil se do databáze sociálních služeb. Hledal, dokud nenašel chlapcovu složku. Když do mobilu zadával datum, celý strnul. Čekal na reakci.

Melissa nelhala. Telefon číslo přijal a rozsvítil se, na tapetě se ukázala celá škála aplikací.

„No tak, s kým sis psal? Kdo se s tebou chtěl sejít?“ zašeptal Michael. Vrtal se v neznámém operačním systému, dokud konečně nenašel aplikaci na zprávy a klepl na Otevřít.

Ale zprávy byly smazané. Ať už tam Melissa viděla cokoli, bylo to pryč. Michael zanadával a vztekle zaklonil hlavu. Proč by Nichol mazal zprávy? Zkontroloval rejstřík hovorů. Pak kontakty a hlasové zprávy. I tam to zelo prázdnotou. Proč by to všechno mazal, a přesto telefon ukrýval? Nedávalo to smysl.

S narůstajícím zoufalstvím poklepal na ikonku fotografií. Byl v něm uložený jen jeden soubor. Video. Jeden soubor — přesně jako v počítači, pomyslel si. Chtěl soubor otevřít, ale zaváhal, radši si zapálil.

Vzpomněl si na prvního mrtvého chlapce. Jak ležel na pitevním stole v márnici. Teď už tam vedle něj spočívá další. A uvažoval, co tak asi může být na videu, co na něm chlapec mohl vidět. Něco natolik zlého, že to Nichola přimělo k útěku. Vykašlat se na notebook i ostatní věci a prostě zmizet. Nebo něco natolik špatného, aby si padouch pojistil, že Nichol už nikdy nebude mít nutkání povědět světu, co viděl.

Znovu se chystal video spustit. Znovu zaváhal. Natáhl se po flašce levné whisky z diskontu, kterou našel v kredenci, a nalil si do sklenice pořádného lomcováka. Pomalu polkl, pak sáhl po telefonu a spustil přehrávání.

Obrazovku zaplnil Nicholův obličej. Kamera se pootočila a zachytila jiného chlapce. Nebylo mu vidět do tváře Krčil se na trávě, za ním bylo zelené listí. Video tedy zřejmě vzniklo na jaře nebo v létě.

Nahrávka se zastavila, pak se znovu rozjela. Chlapec nyní klečel. Michael si s narůstajícím znepokojením uvědomil, že se krčí nedaleko náhrobku. Záběr se zvětšil, chlapec byl nyní blíž. Nad jeho zády Michael rozeznal nápis na náhrobním kameni: ALEXANDER ALLEN 1890—1915.

Záběr se přesunul na chlapcovy ruce. Držel v nich krabici. Chlapec se pomalu nahnul a zasunul krabičku do mělké díry. Další přiblížení. V záběru nyní byla ruka zvedající hromádku hlíny, kterou na krabičku hodila. Prach jsi a v prach se obrátíš. Kamera se stočila stranou, probleskla modrá obloha a další náhrobek. Tím video končilo. Michael zíral na obrazovku, byl ještě zmatenější než předtím.

Zhluboka se nadechl. Popravdě se mu ulevilo, že na nahrávce nebylo nic tak hrozného. Znovu zmáčkl přehrávání. Nemělo to zvuk a záznam byl pomalý a tmavý, takže působil trochu strašidelně.

Když si to přehrával potřetí, uvědomil si, že v posledním záběru není náhrobní kámen. Ve skutečnosti se jednalo o pomník. A Michael ho už někde viděl. Byl dost výrazný — kříž s mečem. Památník první světové války. Zaplavila ho vlna vzrušení, protože si vzpomněl, kde pomník stojí.

Pohřebiště Tomnahurich. Velký viktoriánský hřbitov nedaleko jeho kanceláře.

Michael to pár vteřin zvažoval, pak zkontroloval, kolik je hodin. Skoro jedenáct. Hřbitov už bude dávno zavřený. Ale věděl, kde hrob hledat. Mohl by tam zajet a najít ho, vykopat tu krabičku a podívat se, co je uvnitř, dokud mu noc a tma hrají do karet. Musí to udělat. Vždyť to Nicholovi dluží.

KAPITOLA / 34

Brány hřbitova byly zamčené a opatřené řetězem, za nimi černá a hrozivá scenerie se stíny, které se táhly podél stromů. Michael šel kolem železného zábradlí od brány dál a dumal, jak by se dostal dovnitř, třeba nějakou dírou v plotě, jíž by se dalo protáhnout. Zas ho pohltily myšlenky, které se usilovně snažil ignorovat: už dva mrtví chlapci. Za jeho sobeckým strachem se skrývala předtucha, že možná opravdu dělá obrovskou chybu. Třeba se připlete do čehosi, co se ve výsledku nezastaví jen u toho, že zas něco podělal v práci. Tohle by skutečně mohlo skončit mnohem hůř.

Pod pouličními lampami a prověšenými větvemi mu najednou naskočil příběh, který o tom místě slyšel. Znepokojeně si uvědomil, že mu ho vlastně vyprávěl přímo Nichol. Lidová báchorka o dvou chlápcích, kteří jdou na hřbitov. Potkají tam víly, které žijí uvnitř toho kopce, v podsvětí. Protančí s nimi noc, a když se pak vrátí do skutečného světa, zjistí, že mezitím uplynulo sto let.

Michael se snažil příběh — tu zvláštní okolnost, že k němu doputoval přes Nichola — dostat z hlavy. Sešel z chodníku a dál pokračoval podél zábradlí po vlhké trávě. Na plot navazovala zeď a Michaelovi se přes ni podařilo přehoupnout. Seskočil dovnitř hřbitova. V jeho útrobách zněla nedaleko projíždějící auta zvláštně zdálky. Jako by je utlumila jakási podivná bariéra mezi životem a smrtí, která visela mezi stromy a deštěm. Ten nyní připomínal spíš mlhu.

Vydal se po trávě k pěšině, která vedla na kopec k válečnému pomníku. Klikatila se kolem viktoriánských hrobek vyhloubených do svahu, kolem stromů a vyvrácených náhrobků, a silně to tam zapáchalo hnijícím listím a vlhkou hlínou. Michael za sebou uslyšel zapraskání větvičky. Zprudka se otočil a upřel zrak do tmy, jestli někde nezachytí pohyb, ale kde nic tu nic.

Nadechl se a snažil se zapudit dusný pocit, že ho někdo celý večer sleduje. Pokračoval dál po pěšině, na cestu mu mdle svítilo jen měsíční světlo. Z hlavy však nemohl dostat Melissin vyděšený výraz, Eddieho varování a stezky či chodby, o nichž se mu zdálo. Kdo rozsoudí, jestli nesní i teď? Třeba to celé byl jen sen a možná mu tahle místa byla souzena: márnice a strašidelná zákoutí.

Pot se na zádech mísil s deštěm, v tátově péřovce mu bylo nepříjemně horko, ale i tak dál uháněl vzhůru po pěšině. Výrazný bílý památník z videa naštěstí nemusel hledat dlouho. Stál na druhém konci úzkého vrcholku kopce. Přistoupil k němu a zamžoural na nedaleké náhrobní kameny.

Posvítil si na nápisy na hrobech tlumeným světlem telefonu, to nakonec dopadlo i na vyrytá písmena: ALEXANDER ALLEN, 1890—1915. Michael přejel po studeném kameni prsty, aby se ujistil, že tam slova opravdu stojí — že si s ním jen nezahrává jeho mysl.

Ani se nepozastavil, dřepl si k hrobu a odhrnul spadané listí, které pokrývalo trávník. Pod nimi uviděl místo, kde byla země v minulosti rozrytá a teď na ní opět rašily chomáčky trávy. Chvíli na zem prázdně zíral. Ještě ráno byl v kanceláři a načínal další pracovní týden, teď klečí na kolenou a holýma rukama se dotýká země, pod níž leží neznámý nebožtík. Začal kopat.

Krabička ležela sotva patnáct centimetrů pod zemí. Michael narazil na dřevo nehtem, až se mu bolestivě prohnul. Opatrně dál odhazoval hlínu, dokud se mu vedle krabičky nevešla ruka, aby předmět vypáčil.

Posadil se na mokrou trávu a krabičku převrátil. Byla malá, asi poloviční rozměr krabice od bot. Zašátral po západce, ale na žádnou nenarazil. Nakonec pochopil, že je to ten typ se samootvíracím víčkem. Opřel si telefon o kolena, naplno zapnul funkci baterky a zatlačil na horní okraj.

Uvnitř se skrývala krabička cigaret, červená marlbora ještě v celofánu. Dále plechovka silného cideru a umělohmotná panenka ve stylu japonských mang. A taky plastový zapalovač a angličák. Na samotném dně krabičky ležela fotografie zabalená v celofánu. Michael ji vytáhl a přidržel na světle.

Pomrkávaly na ní tři tváře: Nichol na začátku puberty s dalšími dvěma kluky zhruba ve stejném věku. Možná trochu staršími. Trojice se opírala o kapotu auta, Nichol s jedním klukem na jedné straně a třetím chlapcem na druhé. Michael poznal značku vozidla. Alfa romeo, ale polovina evidenčního čísla byla zakrytá.

Opatrně vrátil věci do krabičky a zaklapl víčko. Déšť v té tmě o něco zesílil. Jestli ve stínech někdo číhal, nedal o sobě vědět.

ÚTERÝ

KAPITOLA / 35

Monica se zastavila na chodbě před svým vchodem — ostatní byty v domě už byly ztichlé, protože dávno odbila půlnoc — a zhluboka se nadechla. To poslední, co chtěla, bylo vyděsit mámu. Dát najevo, jak je vykolejená. S výdechem sáhla po klice. Samozřejmě nebylo zamčeno, přesně jak očekávala. Do prdele práce.

Monica za sebou zaklapla dveře. Otočila klíčem v zámku, zasunula zástrčku a dala řetízek. Angela Kennedyová zvedla hlavu z gauče, kde seděla.

„To jsi ty, Moniko? Upekla jsem brambory s tuřínem. Říkala jsem si, že ti po tom všem určitě přijde k duhu něco teplého. Slyšela jsem o tom klukovi — to muselo být něco příšerného.“ Konečně dceři uviděla do obličeje. „Je všechno v pořádku?“

„Kde je Lucy?“ vyštěkla Monica. Ani se nepokoušela zamaskovat ostrý tón, který nasadila.

„V posteli. Vždyť jsem ti to říkala i po telefonu,“ pronesla Angela. Na tváři se jí zračilo znepokojení.

Monica se k matce obrátila zády a otevřela dveře do pokojíku. Odhrnula peřinu a popadla Lucy do náruče, pevně ji stiskla a přivoněla si k jejím vláskům. Užívala si to malé hřející tělíčko. Lucy otevřela oči. Byla dál v polospánku, i když ji Monica zase uložila, přikryla a vytratila se.

„Co se děje, Moniko? Stalo se něco?“

„Říkala jsem ti, aby ses zamykala, když hlídáš Lucy. Snad stokrát, kurvafix. Zvenku sem může kdokoli přilézt.“

Matka opětovala Moničin pohled. Její krásná široká tvář byla celá zmatená a ztrápená. „Promiň… Myslela jsem… Seděla jsem celou dobu tady.“

Jindy by se takovému ospravedlnění zasmála. Té představě, jak by dáma na prahu sedmdesátky zabránila něčím nekalým úmyslům.

„Takže ses na to vykašlala?“ Monica ji sjela pohledem, byla rozpálená doběla. „Usoudila jsi, že seš chytřejší než já? Že víš líp, jak se postarat o dítě? Do prdele, mami!“

„Všichni mi tu připadají moc milí. Omlouvám se…“

Monica si všimla, že má matka na krajíčku. Zhluboka se nadechla a napočítala do pěti.

„Tak hele.“ Snažila se nezvedat hlas, přestože se jí na mysl mermomocí vkrádal obrázek MacLennanova nenávistného uštěpačného obličeje. „Fakt si vážím, že se Lucy tak věnuješ. Ale musíš mi slíbit, že budeš zamykat dveře, když jsi s ní doma.“

„Samozřejmě. Omlouvám se.“ Na krátkou příšernou chvíli se Monice zdálo, že se snad matce zlomí hlas a rozpláče se. Moničin krutý našeptávač by se na ni nejraději rozkřičel, zaječel by, že by brečela mnohem víc, kdyby těmi nezamčenými dveřmi prošel Owen MacLennan.

„Víš, jaká jsem,“ pronesla nakonec Angela. „Zapomněla bych i vlastní hlavu, kdybych ji neměla pevně na krku. Odteď už budu zamykat. Slibuju.“

KAPITOLA / 36

ŠMÍRÁK

Znovu kartičku obrátil. Přečetl jméno a pak ji odložil na přísně určené místo na sedadlo vedle velmi výjimečných předmětů. Drátu a zavírací břitvy.

Přes čelní sklo viděl osvětlený byt, který se rýsoval na pozadí oblohy a zabíral místo hvězdám. Po té policejní estrádě byla ulice prázdná, detektivové už přestali marnit čas naháněním Owena MacLennana. Jako by se na něco takového vůbec zmohl, vždyť to vyžadovalo plánování a disciplínu. Jako by byl schopen kloudné myšlenky.

V okně se opět mihla MacLennanova tvář. Ošklivá a žalostná s ustrašenýma očima, které pročesávaly tmu. Už to nejspíš tuší, kabrňák jeden. Určitě si spočítal, že to takhle dopadne. Proč by se jinak ozýval, když se poprvé setkali? Byl tehdy čerstvě na svobodě (ještě ani ne tři měsíce) a celkem se v tom plácal, potřeboval mentora.

„Proč jste to udělal, Owene? Proč byste někomu takhle ubližoval?“ Otázka nadnesená tónem neprůbojného podržtašky. Ale přitom s trochou pomrkávání. Pobavenou vráskou v koutku úst. Chlad v očích, když MacLennan pohled opětoval a pokrčil rameny.

„Jaké to bylo, Owene? Když mu došlo, že ho odkrouhnete? Určitě na to do smrti nezapomenete.“ Další výměna pohledů, protože Owen překvapeně zvedl zrak — záblesk sdíleného vzrušení. Konečně narazil na někoho, koho si může vážit, koho může obdivovat.

Když znovu vzhlédl, okno bylo prázdné. Owen se stáhl dovnitř — vyčkával. Tajně doufal? Tělem mu projelo vzrušení. Tentokrát ho však měl zcela pod kontrolou. Šlo čistě o obchodní záležitost.

KAPITOLA / 37

Do sprchy se Monica dostala až po jedné ráno a pustila tak horkou vodu, jak jen snesla. Smývala z kůže špínu a snažila se spláchnout i vzpomínky. Mrtvoly. Jak se MacLennan tvářil, když vyslovil Lucyino jméno. Jak si rochnil v Moničině utrpení, užíval si ho plnými doušky. Pomyšlení, co by byl schopen malé provést, kdyby se k ní dostal.

K čemu jí bylo Leesovo bohorovné chlácholení? K ničemu. Ne-li míň, protože on se MacLennanovi nepodíval do očí. Neviděl v nich to, co Monica. Nevěděl, co je v nich vepsáno: že dokud bude MacLennan pobíhat na svobodě, nemůže nechat dceru bez dozoru. Dokud bude vědět, že tam venku někde je, nezamhouří oka.

Vypnula sprchu a ozkoušela zhuntované koleno. Pořád bolelo. Vyklepla dva ibuprofeny a nasucho je spolkla.

Hleděla na své dlouhé tělo v zrcadle, které osvětlovalo jen přízračné koupelnové světlo. Sklopila zrak k velkým chodidlům, z těch pitomých bot byla odřená do krve a vyskákaly na nich puchýře.

„Ježíšikriste, mně je z tebe na nic,“ zašeptala při pohledu na svůj odraz. Pak se znovu zadívala na nahé tělo a po dlouhé době si zas žilou pustila ten jed: Čahounka Monica, vytáhlá, ochablá, nechutná. Potřásla hlavou a utřela si oči. Mužatka jedna ohyzdná s nohama jako kobyla.

Zapřela se, aby se od těch myšlenek odtrhla, měla na to osvědčené průpovídky. Z dob před mnoha a mnoha lety, když dospívala a situace zašla tak daleko, že už se nedokázala svléknout ani ve sprše, aniž předtím zhasla světla: „Silná, sošná.“ A doplnila i pár nových: „Dala jsi život, vychováváš dítě.“ Byl to jen šepot, jí však sloužil jako forma psychické obrany. Zjistila, že myslí na paní učitelku Benningtonovou, která je měla z latiny a řečtiny a říkala Monice Athéna. Kupodivu to pomohlo, zdálo se jí totiž, že staromódní učitelku žákynina výška vyloženě těší. Možná že se zpoza tlustých učitelských brýlí a hutného nánosu rudé rtěnky opravdu domnívala, že se v Monice ukrývá zárodek čehosi božského. Vzpomněla si, jak za ní paní Benningtonová kdysi vyběhla a do rukou jí vrazila otlučené vydání Meditací od Marka Aurelia. Zrovna se končil další školní den plný obvyklých posměšků a narážek od spolužáků. Tenkrát si připadala výjimečná. Vtipné, jak vám může taková drobnost od dospělého zlepšit sebevědomí.

Monica se dosušila a k ibuprofenu přihodila dvě tablety kodeinu. V obýváku je mocně spláchla červeným vínem a znovu sáhla po spisu k případu. Nějak to jít musí: najít důkazy, že je v tom MacLennan zapletený.

Upřela pohled na fotografie kousanců, které chlapcům našli na těle. Kamínky, jež jim někdo natlačil do krku, když ještě žili.

Zvedla telefon a zavolala Fisherovi, a až když to začalo vyzvánět, vzpomněla si, že je dávno po půlnoci. Hovor byl přesměrován do hlasové schránky. „Zapomněla jsem se vás zeptat na ten kámen. Už se o něm podařilo něco zjistit? A co ty kousance na tělech — pokročili jste nějak s rekonstrukcí čelistí?“

Odložila telefon na stůl, přinutila se složku zavřít a ulehnout na gauč. Vůbec si nedovedla představit, že by teď šla na kutě, přestože se nevyspala už několik dní v kuse. Po minutě se posadila a vyhlédla škvírkou mezi závěsy na ulici před domem. Jen pro jistotu. Pohledem zachytila nepatrný pohyb a stísněně si uvědomila, že tam stojí nějaký chlap. Zírá jí do oken. MacLennan? Přišel ji zastrašovat, co teď?

Na stole se jí rozezvonil telefon. Na displeji svítilo „neznámé číslo“.

„Promiňte, že volám tak pozdě.“ Mužský hlas.

Monica sklopila zrak. Chlapovi částečně osvětloval tvář telefon, který držel. „Kdo volá?“

„Mám tady ten notebook. Nějak jsem se do toho zamotal… Nechtěl jsem —“

Monica vstala a roztáhla závěsy, aby líp viděla na ulici. Tentokrát na ni sociální pracovník neohrabaně zamával. Michael Bach. Málem by na něj zapomněla. Skoro se jí podařilo celou tu nepříjemnost zazdít — Marcus Aurelius by na ni byl hrdý. Zmáčkla bzučák, a zatímco šel po schodech, hodila na sebe džíny a svetr.

„Nebyl jsem si jistý, jestli budete doma,“ řekl, když mu Monica otevřela dveře. „Slyšel jsem o tom druhém klukovi. Mluvili o něm v rádiu a já se lekl, že to bude Nichol…“

Monica ho pozvala dál. Měl na sobě pořád tu vybledlou horolezeckou bundu jako v nemocnici. Všimla si, že má jeden šev zalepený lepicí páskou. Vypadal neupraveně: několik dní se neholil, krátké rozcuchané vlasy mu divoce trčely do všech světových stran, na rukou a za nehty měl hlínu. V náruči svíral igelitovou tašku, jako by na ní závisel jeho vlastní život. Zaváněl směsicí potu a venkovní vlhkosti, ale nejvíc z něj táhly cigarety. Svým způsobem vypadal jakoby upřímně, velmi přímočaře. Pocítila zvláštní nutkání se mu vypovídat, svěřit se, co jí Owen MacLennan řekl o Lucy. Podělit se o strach, který jí prýštil pod kůží.

Monica to puzení přešla. „Vyšetřování pokračuje,“ řekla a naznačila mu, ať jde dovnitř. „Mluvte prosím potichu. Mám tu na noc matku.“ Jen co to vyslovila, představila si matčin nadšený výraz. Byla by celá pryč, kdyby zjistila, že se dcera rozhodla jednat na vlastní pěst a zatáhla do vyšetřování člověka zvenku. Pocítila k matce trýznivou náklonnost, která se mísila se zármutkem z toho, jak na ni předtím vyjela. Ani nepoděkovala, že jí k večeři upekla zeleninu, která zůstala nedotčená na plechu.

Michael nemotorně přikývl, vešel do kuchyně a posadil se na židli. Mrkl na jídlo, pak na Lucyinu kresbu, která byla pořád ještě nalepená na lednici.

„Máte už představu… No prostě, jste už někomu na stopě?“

„Pracujeme s několika možnými scénáři,“ odpověděla Monica. „Vyšetřování je teprve na začátku.“ A navíc má hlavní podezřelý alibi. Přitom toho o mně z nějakého důvodu hodně ví. A taky o mojí dceři. Monica si odkašlala. „A vůbec,“ řekla a snažila se udržet pevný a profesionální tón, „co jste našel v tom počítači?“

„Vlastně skoro nic,“ prohrábl si Michael neučesané vlasy špinavou rukou. „Našel jsem tam obrázek jedné holky, to jediné v něm zbylo. Jako by Nichol chtěl, abych ji objevil. Zašel jsem zkusmo k němu do školy, jestli na ni nenarazím. Zřejmě mě viděla a Nichol jí dal moje číslo.“ Mluvil už dost nesouvisle.

„Jak jste se do počítače dostal?“

Michael se odmlčel. „Nichol mi poslal heslo ve zprávě.“

„Ve zprávě?“

„V poslední, co mi napsal. Myslel jsem si, že je to nějaká šifra…“ Pokrčil rameny a vytáhl z kapsy svůj mobil. Prolétl zprávy a pak jí přístroj podal, aby se podívala sama.

„Budoucnost je ve hvězdách.“ Vzpomněla si na širou oblohu nad mrtvými chlapci, jak si pod ní i ona sama připadala malinká. Že by Nichol Morgan opravdu něco věděl?

„Co je?“ zeptal se Michael. Naklonil hlavu. „Už jste tu větu někdy slyšela?“

Zavrtěla hlavou. Uvědomila si, že je všímavý a pálí mu to, přestože budí tak roztěkaný dojem. „Jen mi to znělo divně. Co říkala ta holka?“

Michael se na ni zadíval. Odpověď ho zjevně neuspokojila. „Byla vyděšená,“ řekl. „Nevím no, až paranoidní. Tvrdila, že ji někdo sleduje. Dala mi adresu. Na chlápka jménem Eddie, který je s Nicholem příbuzný. Podle všeho je to jediná polospolehlivá osoba v jeho rodině.“ Michael si přejel rukou po tváři, takže si na ní udělal šmouhu od bláta. Přemítala, co asi prováděl, že sem přiběhl takhle špinavý a s rukama od hlíny.

„Sám vám o něm neřekl?“

„Myslel jsem… no, spíš jsem doufal, že by mi něco takového řekl. Ale ne.“ Michael sklopil hlavu. „Nichol si u něj každopádně nechal druhý telefon. Schoval ho tam. Nebylo na něm nic kromě videa, na kterém on a nějaké další děti cosi pohřbívají na hřbitově.“ Zalétl očima k igelitce, kterou položil na desku stolu.

„A vy jste to vykopal?“ zeptala se Monica a poprvé k němu pocítila náznak obdivu.

Michael přikývl, sáhl do tašky a vytáhl dřevěnou krabičku, která byla celá černá od hlíny. „Nichol podle mě něco ví. Možná to souvisí s těmi vraždami, možná s něčím jiným. Eddie mluvil o chlapovi jménem Charlie Bartle. Vytasil se s příběhem o krevní mstě, až se prý jednou Bartle vyhrabe z vězení…“

Monica spolkla adrenalin, který jí vystřelil až do krku. Michael naštěstí klopil zrak ke skříňce a nevšiml si záblesku paniky, kterou rychle potlačila.

„Zní to nepravděpodobně, ale možná na tom něco pravdy bude. Co myslíte? Říká vám to jméno něco?“

To jméno. A špatné vzpomínky, které se k němu pojily. Po všech těch letech ho dnes slyšela už podruhé.

Michael k ní zvedl oči. Řekni mu to, zašeptal jí v hlavě hlásek. Tak do toho! Na krátký okamžik se zdálo, že to opravdu udělá, ale nakonec jen pokrčila rameny. „Znám to jméno. Bartleovi, jistě, ale…“ Měla sucho v krku a spíš šeptala než mluvila. Rozhodila rukama, a když Michael přikývl a podle všeho se s její odpovědí spokojil, ulevilo se jí. „Co v té krabičce je?“ zeptala se.

Michael otevřel víko a podal jí fotografii. „Tohle je Nichol. Tenhle kluk s ním myslím byl na tom videu. Kdyby se mi podařilo zjistit, co jsou zač… Napadlo mě, jestli třeba Nichol není u jednoho z nich.“

„Mluvil jste s tím děvčetem? Možná by je poznala,“ nadhodila Monica a prohlížela si trojici chlapců opřených o kapotu auta. Bílá alfa romeo. Poměrně nezvyklé vozidlo. Poznamenala si první čtyři číslice zakryté poznávací značky.

„Psal jsem jí i volal. Podle mě se bojí,“ řekl Michael.

Monica pomalu přikývla a sáhla po svém vlastním telefonu. Obrázek si vyfotila a tentokrát vytočila Crawfordovo číslo. Když mu fotku pošle, možná se mu podaří identifikovat typ auta a zúžit hledání, on by se v takových věcech přece mohl vyznat. Znovu skončila v hlasové schránce. Nebyla si jistá, jestli má zuřit nebo být ráda, že si její mladí chráněnci, kteří byli jinak do práce tak hrr, dopřávají trochu spánku.

„Potřebuju, abyste prošel registr. Posílám vám fotku. Jsou na ní jen první čtyři číslice. Je to bílá alfa romeo. Modelem auta si nejsem jistá. Ale nejspíš jich nebude moc. Díky.“ Zavěsila a položila mobil na linku s tím, že kdyby ho hovor náhodou vzbudil, snad by se ozval.

„Ten chlap, který to udělal. Ty vraždy. Myslíte, že s tím má zkušenosti z minula?“ zeptal se Michael.

Monica zkoumala jeho výraz a snažila se ho prokouknout. Je jako všichni od sociálky? Myslí si, že si jako první všiml, jak je svět na hovno, a nedochází mu, že někteří to na vlastní kůži zakouší už od narození? Zaznamenala jizvu na kloubech jeho pravé ruky.

„Nemáme pro to důkazy.“

„Ale vy si to myslíte? Proč byste jinak riskovala a dávala mi ten počítač?“

Zavládlo mezi nimi ticho. Cítila na tváři jeho pohled. Její reakci dokázal vytušit předem. Znovu nemohla uvěřit, že si takhle zahrávala a notebook mu svěřila. Vydat důkaz civilistovi, kterého vlastně ani neznala.

Když z hlavy lovila nějakou smířlivou odpověď, na lince zavibroval její telefon. Jako na zavolanou. Zvedla ho a přečetla si zprávu od Crawforda. Zapsala si do zápisníku tři adresy a doufala, že Michael zapomene, na co se ptal.

Nakonec vstala. Jestli najdou Nichola Morgana a dokážou, že je v pořádku, tak bude aspoň moct pustit z hlavy Charlieho Bartlea. Ten kluk by dokonce mohl i něco vědět. „Nate.“ Podala mu stránku vytrženou ze zápisníku.

„Co?“ Sjel útržek papíru pohledem, jako by byl něčím infikovaný.

„Zajeďte na tyhle tři adresy. Zjistěte, jestli tam nenarazíte na některého z chlapců na fotce. Začněte s touhle,“ ukázala na jednu z adres. „Ta je nejpravděpodobnější. Registrace na muže jménem Alan Gentle, devatenáct let, z Lossiemouthu. Za poslední dva roky dostal dvakrát pokutu za rychlou jízdu.“

Michael vstal. Na tváři se mu zračilo rozhořčení. „O čem to sakra mluvíte? Snad už to můžete převzít sami, ne?“

„Řešíme dvě úmrtí. Dvě vraždy. A máme plné ruce práce. Tým už teď mele z posledního, a to neřešíme nic jiného.“ Přistoupila ke dveřím, potřebovala, aby si ten lístek vzal a zmizel. „Chcete Nichola najít, nebo ne? Sám jste řekl, že jste ho zklamal.“

Michael zvolna zavrtěl hlavou, pak zalovil v kapsách a vytáhl cigaretu. Chvíli to vypadalo, že se s ní pustí do křížku.

Monica znovu zaslechla vibrace. Mrkla na telefon a chtěla vypnout zvuk, ale pak na displeji uviděla Crawfordovo jméno.

Když to vzala, uslyšela na druhém konci Crawfordova slova, jež však nedávala vůbec žádný smysl. „Jde o MacLennana. Je mrtvý. Spáchal sebevraždu.“

KAPITOLA / 38

Monica nechala Michaela stát na chodníku. Zběsilou rychlostí se řítila po opuštěných silnicích, které déšť zbarvil do černa, a mysl jí zaplavoval zmatek. Jak se MacLennan tvářil, když vyhrožoval ohledně Lucy. Proč by se zabíjel? Nedávalo to smysl.

A k tomu směsice dalších pocitů. Úleva, že už je dcera v bezpečí. Ale i temnější, nedůstojné emoce. Nepokrytá radost, že je ten zlosyn po smrti a ona naživu, takže může tančit na jeho hrobě.

Na mostě Monica přidala. Když dupla na plyn, ohlédla se po ní dvojice opilců, která se ploužila domů kolem zábradlí. Na červenou to střihla ostře doprava a řítila se v protisměru ulicí Huntly Street podél řeky, protože se stůj co stůj potřebovala dostat k tomu bytu. Musí to vidět na vlastní oči. Na konci cesty odbočila doleva. Pak na kruháči rovně a znovu ostře doprava, přitom si říkala: Měli jsme si ho tam nechat. Kdybychom na něj ještě víc zatlačili, něco bychom z něj dostali — třeba by se nakonec i přiznal.

Už před sebou slyšela jasný zvuk sirén a vjela za nimi do úzké ulice, kde temné zdi osvětlovala poblikávající modrá světla. V oknech se objevovali sousedé. Tvářili se vyděšeně a pochmurně.

Monica prudce zastavila za označenými auty. Nadechla se, aby se vzpamatovala, načež vytáhla průkaz kvůli policistovi v civilu, který hlídkoval u domovních dveří.

Vypadalo to, že MacLennanovy vyspravované dveře dnes v noci už podruhé vyrazili, a země byla posetá třískami. Když překročila práh, do nosu ji praštil puch netvorova doupěte. Kouř, chemické čistidlo, zkažené jídlo. V bytě bylo zhasnuto, ve světle schodiště však rozpoznala Crawfordova úzká, ale svalnatá ramena, stál ve dveřích do obývacího pokoje.

Monica se za ním vydala, o píď přitom pootevřela dveře.

MacLennanovo tělo se houpalo pár centimetrů nad zemí. Visel na kusu drátu omotaného kolem háku, jenž trčel ze stropu. Byl nahý a měl podřezaná obě zápěstí. Dlaně roztažené. Černá krev na bílém těle. Drát se mu zarýval hluboko do krku, kolem se krabatila kůže. Mírně se houpal.

Monica obešla Crawforda a přistoupila blíž k tělu. Uslyšela cvaknutí, kolega zkoušel vypínač. „Buď vylítly pojistky anebo odmontoval žárovku,“ prohlásil.

Místnost se topila v oranžové záři z venkovního osvětlení, která se na závěsech mísila s modře blikajícími policejními světly. Na krbové římse úhledně spočívala narovnaná břitva a zeď nad ní byla divoce potřísněná — krvácením z tepny.

Sáhla MacLennanovi na zápěstí, aby nahmatala pulz, i když věděla, že už po něm byla dávno veta.

„Kristepane, Moniko…“

Ohlédla se za zvukem Crawfordova hlasu. „Jestli to nikdo nezkontroloval, mohl by ještě být naživu,“ řekla a naklonila se, aby se vyhnula husté krvi na koberci. Podívala se MacLennanovi do tváře.

„Takže když zjistil, co mu hrozí, rozhodl se z toho vyklouznout po svém?“

Monica neodpověděla. MacLennan měl ústa dokořán, jazyk mu visel jako kus masa. Lidský pach potu, krve a ještě něčeho dalšího. Česneku. Uvědomila si, že cítí Owenovu poslední večeři.

O krok ustoupila a znovu se rozhlédla po místnosti, mžourala v oranžovém polosvětle. Zrak jí opět padl na zakrvácenou břitvu. Takže si podřeže zápěstí a pak si kolem krku omotá drát? Ale to by měl od krve drát i obličej. U okna uviděla odkopnutou stoličku. Nejdřív si omotá drát kolem krku. Podřeže si zápěstí a pak odhodí břitvu na krbovou římsu, to by vysvětlovalo cákance krve na zdi, potom odkopne stoličku, takže zůstane viset a dá tak světu najevo své poslední opovržení. Když vezmeme v potaz, jak zvrácenou myslí se MacLennan pyšnil, celkem by to dávalo smysl. Ale z větší části pořád nemohla uvěřit, že se to stalo opravdu takhle, že by něco takového provedl sám sobě.

Znovu upřela zrak k tělu. Na rtu měl i nadále stopu po ráně, kterou mu uštědřila. Podruhé ji zalil pocit úlevy. Lucy je v bezpečí a spravedlnosti bylo učiněno zadost, tak co by se namáhala? Monica zavřela oči, vždyť takhle začíná každá krutovláda.

Ohlédla se po břitvě a zjistila, že vedle ní něco leží. Tak, aby to v žádném případě nepřehlédli.

„Nepůjdeme už?“ ozval se Crawford. „Abychom neznehodnocovali důkazy?“

Monica si ho nevšímala, vytáhla z kapsy pero a opatrně koženou peněženku převrátila. Ve světle telefonu viděla, že je uvnitř štůsek cedulek. Věrnostní kartička kavárny. Řidičský průkaz. Platební karta. Přečetla nahlas jméno na řidičáku, které bylo viditelné přes průhledný plast: „Paul William MacKay.“

Crawford vydechl přes zaťaté zuby a Monica si průkaz vyfotila telefonem, pak peněženku převrátila zpátky.

„Kdo to nahlásil?“ zeptala se Monica, když se k němu zase otočila čelem.

„Sousedi. Zas ti samí. Zjevně tu mají tenké stropy. Přes úchytku světla k nim prosákla krev. Babička po tom všem nemohla spát. Dívala se na televizi, když vtom přímo před ni začala kapat červená. Nejspíš si myslela, že se octla v nějakém pošahaném hororu, začalo ji píchat na hrudi a zhroutila se. Klukovi jsem včera v noci dal vizitku. Volat záchranku se bál, ale ve zprávě mi všechno vylíčil. Měl kliku, že jsem byl ještě vzhůru. Oba už jsou v nemocnici.“

Monica přikývla a pozorovala, jak se tělo pohupuje nad zemí. Drát jen skřípal.

„Co dveře, když jste přišel?“

„Zamčené zevnitř. Musel jsem kluky poprosit, aby je vyrazili. No ale…“ Crawford pokývl k MacLennanovi, který tam visel ve tmě a i v tom šeru mu na pažích a hrudi vystupovaly svaly. „Dovedete si představit, že by mu tohle někdo udělal a nikdo to neslyšel? Máme Paulovu peněženku. A podle mě toho najdeme ještě víc. Nejspíš věděl, že je to jen otázka času, a vyklouzl z toho po svém. Ta pohozená peněženka může být nějaká forma výsměchu — chtěl nám dát najevo, že jsme ho nakonec stejně nedostali.“ Crawford si odkašlal. „Takže ten klučina, Rory, nám teda asi lhal? O tom, že byl s MacLennanem v pátek?“

„To bychom měli rychle zjistit,“ řekla Monica.

KAPITOLA / 39

Michael se díval za kvílejícím volvem. Pohlédl na lísteček, který mu inspektorka vrazila do ruky, zmuchlal ho do kuličky a odhodil do strouhy.

Zapálil si cigaretu, vyfoukl kouř do chladného ranního vzduchu, a když si vybavil, jak arogantně mu vyšetřovatelka papír strčila, unaveně potřásl hlavou. Jako by mu měla co rozkazovat. A to se kvůli ní přitom honil celý den a celou noc.

Přešel přes parkoviště ke svému autu, vylovil klíče a uvědomil si, že s sebou pořád tahá tašku s počítačem, visela mu přes rameno. Když otevřel dveře u řidiče a chystal se brašnu hodit na zadní sedadlo, ozvaly se v dálce sirény. Tím se vysvětluje, proč vzala tak rychle čáru, pomyslel si. Okamžitě se vynořily další myšlenky. Že by našli další tělo? Co když to tentokrát bude Nichol? Jestli ne, tak o tom minimálně něco ví. Je vyděšený. Tak jako Michaelův bratr před mnoha lety.

Téměř bez rozmyslu se otočil k místu, kam do strouhy odhodil cár papíru.

Už byl na předměstí Invernessu a mířil na východ do Lossiemouthu, když vtom mu zazvonil telefon.

Zvedl to a přimáčkl si mobil mezi tvář a rameno.

„Michaeli? Michaeli? Jste to vy?“ Okamžitě ten zděšený hlas poznal. Henry. „Už jste na cestě? Internet mi pořád nejede. Slíbil jste, že se tu stavíte.“

„Poslyš, Henry. Teď je to zrovna složitější,“ řekl Michael. Pocit provinilosti narůstal. Zas jednou úplně zasklil klienta.

„Ale přijedete sem, že jo? Slíbil jste to.“

Michael pohlédl na hodiny: půl páté ráno. Henry byl nejspíš vzhůru celou noc a čekal na něj. Zanadával a neochotně vyhodil blinkr, aby na příštím sjezdu odbočil z obchvatu doprava.

„Už jedu, Henry. Budu u tebe za půl hodiny.“

Na úpatí pohoří Cairngorm stála polorozpadlá fara. Když před ní Michael zaparkoval, černá obloha nad budovou byla posetá hvězdami mléčné dráhy. Bez zaklepání vstoupil dovnitř. Henryho našel na obvyklém místě v horním patře u počítače. Místnost osvětlovala jen chabá záře vícečetných obrazovek.

„Pořád to nejede. Určitě v tom zas bude vláda.“ Henry se houpal na židli.

„Promiň, že jsem nepřijel dřív. Moc se omlouvám. Máš kontakt na poskytovatele? Účet nebo tak, na kterém by bylo číslo?“ Michael chtěl dát Henrymu ruku na rameno, aby ho uklidnil, ale zarazil se, poněvadž si vzpomněl, že jeho klient nesnáší, když na něj někdo sahá.

„Jaký účet? O tom nic nevím.“

Jakže se jmenuje jeho opatrovník? snažil si vzpomenout Michael. Gordon? Greg? Zkusil, jestli se trefí: „Když sem chodí Greg, pomáhá ti přece s otvíráním pošty. Ukládá dopisy na nějaké konkrétní místo?“

„Gregovi jsem volal, ale nebere to. Proto jsem zkusil vás. Věděl jsem, že vy přijedete.“

„A když sem přece jen přijede, má nějaké určené místo, kam ti dává dopisy?“

„Otvírání obálek nesnáším. Nikdy nevíte, co v nich bude.“ Henryho houpání nabíralo na intenzitě.

„Za minutku jsem zpátky.“

Michael klopýtal potemnělou farou. Zatuchlý pach prastaré dřevěné podlahy, která mu skřípala pod nohama. Řádky věkovitých zaprášených knih. Komody plné sušených nudlí, sušenek a křupek. Konečně našel zásuvku s fakturami od poskytovatele připojení, byly ve skříňce v horním patře. Michael se chystal vytočit číslo, ale vtom zaslechl Henryho volání: „Už to zas naskočilo.“

Michael se hrabal v kuchyni, dokud nenašel starou pikslu instantní kávy. Byla ztuhlá na kámen, ale trochu z ní vykutal a přece jen si uvařil kávu, jeho touha po kofeinu převážila veškerou přecitlivělost. Pak počkal dvacet minut. Henryho úzkostný stav opadal s každým úspěšným klikem a načtením stránky. Nakonec si Michael oblékl kabát.

„Tak jo, Henry. Pomalu vyrazím,“ řekl. Odpovědí mu byl prázdný výraz. „Odcházím. Ano?“

„OK.“ Henry se zase obrátil k obrazovce.

Michael k ní pokývl. „Co je to?“

„Video, co jsem natočil,“ řekl Henry.

„Ty se ve videích vyznáš?“

„Jo.“

Michael ucítil v kapse Nicholův mobil. „A co telefony? Vyznáš se v obnovování dat na mobilu? Smazané zprávy a videa, něco v tom duchu?“

„Jo,“ řekl Henry. Ani tentokrát neodlepil oči od obrazovky.

„Kdybych ti tu nechal tohle,“ vytáhl Michael mobil, „mohl by ses na to mrknout? Podívat se, jestli v něm není něco schovaného?“

„Jo.“ Henry si telefon vzal a položil ho na stůl.

KAPITOLA / 40

Monica s Crawfordem kráčeli po parkovišti před nemocnicí a pomalu začínalo svítat. Už jsou tady potřetí během čtyř dnů. To byla pochopitelně smůla, skoro až jakési zlé znamení. Ale Monica se těžko bránila úsměvu. Všemožně se snažila o trochu pochmurnější náladu. Zdálo se skoro až perverzní, že jí díky mrtvole, která visela ze stropu zakrvácená jako svině u řezníka, spadl takový kámen ze srdce.

Sklopila zrak ke Crawfordovi a postřehla, jak má zarudlé oči. Sáhl do kapsy pro mentolky a jednu si nacpal do pusy. V autě si všimla, že z něj táhne směsice whisky, laciné voňavky a ještě něčeho dalšího, nad čím neměla čas přemýšlet, natož to řešit, a už chápala, proč ji nečekaně požádal, aby řídila. Ukázalo se zkrátka, že vůbec nespal, tedy ne v tom klasickém slova smyslu. Nejspíš byl pořád ještě spíš opilý než střízlivý.

Po šedivé ranní obloze nad nemocnicí přeletělo letadlo, chystalo se přistávat na letišti v nedalekém Dalcrossu. Další znamení, pomyslela si Monica. Možná že v tom letadle sedí Lisa MacKayová — dnes se má vrátit, aby identifikovala ostatky svého syna.

Utěšil by ji nějak viselec v podobě MacLennana, ta nešťastná tarotová karta, kterou si Lisa vytáhla a která ji navždy poznamenala? Monica o tom tak trochu pochybovala.

„Kluk píše, že čekají v kavárně na taxi. Babi je v pohodě, nejspíš šlo o panický záchvat,“ řekl Crawford, když prošli automatickými dveřmi a pak na široké chodbě zabočili doleva do prázdné jídelny.

Monica hned poznala Roryho s babičkou, které potkala včera v noci na policejní stanici. Tiše spolu seděli u stolu u okna. Nějakým záhadným způsobem působil hoch mladší. Byl hubený a odhodlaně zíral do mobilu, který držel v rukách. Ona pochopitelně vypadala starší, na čele měla hluboké vrásky a v dlaních pevně svírala inhalátor. Ani jeden nezvedl oči a nedal najevo, že si zvláštní dvojice všiml: vysoká ženská, která vypadala jako mrtvola, a skrček s očima jako angorák, který smrděl levnou whisky a sexem.

„Už se cítíte líp, Anne?“ zeptal se Crawford. „Jen vám chceme položit několik otázek o tom, co se stalo.“

Žena přikývla, tvář měla ochablou šokem.

„Říkala jste, že vám do obýváku prosákla krev. Slyšela jste něco z patra nad vámi? Cokoli předtím, než jste krev uviděla?“ zeptala se Monica.

Anne poplašeně zavrtěla hlavou. „Nic takového. Jen jsem se dívala na televizi. Byla jsem vystresovaná z toho, jak jsme byli na policii. Nemohla jsem usnout…“

Monica se podívala z Anne na Roryho, pak zase zpátky. Klučina klopil zrak. Dál čučel do mobilu, předstíral, že je hluchý a neslyší, o čem si vedle něj povídají.

„Rory?“ ozvala se Monica. „Slyšel jsi něco z patra nad vámi?“ Hoch vzhlédl a potřásl hlavou, pak zase rychle sklopil oči. „Ty jsi s Owenem občas býval?“

Rory se na ni znovu podíval, ale uhnul očima. „Owen byl na mě vždycky hodný. Dovolil mi používat jeho rychlý internet. Někdy se u něj díváme na filmy. Jen my dva.“

„Byl jako tvůj kamarád? Nebo spíš strýček?“ zeptala se Monica a měla z toho pomyšlení husí kůži.

Klučina opět sklopil zrak a přikývl.

„Není to pro něj jednoduché,“ zadrmolila Anne, jako by chtěla ospravedlnit, že opomenula MacLennanův trestní rejstřík. „Nemá mámu ani tátu.“

„Dovedu si to představit,“ přitakala Monica. Znovu se obrátila na Roryho. „Říkal jsi, že jsi s ním byl v dodávce.“

„Řekl, že by mi jinak hrozilo velké nebezpečí,“ prohodil Rory a přitom hypnotizoval telefon. Pyžamo s legem, které měl pod bundou, mu plandalo na hubených nohách. „Prý se po venku potuluje chlap, který vás vyzve, ať jdete s ním, a vy to uděláte. Že po klucích chce různé věci. Použije je, k čemu se mu zachce. Že kdybych neřekl, že jsem s ním byl v dodávce, kdybych nelhal…“

„Pověděl ti o tom muži ještě něco? Třeba jeho jméno?“ zeptala se Monica. Nestíhala zpracovat, co jí hoch právě sdělil. Pokud s MacLennanem neseděl v dodávce Rory, tak to byl Robert? A kdo byl ten druhý muž, že by komplic?

Rory zvolna zavrtěl hlavou. „Akorát že bych se ho měl bát. Že by se ho měli bát všichni.“

KAPITOLA / 41

Michael dorazil do Lossiemouthu, zrovna když se z šedých mraků, co táhly od moře, spustila plískanice. Vstup do bytu byl zboku obchodu, modré dveře bez jména. Michael zazvonil a čekal. Do dlouhé pauze dveře zabzučely, otevřely se a Michael vystoupal po zatuchlých schodech do prvního patra.

Ve dveřích na konci krátkého odpočívadla stál mladík, byl vysoký, hubený a odhalené paže měl protkané tetováním.

„Alan Gentle?“ zeptal se Michael.

Přitáhl bradu. „Co chcete?“

„Jsem tu kvůli Nicholovi.“

Alanův výraz se změnil, pubertální arogance vzala za své a oči zachvátila panika. Pokusil se mu prásknout dveřmi před nosem, ale Michael do nich stihl vrazit rameno, chlapcova náhlá vynervovanost ho znepokojila.

„Je Nichol u vás? Jen chci zjistit, jestli je v pořádku.“

„Kde jste vzal moji adresu? Není tady. Já nic nevím,“ zvýšil hlas Alan a přitom couval.

Michael zaváhal, ale pak se zdviženýma rukama vešel do bytu. „Nepřišel jsem dělat potíže.“ Vyhrabal z kapsy fotografii. „Našel jsem tenhle obrázek. To je vaše auto, jestli se nepletu.“

„Kde jste to vzal? Myslel jsem…“ Alanův hlas se vytratil.

„Myslel jste, že je pohřbená?“

Alan zvolna přikývl a vzal Michaelovi fotku z ruky. Když znovu zvedl oči, měl je vlhké, jako by se měl každou chvílí rozplakat.

„Nejdřív Zandy. Pak Nichol. Myslel jsem,“ vymáčkl ze sebe hořké zasmání, „že jste si pro mě možná přišel… Kde jste vzal moji adresu?“ V hlase mu opět zaznívala panika.

Michael pomalu vytáhl peněženku s občankou. „Jmenuju se Michael, jsem spolupracovník policie. Nejste v žádném průšvihu.“ To byla pravda alespoň zčásti. „Jsem Nicholův sociální pracovník. Možná se o mně zmínil?“

Alan si roztřeseně vzal jeho občanku. Pak pomalu přikývl. „Vzpomínám si. Máte land rover? Červenej? Krátkej rozvor.“

„Přesně tak,“ řekl Michael. Ta úleva, že ho vzal na milost. Ukázal ven na ulici. „Stojí přímo tamhle.“

Alan se neohlédl, místo toho hrábl po cigaretě. „Pojďte dál,“ řekl, jako by Michael ještě nebyl uvnitř. Ten neohrabaně přikývl, zavřel za sebou dveře a následoval Alana do obývacího pokoje.

Prohlížel si třípokojové apartmá a naleštěnou dřevěnou podlahu, tři stěny na bílo a čtvrtou švestkově fialovou — úplně jako ze stránek interiérového designu. Vzhledem k ošuntělému exteriéru to tam bylo překvapivě čisté a uspořádané.

Alan se zvolna posadil, v rukou stále svíral fotografii. „Já, Nichol, Zandy,“ říkal a střídavě ukazoval na jejich tváře. Ruka se mu roztřásla ještě víc.

„Nichol a Zandy spolu někam odjeli?“ zadoufal Michael, ale následovala ledová sprcha.

„Zandy je mrtvej. A Nichol vězí bůhvíkde.“

Mrtvý. Další. Jako by stačilo lusknout prsty. Zvláštní, jak mrtví chlapci obíhali čím dál blíž.

„Brali jste to jako jeho pohřeb? Když jste zakopali tu fotku?“ zeptal se Michael.

„Jeho máma nás na skutečným pohřbu nechtěla. Na mši a vůbec. Vinila nás z toho, co se stalo. Doopravdy se jmenoval Alexander Allen. Stejně jako ten na náhrobku. Občas jsme si z něj kvůli tomu utahovali, víte?“

„Jak zemřel?“ Michael uslyšel, že se chvěje hlas i jemu.

„Sebevražda. Tak nám to aspoň řekli. Ta řeka…“ Alan slova spíš nehlasně vyslovil, než doopravdy pronesl.

„Skočil do ní?“

„Z jednoho mostu v Invernessu.“ Alan típl cigaretu, ale hned si připálil další. „Jeho máma byla… nasraná až běda, nebo jak to říct. Jako bysme ho zabili my. Přišli jsme s Nicholem k nim. Ječela na nás. Že jsme ho stáhli s sebou…“

„Chtěla na někoho hodit vinu?“

Alan prudce přikývl, tonoucí se chytá stébla. „Asi tak. Obětní beránci jako vyšití.“

„Co se přesně stalo?“

„Nic. Všechno bylo úplně normální — ten den bylo teplo. Sobota. Já, Nichol a Zandy. Jeli jsme autem nazdařbůh. Táta mi dal káru k narozeninám. Takže jsem do Invernessu i tak jezdíval většinu víkendů. Občas jsme někde zastavili, dali si pár piv z plechu. Cígo. Prej že mu z toho hráblo, ale tak to nebylo.“ Znovu k Michaelovi zvedl oči a na to, jak provinile a zahanbeně se tvářil, se těžko dívalo. „Pak jsme zamířili domů. Nichol šel jedním směrem. Já druhým. Zandy dalším…“ Alan se zajíkl. „Druhej den mě po telefonu začala nahánět jeho máma. Byl toho plnej Facebook. Jak přišel v pořádku domů, zalehl do postele a ráno tam nebyl. Že prej v něčem jel, v legálních nebo ilegálních drogách. Prej se určitě někde zatoulal. Všichni byli na nohou a hledali ho. Chodili kolem něho celej den, ale nikdo si nevšiml. Zachytil se u jezu. Pod vodou. Prej byl strašně nafouklej. Jako… jako by to snad už ani nebyl člověk. Nemohl jsem uvěřit, že skočil. On by nikdy neskočil!“

„Co se mu podle vás stalo?“ ozval se Michael. Mluvil v tom poklidném pokoji tlumeně.

Alan pomalu vzhlédl. Od ruky mu stoupal cigaretový dým jako líný modrý obláček. „Jde o toho chlápka za oknem. Že jo?“

„Chlápka za oknem?“ zopakoval Michael. Strach v mladíkově hlase byl nakažlivý.

Alan polkl. „Ten den, co jsme Zandyho…“ hledal správný výraz „… pohřbili. Na tom pohřebišti.“ Krabička v mělkém hrobě. Zelená tráva a stromy. „Byla to pitomost, prostě jsme se jen chtěli rozloučit, chápete?“

Michael přikývl.

„Stalo se to potom. Seděli jsme, povídali si o Zandym a o všem, co jsme podnikali. Vzpomínali jsme na společný popíjení, kraviny, co říkal, a tak.“

Michael opět přikývl.

„Víte, jakej umí Nichol bejt. Je to parťák, ale má jednu takovou tvář — říká věci, který lidem ubližujou, jako by to někdy dělal naschvál. Jako by vás doopravdy chtěl ranit nebo co. Měl fakt hodně temnej smysl pro humor.“

„Co řekl?“

„Srandičky. Že prej viděl někoho lízt k Zandymu domů. Tu noc, co umřel.“

„Viděl, že se někdo vloupal k Zandymu domů? Tu noc, co se zabil?“ Michael nemohl uvěřit vlastním uším.

„Přesně tak to řekl. Byl jsem z toho… v úplným šoku. Jako by si dělal srandu z kámoše, kterej se zabil. Povídám mu, do hajzlu, kámo…“

„Co na to on?“

„Jen se tak jako zasmál. Jako bych vyváděl kvůli vtípku.“

„Nic jiného neřekl?“ Sledoval, jak se Alanův výraz mění. Strach. Popření. „Co řekl?“

Alan znovu sáhl po cigaretě. Ruka se mu pořád třásla. „Že prej ví, s kým Zandy šel.“

„On ho znal?“

Alan pomalu přikývl. Při pohledu na Michaela zaváhal. Po tváři mu přejela hrůza.

„Zmínil jméno? Nebo jak vypadal? Tohle je strašně důležité.“

„Ne. Nic takovýho. Jak jsem říkal. Spíš jako by si dělal srandu. Pak jsem se doslechl, že zmizel…“ Alan si sáhl na hlavu, znovu si ten okamžik vybavil.

„A vám došlo, že možná nelhal?“

„Nevím. Nechtěl jsem na to myslet. Jak jsem to měl vědět…“ Alan se zadrhl.

„Máte nějakou představu, o kom mohl mluvit? Nezmínil se o někom?“

Alan se na něj znovu podíval. Ve tváři se mu zračila nedůvěra a váhavost. „Ne. Nemám nejmenší tušení. Víte přece, jakej byl. Spoustu věcí si nechával pro sebe. Do hajzlu, vždyť já ani nevěděl, že má nějakýho sociálního pracovníka, dokud jsme vás jednou nezahlídli na odjezdu. To máte jak…“ Snažil se přijít na nějaký další příklad. Zasvítily mu oči. „Jako ten jeho noťas. Jeden tejden má starou rachotinu a pak se naráz vytasí s MacBookem. A historkou, jak k němu přišel —“

„Jakou historkou?“

Alan se odmlčel. Zarazil se, jako by toho prozradil příliš. „No víte,“ soukal ze sebe. „Dostal ho od sociálky.“

„Od sociálky?“

„Od tý druhý paní. Vždyť víte který. Annemarie nebo Amy nebo…“

Michaelovi přejel z toho šoku mráz po zádech. „Anita?“

KAPITOLA / 42

Monica si zplna hrdla lokla kávy a málem se začala dávit, kolik do ní dal Crawford cukru. Nemocniční jídelna se postupně zaplňovala ambulantními pacienty. Ve vzduchu se vznášela směs emocí a skoro se dala nahmatat. Někteří dostali rozsudek smrti. Nad jinými zaplálo světlo odloženého trestu: bulka je nezhoubná, léčba na rakovinu zabírá.

Znovu upila kávy a zase si přehrála svůj vlastní hvězdný okamžik odloženého trestu. Owenovo tělo zavěšené na stropním háku. Netvor je mrtev a do vesnice se navrátí pořádek. Aspoň částečně, pomyslela si Monica. Protože něco takového jako strach v Roryho hlase se nedá nafingovat.

Když to MacLennana celé tak hrozně bavilo, proč by se zabíjel? Ta otázka ji drásala jako kamínek v botě. Zdálo se to nemožné, ale co když měl Rory pravdu? Co když po venku pobíhal ještě jeden vrah? Mazanější a sofistikovanější než MacLennan.

Monica zahýbala palci, jako by ji opravdu tlačil kamínek, a zadívala se na svoje černé tenisky. Bohudíky pohodlné po těch příšerných navlhlých kozačkách. Koupila je na evropských stránkách — velikost čtyřicet čtyři a půl, takže jim ani nemohla říkat desítky. Potřásla nad tou stupidní eskamotáží hlavou a vzhlédla ke Crawfordovi, který se vracel do jídelny s rozpřaženýma rukama a přitom vystrkoval drobný hrudník. Okamžitě jeho řeč těla prokoukla: Neuvěříš, na co jsem právě přišel!

„Nebyl jsem si jistý, jestli tu ještě budete,“ zahalasil a posledních pár kroků popoběhl.

„Lisa MacKayová už je skoro tady. Říkala jsem si, že tu na ni počkám.“

Crawford protáhl obličej. „A jo. Na to jsem zapomněl.“

„Tak co máte za novinku?“

Crawford si prohrábl rozcuchanou patku, zjevně si užíval chvíli napětí. „Toxikologii,“ řekl konečně.

„Paula MacKaye?“ Monica znala předběžné výsledky z Robertovy krve a moči, obojí čisté. Potrvá celé týdny, než budou mít kompletní výsledky z jeho mozku a vnitřních orgánů.

Crawford zvolna přikývl. „GHB. Kyselina gama-hydroxymáselná.“

„Takže ho MacLennan zdrogoval?“

„Tak to zatím vypadá. GHB nicméně z organismu rychle mizí. Po nějakých čtyřech hodinách už je nezjistitelná,“ řekl Crawford. „Je možné, že Roberta taky zdrogoval, ale byl naživu dost dlouho na to, aby se jeho tělo očistilo.“

Monica nad tím zapřemýšlela. Vzpomněla si, jak hubení byli Paul i Robert na pitevním stole. Obzvlášť ve srovnání s tlustým pletencem svalů na MacLennanově nahém těle. Nějak jí to nezapadalo.

„Víme, jakou měl MacLennan páru. Proč by na ně chodil s drogama? Klidně je mohl popadnout a rdousit do bezvědomí. To by se mu i víc líbilo — aby přesně věděli, kolik uhodilo.“

„Možná chtěl zakrýt pravou příčinu jejich smrti?“ nadhodil Crawford a promnul si zátylek.

„Ale proč by pak jejich těla vystavoval na odiv?“ nechápala Monica.

„To nevím.“ Crawford pokrčil rameny. „Když ona vražda nebývá vždycky logická.“

Monica se rozhlédla po všech těch obličejích v kavárně. Mumraj hlasů. Rachocení podnosů o desky stolů. Uvažovala, kdo by s nimi asi souhlasil. Kolik jich někdy vážně uvažovalo nad tím, že by někoho zavraždili, ať už z jakéhokoli důvodu.

„Záleží, podle jaké logiky to berete,“ pronesla nakonec.

Ale Crawford neposlouchal. Sjel pohledem za Moniku na parkoviště za oknem. I ona se tam ohlédla a okamžitě pochopila.

Přes parkoviště kráčela k nemocničnímu vchodu žena. Měla na sobě dlouhý hnědý kabát a na očích sluneční brýle. Ale i tak se krátké tmavé vlasy a štíhlá postava Lisy MacKayové až nepřirozeně podobaly mrtvému synovi, který ležel v chladicím boxu pod úrovní země.

KAPITOLA / 43

Michael sledoval Anitu, která prošla otáčivými dveřmi a střelila pohledem k rohovému stolku, kde seděl. Byla to jiná hospoda, než kam zašli včera večer. Místo, kam si člověk skočí na pivo sám.

Uslyšel klapot podpatků na špinavé dřevěné podlaze. Vůbec se sem nehodí, pomyslel si Michael. S upraveným mikádem, make-upem, nehtíky a pláštěm převázaným v pase. Na rozdíl od něj. On mezi denní ochlasty zapadal náramně.

Anita zkontrolovala, jestli není stůl politý, a pak na něj položila svou žlutou, draze vypadající kabelku. Chystala se něco říct, ale když viděla, jak se Michael tváří, ustrnula. Po nepříjemně dlouhou dobu oba dva mlčeli. Za jejími zády podával barman časně odpolední drink muži, který jich už teď měl v sobě až až. Nejspíš by mu vystačily na celý život.

„Takže je to pravda?“ pronesl nakonec. „Znala jsi Nichola. Koupilas mu notebook. Snažila ses mi zabránit, abych ho hledal.“

Anita jeho pohled opětovala a panika v jejích oříškových očích se najednou začínala podobat čiré hrůze.

„Slyšelas o tom klukovi, kterého včera našli?“ vyštěkl Michael a moc se mu nedařilo držet na uzdě hlasitost. „Co se to sakra děje?“ Anitě se roztřásly ruce. Michael se napřáhl a popadl ji za paži. „Uvědomuješ si, jak vážná je situace? Možná ho taky zabili.“

„Kéž bych se s ním nikdy nesešla.“

„Ale udělalas to. A pak jsi mi lhala.“

Anita se na něj upřeně zadívala, vztek a zášť v jejím hlase nakonec převážily nad strachem. „Je to tvoje chyba. Využil jsi mě. Dostals mě do postele, pak ses tvářil, jako bych tě málem požádala o ruku nebo co. Jen jsem potřebovala podporu. Máma byla nemocná —“

„Jsme oba dospělí. Byla to chyba. Ale s tímhle to nemá nic společného,“ odsekl Michael, ale její slova dopadla na úrodnou půdu a on cítil hanbu. I navzdory vzteku.

„Ale ano, souvisí to,“ prohlásila Anita. „Tehdy jsem se s ním seznámila. Byla jsem u tebe v bytě. Jen jsem si chtěla promluvit. Vzpomínáš? Odbyls mě, že na to nemáš. V životě jsem nebyla zranitelnější.“ Zavrtěla hlavou. „Co to o mně vypovídá, že jsem chtěla být s někým jako ty?“

Michael zabodl pohled do stolu. Když si vybavil tu nevkusnou scénu, již se tak moc snažil vytěsnit, spravedlivý hněv, který si hýčkal, zmizel jako pára nad hrncem.

„No? Když už si teď nehraješ na zachránce, nemáš k tomu co říct?“ Zavrtěla hlavou. „Nichol stál venku — úplně jako by tam na mě čekal. Viděl, že pláču, a dali jsme se do řeči. Nakonec jsme nasedli do auta a jen tak jezdili po okolí, přitom si povídali. Nic víc. Vím, že mi nebudeš věřit, ale pánem situace byl tehdy on, ne já. Absolutně jsem si neudržela odstup. Nikdo mě nevnímal a tenhle mladý fešák měl zájem. Je mi z toho trapně. Nakonec se ukázalo, že mě jen využívá.“

„O čem to mluvíš?“

„Znovu jsme se sešli. Abych se omluvila, ujistila se, že to nerozkecá a tak. Začal vykládat, že potřebuje počítač. Věděl, že jsem si zrovna jeden koupila.“

„Počkat. Chceš říct, že tě vydíral?“

„To seš celý ty. Protože když někomu ublížíš, pořád jen hledáš výmluvy a stejně omlouváš i ostatní.“ Opět zavrtěla hlavou. „Věděl, že lituju toho, jak jsem se nechala unést. Využil příležitosti —“

„Mohlas to probrat se mnou, Anito. Já bych s ním promluvil.“

Zasmála se, ani se k tomu nemusela nutit. „Tak to je špatný vtip. Ježíšikriste, Michaeli. Ať už je Nichol jakýkoli, je k sobě upřímnější, než kdy k sobě budeš ty sám.“

„Ale aspoň jsme si spolu užili, ne?“ prohodil Michael.

„Já snad nevěřím vlastním uším. Víš, jednoho dne se probudíš a zjistíš, že už se ti holky nevěší na paty jako dřív.“

Vyhnul se Anitinu pohledu a mrkl za ni na opuštěný bar. Přemítal, jak se mu to mohlo takhle vymknout z rukou. S Anitou, s Alicí, s Nicholem.

„Podívej, mrzí mě to. Zklamal jsem tě. Zklamal jsem i sebe, ale teď tu máme dvě mrtvé děti. Někdo je zavraždil. Ať už je Nichol jakýkoli, potřebuju zjistit, jestli je v pořádku.“

„A já nemám nejmenší tušení, kde je. Věř mi. Kdybych věděla, že jsem tomu mohla nějak zabránit —“

„Řekl ti nějaká jména? Zandy Allen? Charlie Bartle?“ Michael si všiml, že se Anita najednou tváří jinak. „Co o něm říkal? Je to důležité.“

Chvíli na něj zírala. „Týden předtím, než zmizel. Měsíce jsem ho nepotkala. Už jsem na něj skoro zapomněla — málem bych předstírala, že se to nikdy nestalo. Stál u mého auta. Požádal mě, jestli bych ho někam nehodila.“

„Kam jsi ho vezla?“

„Zajela jsem s ním tam, kam chtěl. Do Rapinche, za jednu starou hospodu. Prý si tam jde s někým promluvit. S jedním z Bartleových — s chlápkem jménem Charlie Bartle.“

KAPITOLA / 44

„Věděla jsem, že za to může on. Myslela jsem na to celou dobu,“ řekla Lisa MacKayová. Upřeně zírala na hrnek před sebou. „Já to prostě věděla.“

Před hodinou se Lisa zhroutila na podlahu márnice, kam ji Monica zavedla, aby se podívala na ostatky chlapce, který jí byl tak podobný, že až se Lisa zas jednou podívá do zrcadla, jen s obtížemi v něm uvidí sebe, a ne Paula. Chlapec vyrostl z masa v jejím lůně, z mléka jejích prsou. A na ni se teď valily nejponuřejší možné myšlenky a pohlcovaly ji.

Monica poklekla vedle ní a položila jí na hlavu svou dlouhou ruku. Jako by mohla nějak zahnat temnotu. Ale nebylo čím ji utěšit. Neexistoval žádný způsob.

„O kom přesně to mluvíte?“ ozval se Crawford vedle Moniky. Monica by se na to asi zeptala citlivěji, ale směřovala by k témuž.

„Udělal to Don Cameron. Vím to. Viděla jsem, jak se na Paula dívá,“ řekla Lisa. Pohledem se Monice zavrtávala do tváře.

Don Cameron. To jméno Monice něco říkalo: ten hajný, o kterém mluvil Muir Maitland z hotelu. Muž, kterého nedopatřením označil za možného podezřelého. Cameron pracoval přímo v místech, kde Muir zahlédl Roberta Wrighta tu noc, kdy byl zavražděn. Tady se rýsuje pojítko mezi oběťmi. Že by Don Cameron Owenu MacLennanovi nějak pomáhal?

„Odkud Dona Camerona znáte?“ zeptala se Monica. Když viděla, jak Lisa tápe pohledem po výslechové místnosti, snažila se neměnit úroveň hlasu. Zjevně byla otřesená. Pořád ještě v hlubokém šoku. Kolik let ti po tomhle dni zbývá? uvažovala Monica, natáhla se přes stůl a položila Lise ruku na rameno. Kolik let od chvíle, co na tebe tenhle náš svět dolehl plnou silou a rozdrtil tě napadrť?

Trvalo pět minut, než se Lisa opět zmohla na slovo.

Pak pravila: „Paul u něj občas pracuje. Pomáhá mu na zámečku sekat trávník a tak podobně. On —“ položila si ruku na hrudník, potom ji spustila na stůl, „určitě Paula přesvědčil, aby zůstal doma, když jsem jela na dovolenou. Nejspíš to měl naplánované.“

„Proč to říkáte?“ zeptala se Monica.

„Paul měl jet na dovolenou se mnou. Pak si to najednou rozmyslel. Prý potřebuje víc peněz. Donovi by se šikla pomocná síla. Určitě to tak plánoval, přesvědčil ho, aby zůstal… Byla jsem naštvaná. Řekla jsem Paulovi, že jsem kvůli němu vyhodila peníze z okna. Ale pak jsem usoudila, že bude lepší prostě sklapnout a nechat rozhodnutí na něm.“ Ruka jí zatřepetala k ústům, pak zas zpátky na stůl.

„Neumím si ani představit, jak těžké to pro vás musí být, Liso. Ale potřebujeme, abyste nám o Donu Cameronovi řekla co nejvíc.“

„Skoro vůbec nemluví. To se na něm Paulovi líbí — je úplný můj opak. Je mu myslím okolo padesáti. Pořád žije s otcem. Pracuje jako hajný. Paul ustavičně mele o puškách, co vlastní. Je chytrý — leccos vám opraví: auto, ústřední topení, všechno možné. Víte, zpočátku jsem si myslela, že když s ním Paul stráví nějaký čas, bude to fajn, najde si v něm mužský vzor. Do prdele. To si nikdy neodpustím.“

Když byl výslech u konce, natrefila Monica v chodbě na Hatelyho, čekal tam na ni. Bylo jasně vidět, jak spokojeně se tváří — zkrátka nějaké dobré zprávy. Pokud se dá při vyšetřování dvojnásobné vraždy jakákoli novina považovat za dobrou. Naznačila Crawfordovi, aby na ni počkal ve vyšetřovací místnosti, a následovala Hatelyho do jeho kanceláře.

„Asi byste měla vědět, že mi z MacLennanova bytu právě volal forenzní tým. Našli tam triko podobnému tomu, co dle Stephena Wrighta zmizelo z Robertova pokoje.“ Hately mluvil kvapně, nadšení z něj prýštilo způsobem, který pro něj vůbec nebyl obvyklý. Další známka toho, jak vážný ten případ byl. Ale i tak jí ten rozdíl oproti zděšené tváři Lisy MacKayové, kterou měla před očima o několik chvil dříve, připadal neúprosný. „Je potřísněné krví, kterou můžeme poslat na rozbor DNA. Je to jasný důkaz, který spojuje obě oběti s Owenem MacLennanem.“

Monica přikývla. Kupodivu ji to ani nepřekvapilo. Všechno do sebe příhodně zapadalo a MacLennan z toho vycházel jako vrah. Na její vkus až moc příhodně, bylo to jako z učebnice.

„Taky jsme konečně vystopovali Robertovu matku,“ pokračoval Hately. „Účastnila se šestitýdenního kurzu meditace někde v pohraničí. Je zjevně v šoku, ale tvrdí, že nic neví.“ Rozhodil rukama. To byly ty další dobré zprávy.

Monica si odkašlala, tušila, že mu zkazí zbytek odpoledne.

„Budu potřebovat ozbrojený zásahový tým na člověka, kterého chceme vyslechnout. Je to hajný. Má průkaz na spoustu střelných zbraní.“

„Inspektorko, právě jsem vám řekl, že jsme u MacLennana v bytě našli Robertovo tričko. Sama jste tam předtím viděla Paulovu peněženku. Digitální analýza ukázala, že MacLennanův počítač obsahuje až padesát procent sadistické pornografie. Všechny krváky, které na internetu najdete.“

„Lisa MacKayová o MacLennanovi zatím neví. Za možného podezřelého právě označila muže jménem Don Cameron. Také jiný svědek se už dříve zmínil, že by Cameron mohl být podezřelý. Zaměstnával Paula MacKaye a pracoval necelé dva kilometry od domu, kde bydlel Robert Wright.“

„Vy jste mě neslyšela?“ ohradil se Hately a Monica sledovala tik, který se mu rozjel v koutku oka. „Máme důkazy, které obě dvě oběti propojují s MacLennanem.“

„Podle mě mohl mít komplice. Je možné, že jím byl Don Cameron.“

„A máte pro to nějaké důkazy?“ zvýšil na ni hlas Hately. „Kromě babských povídaček?“

Monica si odkašlala. „Malý Rory Wilson říkal, že mu MacLennan vyhrožoval —“

„Tentýž, který nám nalhal, že se byl s MacLennanem projet v dodávce? Kvůli kterému se málem rozpadlo celé vyšetřování?“

„Byl vyděšený,“ zvýšila Monica hlas, aby udržela s šéfem krok. „Pokud se na to nezaměříme, dáváme Cameronovi čas zničit důkazy.“

KAPITOLA / 45

ŠMÍRÁK

Číšnice se přišla zeptat, co si dá. Na otázku zareagoval mlčením a sledoval, jak si zajela rukama do kapsy zástěry, pak zpátky nahoru do vlasů. Zajímala ho její nervozita.

„Jen čaj,“ řekl nakonec a díval se, jak si roztřesenými prsty zapisuje objednávku. Znovu se rozhlédl po kavárně. Stála na okraji průmyslové zóny, za okny viděl náklaďáky. Zápach smaženého jídla. Hrstka zákazníků uvnitř mu připadala tlustá a krotká. Protáhl si záda. Po lopotě posledních dní je měl zmasakrovaná, ale zároveň se díky tomu cítil dobře.

Číšnice přinesla čaj. Počkal, dokud neodejde, pak zasunul ruku do kapsy a mezi prsty převrátil kadeř vlasů. Zvedl ji a rychle si s ní přejel pod nosem, hluboký a uklidňující nádech, pak loknu zase schoval a z kapsy místo toho vytáhl mobil. Zmáčkl tlačítko přehrávání a znovu posunul časomíru na svou oblíbenou část videa. Zvuk měl vypnutý, ale slova znal stejně nazpaměť.

Paul se probudil. Ostré elektrické světlo na tváři. Snažil se na matraci pohnout, ale zjistil, že nemůžou hnout pažemi, a vzpomněl si, že je spoutaný. Plnou minutu se na matraci svíjel a ječel. Taková krása na pohled.

Rozhlédl se po zákaznících a číšnici v kavárně. Kdyby tak věděli, čemu se zářivě usmívá. Vtipná představa.

Konečně se Paul přestal hýbat. „Je mi strašně zle.“ Vyslovoval spolu s Paulem. „Je mi zle.“ Chlapec hrál svou roli výtečně. Bylo v tom všechno. Lítost. Naděje.

Zazvonil zvonek a dveře kavárny se rozlétly dokořán. Vypnul video a zastrčil mobil do kapsy, protože na prahu stál policejní strážník. Podezřívavě se po místnosti rozhlédl, jestli se tam náhodou neodehrávají nějaké zločiny, jako by předstíral, že je ostražitější než obvykle.

Nakonec se k němu policista — Duncan Gregg — vydal a usadil se u jeho stolu.

Číšnice přispěchala s klasickou bílou kávou a on se nad ní krčil, z řeči jeho těla přímo čišela slabost a nedůvěra, stejně jako z jeho povytaženého rtu, zažloutlých zubů a šedé kůže.

„Tak co vlastně chcete?“ zeptal se Gregg. Znělo to defenzivně.

„Jak jsem říkal,“ odpověděl muž naproti. „Mám informace. Jméno, které jsem zaslechl. Chci, abyste ho předal dál.“

„Nehodlám…“ Gregg se rozhlédl po místnosti. „Nechci nikomu svévolně ubližovat.“

„A co tenkrát, když jste neměl na hypotéku, protože jste rozfrcal peníze na dostizích? Vaše manželka a dcera by s vámi nejspíš nesouhlasily.“

Gregg zrudl. Očividně by nejradši vstal a vypadl. V zažloutlých očích se mu odvíjely myšlenky: Tentokrát prachy jeho problémy vyřeší a všechno už bude jinak.

„To ne — ty do toho netahejte. Nemají s tím nic společného,“ řekl Gregg.

„Ale jistě.“ Po stole Greggovi posunul obálku. A pak lístek se jménem a adresou. „Říkal jste, že Dona Camerona znáte?“

Cameronova skrytá a nečekaná náklonnost k Paulu MacKayovi málem všechno podělala. Když si představil, jak dospělý muž touží po pubertálním chlapci, usmál se. Nijak své choutky neprojevuje, jen ho sleduje. Pak se pokusí zasáhnout a málem to celé pokazí.

Gregg přikývl a znovu se rozhlédl, ve tváři měl vepsaný strach. „Přesně tak. I když už je to dávno.“

Ukázal na lístek. „Tenhle člověk ublížil Donovu kamarádovi. Je nebezpečný, to mi věřte. Myslím, že váš přítel bude mít radost, až se to jméno dozví.“

Gregg sebral obálku a zasunul si ji do kapsy. „Nedělal bych to, kdyby to mělo ublížit někomu, kdo si to nezaslouží.“

„Samozřejmě.“ Sáhl do kapsy a znovu nahmatal kadeř vlasů. Ostřejší konce v místě, kde loknu odřízl, se mu třely o palec. „Jo a ta policistka, která vede vyšetřování vraždy. Inspektorka Kennedyová. Co o ní víte?“

Gregg naklonil hlavu s výrazem: Proč tě to zajímá? Ale pak pokrčil rameny. Nějaký ten drb přece ničemu neuškodí.

„Chlap Monica, to naše bidlo?“ Gregg se pohrdavě zasmál. „Jak jsem vám říkal: je to samotářka. Ale kupodivu se od někoho nechala zbouchnout. Statečnější chlap než já, to se musí nechat. Její malá se myslím jmenuje Lucy.“

KAPITOLA / 46

Michael nechal Anitu sedět u stolu v hospodě. Rychle proběhl deštěm, ze kterého se vyklubal pěkný slejvák. Poháněla ho pověrčivá myšlenka: Jestli nenajdeš Nichola teď, tak nikdy.

Snažil se toho pocitu zbavit. Měl bys zavolat inspektorce a informace jí předat, říkal si v duchu. To by bylo nejrozumnější. Jasně si pamatoval Eddieho slova o tom, jak nebezpečný je Charlie Bartle a jeho gang, ale z nějakého důvodu nedokázal zastavit a uháněl po Church Street. Pak dál po kovovém mostě do Rapinche.

Snadno našel to místo, co Anita popsala. Tak snadno, až mu to připadalo jako osud. Stará hospoda stála, co by kamenem dohodil od Eddieho bytu. Když Michael zezadu obešel budovu a zastavil se před kovovými vraty, odpoledne se blížilo k promočenému a předčasnému konci. Auta tam neparkovala a ze zatažených oken nevycházelo žádné světlo. Liják pořád sílil. Zaplavoval ucpané okapy na střeše, až se voda provalila a na kamenných zdech začala vytvářet tmavé šmouhy.

Michael zaváhal, pak na dveře zatlačil a sledoval, jak se jedním zhoupnutím otevřely dokořán. Hospoda vypadala opuštěně, po včerejší noci by měla být zavřená, ale dojem mohl klamat. Z chodby k němu zkresleně doléhala hudba. Všechny instinkty mu radily, aby odsud zmizel. Zavolal inspektorce Kennedyové a vrátil se sem s policií. Místo toho zahodil cigaretu a vešel do temné chodby. Smrdělo to tam vlhkem. Vodou po holení a kouřem, zvětralým pivem. Šel za hudbou — meziválečný jazz, to jako fakt? — ke druhým dveřím. Za nimi zaslechl hlasy.

Zvolna je pootevřel. Místnost byla až přízračná, svítily tam jen svíčky. Hudba se linula z praskajícího rozladěného rádia. U kulečníkového stolu postávali dva chlapi. Další dva seděli na baru a tři u stolu. Před sebou měli notebook a hromadu papírů.

„Tohle je soukromej klub,“ ozval se jeden z nich a všichni se otočili po zvuku dveří. „Jen pro členy, vole.“ Ten, který mluvil, měl krátké plavé vlasy sčesané do nelítostných očí.

„Hledám Charlieho Bartlea,“ řekl Michael. Všichni se obrátili k jednomu muži u stolu. Měl široká ramena, tmavé vlasy a tvář násilníka. „Potřebuju vaši pomoc,“ řekl Michael.

Charlie zvedl bradu a zkoumavě se na Michaela zahleděl. Pak se ohlédl a pomalu kývl na jednoho z mužů u baru, který vstal.

„Snažím se najít Nichola Morgana. Jsem sociální pracovník, byl můj klient. Stavil se tady za vámi předtím, než zmizel,“ řekl Michael.

Ticho. Vtom Michaelovi za zády zacvakla kovová západka. Pochopil, že udělal chybu, a uvědomil si, že to celou dobu věděl.

„Na policii jsem s tím ještě nebyl.“

„To buď, kurva, rád, žes nebyl na policii,“ ozval se muž, který mluvil předtím.

Charlie Bartle zvedl ruku. V místnosti opět zavládlo ticho. Jak tak seděli a vyčkávali, pozvolna se rozbíhal příběh, který každý dobře zná, jen si přesně nevybavuje konec.

Příběh násilí a zpomaleného času.

„Vím, kdo seš. Máti říkala, že dneska přijdeš. Vždycky o sobě prohlašovala, že je vědma. A já jí to nikdy nevěřil, kurvadrát.“ Bartle sáhl do kapsy a na stůl položil motýlkový nůž. „Takže co když Nichol není v pořádku? Co budeš dělat pak?“

Michael ucítil na rameni něčí ruku. Násilí bylo na spadnutí a on instinktivně vymrštil loket, kterým muže za sebou zasáhl do obličeje. Obrátil se. Levý hák. Zadní úder. Z dávnověku. Trenér boxu mu řve do ucha a propocené staré rukavice páchnou. Muž padl na záda a oběma rukama si svíral zlomený nos.

Michael zaregistroval, že se mu na hlavu řítí půllitr. Podařilo se mu uhnout na stranu, takže se mu sklenice odrazila od ramene. Udeřil muže, který ji hodil, a sledoval, jak se pozadu kácí na stůl. Vedle něj spadl i počítač, nůž a štos papírů.

Bartle se pro nůž sehnul. Michael ho odkopl a popadl Bartlea pod krkem. „Kde je Nichol, ty zmrde?“

Záblesk zboku tváře. Najednou se válí na špinavé dřevěné podlaze. Vstávej. Bojuj dál. Michael se pokusil vstát, ale země se mu zhoupla pod nohama. Klopýtl o několik kroků, ale narazil na bar a zase se sesunul, schytal facku a ucítil, jak mu po zápěstí teče něco horkého. Na podlaze uviděl cákance krve. Slyšel výkřiky, ale neměly žádný obsah a vzduch byl prosycený záchvěvy agrese. Chlapi byli ve svém živlu.

První kopanec a Michaelovi se zakymácela hlava. Bílé světlo zpoza čela. A další. Tak takové to je, když někoho ukopou k smrti, uvědomil si neosobně a utlumil třetí kopanec paží. Tentokrát uviděl spodek tenisek a tepláků.

Další řev a pohyb, Michael se snažil vstát. Ale bar se dál nakláněl.

Sehnul se k němu Charlie Bartle, takže měli oči v jedné rovině. Michael ucítil, že mu na límec prosakuje krev, následovala hluboká bolest a kost zaskřípala o kost.

Pokusil se těm modrým očím něco říct, ale bolest byla silnější. Bartle popadl Michaela za ruku a odtáhl mu ji z obličeje, aby se podíval na jeho zranění.

„Tak ten už to má za sebou,“ řekl kdosi se smíchem v hlase a Michaelovi do tváře zasvítilo světlo mobilního telefonu. „Je v prdeli.“ I další hlasy se daly do smíchu.

„Kde je Nichol?“ snažil se říct Michael, ale nějak se mu motal jazyk. Muži se rozchechtali ještě víc. Charlie Bartle vstal a cosi řekl. Někdo mu odpověděl a natáhl se přes bar. Byla to baseballová pálka. Tak takhle umřeš, pomyslel si Michael. Na špinavé podlaze v zaplivané hospodě.

Znovu se snažil pohnout, ale ruce ho neposlouchaly. Zkus telefon. Přivolej pomoc. Michael zalovil v kapse. Muž, který mluvil jako první, si před něj klekl a nasadil vítězoslavný, krutý úsměv. Ten, se kterým se setkáte, jen když jste nejzranitelnější. Hladce Michaelovu ruku odtáhl a zavrtěl hlavou. Navzdory tomu, jak byl Michael dezorientovaný, si uvědomoval, že si to chlapík náramně užívá. Popleskal ho. Otevřel Michaelovu peněženku a pak mu cosi vytáhl z kapsy a podal to Bartleovi.

Vtom Bartle promluvil. Ta slova nedávala smysl. Klekl si blíž, takže měl obličej v jedné rovině s Michaelem a znovu slova zopakoval. Michael pomalu pochopil, co mu našli v kapse. Byla to vizitka. A když si člověk pospojoval slova, která Bartle říkal, vytvářela dohromady jméno. Michael ho znal: „Monica Kennedyová.“

KAPITOLA / 47

Monica vjela na benzinku na Longman Road. Ta se nejistě krčila na okraji pochmurné průmyslové zóny a jako první vítala návštěvníky, kteří mířili z jižních slatí vstříc hlavnímu městu Skotské vysočiny.

Dočerpala nádrž volva, pak vešla dovnitř a naházela do košíku náruč hotových jídel značky Marks & Spencer. Celkem zvláštní, že má tenhle hogo fogo obchod pobočku nedaleko invernesské rabijácké čtvrti. „No to mě podrž,“ vydechla matka, když Monica poprvé přivezla domů nálož jídla v čisťounké bílé tašce s logem obchodu. Při vzpomínce na mámu se Monica znovu zastyděla, jak na ni včera v noci křičela. Když už teď MacLennan nebyl na světě, bylo to ve výsledku úplně zbytečné.

Opřela si košík o stehno a napřáhla se pro několik plechovek Crawfordova energetického nápoje, zarazila se a nakonec vybrala variantu bez cukru. Pak přidala velký pytlík soleného popcornu pro malou.

Až když odložila nákupní tašky a jejich obsah se vyvalil na zadní sedadla, uvědomila si, že začala využívat jídlo jako způsob vyjádření citů. Už je úplně jako matka, pomyslela si se zvláštní směsicí zaujetí a znepokojení, a vycouvala zpátky na dvouproudovku. Déšť nabíral na intenzitě a ponuré odpolední světlo sláblo, pomalu se blížil večer.

Hately neochotně odsouhlasil její požadavek předvolat Dona Camerona k výslechu, ačkoli ozbrojenou jednotku povolá až zítra ráno. Čas se zatím nepříjemně vlekl, ale s tím se nedalo nic dělat. I vyfešákovaný Hately koneckonců musí skákat, jak někdo nahoře píská. Měla by zajet domů za Lucy a pevně ji obejmout. Dívala se na bílá světla parkovacího domu v Rose Street, za kterým se jí naskýtal nádherný výhled na město.

Sevřela volant o něco silněji. Lisa MacKayová už domů za synem nikdy nezajede. Neuplyne den, aby na něj nemyslela. Monica si povzdechla a snažila se z mysli vypudit tu hrůzu při Lisině výslechu. Soustředit se raději na zvláštnosti případu. Byl to hlavolam. V duchu si znovu procházela průběh vyšetřování.

Pořád ji žrala ta droga. GHB. Proč by MacLennan toužil po nemohoucích obětech? Vybavila si vyloženou rozkoš v jeho tváři, když plnými doušky nasával strach, který měla o Lucy. Proč by si nechal ujít potěšení prvního okamžiku, vzrušení z děsu, jejž prožívá jeho oběť?

Možná právě v tom hraje roli komplic. Don Cameron? Třeba potřeboval jiné stimuly, jiný přístup k obětem než přímočarý sadismus, na kterém si ujížděl MacLennan. Možná, možná, kdo ví.

Na kruhovém objezdu Monica zaváhala a na poslední chvíli přejela do druhého pruhu. Místo aby zamířila na výpadovku k domovu, vydala se kupodivu po silnici přes řeku na západ, podél úzké zátoky Beauly Firth. Přes potemnělé hory.

Po hodině rychlé jízdy dojela k pěšině. Stromy s povislými větvemi se hroužily do tmy a obklopovaly opuštěný dům. Monica vypnula motor, zhasla světla a vystoupila.

Byl jasný podzimní večer, protože konečně přestalo pršet. Ledově chladná noc s myriádami hvězd nad hlavou. Monica zamžourala do stínů mezi stromy. Skoro jako by ji někdo sledoval, to slabé mravenčení prvotní intuice. Při té myšlence se zachvěla a zapnula si kabát. Při její profesi bylo někdy těžké udržet paranoiu na uzdě.

MacKayovi měli malý domek. Jen jedno podlaží, které se krčilo mezi borovicemi, a za okny tma. Monica věděla, že Lisa zůstala v Invernessu s přáteli. Ostatně jak jinak — copak se sem ještě někdy může vrátit?

Od nálezu Paulova těla a pak i oběšeného MacLennana se všechno seběhlo tak rychle, že ani nestihla prozkoumat, jaké bylo Paulovo setkání s vrahem. Jestli MacLennana znal nebo ho nějak přepadl.

Monica se znovu rozhlédla kolem a její oči přivykaly tmě. Před domem zachytila jakýsi obrys. Měl tvar auta. Popošla o krok. Modrý volkswagen golf, dveře u řidiče odemčené, tak si mobilem posvítila dovnitř. Na sedadle spolujezdce poházená cédéčka a obaly od jídla.

Ano, Paul řídil, uvědomila si Monica. Měl vlastní auto, ale tu noc, kdy ho unesli, nikam nevyjel. Vylákal ho Don Cameron z domu? Na nějaké klidné místo, kde si dali dostaveníčko s MacLennanem? Jestli v tom Cameron opravdu jel, dávalo by to takhle smysl.

Přešla k domovním dveřím. Zamčeno. Vylovila z kapsy klíče, které jí Lisa dala, ale ty do zámku nezapadaly. Možná jí při všem tom rozrušení šoupla špatný svazek.

Obešla tedy dům k zadním dveřím. Taky zamčeno. Zevnitř na západku. To je fakt klasika, že se táhne až sem, a nakonec se ani nedostane dovnitř. Podívala se přes zarostlou zahradu k husté lesní výsadbě. V dálce zachytila mezi stromy blikat světýlko. Že by bludička? Zamžourala do dálky, snažila se mezi natěsno vysázenými stromy rozpoznat nějaké tvary. Nakonec to vzdala a obrátila se zpátky k domu. Za rohem našla pootevřené okýnko do koupelny.

„Když už ses vlekla takovou dálku…“ zašeptala.

Posvítila si telefonem, aby na okně odstrčila západku, a stočila nejdřív prsty, pak ruce a nakonec ramena, až ji v nich bolestivě zaskřípalo, a nemotorně se vkutálela dovnitř.

Nasála vůni neznámého domu, která se vznášela vzduchem jako duchové nedávno zavražděných. Levná voda po holení a cigaretový kouř. Monica rozsvítila na chodbě a rozhlédla se po domku. Jen kuchyň, obývací pokoj, dvě ložnice a koupelna.

Najít dveře do Paulova pokoje byla hračka: visel na nich plakát ženské v plavkách. Monica otevřela dokořán. Voda po holení tu byla cítit ještě silněji, ale kromě ní ještě něco.

S pocitem déjà vu tu vůni poznala. Stejně to čpělo i v Robertově pokojíku. Jeden puberťák se zálibou v pálení vonných tyčinek by ještě působil věrohodně, ale Paul byl na pivo a holky v plavkách. Do ezoobchodů ho to nejspíš netáhlo.

Jestli vonnou tyčinku nepálil on, tak možná vrah? Že by to celé bylo úplně naopak? Možná si kluci nedali rande se smrtí venku, ale setkali se s vrahem nejdřív u sebe doma. Ovšem pak si vzpomněla na MacLennana a jeho ušmudlaný, smradlavý pokoj. Po vonných tyčinkách ani památky. Takže tohle byla Cameronova parketa?

Zkusila v pokoji rozsvítit, vypínač cvakl, ale tma byla v místnosti dál. Monica si baterkou v telefonu posvítila na stropní svítidlo. Odšroubovaná žárovka. Přesně jako u MacLennana doma. Další náhoda, nebo je za tím něco jiného? Sáhla tedy po vypínači lampičky u postele a prozkoumala místnost: krabička cigaret odsouzených k tomu, že je už nikdy nikdo nevykouří, plechovka s tabákem, cigaretové papírky a vedle nich zapalovač. Podívala se na okno. Závěsy rozhrnuté, za oknem temná noc. Monica přistoupila blíž. Okno bylo přivřené, ale ne zajištěné. Otočila se a znovu si místnost prohlédla. Byl tu větší binec než u Roberta Wrighta. Spíš to tady připomínalo doupě pubertálního bordeláře, plno plakátů a poházeného oblečení, kdežto Robert měl všechno uklizené a uspořádané.

„S tebou by byla na večírku větší sranda, Paule,“ zašeptala Monica. „Ale na pub quiz bych šla spíš s Robertem. Nic ve zlém.“

Zabloudila očima k plechovce u postele. Budweiser. Natáhla si rukavici a zvedla ji. Na dně ještě trochu zbylo.

Jen co ji postavila zpátky na místo, vynořila se z paměti vzpomínka. V Robertově pokoji stál u postele výrazný hrnek. Nedopitý. Začaly se jí ježit vlasy na krku. GHB! Zdrogoval je přímo u nich doma. Ven je vůbec nelákal.

Monica spěšně vyrazila do chodby a zamířila k hlavním dveřím. V zámku zůstal klíč. Tak proto nemohla odemknout. A zadní dveře byly na západku. Dostal se dovnitř oknem. Jako příšera z pohádek. Zdrogoval je a vzal s sebou.

Monica odemkla hlavní dveře a vydala se vstříc studenému nočnímu vzduchu. Už přestalo pršet, vzduch jí oproti zasmrádlému domu připadal čistý a svěží. Zašla do auta pro pořádnou policejní baterku a pak si to namířila k oknu Paulova pokoje. V zářivém světle se na oprýskaném bílém nátěru dřevěného rámu jasně rýsovaly škrábance. Jako by někdo vypáčil okno dostatečně na to, aby povolilo, tak jako ona v koupelně.

Posvítila si baterkou na zem a na kamenech uviděla kousíčky nátěru. Vzpomněla si na psa v Robertově pokoji. Ellie — jak škrábala u okna. Zvládl by jeden člověk dostat chlapce oknem ven a pryč ze střechy? I kdyby byl silný jako MacLennan? Pomáhal mu Don Cameron? To by dávalo mnohem větší smysl. Jeden v ložnici podává paralyzované tělo druhému chlapovi na střeše, zatímco Robertův otec spí jen o pár metrů vedle. Vzpomněla si na video, kde hasič na rameni vynáší z hořící budovy bezvládnou oběť. Možné to bezpochyby bylo. Celou operaci by výrazně usnadnil obyčejný teleskopický žebřík.

Monica se otočila a posvítila k borovému lesu na konci zahrady. Odtamtud byl na okno pokojíku dobrý výhled. A snadný, nepozorovaný přístup.

Takže se sem vplížil Don Cameron a zdrogoval kluka, zatímco MacLennan čekal někde venku v dodávce? Ale Paul byl sám. Tak proč sem prostě nezašel, nenabídl mu pivo a nepočkal, až odpadne? Tím si Monica nebyla jistá.

Vydala se k lesu a narazila na hrubou pěšinku mezi mechem obrostlými stromy. V dálce se ozvalo auto projíždějící na hlavní silnici. Byl to svým způsobem uklidňující zvuk, tady v té tmavé díře. Cesta vedla do mírného kopce a potom dolů na druhou stranu k mýtince. Bylo to tam strašidelné, všude kolem jen vzrostlé borovice. Inspektorka si klestila cestu ve světle baterky, paprsek dopadal na kořeny a jehličí, pak štěrk. Narazila na koleje po pneumatikách naplněné dešťovou vodou. Není to jen tak ledajaká mýtina, uvědomila si, ale odpočívadlo u hlavní silnice.

Takže sem Paula odnesli. A taky ho tu zabili, nebo že by až v dodávce? Popřípadě někde jinde, pod širým nebem? Možná že ho někam odvezli. Na místo, kde těla umyli a udělali jim na kůži ty kousance.

Ve všudypřítomném puchu tlejícího listí a mokré hlíny vytáhla z kapsy telefon, že zavolá Hatelymu. Musí Camerona dostat, než zvětří, že po něm jdou. Zatímco mobil hledal signál, prošla se po odpočívadle a očima šacovala zem. A vtom to uviděla: jednu opuštěnou šlápotu. Nic by na tom nebylo, kdyby se nenacházela na okraji mýtiny, kde štěrk přecházel v lesní zeminu. Naklonila se blíž, vsunula si pořád ještě hluchý telefon mezi ucho a rameno a prozkoumala plácek, kde byla půda suchá, přestože v posledních dnech tolik pršelo. Odmetla rukou borové jehličí, a když baterkou poskočila o několik kroků dál, cosi se tam červeně zablesklo. Sáhla do kapsy pro rukavici a natáhla se přes šlápotu, aby tu věc zvedla. Vystřelená nábojnice z brokovnice. Plastová a pořád jasně červená, vůbec na dešti nevybledla. Zrušila vytáčení Hatelyho čísla a místo toho na mobilu použila funkci fotoaparátu, aby si udělala snímek místa, kde našla nábojnici. Potom ji zasunula do pytlíku na důkazy a hledala dál. Další nábojnice, tahle uvízla v blátě o několik metrů dál.

Takže někdo stál na okraji mýtiny. Střílel z brokovnice. Byla to náhoda? Nebo se Paul pokusil utéct? Droga přestávala působit, a tak se Cameron uchýlil k varovným výstřelům?

Po silnici projelo další auto, světla i rachot motoru utlumilo husté stromoví. Byl to opuštěný plácek bez ohledu na to, jak blízko silnice se nacházel. Tělem jí projel nepříjemný pocit, jako by ji někdo pozoroval. Zhasla světlo a zahleděla se do tmy.

„Haló?“ Její hlas se nesl ozvěnou. Topil se v dešti.

Otočila se a vrátila doprostřed mýtiny. Znovu rozsvítila baterku a projížděla kuželem světla po zemi, dokud nenarazila na něco dalšího. Zarazila se a klekla na mokrý štěrk k drobným krystalkům. Střepy z rozbitého čelního skla?

Monica se zase ohlédla ke kraji mýtiny. Přejížděla baterkou po zemi. Objevila několik dalších střepů. Za nimi byly vyjeté koleje, hluboké, jako by řidič pořádně dupal na plyn. Naložili Paula do vozu, ale někdo je sledoval. Pokusil se je zastavit. Kdo jim prostřelil čelní sklo? Tenhle scénář však vzbuzoval víc otázek než odpovědí. Proč by je někdo šmíroval? Proč nezavolal policii?

Na mýtině se rozlehl zvuk. Monica nadskočila. Málem upustila baterku. Srdce jí skoro vyskočilo z krku, než si uvědomila, že jí zvoní telefon. Hlasitost na maximum. Zatracený krám. Nadechla se, popuzená svou vlastní reakcí. Vytáhla mobil z kapsy. Michael Bach?

Ne, konstábl Fisher.

„Inspektorka Kennedyová?“ Měla slabý signál. „Zrovna mi dorazily výsledky ohledně toho kamene.“ Chvíli bylo ticho, pak zachytila slova: „Říkal jsem si, že to asi budete chtít vědět.“

„Odkud je?“ zeptala se a schoulila se před zvukem větru, deště a šumějících stromů kolem.

„Jde o sloučeninu různých prvků — železa, niklu, garia, kalcia…“

„Takže převážně kovů?“ To už křičela.

„Přesně tak. A já —“ hlesl Fisher.

„Co je, Fishere? Tak mi to řekněte!“ Ozvěna jejího hlasu se odrážela od stromů.

„Já jsem totiž více méně ze zájmu —“

Monica zabodla prst do tlačítka hlasitosti a přesunula se doprostřed odpočívadla, kde byl déšť nejprudší. „Fishere? Zopakujte to,“ zakřičela.

Najednou ho uslyšela jasně: „— trochu trapné, ale já byl vždycky fanda do fyziky. Astronomie.“

„No a?“

„A chemické složení tohoto kamene naznačuje, že by se mohlo jednat o vesmírné těleso, které se dostalo do zemské atmosféry.“

Monica si to potřebovala ujasnit. „Chcete říct, že ten kámen pochází z meteoru?“

Na lince to zapraskalo a ona si zakryla druhé ucho prstem.

„No, přesněji řečeno spíš z meteoritu. Někdo to sbírá —“ Fisher znovu vypadl.

„Dá se zjistit, kde ten meteor dopadl? Nebo kde ho lze sehnat?“ Monica už byla celá promočená, kabát jí ztěžkl, jak nasákl deštěm.

„Pokud vím, každý meteorit má nezaměnitelné složení nerostů. Mohl bych k tomu najít nějaké odkazy —“

Budoucnost je ve hvězdách. Těla namířená k obloze.

Znovu se po mýtině rozhlédla. Stíny mezi stromy, zvuk padajícího deště.

„Je tohle roční období něčím výjimečné, Fishere? Myslím astronomicky. Vím, že bude brzo podzimní rovnodennost.“

Slyšela Fisherovo oddychování na druhé straně hovoru. „No, když nad tím tak přemýšlím, napadají mě tauridy.“

Linka vypadla.

Monica zastavila před hotelem Glens. Skoro vše se tam hroužilo do neprostupné tmy, až na několik pokojů, kde se v té nezměrné budově svítilo.

Celou cestu od MacKayových se snažila střídavě dovolat Fisherovi a Hatelymu, ale pokaždé ztratila signál. Nakonec, když už její frustrace hraničila se zuřivostí, zastavila auto, jen co telefon chytil nepatrný příjem, a tak se jí podařilo odeslat Hatelymu dlouhou textovou zprávu. Požádala, aby uzavřeli Paulův i Robertův dům a provedli důkladnou forenzní prohlídku, otestovali Paulovo pivo na přítomnost GHB a důkladně pročesali les s odpočívadlem nedaleko Paulova domu. Byla si jistá, že jí za to vše Hately poděkuje i vzhledem k tomu, jak naléhala na výslech Dona Camerona.

Vstupní dveře do hotelu byly pořád ještě otevřené a Moniku cestou do prázdné společenské místnosti vstříc melancholicky znějící folklorní hudbě pozoroval vycpaný medvěd.

„Promiňte?“ ozvala se.

Na stoličce se otočil Muir Maitland. Mrkl na flašku před sebou. Vypadal, jako že zvažuje, jestli ji má schovávat.

„Máme zavřeno,“ řekl nakonec. Monice neuniklo, že trochu mumlá. „Nalejváme jen hostům.“ Natáhl se k rádiu a o chloupek tu vlezlou houslovou muziku ztlumil.

„Nebojte se. Nezdržím vás dlouho.“

Zamrkal, nejspíš si uvědomil, kdo je. „Inspektorko —“

„Předpokládám, že jste slyšel o Paulu MacKayovi?“

Muir se opět zadíval na sklenici. V barovém osvětlení nabyla whisky barvy ryzího zlata.

„No jo. Svému osudu neunikneš, jak se říká.“ Nevyhnutelnost osudu. Oblíbená ochranná pomůcka před chaotickou podstatou existence.

„Lisa MacKayová by s vámi určitě nesouhlasila.“

Muir pokrčil rameny. „Dáte si kapku?“ Sáhl po další ochranné pomůcce. Než se stačil chopit lahve Royal Lochnagar, Monica ho chytila za ruku.

„Nedám, díky. Ale nedopověděl jste mi ten drb o Donu Cameronovi — nebo jak to nazvat.“

Muir zalétl pohledem k dalším lahvím za barem. „No prostě drb. Už jsem vám to přece říkal.“ Protřepal si ruku, hledal správná slova. „Vtípky. Byly to prostě jen vtípky. Takové to, když —“

„Vtípkům já rozumím. Ale teď tu máme dva zavražděné kluky. A muž, o kterém jste mi povídal, s jedním z nich pracoval. Druhého jste vy osobně viděl nedaleko Cameronova pracoviště.“

Muirovi se z brunátné tváře vytratila barva. „Já… jen jsem viděl toho kluka. Víc nevím,“ řekl. „Na to ostatní se můžete vyptat kohokoli jiného odsud. Řeknou vám totéž.“

„Ale já se ptám vás.“ Monica se naklonila blíž. „Buď to vyklopíte tady, anebo na to půjdeme úředně…“

Muir si přejel rukou po tváři, pak si ji otřel o koleno. Znovu sáhl po lahvi. „Táta mi vyprávěl, že Cameronovi měli prsty v kdečem. Tenkrát v sedmdesátých, osmdesátých letech. A nebylo to nic pěkného.“

„V čem například?“ Monica měla na prostornou společenskou místnost slabý hlas. Muir se na ni podíval. Jako by mu slova vázla v krku.

„Slyšela jste o Shoně Mackenzieové?“ Monica přikývla. O té slyšel na Vysočině každý. Rozvedená žena, která v sedmdesátých letech zmizela z hotelu Aviemore. „Můj táta tam tenkrát pracoval jako vedoucí. Samé večírky, celebrity, lyžování. Nejúchvatnější místo v zemi, říkávalo se svého času.“ Muir znovu sáhl po sklenici. „No a můj táta tehdy slyšel, že Cameronovi, Don a jeho táta…“ Muir se rozhlédl po místnosti, jako by ho mohl někdo poslouchat za závěsem, a Monica jeho pohled chtěj nechtěj následovala, „… no prostě slyšel, že to oni ji zabili.“

„Proč by to dělali?“ zeptala se Monica.

Muir si promnul palec a ukazováček: prachy. „Bráchovi se její smrt šikla, měl zálusk na rodinný podnik. Zaplatil jim za to.“

„Jak se to váš otec dozvěděl?“

Rozhodil rukama. „Znal se se spoustou lidí. Tak už to tady na Vysočině tenkrát chodilo. Jak jsem říkal, je to jen drb. Můj táta toho nakecal. Z toho, co říkal, vyplývalo, že odkrouhli i pár dalších lidí. Měli na svědomí nevyřešené vraždy, o kterých se pak člověk dočetl v novinách.“ Tentokrát si prsty poklepal ze strany na hlavu, představovaly pistoli. „A i další, které se ani nerozkřikly. Podle toho, co říkal, byli schopní všeho.“ Ukázal k vysokým oknům. Temné kilometry hor a pod nimi rašeliniště. „Spousta místa na zakopání mrtvoly, ne? Člověk by si to aspoň myslel.“ Monica zvedla hlavu, čekala, že bude pokračovat. „Pokud bylo něco pravdy na tom, co táta vyprávěl, proč byl Don nechával ty kluky venku, kde je najdou vaši lidi, když je v horách tolik dobrých schovávaček, abyste se tam snadno zbavili někoho, kdo má zůstat zapomenutý v propadlišti dějin?“

STŘEDA

KAPITOLA / 48

Monica pozorovala, jak se Cameronův domek na samotě pomalu noří ze tmy v dálce. Středa ráno. Pět dní od chvíle, co našli Robertovo tělo. Monica se pokusila spočítat, kolik toho od té doby naspala. Ne dost, usoudila nakonec. To je taky vidět, pomyslela si, když se podívala na svůj odraz ve zpětném zrcátku. Kruhy pod očima měla ještě tmavší, kůži flekatou. Nebylo to poprvé, co sama sobě časně zrána kladla tu nepříjemnou otázku: proč? Proč připustit, aby podobný případ zastínil vše ostatní v jejím životě? Včetně vlastní duševní pohody — dokonce i Lucy. V unavené mysli se namanula nestřežená odpověď: Protože tady jde o něco velkého, protože je to důležité. Důležitější než být dobrá máma?

Monica zaplašila nepříjemné myšlenky, připomněla si, že někdo tu práci zkrátka dělat musí, někdo musí pochytat vrahy, násilníky i kriminálníky, a mrkla na telefon. Hately potvrdil, že forenzní tým už je na cestě do Paulova domu, ale Fisher už se ohledně toho meteoru neozval. Divila se, proč jí to nebere Michael Bach. Nejspíš ho to přestalo bavit. Možná se do Lossiemouthu vůbec nevydal a zablokoval si její číslo. To bylo samozřejmě možné, ale nějak jí to nesedělo.

„Je všechno v pohodě? Pořád čučíte do telefonu,“ ozval se Crawford. Byl vyšponovaný, tiskl se na čelní sklo a hypnotizoval dům v dálce.

Zavrtěla hlavou. Překvapilo ji, že si toho vůbec všiml, i když byl jako na trní.

„To nic.“ I ona se nahnula, aby se vysoukala z tlustého kabátu, který byl na vyhřívané auto až moc teplý.

Crawford se na ni podezřívavě zadíval, ale než ze sebe vypravil odpověď, po travnatém pozemku okolo domu se rozptýlily siluety ozbrojené jednotky. V černých uniformách vypadaly za chabého jitřního světla až přízračně, protože se ve vřesovišti úplně ztrácely.

Monica viděla, že tři z mužů už dorazili k domovním dveřím a vstoupili dovnitř. Z otevřeného vstupu se linulo matné světlo a Monica ztuhla, skoro jako by čekala, že uslyší výstřel. Pohlédla na Crawforda. Pořád ještě se zaujatě krčil vepředu.

Nic se nestalo. Pak se ozval hlas z vysílačky: „Dům zajištěný. Cílová osoba nikde. Ale je tu jeho otec.“

V Monice se všechno sevřelo. Cílová osoba nikde. Tak kde sakra je?

Přístup na příjezdovou cestu blokovalo zásahové vozidlo, takže Monica vystoupila z volva a rozběhla se k domu. Mlha se na kopci převalovala po vřesovišti a tříštila na kusy rašelinové ostrůvky i obrysy hor, které se táhly dolů na jih.

„Proč by utíkal, kdyby v tom nebyl namočený?“ funěl jí u lokte Crawford. „Měli jsme sem zajet včera večer. To si to Hately nemohl vydupat, sakra?“

Monica k němu sklopila zrak. „Hlavně buďte opatrný.“

Pootočil hlavu a podíval se na ni. Jeho pohledná švihácká tvář se zkřivila. „Opatrný? Neslyšela jste, co říkali? Je fuč. Zmizel.“ Crawford máchl rukou k širé krajině. „Asi něco vytušil nebo zahlídl. Vzal roha.“

Jak se blížili, ze dveří je pozoroval policista. Vypadali směšně: vysoká tmavá ženština a malý zrzek uhánějí a přitom se dohadují jako rodinka na výletě do přírody. Monica po policistovi střelila pohledem a protáhla se kolem, kdežto Crawford se zastavil, aby jim oběma zapsal vstup do budovy.

Uvnitř na verandě ležel nový koberec a z kuchyně byla cítit slanina. Hlava ozbrojené jednotky Niall Souter vstoupil do chodby, zrovna když Monica vešla dál. Mluvil s kýmsi po telefonu a Monice bylo jasné, že se snaží tlumit hlas.

„Po podezřelém ani stopa. Dům je čistý. Otce podezřelého jsme zajistili v kuchyni. Je to starší osoba a museli jsme mu podat kyslík. Rozšiřujeme pátrání na vřesoviště, pane.“

Zakryl si telefon a obrátil se k Monice. „Můžete zatím zůstat v budově? Dostali jsme povolení pokračovat v operaci jižně po vřesovišti. Jeden člen týmu narazil na zahradě na nějaké betonové víko.“ Souter rozpřáhl ruce, aby naznačil šířku okolo půl metru. „Vypadá celkem čerstvě, možná pod ním něco bude.“

Monica přikývla a Souter zamířil ven z chodby.

„Že by důkaz?“ nadhodil Crawford.

Pokrčila rameny. „To brzo zjistíme.“

Strčila do těžkých dřevěných dveří do kuchyně, až dlažba zaskřípala.

„Takže vy nejspíš budete ti chytří?“ Roderick Cameron seděl v otřískaném ušáku. „Mám tu nějaké masíčko. Nabízel jsem ho i těm druhým, ale moc se na to netvářili.“

Cameronovi bylo přes osmdesát, to věděla z rešerší. Vypadal nicméně starší: jako by už byl po smrti.

Vedle něj ležela kyslíková bomba a on zachytil Moničin pohled. „Vyděsilo mě to. Toť vše. Najednou byla všude kolem spousta pistolí.“ Pokývl k ozbrojenému policistovi, který postával u linky s černou kuklou přes obličej.

„Musel to být šok,“ řekla Monica. Sklopila zrak ke starcovým zkříženým rukám a zaznamenala pohyb. „Co to tam máte?“

„Lištičku,“ odpověděl a zvířátko jí ukázal. „Je ještě malinká. Našel jsem ji dole na poli. Její mámu asi někdo skolil. Trochu masa by z ní bylo, kdyby na to přišlo.“ Liška měla spíš šedou než zrzavou srst. Vrazila čumáček pod Cameronovu ruku. „I ji to asi vyděsilo.“

Monica se sehnula a přitáhla si k Rodericku Cameronovi stoličku. Měl šedé oči. Kalné, ale stále velmi bystré. Snažila se představit si ho o čtyřicet let mladšího a silnějšího.

„Říká vám něco jméno Shona Mackenzieová?“ zeptala se Monica.

Cameronovi se cosi mihlo po tváři. Uvědomění, pak prázdnota.

„Ani bych neřekl,“ prohlásil nakonec.

„Ne?“ zírala na něj Monica. „A co Owen MacLennan? Tušíte, o koho jde?“

„To jsem mohl vědět, že se mě budete takhle vyptávat,“ pronesl Roderick Cameron. „Ještěrka jako vy.“

„Jako já?“

„No jistě. Další taková. Co se vyptává, strká do všeho nos.“ Monica neuhnula před jeho pohledem. Dívala se, jak zničehonic propuká v smích. „Jen jsem žertoval, má milá. Děláš zkrátka svou práci.“

„Ale na otázku jste mi neodpověděl,“ poznamenala Monica.

„Vážně? Paměť už mi tolik neslouží.“

„Nepovídejte.“ Monica se naklonila blíž. „Mně se zdá, že je na tom vaše paměť docela dobře. Podle mě si toho pamatujete až až. Vzpomenete si, co je pohřbené u vás na zahradě, tam pod betonem?“

Pokud ho ta otázka překvapila, nedal to na sobě znát. „Kdo ví, co všechno leží venku pohřbené? Moje rodina tady prý žije od bitvy u Cullodenu. Za tu dobu skončilo pod drnem leccos.“

„Co například?“

Cameron na ni chvíli civěl, potom si odfrkl. Pohlédl za ni na Crawforda. „Nenalil bys mi šálek čaje, synku? Ten druhý klučina,“ ukázal na ozbrojeného policistu, „prý nemůže, ale ty vypadáš jako hodný chlapec.“ Crawford pomalu zavrtěl hlavou, ale našel čajník a naplnil Roderickovi šálek.

„Moc ti děkuju. Pořád ještě mám páru, ale ráno mi chvilku trvá, než rozhýbu nohy.“ Lokl si čaje. „To je blaho. Kapka něčeho ostřejšího by byla ještě lepší, ale to už bych asi po vás chtěl moc.“ Cameron se sípavě zasmál.

„A co váš syn?“ nadhodil Crawford. „Don. Kde je?“

„Don? Ten touhle dobou nejspíš pobíhá někde po horách. Je to hodný hoch. Ale vždycky to byl tak trochu podivín.“

„Do jakých hor se podle vás vypravil? Je důležité, abychom ho rychle našli,“ řekla Monica.

„Tak to mi neprozradil. S tím se taťkovi moc nesvěřuje.“

„Don pracoval s chlapcem jménem Paul MacKay,“ pronesla Monica.

„No ano,“ řekl Roderick. Poposedl čelem k ní. „Mladý Paul. Už si vzpomínám. Hodný hoch.“

„Paula zavraždili. Před několika dny.“ Monica nespouštěla zraky z Roderickovy tváře. „Mučili ho a pak ho zardousili.“

„I takoví jsou dneska lidi,“ prohlásil Roderick Cameron. Její pohled se setkal s jeho chladnýma, šedýma očima. „Mají poněkud zvláštní choutky.“

„A co Don? I on měl zvláštní choutky?“ Stařec neodpověděl. „Zabil Paula?“

Roderick Cameron se zasmál. „Proč by Don Paulovi něco takového dělal?“ Znělo to, jako že ho to doopravdy vyvedlo z míry. „Mladý Paul byl hodný chlapec, Don ho měl za vlastního. Oni spolu pracovali, víte. Když se o tom Don doslechl, strašně ho to sebralo.“

„Tak proč Don utekl? Když v tom nebyl namočený?“ nadhodil Crawford.

Cameron zvedl oči a zadíval se na Crawforda, jako by nadnesl nejabsurdnější otázku na světě. „Podle mě za vás dělá vaši práci. Nahání toho parchanta, co to Paulovi udělal, ať už to byl kdokoli.“

KAPITOLA / 49

Monica se dívala, jak forenzní tým staví nad betonovým víkem policejní stan. Víko zřejmě zakrývalo nějakou díru zhruba o šířce popelnice. Dost širokou na ukrytí důkazů. Na zakrytí pohřbeného těla.

„Co to mělo znamenat s tou Shonou Mackenzieovou?“ zeptal se Crawford. Vylezl ze stanu a upřel na ni zrak.

„Ale nic,“ pronesla Monica. „Jen takový drb, který jsem slyšela od chlápka v hotelu.“

„A neměla jste potřebu se o něj podělit?“

Sklopila zrak k jeho rudnoucímu obličeji. Plivance deště se mu začínaly hromadit ve vlasech a vytvářet husté kapičky. „Každý na Vysočině má nějakou teorii o tom, co se jí stalo. Nevyšetřujeme ale historický případ, jen jsem se ho snažila vyvést z míry.“

„Tomu říkám efektivní přístup.“

Povytáhla obočí a usmála se. „Nabručenost vám nesluší, Crawforde.“

Odvrátil se a rozhlédl se po rašeliništi. Mlčky tam stáli a nechali makat forenzní tým.

„Myslíte, že fakt věřil tomu, co řekl o Donovi?“ zeptal se Crawford.

„Nevím. A věděl by vůbec, kdyby byl Don v těch vraždách namočený?“

„Jak dlouho potrvá, než ho vystopujeme?“

Monica zavrtěla hlavou a vyhlédla do mlhy. Na Vysočině už se ztratilo lidí. Zmizeli a nikdy je nenašli. „Záleží, kdy odešel. Je hajný, takže se v terénu vyzná. Skotská vysočina má přes patnáct tisíc kilometrů čtverečních. Jestli odešel před šesti hodinami a drží si tempo pět kilometrů za hodinu, tak může být třicet kilometrů odsud kterýmkoli směrem. To je celkem velký kruh. Platí ovšem jen za předpokladu, že šel pěšky.“

„Do prdele, to je teda zmatek,“ založil si Crawford ruce v bok. „Jestli se k tomu dostanou novináři, roznesou nás na kopytech. Měli jsme sem zajet včera — Hately si to měl vydupat.“

Monica uslyšela odkašlání z otevřených dveří za nimi. Crawford udělal otočku, čekal, že tam bude stát sám vrchní inspektor, ale třebaže se jednalo o dobře střižený oblek, nacházel se v něm jen konstábl Fisher. Upjatě si je prohlížel zpoza brýlí.

„Inspektorko Kennedyová! Na tohle byste se asi měla zajít podívat.“

Vydali se za ním chodbou do ložnice Dona Camerona. Panoval tam pořádek jako jinde v domě, skoro až spartánský. Jednolůžko v rohu a skříň. Fisher z chodby ukázal na červenou mikinu poskládanou na posteli.

„Našel jsem ji pod polštářem. Stejná jako mikina, kterou má Paul na sobě na jedné z fotek, co nám poslala jeho matka.“ Fisher jim snímek ukázal na mobilu.

Monica se sklonila, aby na obrázek lépe viděla. Chystala se něco říct. Později už si však nevybavila, co tehdy měla na jazyku, ať se snažila sebevíc, protože v tu chvíli se domem jako výbuch prohnala střelba.

Inspektorka se zakymácela, instinktivně si zakryla obličej. Fisher stál ke dveřím do kuchyně nejblíž, ale Crawford zareagoval jako první a prodral se kolem. Byl už na prahu kuchyně, když vtom se ozval další výbuch. Monica dostala ránu do obličeje a pak se po hlavě skácela k zemi.

V ústech cítila krev. Utřela si obličej a uviděla nejen krev, ale i úlomky kosti, které jí ulpěly v dlani. Nejdřív měla za to, že si Roderick Cameron přiložil zbraň k hlavě a opustil tento svět. Ale když vzhlédla, seděl dál na židli živ a zdráv — a brokovnicí jí mířil na hlavu.

Pak zaslechla zvuk a její mysl zaregistrovala Crawfordův křik.

„Ne!“ Zvedla ke Cameronovi ruku. „Nedělejte to!“

Artritickýma rukama nemotorně natáhl kohoutek, ale vtom na něj skočil Fisher. Jejich těla se srazila, zaznělo tlumené chm a křeslo se vyvrátilo naznak, načež narazilo o zeď. Zbraň znovu vystřelila a na podlahu dopadla sprška omítky s kusy stropu.

Potom bylo ticho.

Crawford uvízl v polosedu, nohy se mu zmítaly na kamenné podlaze. Podíval se na ni, tvář měl bílou, oči rozběsněné. Pozvedl paži — která mu visela z lokte. Na podlahu se valila tmavá krev, mísila se s úlomky kostí, masa a stropní sutě. Tehdy Monica vystartovala. Popadla ho za ruku a přitlačila mu ji na hrudník, mačkala ránu, aby zastavila krvácení.

„Nedívejte se na to, Crawforde.“ Pevně ho popadla, paži mu obtočila kolem krku, takže měl tvář zabořenou kdesi v jejím podpaží. Jeho horký dech si razil cestu tenkou látkou její košile. „Budete v pořádku. Zvládnete to.“

„Vidíte ho?“ Roderick Cameron sebou mlel pod Fisherovými koleny, ten mu seděl obkročmo na hrudníku. „Vidíte ho?“ zopakoval a pokývl k mrtvole ozbrojeného policisty na zemi. „Taky byste dopadli takhle.“ Propukl v nepříčetný chechot.

„Ať, kurva, drží hubu, Fishere!“

Ale starcův smích se v zakrvácené kuchyni nesl ozvěnou.

KAPITOLA / 50

Michael dlouze padal temnou nocí z parkovacího domu v Rose Street. Pět pater ze střechy až dolů na chodník. Vrátný z Nicholova internátu měl pravdu, pomyslel si Michael, když prorážel studený vzduch. O ten pád sis koledoval. Před nárazem, který mu měl rozmetat tělo, se v něm všechno sevřelo.

Místo toho se vzbudil.

Stále ležel na té dřevěné podlaze a pořád krvácel. Válí se tu už celé dny. Staletí. Doznívající výsměch těch chlapů. Pokusil se pohnout, ale podlaha byla měkká a on se do ní propadal.

Vtom zpanikařil a otevřel oči. Zjistil, že leží na posteli v zatemněné místnosti. Obličejem mu projela tupá bolest a on se schoulil. Paměť se pomalu navracela. Monica Kennedyová? Grimasu v obličeji Charlieho Bartlea vytlačilo poznání. Pak nejistota.

Další vzpomínka, jak ho táhnou po podlaze. Pak povrch mokrého betonu, déšť padající přes růžové pouliční lampy. Uvědomil si, že mu do krku stékala horká krev, a čas běžel, další tváře a hlasy.

Kluci ve sportovních bundách. Nichol Morgan. Michaelův otec. Všichni stáli vzadu v davu a dívali se. Zasmušile v dešti, jako smuteční hosté svých vlastních pohřbů. Šedá obloha zčernala a mezi čumily přibyl další chlapec. Bez obličeje. Bratr, na kterého Michael skoro zapomněl. Kterého pohřbil kdesi přehluboko.

Tati? Josephe? Promiňte mi to. Pokusil se vstát. Rozběhnout se k nim. Pocit drtivé ztráty a paniky, když zjistil, že se nemůže hnout. Že se mu ztrácejí.

Pak sirény záchranky. Nichol. Ten kluk nehlasně otvíral ústa. Naznačoval slova a písmena, ale Michael je nepochytil. Natáhl se po něm. Uvědomil si, že je zase na nemocničním lůžku. Co říkal? Znovu se napřáhl, ale opět se zabořil do postele a ztratil vědomí, najednou běhal za dávno mrtvým chlapcem chodbami, chodbami, v nichž neměli co pohledávat, a Nichol je dál sledoval.

„Ráno můžete jít.“ Její přízvuk byl nepřeslechnutelný. „Bulvu jste uvolněnou neměl, tím se to celé usnadnilo. Lícní kost jsme vám přichytili destičkou, takže teď hlavně smrkejte opatrně a netlačte si na obličej, dokud se nezačne hojit.“ Lékařka mluvila jako člověk, který kovové destičky navrtal do tváří už mnoha lidem. „Máte nějaké dotazy?“ dodala.

Mohl by si zapálit? Co by se stalo, kdyby se vysmrkal moc silně? Ale než ze sebe vysoukal smysluplnou otázku, lékařka se usmála a odkráčela. Šoupala přitom gumovými pantofli po leštěné podlaze.

Michael se zapřel o polštáře a rozhlédl se po malém nemocničním pokoji. Z protější postele na něj upřeně zíral jakýsi stařec. Kůže se mu napínala jako maska. Michael se odvrátil k oknu. Venku byla tma a v dálce městská světla, jiná realita, z níž ho vytrhli. Světla se mihotala a rozostřovala. Michael zamrkal a uvědomil si, že o sobě pořád moc neví, už se zase propadal do omámeného spánku.

Ale znovu si vybavil střípek svého snu. Nichol. Pusa mu jela horečnou rychlostí. Rychleji, než se vůbec zdálo možné, ale to drmolení kupodivu dávalo smysl. Michael se v něm postupně zorientoval. Dohromady to dávalo jméno: Zandy Allen. Křičel do pořád dokola. Zandy Allen Zandy Allen Zandy Allen Zandy Allen Zandy Allen. Slova jako by zaplavila celý nemocniční pokoj. Jako by se ke skandování přidal i starý pán na protější posteli a také jemu z úst proudilo: Zandy Allen Zandy Allen Zandy Allen Zandy Allen.

Michael si vzpomněl na video ze hřbitova. Telefon, který si odnesl z Eddieho bytu. Znamenal ten sen něco? Byl tak dezorientovaný, až nabyl dojmu, že se v tom určitě skrývá něco hlubšího.

V tom telefonu musí být kromě videa ještě něco dalšího. Sotva se ta myšlenka zrodila Michaelovi v hlavě, její závažnost na něj dolehla plnou vahou.

Pomalu se rozhlédl po pokoji, snažil se zvuky v hlavě vytěsnit a vybavit si, co s telefonem provedl. Pokoušela se o něj omračující panika, protože si nedokázal vzpomenout. Najdi ho! ječel vnitřní hlas. Koukej ho okamžitě najít! U postele stála skříňka. Kde jinde s hledáním začít? Michael se sehnul a prudce otevřel dvířka, jako opilec v neznámém domě. Prázdná.

Vtom se mu udělalo špatně od žaludku, protože ho napadlo, co když ho vzal Bartle. Michael si vybavoval, že mu někdo prohledal kapsy bundy, ale nepamatoval si, jestli mu sebrali i Nicholův telefon. Pokusil se vstát, ale nohy ho neunesly, takže uklouzl a padl zpátky na postel. Něco ho táhlo na paži, a když na ni pohlédl, zjistil, že z ní trčí jakási hadička. Jen co si ji vytrhl, začal kdesi kvílet bzučák.

„Zatracenej krám.“ Odhodil ji a na podlahu vystříkla krev. Znovu se pokusil vstát, ale přistál na všech čtyřech.

Z chodby se začal ozývat křik. Zatracenej krám. Poprvé si uvědomil, že má cosi s obličejem. Snažil se to ze sebe servat, ale tělem mu projela bolest řvoucí jako siréna.

Zvuk smíchu. Prodíral se zlomenými žebry a zahnívajícími ústními otvory. Temné oči v zádech a vyčkávající otevřená ústa. Michael se začal smát sám sobě. Zvedl hlavu a všiml si igelitky vedle postele. Moje hadry, uvědomil si pomalu.

Zalovil v ní. Rozerval ji a rozházel oblečení po podlaze. Kde je?

„Pane Bachu? Michaeli!“ křičel kdosi. Také smích zesílil. Byl nesnesitelně hlasitý.

Michael našel tátovu starou bundu a šacoval jí kapsy jako žárlivý manžel. Prázdné, prázdné, prázdné, prázdné. „Kde, do prdele, je?“

Ucítil vpich jehly, zrovna když si vzpomněl.

Henry. Dal telefon Henrymu, ať ho prozkoumá. Jak mohl zapomenout? Smích konečně začal dávat smysl. Snažil se to všechno udržet: Nicholova slova ze snu, Henry a mobil. Ale nebylo to jen tak. Zvuky se vytrácely a barvy splývaly. Michael se zvolna propadal a ztrácel vědomí.

KAPITOLA / 51

Pak o něco později. Michael si postupně uvědomil postel a zbytek pokoje. A ještě něco tam bylo. Někdo u něj seděl. Prodral se k němu zápach silného parfému, jako by to byla čichací sůl.

Otevřel oči a u postele uviděl ženu. Byla oblečená ve splývavém černém oblečení jako skotská věštkyně. Měla tmavé vlasy i pleť, která vykazovala známky předčasného stárnutí, a přesto byla podivně krásná. Jako portrét, popraskaná olejomalba.

Střípek snu. Promluvila: „Víš, kdo jsem?“

„Spletla jste si pokoj,“ odpověděl, ale když ta slova vypouštěl z úst, všiml si rodinné podoby a uvědomil si, že tuší, co je zač. Existovala jen jedna možnost. „Jste Eddieho sestra. Charlieho matka. Jean Bartleová. Varoval vás Eddie? Řekl vám, že jsem s ním mluvil?“

„Eddie je hajzl, ale i tak patří do rodiny.“ Měla hrubý, ztrhaný hlas.

„Narazil jsem na vašeho syna.“ Michael ukázal na obvazy, které měl na tváři. Jaksi zvláštně komolil slova.

„Charlie to neudělal. Začal sis sám. Praštil jsi jako první — ti kluci jsou rváči, cos čekal?“ zvýšila hlas, vztekem maskovala strach. Michael se zase zabořil do postele, věděl, že má pravdu, a nadával si, jak mohl být tak pitomý. „Zachránil tě. Jinak by tě zabili. Když řekneš policii, že to udělal Charlie, zase ho pošlou za mříže.“

Michael se napřáhl a popadl ji za útlou paži. „Byl za ním Nichol. Zmizel druhý den.“

„Přišel si k Charliemu pro peníze. Charlie mu je dal. Tisíc liber. To bylo naposledy, co ho viděl. Říkej si o něm, co chceš, ale lhář můj syn není.“

„To prostě jen tak vysolil prachy a dal je Nicholovi?“ nechápal Michael. Zdálo se to nepravděpodobné, zvážíme-li, co všechno o Bartleovi věděl.

Sklopila zrak, pak zas vzhlédla. Její tmavé oči se setkaly s jeho pohledem. „Charlie to Nicholovi dlužil.“

„Proč?“

„Christine skončila v base kvůli Charliemu. Protože nechtěla vypovídat proti němu, ocitli se ve vězení oba. Mohla začít spolupracovat s policií. Hodit to celé na něj, jenže to neudělala. Nichola pak odvezli do dětského domova.“

Michael uhnul pohledem. Zase ta bolest ve tváři a nevolnost. Po čele se mu koulely palčivé kapičky potu. Zvracet. To oko mu snad vyskočí z důlku a prosviští nad jejím klínem. Zhluboka se nadechl a zavřel oči.

„Charlie tě neudeřil ani jednou. To dobře víš. Dal Nicholovi peníze, aby mu pomohl.“ V jejím hlase zaznívala jakási úpěnlivost.

„Na co ty prachy potřeboval? Před čím utíkal?“

„To Charliemu neřekl. Někdy lepší nevědět. Kdyby Nichol chtěl, abys ho hledal, řekl by ti, kam jde.“

„Vy víte, kde je. Eddie mi říkal, že to budete vědět,“ naléhal Michael.

„Eddie je hajzl. A ty seš taky hajzl zasranej,“ pravila Jean. Její hlasitá slova v tichém nemocničním pokoji.

„A co potom Nichol? Co je on?“

„Kluk je naživu, vím to.“

„Takže vám mám prostě věřit a nazdar?“ ozval se Michael, který měl stále potíže se srozumitelnou výslovností.

Ohlédla se přes rameno ke dvoukřídlým dveřím, pak se naklonila blíž, takže měla tmavé zraky v jedné rovině s jeho očima. „Řeknu ti to, ale jestli policii udáš Charlieho, vymstí se ti to na sedmkrát.“

Michael hleděl na její obličej, hluboké vrásky v místech, kde svraštila čelo. Částečně pochyboval, jestli tam ta žena vážně je.

„Přísahej,“ sykla. „Přísahej na svého otce a bratra. Jinak se budou těmi chodbami potulovat navždy. Když zalžeš, nikdy nenajdou klid.“ Hlas měla hrubý jako rozpraskaná kůže.

„Jak víte o mém bratrovi?“

Neodpověděla, ale přiblížila se, až mu funěla na tvář. Michael se odvrátil a znovu se ozvala bolest, jako by mu někdo rval kleštěmi zlomený zub.

„Ježíšikriste! Přísahám.“

Položila mu ruku na paži. „Někdy se mi lepí na paty. Vyprávějí všechno možné.“

„O čem to mluvíte?“ hlesl Michael, o kterého se pokoušela panika.

„Pomáhali mi, když jsem byla malá. Eddie s tátou mi ubližovali. Ponořila jsem se do své mysli a oni mě odtamtud odnesli. Nikdy se mi jim v tom nepodařilo zabránit. Otec říkával, že jsem špinavá, prašivá — že uvnitř nikdy nebudu čistá. Ale přišli oni a vzali mě do bezpečí. Vzali mě s sebou.“

Znovu popadla Michaela za paži, tentokrát oběma rukama, a svírala ho tak pevně, až mu nehty drásala kůži.

„Pořád se mi zjevují. Hlavně ten temný. Otevřu dveře a on na mě čeká ve tmě. Řekl mi, že způsobíš Charliemu problémy. A taky že Nichol žije. Tam dole v chladicích boxech mají dva chlapce. Ublížil jim nějaký muž. Vztáhl na ně ruku. Popadl je pod krkem a šmytec. Ale Nichol je pořád ještě naživu.“

Je šílená. Nemá to v hlavě v pořádku, říkal si Michael, zatímco ho Jean Bartleová provrtávala očima s rozšířenými zorničkami.

„Nichol nechce, abyste ho našli. Varování už jsi dostal a teď tě má v hledáčku. Jestli se v tom budeš dál vrtat, špatně to s tebou dopadne. Tak špatně, že si budeš přát, abys nás býval poslechl.“

Na vteřinu se ani jeden z nich nepohnul. Nakonec jeho ruku pustila a vstala.

„Oni nelžou. Jestli budeš Nichola dál hledat, draze za to zaplatíš.“ Ještě chvíli si ho měřila. Pak se obrátila a odešla z místnosti.

Michael zamrkal, protože se mu všechno kolem rozostřilo. Snažil se pochopit, co právě slyšel, ale nakonec pochyboval i o tom, jestli tam doopravdy byla. Jestli se mu to celé jen nezdálo.

KAPITOLA / 52

Ani se všemi těmi léky se mu nedařilo usnout. Pořád se nořily další myšlenky a vzpomínky odkudsi z hloubi, z jiného života. Bez ohledu na to, jak moc se je snažil umlčet. Jako děsivý leviatan, který tiše vyčkával, dokud Michael nezeslábne.

Tvář jeho matky. Joseph pořád nikde. To mi k němu nesedí. Pořád nejde. Proč jsi nešel s ním, Michaeli? Proč?

Michael vší silou zavřel oči a snažil se ta slova vytěsnit. Zapomenout na ten hlas. Znovu zaslechl kroky na podlaze. Zaváhaly, pak se zastavily u jeho postele. Michael dál pevně tiskl víčka k sobě, bál se, že to bude jeho nebožka matka. Tentokrát by mu bez vytáček řekla, co si vždycky myslela: Ty za to můžeš. Celé je to tvoje vina, Michaeli.

„Nevypadáte nejlíp.“ Ženský hlas. S trochou invernesského přízvuku — nejvybranější angličtina v Británii, říkávalo se. K matčině nářečí z oblasti skotské nížiny to mělo daleko.

Michael zamrkal, jeho oči přivykaly tlumenému světlu. Čas v tom nemocničním pokoji divně ubíhal. Odhadoval, že je buď hodně pozdě, nebo moc brzy.

„Nejdřív jsem vás měl za halucinaci,“ vypravil ze sebe pomalu.

Inspektorka Kennedyová se posadila na židli u postele. „Jsem skutečná až moc. I když jen tak tak.“

Prohlížel si její tmavé vlasy a bledou kůži. Židlička, na níž seděla, nebyla dělaná pro někoho tak velkého. Jakýmsi ujetým způsobem byl rád, že ji vidí — po tom všem.

Znovu zamrkal. Na krku měla nějakou skvrnu. Trochu jako od krve.

„Nemocnice, a nejzdravější pití, co se tu dá koupit, je cola. Taky se vám vždycky přitíží už jen tím, že do špitálu vlezete? A čucháte ten smrad?“

Posunula plechovku k němu po horní desce skříňky u postele. Místnost byla podivně tichá. Jen občasné pípnutí měřice srdečního tepu a podivná intimita nemocničního pokoje. Michael otevřel plechovku. Byl za studený nápoj vděčný, i když by si dal radši cigaretu.

„Co se stalo?“ zeptala se.

„Uklouzl jsem v hospodě. To mi aspoň tvrdili.“

„Opuštěná hospoda v Bažinách?“ Inspektorka se odmlčela a zkoumala, jak se Michael tváří. Pak dodala dvě slova: „Charlie Bartle?“

„Jak jste to uhodla?“ Michael si uvědomoval, že by se měl cítit trapně, ale ta emoce se mu přes clonu medikamentů ne a ne zhmotnit.

„Lidi jsou všímaví. A já taky vím svoje. Vyptával jste se na Nichola?“

„Dá se to tak říct.“ Michael se jí pokusil popsat, co se stalo, ale nedrželo to moc pohromadě. Dokonce ani v jeho vlastní hlavě. „Ta skříňka, co jsem ji vykopal na hřbitově, byl pohřební rituál pro Zandyho Allena. Oficiálně spáchal sebevraždu. Alan viděl Nichola mluvit s Charliem Bartlem. Dal jsem si dohromady dvě a dvě…“

„Bartle to být nemohl. Je to surovec, ale ne tímhle způsobem.“

„Vy ho znáte? Byla za mnou jeho matka,“ řekl Michael. Byl ještě příliš mimo, než aby ho ta představa nějak zvlášť překvapila.

Kennedyová zabodla pohled do země. Hlas měla monotónní. „Začala si s ním jedna moje kamarádka — znaly jsme se od školy. Mlátil ji. Málem ji zabil.“ Sáhla si na obličej, pak spustila ruku do klína. „Ušila jsem na něj boudu. I tak byl v průserech až po krk. Jen jsem dohlídla na to, aby nám nevyklouzl. Musela jsem Bartlea obětovat, jinak by ji zabil. A obětovat i sebe, protože něco takového se rozkřikne. Jak se k lidem jednou donese, že je někdo takový mezi vyšetřovateli…“ Pohlédla na něj. „Netušila jsem, že tam skončí i Nicholova máma Chris.“

„Netušila jste, že ji zavřou?“

Inspektorka na něj zírala, ale neodpověděla.

„Tak proto jste mi dala ten počítač,“ vypálil. „Cítila jste se provinile?“

„Ten notebook jsem vám dala, protože jsem chtěla pomoct Nicholovi. Bála jsem se, co v něm bude. Existovala malá šance, že zjistí, jak to s mámou bylo doopravdy. Kdyby mi to někdo dokázal, šla bych sedět. Mám dceru… Nevěděla jsem, že v tom Chris taky jede. Ta si to nezasloužila. Bez ohledu na to, co dalšího prováděla.“

„Navyváděla se toho celkem dost,“ pravil Michael. „Aspoň co jsem tak slyšel od Nichola. Byla na tom podobně jako Charlie Bartle, na triku toho měla spoustu — tak to aspoň znělo.“

Její bledý obličej vypadal skoro šedý, pod očima se jí rozlézaly hluboké černé kruhy. Černé vlasy zplihle visely na ramena. Měla na sobě nové bílé triko se sklady, které naznačovaly, že ho před chvílí vybalila.

„Jednou si to zodpovím,“ pronesla nakonec.

Všiml si, že má zarudlé oči, jako by brečela.

„No nic. Na to sral pes.“ Odkašlala si a přejela si rukou po obličeji. „Mého kolegu, konstábla Crawforda, dnes postřelili. Zrovna ho operují. Hrozí mu, že přijde o ruku.“

Michael přikývl. Slyšel v jejím hlase hrůzu a začínal si uvědomovat, že by měl zareagovat nějak empaticky. Ale příležitost navázat pouto zhatila sedativa v jeho organismu.

Naštěstí si toho zjevně nevšimla a hovořila dál. „Našli jsme důkazy, které propojují jednu z obětí s dalším mužem. Podle všeho by do toho mohl být nějak zapletený. Ale na žádnou souvislost s Nicholem jsme nenarazili.“

Michael opět přikývl. Pořád ještě se pokoušel zformovat myšlenky do jakžtakž soudržného celku.

Než se mu to povedlo, inspektorka vstala a odkašlala si. Zbavovala se tím chvilkové neformálnosti, která mezi nimi předtím panovala.

„Přišla jsem vám říct, abyste se na hledání Nichola vykašlal. Jestli se dostal do spárů MacLennanovi a Donu Cameronovi, tak už je dávno mrtvý. A jestli ne, pak nechce, aby ho kdokoli našel.“

Michael se chystal něco říct. O Zandym Allenovi. Že potřebuje výsledky pitvy. Ale nepustila ho ke slovu.

„Tohle ještě bude velké psycho, věřte mi. Už teď se kolem toho motá plno novinářů. To poslední, co by nám tak ještě scházelo, jsou vaše všetečné dotazy. Máte kliku, že jste to vůbec přežil.“

Michael se snažil něco říct. Ale ona už byla na odchodu.

KAPITOLA / 53

Monica stála u umyvadla a znovu si tvář postříkala studenou vodou. Pořád cítila pachuť masa a kostí z Crawfordovy paže, které se jí rozstříkly po obličeji až do úst. Když si na tu místnost vzpomněla, zvedl se jí žaludek a začala se nasucho dávit, tělo se snažilo vypudit vzpomínku na Crawfordův křik. Zápach železa a korditu. Lepkavou krev na podlaze.

Nakonec si třesoucí se rukou otřela ústa a zahleděla se na sebe do zrcadla pod poblikávající zářivkou nemocniční toalety. Na výraz otupělého úžasu po dni bloudění nemocničními chodbami, čekání, co se dozví, a jakéhosi instinktivního přesvědčení, že to skončí hodně špatně.

Hluboko z útrob se dralo na povrch zhnusení, a tak se radši odvrátila. Jak může sama sobě ještě někdy pohlédnout do očí, když se nechala tak snadno obelstít Roderickem Cameronem? Jeho hrou na bodrého staříka. Vy nejspíš budete ti chytří? Převezl je skřet jako vystřižený z pohádky, který měl brokovnici s uříznutou hlavní skrytou zespod houpacího křesla. Chyba. Průser, který stál jednoho člověka život a doplatil na něj i její mladý kolega. Ten, na kterého měla dohlížet.

Zase si vzpomněla na cestu ze samoty uprostřed polí, na převoz helikoptérou. Jak držela Crawforda za zdravou ruku, zatímco se kolem činili záchranáři. A pořád přitom dokola opakovala ta zbytečná slova: Budeš v pořádku, Connore. To se spraví. Slova, jimž sama nevěřila.

Vybavila si, jak se chirurg tvářil, když ho málem chytila pod krkem. „Při takovém zranění se kost může úplně rozpadnout. Riziko infekce je velmi vysoké. Proto je nejlepší amputovat to, co z paže zbylo, a připravit pahýl na protézu.“ Schovával se za subtilními brýlemi a tvářil se lhostejně. Jako by mluvil o likvidaci nějakého neužitečného krámu v domácnosti.

„Ne!“ Moničin hlas se rozlehl chodbou a ona po něm skočila. Hately ji zděšeně popadl za paži a ona na chirurga zavřeštěla: „Žádná protéza nebude. Koukejte mu dát tu ruku do pořádku — anebo sežeňte někoho, kdo to umí. Tady se nic amputovat nebude!“

Při vzpomínce na to, jakou ztropila scénu, potřásla hlavou. Úplně jako Lucy, když jí byly dva roky. Jako by kvílením nad tím, jak je život nefér, někomu prospěla.

Monica si osušila tvář a zmuchlala papírový ubrousek do kuličky. Vyšla z toalety do opuštěné chodby.

Zvedla oči po zvuku pánských kroků. Chvíli trvalo, než si uvědomila, že ho zná. Že by nějakým omylem zabloudila do márnice?

Doktor Dolohov nachýlil hlavu. Ani se jí na nic nemusel vyptávat.

„Roger Martin z ozbrojené jednotky zemřel na místě. Konstábl Crawford přežil. Vypadá to, že přijde o ruku.“

„To je mi moc líto,“ řekl Dolohov. Chodbu na chvíli zaplnilo ticho.

„Aspoň se mu někdo věnuje. Jsou lidi, kteří neměli ani to.“

Vyšetřovací místnost byla téměř prázdná. Pátrání se přesunulo na západ, cílem bylo dopadnout Dona Camerona.

Fisher seděl sám před počítačovou obrazovkou. Když k němu Monica zamířila, zvedl zrak. Od incidentu, který se odehrál brzo ráno na samotě, se ten den viděli poprvé. Sundal si brýle. Vypadal bez nich starší, snad až inteligentnější, napadlo Moniku. Převlékl si světle modrou košili, kterou měl na sobě předtím, teď tam seděl v klasickém černém policejním svetru. Podle všeho si košili umazal od krve, takže skončila mezi důkazy stejně jako Moničina košile a kalhoty.

„Jak je na tom konstábl Crawford? Prý ho operují.“ Uhnul pohledem. V dálce se na šedé večerní obloze rýsovala světla nemocnice.

„Tak to víte tolik, co já,“ řekla Monica. Pokrčila rameny v nepadnoucím pánském svetru, který jí coby nouzovku opatřila jedna policistka v pánském oddělení Primarku.

„Myslel jsem, že už jste dávno pryč. Hately říkal, že si potřebujete odpočinout,“ prohodil Fisher. „Poslal jsem jednoho od nás pro vaše auto, co tam zůstalo. Co kdybyste šla domů a já vám dám vědět, kdyby se dělo něco zásadního?“

Monica si sáhla na obličej, pořád ta pachuť krve. „Jsem v pohodě.“

„Aspoň byste se mohla trochu věnovala dceři. Lucy, že?“

„Odkud znáte jméno mojí dcery?“ vyhrkla Monica, než se stačila ovládnout. Ta hrůza z toho, co se stalo Crawfordovi, se lehce proměnila v paranoiu. Opravdu se nacházela na pokraji zhroucení.

„Promiňte. Nejspíš jsem ho zaslechl od vás. Nechtěl jsem…“ Náhlá panika v hlase: jeho nejhorší noční můra — naštvat šéfovou.

„To nic, nechtěla jsem, aby to vyznělo proti vám.“ Přitáhla si židli a posadila se, ruce a nohy měla těžké, podepsal se na nich každý ze čtyřiačtyřiceti let jejich života.

„To, co se stalo… no… prostě to mám pořád před očima, nemůžu si pomoct,“ řekl Fisher.

„Omlouvám se.“

Fisher si odkašlal a nahrbil se, aby si vyčistil brýle. „Nic se neděje, chápu to.“

Monica si na Fisherově stole všimla fotografie černého kamene. Ukázala na ni, byla ráda, že mohou změnit téma. Zapomenout na pachuť v ústech. I kdyby jen na okamžik. „Nedopověděl jste mi to o těch tauridech,“ odkázala se na jejich telefonický hovor minulé noci.

„No jo vlastně,“ zasmál se nuceně Fisher. „Tauridy jsou meteorický roj, který v určitém období míjí zemi — jejich čas nastává právě teď.“

„A náš meteor?“ ukázala Monica znovu na fotografii. „Podařilo se vám vypátrat něco o jeho původu?“

„Vlastně ano. Zrovna dnes odpoledne. Zavolal bych vám, ale…“ pokrčil rameny. „Chemické složení odpovídá části meteoritu, který vstoupil do zemské atmosféry před dvaceti lety. Přistál v Austrálii.“

„V Austrálii?“

„Ano. Část našli někde v poušti.“

„Máme seznam kupců?“ zeptala se Monica.

„Bohužel ne,“ odpověděl Fisher. „Rozdělili ho na stovky kousků. Spousta se jich prodala po internetu. Snažím se on-line prodeje rozklíčovat, ale vypadá to, že se jich hodně prodalo bez dokladů.“

Monica přikývla. „Kde je Hately?“

„Pořád ještě na schůzi. Předtím se sešel s rodinami. Znělo to…“ Fisher se zadrhl. „No prostě nás asi čeká celkem smršť,“ odkašlal si. „Nejspíš si to dovedete sama představit. Don Cameron na útěku. Ozbrojený a nebezpečný…“ Zatvářil se nepřítomně a Monice bylo jasné, že si v hlavě znova přehrává tu scénu.

„A už se něco našlo na pozemku?“ První otázka, která ji napadla, aby dostala z hlavy zvuk Crawfordova křiku.

Fisher zvedl oči a pak zvolna zavrtěl hlavou. „Jen ten svetr.“

„Takže nic pořádného? Žádné…“ Zaváhala a hledala vhodný výraz pro věc, která na tělech chlapců způsobila kousance. „Žádné zbraně? Ani DNA?“

„Jen ten svetr. Paulova matka potvrdila, že byl jeho,“ pravil Fisher.

„Don s ním pracoval. Slyšel jste přece starého, jak říkal, že měl Don Paula rád. Možná si na něj myslel a čmajznul to? Anebo si Paul svetr náhodou zapomněl v Donově dodávce?“ testovala Monica nejrůznější teorie, aby zjistila, jak která z nich zní.

„Proč by Roderick Cameron chladnokrevně zabil člověka, než aby Dona nějak kryl?“ dumal Fisher.

„Podle mě jen využil příležitosti. Měl po ruce zbraň, a tak to udělal. Už se chlapi prokopali k té jámě pod betonem?“ zeptala se Monica.

Fisher zavrtěl hlavou. „Pod betonem nebyla jáma, je to masivní kvádr, sahá jen asi do půl metru. Prý tam určitě bude už pěkných pár let. Nejspíš delší dobu, než aby to mělo cokoli společného s Paulem nebo Robertem.“

„Takže jediné skutečné pojítko mezi Donem Cameronem a MacLennanem, mezi oběma vraždami, je jeden nepřímý důkaz,“ prohodila Monica, ale přitom si myslela: tohle je fajn pocit. Soustředit se na detaily, jako by to byla skládačka. Jako by na ničem jiném na světě nezáleželo a vše ostatní bylo podružné.

„To a fakt, že jeho otec postřelil dva policisty,“ dodal Fisher.

„Co forenzní analýza u Paula doma? Víme už něco? Prověřili Robertovo okno zvenčí, jestli nenese stopy násilného vniknutí nebo že ho někdo vlekl ze střechy?“

Fisher pomalu zavrtěl hlavou, ale Monica zachytila prchavý výraz v jeho tváři. Všimla si, že jí něco zatajuje. „Co je?“

Zaváhal, pak si znovu odkašlal. „Prošel jsem Paulovy e-maily,“ vypravil ze sebe nakonec. „A narazil jsem na dost velké podivnosti.“

„Jaké podivnosti?“ Monica chvíli uvažovala, proč jí to vyklopil až teď.

„Někdo se vydával za Paulova otce. Dělal, že je to on, nebo jak to popsat. Založil si e-mailový účet na jméno William White. Tak se Paulův otec jmenuje. Vytasil se s fotkami a tak podobně. Působilo to celkem věrohodně. Přemluvil Paula, aby nejezdil s Lisou na dovolenou, tvrdil, že chce, aby syn přijel za ním na jih a zase s ním začal bydlet. Že mu dohodí práci v Londýně. Ale zatím si to nechají pro sebe, jen oni dva. Chápete?“

„Manipuloval s ním,“ zašeptala Monica. „Lisa byla přesvědčená, že to Don Paula přemluvil, aby s ní nejezdil. Syn jí tvrdil, že musí zůstat doma a pracovat s Donem. Nejspíš to byla jen výmluva.“

„Poslední e-maily si vyměnili den předtím, než Paul zmizel.“ Fisher rozklikl e-mail a začal předčítat: „Neumíš si představit, jak moc se mi po tobě stýská, Paule. Kolik jsem tomu už obětoval. Chci, aby bylo všechno jinak. Kvůli tobě. Chci tě u sebe doma. Vím, že to chceš taky.“

„Mluvil jste s Paulovým skutečným otcem?“ zeptala se Monica.

Fisher přikývl. „Žije v Oxfordu. Prý s Paulem nemluvil celé týdny. Jeho alibi prověřuju, ale v době, kdy Paul zmizel, byl údajně na konferenci, což by mělo jít zjistit jedna dvě.“ Znovu přikývl a pak se dokonce odhodlal k úsměvu. Monica probodla mladého konstábla pohledem a na okamžik k němu pocítila chladnou nenávist. Crawforda málem zabili, ruku má v prdeli a Fisher se nám tady usmívá, jako by vyhrál nějakou podělanou soutěž ve školním programování.

Polkla a uhnula pohledem, přitom v sobě sbírala každý kousíček dobré vůle, kolik se jen dalo, aby svůj hněv ovládla. Připomněla si, že i Fisher byl s Roderickem Cameronem v téže místnosti a možná se s tím zkrátka vyrovnával takto — snahou dokázat, jak zdatný je detektiv.

„Matka Roberta Wrighta zas nedávno odešla od rodiny,“ poznamenala Monica tiše. „Máme nějaký důkaz naznačující, že by ty e-maily posílal Don Cameron?“

„Nemáme žádný, který by naznačoval opak,“ prohlásil Fisher a opět si nasadil brýle.

„Na to jsem se neptala.“ Monica zavřela oči a pomalu se nadechla, v tu chvíli zatoužila být kdekoli jinde než tady s tím zatraceným Fisherem. Myslela na Lucy, domov, na její malé, teplé tělíčko. Vydechla a vší silou si přitlačila dlaně na oči.

„Na samotě žádný přenosný ani stolní počítač neměli,“ pokračoval Fisher a pod vlivem jejího nepokrytého hněvu se čím dál víc zadrhával. „Patří k šestnácti procentům britských domácností bez internetového připojení. Ale to neznamená, že si třeba nějaký notebook nevzal s sebou. Nebo mohl posílat e-maily z mobilu. Když si člověk dává pozor, je velmi obtížné něco takového vysledovat.“

Na to Monica kývla. „Ale úplně to do toho nezapadá, že? Do toho, co víme o Donu Cameronovi a Owenu MacLennanovi.“

Fisher se rozhlédl po ztichlé místnosti, pak ztišil hlas. „Myslíte, že Roderick Cameron říká pravdu? Že je Don Cameron nevinný? Že jde po tom, kdo zabil Paula? Jak ale mohl vědět, že se ho chystáme zatknout? Jak mohl vědět, kdo zabil Paula?“

Monica si vybavila temné odpočívadlo. Vystřelené nábojnice z brokovnice na zemi. Střepy skla. „Mohla to být jen shoda náhod, že Cameron zvedl kotvy zrovna teď. Je možné, že viděl, co se Paulovi stalo. Možná se tomu snažil zabránit. Třeba viděl řidiče dodávky a ví, kdo je vrah?“ Už když to Monica pronášela nahlas, uvědomila si, že to zní přitažené za vlasy.

Fisher na ni chvíli zíral. „Co když —“ Ale než stačil dokončit větu, vzadu se rozletěly dveře.

Hately vypadal zdrceně. Pohled zabodával do země. Pak pomalu zvedl hlavu a odkašlal si.

„Jsme ze hry. Skotská policie nám jako že poskytne ‚asistenci při vyšetřování‘, ale ve skutečnosti případ přebírají.“

Hněv, kterému se Monica dosud vzpírala, se definitivně postavil na zadní. Vyšponovala tělo zuřivostí, až ji to vymrštilo ze židle a najednou v ní bylo tolik vzteku a rozběsnění, že sama netušila, čeho všeho budou schopné její ruce zaťaté v pěst. „Proč? My ten případ známe. Potrvá celé dny, než se dostanou do tempa!“ zaječela.

Hately neodpověděl. Místo toho před ně na stůl položil tablet. Skvěl se na něm titulek VRAH POLICII VYKLOUZL.

„Lisa MacKayová s tím šla do médií,“ oznámil. „Viní nás z toho, že jsme Camerona nechali pláchnout. Případ nám odebrali.“

Monica se poškrábala ve vlasech, nemohla uvěřit vlastním uším. Zběžně webovou stránku pročetla. „V podstatě se tady píše, že Don Cameron je vrah. To je normální očerňování! I kdyby v tom byl zapletený, může teď argumentovat předpojatostí soudu.“

„Zapomeňte na to, Kennedyová,“ vyštěkl Hately. „Z vyšetřovacího týmu jste propuštěná.“

„Vždyť my tady pracujeme na nových důkazech! Všechno jsme soustředili na Cameronovo pochybení. Řekněte mu to, Fishere! O těch e-mailech…“ Ohlédla se po Fisherovi, aby se jí zastal, ale ten klopil zrak ke klávesnici před sebou a mlčel.

„Běžte domů,“ řekl Hately. „Vyšetřování se odteď soustředí na dopadení Dona Camerona. Prosté a jasné. Inspektorko Kennedyová, po tom debaklu s konstáblem Crawfordem už se prostě nehodí, abyste na případu dál dělala. Je po všem.“

KAPITOLA / 54

ŠMÍRÁK

Televizní kamery zabíraly dům na samotě uprostřed vřesoviště, obklíčený policejními auty, a za ním čněly do výše šedé hory. Střih na tiskovou konferenci. Žena, která vypadala úplně jako její syn. Mluvila o policii. Bědovala, jak to ta velká ženská a její tým vyšetřovatelů zvorali a nechali si proklouznout ničemného Dona Camerona.

Tomu se šmírák zasmál. Sledovat, jak se ta ženská ztrapňuje, a přitom za to, že se jejímu synovi něco stalo, ve skutečnosti mohla ona. Kdyby působením šmírákovy gravitační síly neuvízl v tenatech Paul, zaměřil by se na někoho jiného, s kým by měl větší naději na úspěch.

Ještě chvíli se díval, jestli neřeknou něco dalšího o inspektorce Kennedyové — té, která po něm pátrala. Ale relace skončila.

Vypnul televizi a zaklonil se, aby skrz prosklený strop vyhlédl do noci. Na hvězdy. Představoval si, jak se tělesa pohybují vesmírem. A jsou čím dál blíž. Brzo už budou zase tady, přitáhl si je k sobě. V mysli se zatoulal do doby před téměř dvaceti lety, kdy také nastal čas týchž těles. Roky po stařeně a Georgovi. Hlasy kamenů ho zavedly do pouště jiné země, na jiném kontinentě.

Mladík cosi prohodil. Rukama si podpíral záda a chodidly mířil k uhlíkům v ohništi. Znovu promluvil: „Tolik hvězd. Vesmír.“ Kývl hlavou k překrásné noční obloze nad pouští a pak si znovu přihnul z lahve.

Šmírák bedlivě sledoval, jak se na jeho druhovi během dní, co trávili společně, podepisoval alkohol. Čím dál trhanější pohyby. Těžkopádnější přízvuk. Pospojoval si střípky. Nespojitou výchovu. Přerušené studium. Psychické problémy a sebepoškozování. Drogy. Průhledný příběh, který si dá dohromady každý, kdo se začne trochu zajímat.

Zvětřil zanedbanost, která ho tak brala. Tenkrát v poušti to na něj zas přišlo. Jako by se tomu poddal víc než kdy dřív. V ruce obracel černý kámen.

„Co myslíš…?“ Mladík se ohlédl, protože zaslechl cvaknutí kamery, která začala natáčet.

„Co myslím?“ odpověděl šmírák, jemuž se hlas chvěl nastupujícím vzrušením. Krev se mu v chladném pouštním vzduchu jen vařila, očekávání houstlo tak, že skoro nemohl mluvit.

Na noční obloze nad jejich hlavami prolétl první proužek světla. Mladík zaklonil hlavu. Vážně už byl celkem opilý, a tak si nevšiml, že sprška meteorů, kterou sem přišli pozorovat, už začala. „Myslíš… Myslíš, že je budoucnost ve hvězdách?“ Jako by to byla nejhlubokomyslnější otázka na světě. Znovu si přihnul z lahve.

Šmírák pomalu vstal, nohy se mu jen třásly. Když popadl menší balvan, který si pečlivě vyhlédl už předem, ze všech sil se snažil ovládnout svůj zrychlený dech. Kámen se velikostí blížil staré přenosné televizi nebo mikrovlnce.

Další pruh světla a za ním celý roj. Mladík vykřikl, pak s dětinským nadšením ukázal prstem: „Měls pravdu! V životě jsem nic podobného neviděl!“

Šmírák zvedl kámen a mrštil jím na mladíkovu hlavu. Ten padl čelem napřed a sténal, paže i nohy se mu zmítaly v křečích, nehty se zarývaly do země. Ústa dokořán zachvátil směšný zmatek.

Šmírák by se zasmál, kdyby se tím nenarušily jeho představy o tom, jak se tato chvíle měla správně odvíjet. Místo toho zaklel a obrátil oběť na záda. Mladíkovi se v očích usadil zvláštně nesoustředěný výraz a legračně zamumlal: „Co se stalo?“ Zvedl ruce na znamení odporu.

Šmírák znovu popadl kámen a hodil. Tentokrát se trefil do křehké spodní části obličeje.

Mladík se konečně přestal hýbat. Šmírák se ohlédl po kameře, jestli natáčí, a přitom sbíral síly k těm nezvyklým úkonům.

KAPITOLA / 55

Michael polkl whisky a zastesklo se mu po společnosti jeho koček. Škoda že tu neměl aspoň jednu. Umínil si, že jen co bolest trochu poleví, hned se do domku na samotě rozjede. Z nemocnice se vymotal nějak v podvečer a potemnělým městem doklopýtal k sobě do bytu.

Prázdnou místností se rozléhal zprávařův hlas z rádia: „…podezřelý se jmenuje Donald Cameron. Je údajně velmi nebezpečný a policie varuje, aby se k němu nikdo nepřibližoval.“ Michael ztlumil rozhlas tak, že skoro nebyl slyšet Znovu si lokl whisky, která ho pálila v krku, a poněkolikáté si připomněl, co mu pověděla Monica Kennedyová: Jestli se dostal do spárů MacLennanovi a Donu Cameronovi, tak už je dávno mrtvý. A jestli ne, pak Nichol nechce, aby ho kdokoli našel.

Možná je to tak. Třeba na tom opravdu nebylo nic složitého, kluk se prostě rozhodl odejít, tečka. Zkusit štěstí někde jinde. Naskočit do vlaku a vyrazit. Vždyť ho tady nic moc nedrželo. Pár kamarádů, nějací příbuzní, kterým ale nijak zvlášť na srdci neležel.

To není moc. Ale je to víc, než co měl Michael. Nijak ten nepříjemný střet s realitou nezpochybňoval, radši ho spláchl dalším hltem whisky. Co dál? Následující myšlenka. Musí pátrání po Nicholovi pustit z hlavy. Anita měla nejspíš pravdu: poháněla ho provinilost, která nebyla na místě. Vzpomínka z dětství, která ho nutila hledat neexistující věci, vymýšlet si nejrůznější berličky. Michael si přiložil ruku na tvář. Mohlo by být hůř, a to zásadně. Co kdyby to bral jako důrazné varování? Má za sebou několik náročných let, ale teď by zas mohl dát svůj život do kupy.

Bytem se rozlehl neznámý zvuk. Zvonek? Jediný člověk, který by za ním mohl zajít, byl James Clarke. Zavrtěl se na matraci. Zvonek znovu zazvonil. Věděl, že je Michael doma: nejspíš zavolal do nemocnice a domákl se, že podepsal revers. Michael dobře věděl, jak zarputilý umí jeho kolega být — dovedl si představit i to, že si na vyražení dveří přivolá policii.

A tak neochotně vstal, lahev whisky předtím zastrčil za matraci. Trhnutím otevřel dveře. „Melisso?“

Holka, která se ve skutečnosti nejmenovala Melissa. Když se potkali na mostě, vypadala jinak: mladší, vyděšená. Uviděla, jak má ovázaný obličej, a vytřeštila oči. Michaela praštil do tváře studený venkovní vzduch. Uvědomil si přitom, jak je opilý.

„Vypadá to horší, než to je,“ prohodil. Nebyl si jistý, jestli říká pravdu, protože do zrcadla se zatím nedíval.

„Vypadá to příšerně.“

Michael přikývl. „Promiň, měl jsem ti zavolat. Nic kloudného jsem o Nicholovi nezjistil.“ Dbal na náležitou výslovnost. Pokrčil rameny, nohy se mu poněkud kymácely a doufal, že dívka zase půjde po svých. Zjevně se k tomu však nechystala, takže nakonec hlesl: „Půjdeš dál? Zrovna jsem si chtěl uvařit kafe.“

Melissa se ohlédla a zadívala se na schody, které vedly k silnici. Michaelovi připadalo, že se chystá zvednout kotvy, ale místo toho se kolem něj prosmýkla do bytu.

„Pardon za ten binec. Chystám se to tady prodat.“

Michael připravil kávu a přinesl ji do obývacího pokoje. Všiml si, že z místa na podlaze, kde seděla, byla vidět flaška whisky, kterou zastrčil za matraci. Zarazil se a ukázal na lahev. „Všimla sis jí?“

Melissa přikývla. „Ale to neva.“

„Normálně nepiju…“ Ukázal na svou tvář, pak vylovil cigaretu a zapálil si.

„Máte to tu hezké. V něčem takovém bych taky ráda bydlela,“ prohlásila Melissa.

„Svého času jsme tu bydleli ve dvou.“ Znovu pokrčil rameny a vyšplíchl si zbývající kapku whisky ze sklenice do kafe. „Ale nedopadlo to. Jak jsi mě tu vlastně našla?“

„Tak trochu jsem vás vystopovala. Všichni mluvili o vraždě sociálního pracovníka. Bála jsem se —“

„Nemůžeš za to. Snažil jsem se ho najít, ale vypadá to, že zkrátka odjel.“

Ani jeden z nich nemluvil. Kouř z cigaret se proplétal a čpěl jako vulgární parfém.

„Ani jsi mi neřekla, jak se doopravdy jmenuješ,“ nadhodil Michael.

„Nesnáším své pravé jméno. Je fakt zastaralé.“

„Neboj, nevysměju se ti.“

„Tak teda Margaret.“

„Margaret,“ převaloval na jazyku. „Mohlo to být horší.“

„Mohlo to být horší?!“ pohodila hlavou. „To od vás není zrovna empatické. Četla jsem si o profesi sociálního pracovníka na kariérních stránkách. Psali tam, že musí mít vysokou morálku a schopnost empatie.“

Michael si do hrnku přilil další whisky. „Pardon. Špatně jsem se vyspal.“

„Hlavně mi neříkejte Margaret.“

„OK.“

„Proč jste si tuhle práci vybral?“ Otázka visela ve vzduchu spolu s kouřem. Michael z toho chtěl nějak vybruslit, ale pravda už se drala na povrch a byla lehčí.

„Měl jsem bratra. Jmenoval se Joseph.“ Slova v Michaelových ústech zněla suše a divně. „Umřel, když jsem byl ještě malý, a já si to kladl za vinu. Šli jsme pěšky domů ze školy. Cestou jsme měli řeku, kam jsme bez dospělých nesměli. Chtěl tam jít. Já ne, a tak tam zašel sám.“ Michael se natáhl pro lahev. „Šest týdnů byl nezvěstný. Všichni ho hledali, v novinách byly inzeráty, policie na každém rohu. Když ho konečně našli…“ Michael si vybavil modrá světla policejních aut, potemnělá nebesa a dojem z pohřbu, že se svět navždy pohroužil do stínů. „Když ho našli, jeho tělo… Už to prostě nebyl on. Byl dlouho ve vodě — to člověka změní.“ Pohlédl na Melissu. Ona jeho pohled opětovala. „Ale to je jedno. Od té doby jsme o něm nemluvili. Zní to… Jako bych na něj skoro zapomněl. Potlačená vzpomínka nebo co. Už si ani nepamatuju, jak vypadal.“ Michael se děsil, že se tam snad rozbrečí. Pořádně si lokl kávy říznuté whisky, aby ten pocit zaplašil.

Melissa prošla místností a posadila se na matraci vedle něj. Kouř v jejím dechu.

„Vím, jaké to je někoho ztratit,“ hlesla, vzala Michaelovi cigaretu z úst a potáhla z ní. Dým mu vyfoukla na prsa. Zadívala se mu do očí. „Máš tu takový klid.“ Na pozadí šumělo rádio a venku se pomalu stmívalo.

Melissa mu položila ruku na krk. Horká kůže na kůži. Kdy se naposledy někoho dotýkal? Objal ji okolo pasu a její levná voňavka byla jako dávná vzpomínka z jiného světa.

Ovinula se kolem něj a naklonila se k polibku. Na měkkých rtech měla balzám. Přejel jí rukou po zádech a uvědomil si, jak je hubená. Sáhl po ramínkách jejího tílka, teplo jejího těla se mu rozlinulo na kůži. Pomalu jí ramínka sundal. Vnímal její útlé paže. Její útlá…

Otevřel oči a odtáhl se. V tu ránu se zděšeně vzpamatoval. „Tohle všechno je chyba.“ Zírala na něj, i jí se v očích zrcadlilo zděšení. „Promiň. Ty za to nemůžeš. Měl jsem se ovládnout.“

„Je mi osmnáct, jsem dospělá.“

„Jsi Nicholova kamarádka a on je můj klient.“

Vstala a narovnala si ramínka zpátky na místo. „Nejsem žádné týrané dítě! Jen proto, že bydlím v Bažinách.“

Pokusil se ji chytit za paži. „S tím, odkud jsi, to nemá nic společného.“

„Myslela jsem, že se ti líbím nebo tak něco.“

Michael těkal pohledem po pokoji. Matrace, lahev whisky, krabička léků, přetékající popelník. To mluvilo za vše.

Popadla tašku.

„Melisso, prosím tě, nechoď nikam. Potřebuju vědět, jestli jsi v pohodě.“

„Nic mi není. Neměla jsem sem chodit. Jen jsem chtěla vědět, jestli se ti něco nestalo. Zeptat se, jestli jsi našel ten telefon. Pořád jsem na to musela myslet.“

Ten telefon. Michaelovi se zas vybavil ten nemocniční sen, vynořil se z hloubi jeho podvědomí a úplně ho pohltil. Nichol. Ten telefon. Dal ho přece Henrymu, požádal ho o pomoc. „Melisso, počkej.“

Ale za dívkou už se zavíraly dveře. Michael byl příliš mimo, než aby ji zvládl zadržet. Začal v pokoji hledat svůj mobil, ale pak si vzpomněl, že ho má pořád ještě v kapse bundy. Vylovil ho a honem vytočil Henryho číslo. Nebral to, tak mu zavolal znovu, pak potřetí.

„Michaeli?“ ozval se na drátě konečně Henryho hlas. „Internet mi funguje.“

„Pamatuješ, jak jsem u tebe nechal ten telefon?“

„Jo.“

„Stihl ses na něj podívat?“

„Jo.“

„A nic jsi v něm nenašel? Kromě toho videa?“

„Něco jo. Bylo to skryté v tom videu.“

Michael nevěřícně civěl z okna. „Proč jsi mi to neřekl?“

„Jak to myslíte?“ otázal se Henry stoicky. „Neříkal jste, abych vám dal vědět, co v něm je. Chtěl jste jen, abych zjistil, jestli v něm není něco ukrytého. Myslel jsem, že o tom určitě víte. Proč byste mi ho jinak dával?“

Michael si přiložil ruku na líci. Cítil, jak mu zranění pulzuje. „Co v něm je?“

„Další video,“ prohlásil Henry, jako by to byla ta nejjasnější věc pod sluncem.

KAPITOLA / 56

Monica se rozhlédla po tmavém nemocničním pokoji a pak vyhlédla ven z okna na osvětlené město. A černá místa za ním. Člověk někdy až snadno zapomínal, jak malé bylo jejich město v širé krajině. Na severu voda, na jihu a západě hory.

Potřásla hlavou a znovu sklopila zrak ke Crawfordovi, který byl po dlouhé operaci pořád ještě v narkóze. Jak tam tak ležel s peřinou až na prsa, vypadal ještě menší než obvykle. Jako by z něj někdo vysál veškerý vzduch. Ať už používal jakékoli tužidlo, vzalo dávno za své a vlasy mu kolem bledého obličeje nevzhledně visely. Taky působil mladší. A to o dost.

Měla být opatrnější. Měla tušit, že bude Roderick Cameron nebezpečný. Měla to vědět.

Crawford se zavrtěl a ona se na něj opět zadívala. Pak upřela zrak do prázdné chodby. Sestry se ji už dvakrát pokusily vyhodit. Monica to v obou případech vyřešila průkazem a vražedným pohledem, který na ně upírala tak dlouho, dokud to nevzdaly. Zas jednou se jí potvrdilo, že je lepší žádat o odpuštění než o povolení.

Aspoň že Crawfordovi zůstaly obě ruce. Aspoň to. Ta rozmašírovaná byla omotaná v obvazech a upevněná v jakémsi lešení vedle postele ve vzpřímené poloze. Při vzpomínce na to zranění se Monica zachvěla. Jak mu ruka visela v hrozivém, nepřirozeném úhlu. Pronikavé pocity děsu a hrůzy.

Měla by zajít domů za Lucy, probrat to s mámou. Bylo skoro deset večer a ona určitě umírala touhou s Monikou mluvit, ujistit se, že je v pořádku. Věděla, že by to tak bylo nejlepší — vždyť Crawford ani nevěděl, že u něj sedí —, ale z nějakého důvodu se nemohla přimět k odchodu.

Už teď si dovedla představit, jak se matka tváří: směs rozhořčení a zklamání z toho, co se Monice stalo. Neodmyslitelná palba rozzlobených otázek. Kdo? Co? Kdy? Proč? Hledání viníka zodpovědného za dceřino ponížení.

Z místnosti se do chodby vydral jakýsi zvuk. Monica si s trhnutím uvědomila, že jí zvoní telefon.

Na obrazovce svítil „Michael Bach“. Vypnula zvuk a odložila přístroj na postel, ať se tam vyzvoní do sytosti. Je jedno, co chce, ona už mu s tím nepomůže. Už tak se dost kompromitovala s tím notebookem, navíc ho kvůli ní zmlátili, málem zabili.

Telefon začal okamžitě vyzvánět znovu. Monica potřásla hlavou a tentokrát mu to zvedla.

„Potřebuju vaši pomoc.“ Jazyk měl nějak těžký.

„Odvolali mě z vyšetřování,“ řekla Monica. Při těch slovech hleděla na Crawfordův nehybný obličej. Vypadal vlastně pokojně, přestože mu z paže vedly hadičky a v obličeji měl řezné rány v místech, odkud mu vyjmuli broky a úlomky kosti.

„Potřebuju, abyste mě někam hodila. Mám ksicht na maděru a… trochu jsem pil. Myslím, že jsem přišel na něco důležitého.“

Monica zastavila před domem a sledovala, jak se Michael Bach pomalu šourá ze schodů. Otevřel dveře a nastoupil k ní do auta.

„Díky, že jste přijela. Nikdo jiný mě nenapadl,“ řekl.

Monice neunikl odér whisky, který z něj táhl. Prohlížela si flekatý obvaz na jeho obličeji a nechápala, proč přijela, co tam sakra dělá, z jakého důvodu přiživuje Michaelovy šílené teorie po tom, co se stalo Crawfordovi. Ale i tak zařadila a rozjela se. Během jízdy panovalo v autě rozpačité ticho. Nucená intimita stísněného prostoru mu nejspíš byla stejně nepříjemná jako jí samotné. A o čem by si vlastně měli povídat?

Jeli nocí do stavení pod horami.

Monica zaparkovala volvo na příjezdové cestě a úkosem se podívala na Michaelovu obvázanou tvář. „Jste si jistý, že je doma? Nesvítí se tam a nestojí tu auto.“ V té tmě ji napadlo, jestli Michael náhodou opravdu není šílený. Možná mu začalo strašit ve věži po té ráně do hlavy.

„Určitě tam je. On vůbec nevychází z baráku,“ ujistil ji Michael.

Monica ho následovala k domovním dveřím. Viděla, že si dřepl a pod kamenem našel klíč. Když se pokusil narovnat, zaúpěl, zjevně byl po té nakládačce pořád ještě celý rozbolavělý. Monica mu vložila ruku pod paži a pomohla mu na nohy.

„Díky. To ta žebra.“ Když odemykal dveře, znovu zachytila puch whisky smíšený s cigaretami. „Henry na zvonek nereaguje.“

Monica zaváhala a pak i ona vešla do domu. Z odpočívadla v prvním patře k nim doléhala tlumená záře počítačových obrazovek.

„A on vám neřekl, co v tom telefonu našel?“

„Prý to musím vidět.“ Sám Michael vypadal nejistě.

V potemnělé místnosti seděl před párem počítačových obrazovek mladý muž. Z nepochopitelného důvodu měl přes ošuntělou černou mikinu navlečenou zelenou reflexní vestu. A kolem hlavy omotaný šátek s červeným kruhem uprostřed čela a japonskými znaky po stranách. Monica si prohlížela prázdné obaly od jídla a okna zatemněná těžkými okenicemi.

„Tohle je Henry. Henry, tohle je moje kamarádka Monica. Je… vyšetřovatelka.“

„Od policie?“ Henry vymrštil ruku k hlavě, protočil se v křesle čelem k nim a zahleděl se na Moniku. Zjevně při té informaci zpanikařil.

„Jsem detektiv. Moc si vážím vaší pomoci,“ řekla Monica. Snížila hlavu, aby vypadala menší, uvědomovala si totiž, jak strašidelně asi působí.

Henry si ji měřil jako nějaké nebezpečné zvíře. „Je v klidu, Michaeli?“ vysoukal ze sebe nakonec. Přitom z Moniky nespouštěl zrak. „Je to důvěryhodná osoba?“

Michael přikývl. „Ano. Je.“

S tím se Henry podle všeho spokojil. Pomalu spustil ruku, nechal šátek šátkem a narovnal si reflexní vestu. Pak se protočil zpět ke klávesnici.

„Co jsi našel?“ zeptala se Monica. Prahla po tom, aby to měla co nejrychleji z krku.

Henry odpověděl Michaelovi, jako by otázku položil on. „Ve videu byl skrytý řádek kódu. Odkaz na darknet.“ Otevřel prohlížeč Tor a něco do něj naťukal. Otevřela se webová stránka. Černá, jen uprostřed bylo jedno políčko. Henry na něj najel kurzorem.

„Na téhle stránce je to další video. Link na něj byl skrytý v telefonu,“ vysvětloval Henry i nadále Michaelovi.

„Můžeš nám ho přehrát?“ zeptala se Monica. Snažila se, aby jí do hlasu nepronikla netrpělivost.

„Jo.“ Henry video rozklikl.

Spustil se obraz a Monica se dívala. Nahrávka byla trhaná. Ruční kamera. Po pár vteřinách se na obrazovce objevil nápis „Zandy Allen, část 1“.

Střih do potemnělé ulice. Kolem kamery prošel mladík, ještě teenager. Další střih. Stejný mladík vchází do paneláku. A zase střih, tentokrát jde mladík po jiné ulici. Monica se zachvěla, protože poznala ulici High Street v centru Invernessu. Kluk se na vteřinu zadíval přímo do kamery. Další střih. Stejný teenager jde po třetí ulici.

„Natáčel to z auta,“ poznamenala Monica spíš sama pro sebe.

Mladík se přiblížil a sklonil k vozidlu. Několik vteřin tiché konverzace, pak se otočil a odešel. Další střih. Nyní bylo na obrazovce okno nějakého domu. Svítilo do tmy. V pokoji někdo přecházel. Kamera se přiblížila.

„Určitě to natočil ten chlap, který Zandyho unesl. Nichol si nedělal legraci,“ ozval se Michael a Monica rozpoznala v jeho hlase nevěřícnost.

Ve videu následoval další střih a obrazovku zalila bílá.

Kamera se pomalu oddálila. Monice vstaly vlasy na krku hrůzou. Z bílé se totiž vyklubala bledá kůže něčí tváře. Byl to nehybný snímek. Strnulý na tmavém pozadí.

„Nichol věděl, že se Zandyho někdo zmocnil. Určitě ho to strašně vyděsilo.“ Panika v Michaelově hlase narůstala. „Potřeboval pomoc. Proto se se mnou chtěl sejít.“

„Pusťte mi to znovu.“ Monica se přiblížila. Snažila se z toho vyvodit závěry. Pokud Nichol o tom únosu nelhal, pak možná věděl, kdo je vrah. „Kdy Zandy zemřel?“

„Nějak před půl rokem,“ řekl Michael.

„Před půl rokem ještě MacLennan seděl v base. Tohle v žádném případě nemohl být on.“ Monica si nebyla jistá, jestli je to dobrá, nebo špatná zpráva. „Říkal jste, že Zandy spáchal sebevraždu?“

Michael pomalu přikývl. „Tak zněla oficiální verze příběhu. Skočil do řeky.“

„Musíme zkontrolovat pitevní zprávu.“

„Tohle vám nestačí jako důkaz, že byl zavražděný?“ nechápal Michael.

„Je to jen video. Nevíme, kdy vzniklo. Není to věrohodný důkaz,“ pronesla Monica.

„Nemohla byste tam zavolat a někoho tím pověřit?“

„Když kolegům zavolám, zahrnou to do vyšetřování, ale bude trvat celé týdny, ne-li měsíce, než se tomu někdo začne pořádně věnovat. Momentálně se všechno soustředí na dopadení Dona Camerona.“ Nemělo smysl předstírat, že tomu bude jinak. Obrátila se zpátky k Henrymu. „Jsou na tom odkazu nějaká další videa? Tohle je první část. Neměla by tam někde být i druhá?“

„Možná,“ odpověděl Henry opět Michaelovi. „Ale ne na téhle stránce. Je tu nicméně jiné video, ke kterému se teď dostanu. Chcete se na něj podívat?“

Monice až po několika vteřinách docvaklo, že chlapec čeká na odpověď. „Ano.“ A pak tiše dodala: „Jestli budeš tak hodný.“

Chlapec se proklikl se na další stránku. Video. Na obrazovce zazářilo „Mark MacArthur, část 1“.

„Kdo je Mark MacArthur?“ pohlédla na Michaela. Pomalu zavrtěl hlavou a dál hypnotizoval obrazovku.

Další hoch. Šel po dlouhé ulici zřejmě v nějaké menší vesnici. Video bylo opět natáčené z auta. Na dalším záběru byl tentýž chlapec. Tentokrát seděl v kavárně, kamera ho zachycovala přes zamžené sklo. Měl tmavé vlasy a bledou kůži.

„Vypadá jako Nichol,“ hlesl Michael. Záběr se změnil. Osvětlený dům ve tmě. Za oknem se rýsovala postava.

Další záběr mířil na chlapcovu tvář. Zblízka. Bledá na tmavém pozadí. Tím video končilo.

„Co to, kurva, je? Jak se Nichol k těm nahrávkám dostal?“ ptal se Michael.

Monica řekla, že neví. Zabloudila pohledem k tmavým okenicím, které jí najednou připadaly klaustrofobní. Zatoužila, aby Henry rozsvítil lampičku a rozehnal tu skličující temnotu.

Henry se obrátil k Michaelovi a čekal na pokyn. Obličej mu osvětlovaly obrazovky.

„Můžeš to jméno vyhledat on-line? Zadej tam ‚Mark MacArthur, Skotsko‘,“ ozvala se Monica.

Henry kývl na Michaela, pak se obrátil k obrazovce a udělal, jak řekla.

Zběžně prohlédli výsledky. „Zkus tenhle,“ navrhla Monica. Cítila, jak jí v zatuchlém domě vyschlo v ústech. Henry rozklikl půl roku starou zprávu.

Začal předčítat nahlas. Jeho hlas zněl v tichém pokoji zvláštně monotónně. „Obavy o život pohřešovaného dospívající chlapce Marka MacArthura, který zmizel v sobotu v noci z domova, narůstají…“

ČTVRTEK

KAPITOLA / 57

Knihovnice zavedla Michaela do čítárny archivu. Když otvírala dveře, znovu se na něj podívala. Sáhl si na tvář a najednou si uvědomil, jak flekatý má obvaz a že z něj táhne včerejší whisky.

„Starší dokumenty jsou naskenované v počítači, ale novější máme jen v tištěné podobě,“ oznámila.

„Chcete říct, že to budu muset projít manuálně?“ Michael si prohlížel tlusté řádky novin.

„Rádi bychom je časem nahráli do databáze, ale…“ Úřednicky pokrčila rameny — buď nedostatek zájmu, nebo financí. „No nic, nechám vás pracovat. Řekněte, kdybyste něco potřeboval.“

Michael přikývl a vyklepl si dvě tablety kodeinu. Tvář mu zase začínala pulzovat. V noci na to kupodivu zapomněl, jak na něj dolehla hrůza jejich objevu. Vybavil si monotónní hlas inspektorky Kennedyové, když pronášela: „Takže Nichol našel tahle videa. Možná někomu hacknul počítač nebo stránky? Určitě ho to strašně vyděsilo. Z policie měl asi respekt. Nebo ze systému. Možná se bál, že mu nebudou věřit. Schoval telefon s videem a práskl do bot.“

Michael při té vzpomínce zatnul ruku v pěst. Přišel si ke mně pro pomoc a já ho zklamal. Zaplašil tu myšlenku a snažil se soustředit. Vrah byl stále na svobodě. Michael na něj potřeboval něco najít — to byl nejlepší způsob, jak Nicholovi pomoct.

Zatím se jim podařilo nalézt jen jeden návazný text o zmizení Marka MacArthura. Markovi bylo osmnáct, někdejší žák střední školy Lochinver na severu Skotské vysočiny. Tu noc, kdy zmizel, někde popíjel s kamarády, ale předtím ještě dorazil v pořádku domů. Následujícího rána byl pryč. Nic dalšího neobjevili, tedy aspoň on-line ne.

Monica vysadila Michaela u archivu půl hodinu před otvíračkou a odjela dřív, než ho napadlo, že by se mohl zeptat, kam má namířeno ona.

Michael se znovu zadíval na hromady novin. Jednu kodeinovou tabletku vrátil do lahvičky a druhou nasucho spolkl. Klekl si a našel výtisk Northern Times z týdne po zmizení Marka MacArthura. Byly to velkoformátové noviny, v podstatě relikvie. Rozložil je na stole a otevřel na první straně.

KAPITOLA / 58

Doktor Dolohov zvedl oči od stolu. Jestli ho překvapilo, že za ním Monica přišla, nedal to na sobě znát. Jeho malá kancelář přetékala učebnicemi a kupou starožitně vypadajících vědeckých předmětů. Větší binec, než by u patologa čekala.

„Inspektorko Kennedyová?“ zaburácel ve stísněném prostoru jeho hlas. „Přišla jste se mě zase vyptávat na ty chudáky kluky? Toho chlapa pořád nechytili. Policie má asi celkem problém.“

Dolohov si při řeči cosi tiskl na prsa tak, aby to Monica neviděla. Následoval její pohled, který se mu upínal k rukám, a usmál se. „Chcete se podívat?“ V hlase měl zvláštní rozvernost. „Pojďte dál. Zavřete za sebou.“

Monica na něj zírala. Jak se tam tak napůl choulil s tím svým úsměvem na tváři, připomínal zlomyslné dítě v koutku hřiště s nějakým prohnilým pokladem, o který se chce podělit.

„Co je?“ zeptala se.

„Povídám, pojďte dál,“ trval na svém Dolohov.

Monica se ohlédla přes rameno do prázdné chodby. Byla podivně ostražitá. Kristepane, ty seš dneska ráno ale paranoidní, pomyslela si, ale pak tu emoci pustila z hlavy a vešla do kanceláře, přitom za sebou zavřela dveře.

„Tak copak?“ zeptala se Monica.

Dolohov se usmál a pomalu se k ní otočil čelem. Pořád si zakrýval hrudník.

„Huááá!“

Vymrštil k ní ruce a něčím cvakal.

„Ježíši!“ Monica stáhla hlavu mezi ramena a Dolohov se mohl potrhat smíchy, potom jí cosi ukázal. Nejradši by ho popadla pod krkem. „Co to je?“ zeptala se nakonec.

„Ty otisky, kousance. Pamatujete? Co měli chlapci na sobě.“ Kladl jí otázky, jako by se jednalo o nějaký ujetý chyták.

„Jistě, že si to pamatuju, kurvafix,“ vyštěkla Monica, kterou popadl vztek. „Jestli se mě ještě někdy pokusíte takhle vyděsit, budete toho hořce litovat.“

Dolohov se na ni upřeně zadíval. „Promiňte,“ vypravil ze sebe nakonec. Pak jí předmět znovu ukázal. „Podle kousanců jsem vyrobil tenhle odlitek. Je hrozně zvláštní. V životě jsem nic podobného neviděl.“

Monica vzala ten zvláštní předmět z Dolohovových rukou. Bílý sádrový odlitek. Model čelisti, která však byla delší než lidská, s dlouhou řadou horních i dolních řezáků. Mísily se s ostřejšími špičáky.

„Chápu to správně, že to není nějaká zvláštní zvířecí čelist?“ zeptala se Monica. Ta věc jí naháněla hrůzu a byla ráda, že si to Dolohov vzal zase zpátky.

„Tyhle odpovídají lidským zubům,“ ukázal na řezáky. „Tohle je nějaká směska,“ namířil prst na ostřejší zuby. „Tipuju nějaké větší zvíře. Snad tygr nebo medvěd.“ Znovu modelem čelistí zacvakal. „Ale i tak by pachatel potřeboval vyvinout obrovskou spoustu síly, aby klukům prokousl kůži. Rány byly hluboké.“

„Takže si vyrobil masku nebo něco takového?“ nadhodila Monica. Ta věc byla natolik výstřední, že si nedovedla představit, jak by jim mohla pomoci dopadnout vraha.

„Je to možné. Možná použil vlastní ústa, aby vyvinul dostatečnou sílu. Nebo nějaký nástroj — snad kleště? Kousnutí vznikla až posmrtně.“

„Skoro jako by nesouvisely s vlastním mučením a vraždou,“ napadlo Moniku. Přemýšlela nahlas.

„Nebo oběti zemřely dřív, než se s tím vrah stihl vytasit,“ vzhlédl opět Dolohov. „Kousance ale podle všeho měly jen okrajový význam. Minimálně co se příčiny smrti týče.“

„Ježíšikriste.“ Monica si všimla, že na zdi u dveří visí pravoslavný krucifix. Poté, co na vlastní oči spatřila tu čelist, jí z něj nebylo úplně dobře. Jako by se jednalo o další nevítaný důkaz nelogičnosti.

Dolohovovi její pohled neunikl. „Nebojte, ničí duše zachraňovat nehodlám. To matka. Chtěla, abych si sem kříž pověsil. Abych tu měl něco z domova.“ Monica si odkašlala, zahanbilo ji, že jí doktor vidí až do žaludku. Dolohov se zasmál. „Nejste první ani poslední. Většině lidí se to nelíbí. Vlastně mě až překvapuje, že mi zatím nikdo nenařídil, abych to odklidil.“

„Jste Rus?“ Dívala se, jak sádrovou čelist opatrně ukládá zpátky do černé krabičky.

„Moje rodina v Rusku stále žije. Nicméně…“ Napřáhl se pro kávovou konvici a nalil dva šálky. Jeden podal Monice. „Přišla jste se mě na něco zeptat?“

Vzala si hrnek a pořádně se napila, ó, jak byla za ten horký nápoj vděčná, vždyť za sebou měla dlouhou noc a bizarní videa. „Potřebovala bych jednu pitevní zprávu. Jde o chlapce, který před půl rokem spáchal sebevraždu.“

Dolohov na ni chvíli zíral. „Jméno?“

„Zandy Allen — Alexander Allen. Bylo mu osmnáct.“

Doktor se pomalu otočil ke starému počítači na stole. „Myslíte, že to udělal tentýž člověk?“ Pokývl ke krabici s modelem čelistí.

„Nevím. Oficiálně skočil do řeky,“ řekla.

Dolohov otevřel složku v počítači a zmáčkl Tisk. Sáhl pod stůl pro papíry, které před sebe rozložil a začal je pročítat.

„Tělo bylo nějakou dobu pod vodou, takže bylo dobité od kamenů — něco takového. Pohmožděniny na krku — oficiální stanovisko: s největší pravděpodobností vznikly po smrti nebo když skončil v bezvědomí pod vodou.“

„S největší pravděpodobností?“

Doktor si její otázky nevšímal a dál se skláněl nad zprávou. „V plících neměl vodu.“

„Ale já myslela, že se utopil?“

„To není úplně neobvyklé. Když se voda dostane do krku, hrtan chytne křeč. To se někdy stává. Cesta k plicím se zablokuje a oběť se udusí,“ prohlásil Dolohov.

„Jak obvyklé to je?“

Rozhodil rukama. „Těžko říct. Kdo by chtěl něco takového testovat na vlastní kůži? K závěru, že se nebožtík utopil, přestože nemá v plicích vodu, dojde patolog na základě dalších důkazů. Narazí na věci jako: krev na plicích, předměty z vody v krku.“ Dolohov při řeči ani nezvedl oči.

Monica chtěla něco říct, ale on zvedl ruku a dál papír zkoumal.

„Soudní lékař našel kamínek,“ pronesl tiše, „který se chlapci zasekl v hrdle.“

A bylo to tam, spojitost, kterou potřebovala, důkaz, že Michael nenahání duchy. „Totéž jako u zavražděných. Kde ten kamínek skladují?“

„Patolog usoudil, že smrt byla nešťastná náhoda — neúmyslné utopení nebo sebevražda. Kámen nejspíš vyhodili, usoudili, že se mu do krku dostal pod vodou.“

„Ale snad ho aspoň nafotili nebo natočili, ne?“

„Lidi jsou citliví na to, když si jejich blízké při pitvě někdo natáčí. A máme omezené finance,“ prohlásil Dolohov.

„Jinými slovy nemáme jak ověřit, jestli je ten kámen pojítko mezi těly, nebo ne. Kdo tu pitvu dělal? Před vámi jsem se tu potkávala i s jinými patology. Mohla bych s dotyčným promluvit. Zjistit, jestli si třeba aspoň nevzpomene…“

Dolohov přikývl a znovu stránky prolistoval. Monice neuniklo, jak se zatvářil a že stáhl obočí k sobě.

„Co je?“

„Pitvu vykonal doktor Munro.“

Monica to jméno zopakovala. „Vrátila jsem se sem před čtyřmi lety a nikoho jménem Munro si nevybavuju.“

„Ne? Já jsem tady jen pár měsíců, ale o Munrovi už jsem slyšel. Jen tu občas zaskakoval. Když měl někdo dovolenou nebo pokud vzhledem ke zdejším vzdálenostem nestíhal dost rychle přijet. Zhruba tak nějak. Ale kolovalo o něm, že není moc dobrý doktor. Mimo jiné.“

„Co ještě o něm kolovalo?“

„Že chlastá. Má problémy v osobním životě. Viděl jsem některé jeho další zprávy. Nebyly moc důkladné. Přestupková komise si na něj chtěla posvítit.“

„Chtěla? A proč to neudělala?“

„Zemřel před třemi měsíci. Těsně předtím, než jsem nastoupil.“

KAPITOLA / 59

Michael zamrkal a sledoval, jak se mu novinové sloupce znovu zaostřily. Čtyři hodiny a zatím nic, jen bolest za okem pořád narůstala. Rozhodl se, že si půjde ven zakouřit.

Od západu se hnala bouřka. Z dlouhých kilometrů černého jezera Loch Ness a dál z Atlantského oceánu. Ledový déšť působil jako předzvěst. Ale čeho?

„Ničeho dobrého,“ řekl si Michael pro sebe, hlavně proto, aby přišel na jiné myšlenky.

Rozhlédl se po prázdném parkovišti, za nímž se tyčily stromy a hory. Zjevně mu něco unikalo.

Nichol nechal — ukryl — telefon u Eddieho. To byla fakta. A pak to video Zandyho „pohřbu“. Zandy byl důležitý. Nicholovi na něm záleželo. Jeho přátelství, smrt, pohřeb.

Michael si uvědomil, že Zandy chodil na stejnou školu jako Nichol. Chodili tam i ti dva další kluci? Nedávalo to smysl. Taková souvislost mezi Robertem a Paulem by inspektorce neunikla, i když si odmyslíme Nichola a Zandyho. Ale mezi Zandym a Nicholem tohle pojítko bylo. Michael vylovil svůj telefon. Kousíček baterie ještě zbýval. Chvíli trvalo, než si vybavil ředitelovo jméno. Pídil se po něm v paměti a nakonec si vzpomněl: Ward, Kyle Ward.

Michael našel jeho číslo a stiskl Volat, recepční ho kupodivu hned přepojila.

A měl Warda na drátě. „Michaeli! Promiňte, že jsem se vám neozval. Je mi to… trochu trapné. Melissa,“ Michael se při tom jménu ošil, „ta holka jako by snad neexistovala. Minimálně na naší škole. Mluvil jsem i s nějakými dalšími kolegy —“

Michael mu skočil do řeči. Na zdvořilostní fráze byl příliš unavený a pod vlivem léků. „Vlastně jsem s vámi chtěl probrat někoho jiného — jednoho bývalého žáka. Alexandra Allena, Zandyho Allena? Obávám se, že —“ odkašlal si Michael „— že spáchal sebevraždu. Zhruba před půl rokem. Pamatujete si ho?“

Na druhém konci se rozhostilo dlouhé ticho.

„Ovšemže si to pamatuju. Bylo to něco strašného. Pokaždé, když se něco takového stane, to vnímám jako osobní prohru. Pamatujete si je jako malé školáky. Postupně vyrůstají a dozrávají… Ale Alexander byl starší než Nichol, ne?“

„Přesně tak. O pár let starší, ale kamarádili se. Říkám si, jestli jeho… sebevražda Nichola nějak nepoznamenala. Nepodařilo se mi najít na jeho rodinu kontakt.“

„Na matku. Tátu neměl, co si tak vybavuju. Byl jsem samozřejmě na pohřbu. Strašně smutné to bylo. Pamatuju si, že se kolem toho tehdy něco dělo. Alexandrova matka si nepřála, aby se pohřbu zúčastnili někteří jeho přátelé. Myslím, že jim to trochu kladla za vinu.“

„To souhlasí,“ přitakal Michael. Potěšilo ho, že si to Ward pamatuje stejně, jak to popisoval Alan Gentle.

„Nemyslíte si snad, že by jeho sebevražda nějak souvisela s Nicholovým zmizením? Doteď mě ta spojitost nenapadla, protože byl Nichol mladší. Netušil jsem, že se kamarádili.“

Michael se snažil prokouknout Wardův tón. Byla v něm nelíčená starost? Nebo snaha chránit školní pověst?

„To fakt nevím. Doufal jsem, že by to mohlo nějak souviset. Že by si třeba jeho matka něco vybavila.“

„Mám pocit, že se krátce po té tragédii odstěhovala. Možná proto se vám nepodařilo ji kontaktovat. Původně byla myslím z Vnějších Hebrid. Snad bych na ni mohl nějaké spojení sehnat. Pokud tedy…“ nedořekl Ward.

„Nerad bych jí působil nějaké trauma. Mám jen pár otázek. Chci zjistit, jestli se ji Nichol nepokusil kontaktovat.“ A jestli se před Zandyho zmizením nesemlelo něco neobvyklého. Třeba že by ho pronásledoval nějaký chlap. Ale tyhle myšlenky si Michael nechal pro sebe. Na druhém konci zavládlo ticho. „Moc by mi pomohlo, kdybyste mi s tím píchnul,“ naléhal Michael.

Konečně se na drátě znovu ozval Wardův hlas. V burácení bouře zněl jako z velké dálky. „OK. Zkusím to nějak zařídit. Pak se vám ozvu. Snad pro vás to telefonní číslo seženu.“

KAPITOLA / 60

Monica šla přes nemocniční parkoviště. Skláněla hlavu před psím počasím, před těžkými šedými mračny, prvními cákanci deště se sněhem. Pořád se snažila utřídit v hlavě, co jí řekl Dolohov. Jestli tehdy v létě někdo zabil Alexandra Allena, tak těžko říct, jak dlouho vrah vlastně řádí. Byl Alexander první? Anebo existovali i další? Vylovila svůj telefon. Chvíli váhala, pak vytočila Hatelyho číslo.

Zvedl to po dvou zazvoněních. „Teď nemůžu mluvit. Zrovna jdu na strategickou poradu.“

„Počkejte. Tohle je důležitější.“

„O tom pochybuju.“

„Poslouchejte mě. Nemyslím si, že v tom jede Don Cameron. Mám důkazy, které s vrahem propojují minimálně dva další chlapce. Alexander Allen zemřel před šesti měsíci, a to MacLennan ještě seděl, a pak je tu další kluk jménem Mark MacArthur, který zmizel. Mám důkazy. Možná jich bude víc,“ řekla Monica. Měla co dělat, aby udržela výšku svého hlasu na uzdě.

Slyšela, jak se Hately zhluboka nadechuje. „Doktor Lees to předpokládal.“

„Co s tím má společného Lees?“ zeptala se Monica. Pouhý zvuk jeho jména ji dopaloval.

„Říkal, že možná budete mít trauma z toho, co se včera semlelo s konstáblem Crawfordem. A tak začnete obviňovat —“

„Nemám žádný podělaný trauma.“

„No dobrá,“ pronesl Hately pomalu. „Předpokládejme tedy, že hledáme někoho jiného. Navzdory důkazům, které s vraždami spojují MacLennana a Camerona. Koho tedy?“

„To ještě nevím,“ řekla. „Proto chci, abyste mě poslouchal.“

„Potřebujete si odpočinout, Moniko. Promyslet to.“

„To buďte klidný, přemýšlím o tom v jednom kuse.“

„Cameron je ozbrojený a nebezpečný. Potřebujeme se s ním vypořádat, to je teď priorita. Pokud je pravda to, co říkáte, tak nás za tím dovedou důkazy, jakmile ho dopadneme.“

„Ale co když tu příležitost promeškáme? Cameron se zřejmě chystá zabít vraha. A ten možná už teď plánuje vraždu dalšího chlapce.“

„Lees je jiného názoru. Podle něj se Cameron pokusí uniknout spravedlnosti. Někam zmizet.“

„To se plete, pane, nezlobte se na mě, ale je úplně mimo. MacLennan nebyl hlavou toho všeho. Podle mě ani nebyl zapletený v těch dalších vraždách. Vrah ho použil jako obětního beránka.“

„Máme pádné důkazy z jeho bytu, které MacLennana propojují s oběma vraždami. Zrovna nám dorazily výsledky z jeho pitvy. Vzal si dávku GHB, předtím než se zabil. Totéž měl v organismu i Paul MacKay. V malých dávkách má látka údajně uklidňující účinky. A sama dobře víte, že na Camerona máme nepřímé důkazy, takže by v tom mohl být namočený taky.“ Monica slyšela, že si Hately přehodil telefon, a hlasy v pozadí. „Už musím jít. Ale vy se tady zastavte, Moniko. Doktor Lees doporučil, abyste s Fisherem prošli standardním psychiatrickým vyšetření ohledně utrpěného traumatu.“

Monica típla hovor, aniž si počkala, co dalšího má Hately ještě na srdci. Spolkla klubko rozhořčení, které jí narůstalo v krku. Nadechla se a zkusila Michaelovo číslo. Hned se ozvala hlasová schránka, a tak mobil strčila zpátky do kapsy.

Když otevřela dveře volva, uslyšela, jak někdo volá její jméno. Ohlédla se a uviděla, že se k ní blíží konstábl Fisher. Jeho krok kupodivu působil sebevědoměji než obvykle. Když je teď Monica ze hry, samozřejmě se o krok přiblížil k šéfovi.

„Vás bych tady nečekala,“ ucedila, pořád ještě vytočená z toho telefonátu.

Sáhl si na brýle, chránil si je před plískanicí. „Viděl jsem vás přijíždět.“ Máchl rukou k policejnímu ředitelství, které se rýsovalo za nemocnicí na druhé straně rušné silnice. „Měla byste na mě pět minut?“

Naznačila mu, aby si zalezl na místo spolujezdce. I ona nastoupila, nastartovala a zapnula topení na maximum.

„Tak copak je?“

„Já jen…“ Najednou působil nejistě. „Chtěl jsem, abyste byla v obraze, jak postupuje vyšetřování. Nebo aspoň s některými výsledky. Momentálně se všechno soustředí na dopadení Dona Camerona. Prý chtějí do pátrání zapojit speciální jednotky. Je to zlý sen, obzvlášť s tou bouřkou, co se žene. Hledat v horách ozbrojeného muže, když je tam tolik míst, kam se mohl schovat. A do toho nebezpečí lavin…“ Monica přikývla. „Může se skrývat ve sněhovém záhrabu nebo někde v jeskyni. Těžko říct, dokud ho nebudeme mít definitivně na lopatkách. Je to na hovno.“

Byla si víc než jistá, že Fishera ještě sprostě nadávat neslyšela. Byl to zvídavý klučina, tedy vlastně muž, a Monica si uvědomila, že se ho ještě ani pořádně nezeptala na rodinu, na jeho život mimo jednotku. Nejspíš si zatím ještě myslel, že nějaký život má.

„A…“

„A nikdo nevěnuje pozornost těm dalším důkazům,“ řekl Fisher.

„Vy si nemyslíte, že je v tom Don Cameron namočený?“

„Oba jsme viděli ty e-maily. Existuje přece šance, že to udělal někdo jiný.“

„To jsou věci! Nevybavuju si, že byste se o tom zmínil včera, když jsem se Hatelyho snažila přesvědčit, aby mě to nechal prověřit,“ ozvala se Monica.

Uhnul pohledem. „Omlouvám se.“

Monica sledovala déšť padající na čelní sklo, cákal i do kaluží na parkovišti, které bylo samý výmol. Oba se nadlouho odmlčeli. Nakonec přerušil ticho Fisher: „Už mám výsledky ohledně toho kousku meteoritu, který jsme našli v Paulově těle. Odpovídá kamínku od Roberta. Jde o dva úlomky z jednoho meteoru.“

„Takže dopadl v Austrálii. Před dvaceti lety. Mohl to být jeden z těch…“ Nemohla si vybavit název, který kolega předtím zmínil.

„Tauridů? Ano. To je možné. Tauridy obíhají okolo slunce.“

„Takže je možné, že část meteoru, který sem dopadl před dvaceti lety, pořád ještě krouží tam nahoře. Tak mě napadá — mohl by se vrátit?“

„Určitě.“

„Ale kdyby se to v minulosti stalo, tak bychom to věděli, ne? Jsou zmapované všechny komety ve vesmíru?“

„Tak to vůbec. Často bývají úplně černé. Pokryté térem, takže nejsou vidět. Není jednoduché je vypátrat, natož sledovat jejich dráhu. Když se kometa přiřítí zpoza slunce…“

„Co?“

Fisher se nadechl, aby trochu zpomalil. Takhle rozrušeného ho Monica asi ještě neviděla. „Je klidně možné, že se hned zítra objeví neznámý asteroid, který bude dost velký na to, aby smetl veškerou lidskou civilizaci. Že se zatím skrývá ve sluneční záři. Jeden takový asteroid vyhladil dinosaury. Po tom nárazu před deseti tisíci lety roztály ledovce na celé severní polokouli — včetně Skotska.“

Realita, která vyplývala z jeho slov, byla přes čáru, až příliš velké myšlenky, než aby se je člověk vůbec pokoušel pochopit. Monica nechtěla na to, co kolega právě řekl, znovu ani pomyslet, už jen kvůli Lucy. Jako by svět sám o sobě nebyl peklo na zemi, i bez nenadálého smrtícího úderu, který s sebou mohl přinést meteorit z vesmíru.

„To je zajímavé, ale jak to souvisí s naším vrahem?“

„No,“ pronesl Fisher skoro až opovržlivě, „to brzo zjistíme.“

„Nezlobte se, ale jak to myslíte?“

„Zítra v noci. Tauridy. Meteorický roj bude vrcholit. Jestli se bude něco dít, dávalo by tohle načasování smysl.“

Monica zírala na kolegu a v těle jí mravenčilo hrůzné poznání. „Fishere, proč jste mi to sakra neřekl hned?“

KAPITOLA / 61

Vzadu v čítárně se na Michaelově stole tyčila čutora kávy a talíř sendvičů. Sendviče vypadaly jako zbytky z nějaké konference, ale darovanému koni na zuby nehleď. Snažně vzpomínal, kdy naposledy jedl, a když na nic kloudného nepřišel, vzdal to a raději se zaměřil na jídlo a pití před sebou.

Dveře se otevřely a zase před ním stála knihovnice. „Objednali jsme toho moc. Říkala jsem si, jestli třeba nemáte hlad.“

Michael přikývl a všiml si, jaké má žena na tváři hezké znaménko. Pokusil se o úsměv, ale obličejem mu projela bolest, až ho svraštil. Zdálo se však, že pochopila i tak, protože když se Michael zase posadil a pustil do dalších novin, sáhla si na tvář.

Po další hodině listování křehkými stránkami už se mu dělaly mžitky před očima. Myšlenky odbíhaly ke starým vzpomínkám a alternativním verzím reality. Třeba k té, kde se Charlie Bartle nenamáhal prozkoumat vizitku v jeho kapse. Místo do zadní části sanitky ho v ní zatáhli do mělkého hrobu. Svým způsobem mu inspektorka Kennedyová zachránila život. To jí ani neřekl.

Nechal se unášet dál — do temných uliček a nekonečných skutečností. Do divného vzdáleného pokoje s hvězdami na stropě a miliony dveří. Michael naklonil hlavu a uvažoval, jak se v té místnosti octl. Proč se proti němu spikly chodby a zavedly ho na prázdné místo pod hvězdami.

Najednou ho zabolel obličej, jak se zapřel o dlaň. Zamrkal a zjistil, že se propadl do polospánku. Otáčel stránky, aniž vnímal, co na nich stojí. Zase se posadil a dopil zbytek studeného kafe. Hodiny na stěně ukazovaly čtyři odpoledne. Jako by se úplně rozdvojilo jeho vnímání času, jak byl unavený, pod vlivem léků a všechno v jeho životě se ocitlo vzhůru nohama — dlážděná cesta k osobnímu zhroucení. Michael si dolil hrnek a znovu ho do sebe hodil.

Zase se zadíval na stránku, na kterou předtím civěl.

ZMIZENÍ MLADISTVÉHO JITŘÍ VZPOMÍNKY

Michael zamrkal, nebyl si úplně jistý tím, co vidí. Podíval se znovu. Slova se nezměnila. Zkontroloval datum. Vydáno měsíc po zmizení Marka MacArthura v Lochinveru. Promnul si oči a zaměřil se na článek:

Nedávné zmizení Marka MacArthura (18) vyvolalo u dvou rodin nepříjemné vzpomínky — také ony přišly o dva mladé muže, kteří se minulý rok ztratili jen krátce po sobě. Lewis Fall (19) zmizel z domova po večeru stráveném s kamarády ve městě Thurso. O tři dny dříve bylo nahlášeno zmizení Iaina Johnstona (18) z Fort Williamu. Jeho rodina má za to, že se časně ráno vydal na túru do hor, ale navzdory rozsáhlým pátracím akcím dobrovolníků i místní horské služby se chlapce nepodařilo nalézt.

Michael se opřel a znovu si ten odstavec přečetl. Dva další pohřešovaní kluci. Podobnost s Markem MacArthurem a Zandym Allenem byla nasnadě. Už vůbec nemluvě o vraždě Paula MacKaye a Roberta Wrighta.

Četl dál: „Policie přispěchala s tvrzením, že veškeré podobnosti mezi zmizeními považuje za náhodná. Mluvčí uvedl: ‚Vyplývá z toho především skutečnost, že se mladí muži často dostávají do nebezpečných situací vlastním přičiněním. Každý rok se setkáváme s tragickými případy, kdy mladí muži jednají impulzivně, ať už se jedná o chování za volantem, či jiné riskantní chování.‘“

Michael si zapsal jména a data zmizení obou chlapců. Znovu se pohroužil do archivů a vykutal místní noviny z toho období. Prolistoval další články. Nic moc dalšího se v nich nedozvěděl. Chlapci byli venku s přáteli. Domů se vrátili v pořádku a druhého dne ráno byli fuč. Zmizeli jako lusknutím prstů. Mladí muži, které policie vyhodnotila jako lehkomyslné nebo u nich shledala sebevražedné sklony. Výzvy od rodiny, pátrání a pak ticho.

Michael si prohlédl seznam jmen, která nashromáždil. Sedm chlapců, mrtvých nebo pohřešovaných. Ptal se sám sebe: co je spojuje? Určitě tam něco bude. Ale jeho vnitřní hlas mlčel. Po chvíli hypnotizování novin vstal, místnost jako by se trochu nakláněla na stranu. Vypil další hrnek kávy a zoufale se snažil potlačit únavu, která mu zakalovala mysl.

Znovu prošel svoje poznámky. Pak článek, který jednotlivá zmizení spojoval. Vtom ho napadlo zkontrolovat jméno novináře: Cassandra Harrisonová. Zase se posadil a listoval novinami, hledal novinářčiny další texty.

Zrovna to chtěl vzdát a jít si zakouřit, když vtom narazil na článek, který vznikl dva měsíce po tom prvním. PROPOJENÁ ZMIZENÍ? Michael četl dál, výbuch vzrušení na okamžik zažehnal jeho vyčerpání.

Louise MacArthurová (40), jejíž syn před třemi měsíci zmizel, vyzývá veřejnost, aby se jí ozval každý, kdo by měl jakékoli informace o jejím pohřešovaném synovi. Uvedla: „Mark je citlivý chlapec. Z některých stran, nevím proč, zaznívají názory, že rád riskoval, že byl ten typ, který by uprostřed noci odešel z domova, aniž by mi o tom řekl, ale něco takového mu zkrátka není vůbec podobné. Vážím si všech snah o jeho nalezení a děkuju všem, kteří se do pátrání zapojili, ale policie podle mě nebere v potaz všechny dostupné důkazy.“

Minulý rok došlo v krátkém rozestupu ke dvěma podobným zmizením mladých mužů, jež rovněž dosud nebyla vyřešena. Rodinám pohřešovaných tedy nezbývá než se ptát, jestli za zmizeními není něco víc, než jsou ochotny přiznat správní orgány.

Skotská policie žádost o rozhovor odmítla, ale mluvčí poslala následující prohlášení: „Navzdory našim nejlepším snahám a obrovské podpoře a pomoci, které se nám dostalo od veřejnosti, se tyto případy bohužel nepodařilo vyřešit. Zmizení jsou na Skotské vysočině tragicky častá. Jakkoli všichni rádi požíváme výhod, které nám naše panenská příroda skýtá, vyplývají z ní také určitá rizika. Tvrzení, že by zmíněná tři zmizení mohla být jakkoli propojená, je zcela smyšlené. K událostem došlo na různých místech Vysočiny a neexistují důkazy, které by naznačovaly jakoukoli spojitost nebo nesly známky trestné činnosti.“

„Kápla na to,“ zašeptal Michael a jeho vzrušení narůstalo. Vrhl se ke stojanu a vylovil noviny z následujících dvou týdnů. Rychle je proletěl, ale stopa se ztratila. Nic dalšího od Cassandry Harrisonové, ani zmínka o pohřešovaných chlapcích.

„Za pět minut zavíráme.“ Michael ucukl, až pak si uvědomil, že nad stolem stojí knihovnice. Pomalu si sbalil poznámky a okopírované stránky, potom zastrkal noviny zpátky do pořadačů.

Venku už byla skoro tma. Bouře kolem rozdivočila plískanici. Vytáhl telefon a vyhledal inspektorku Kennedyovou, vtom mu však zčernala obrazovka. Vybitá baterie.

Lepší načasování si vybrat nemohla. Chvíli si ani nemohl vzpomenout, kde nechal svůj land rover. Konečně si uvědomil, že nechal auto před hotelem v centru Invernessu, když se tam před dvěma dny sešel s Anitou. Zdálo se mu to jako mnohem delší doba, celé týdny.

Zvedl si límec proti dešti a vydal se po pěšině podél řeky a přes ostrovy Ness Islands zpátky do centra. Cestou ho šmírovaly stíny mezi stromy a studený den se postupně proměňoval v noc.

Vítr mu metal plískanici na kalhoty a tvídové sako. Než došel k land roveru, byl úplně ztuhlý a roztřesený. Zašátral po klíči, každou kapsu zkontroloval třikrát, než se definitivně smířil s tím, že ho opravdu nemá. V zoufalství si představil dlouhou cestu do bytu a zkusil ještě dveře. Byly odemknuté a klíč trčel v zapalování.

„Do hajzlu,“ zašeptal, potřásl hlavou a nastartoval. Zapnul topení na maximum a opatrně rozprostřel navlhlé fotokopie na sedadlo spolujezdce i palubní desku, aby uschly. Sjel pohledem na článek, který zmizení chlapců propojoval. Cassandra Harrisonová. Novinářka z Northern Times.

Michael vykutal z kapsy vybitý mobil. Zapojil ho do nabíječky, našel ve svých poznámkách číslo na redakci a vyťukal ho. Zvedli to po pěti zazvoněních. Na pozadí slyšel hlasy.

Muž na drátě po něm jméno zaraženě zopakoval: „Cassandra Harrisonová?“

„Přesně tak,“ řekl Michael.

„OK. Vydržte chvilku.“ Na lince to zapípalo, přepojovali ho. Michael čekal a čekal, a když už se to chystal vzdát, protože na něj nejspíš zapomněli, ozval se z telefonu ženský hlas.

„Cassandro? To je Cassandra Harrisonová?“

„Ne, bohužel, u telefonu šéfredaktorka.“

„Snažím se spojit s jednou vaší novinářkou, Cassandrou Harrisonovou.“

„Cassandra už tady bohužel nepracuje.“ Michaelovi neuniklo, jak se zajíkla.

„Aha. A nemáte náhodou její číslo nebo e-mail? Jsme kamarádi z dětství. Rád bych s ní znovu navázal kontakt.“ Dost nepravděpodobná historka v době sociálních sítí, ale s ničím lepším se Michaelova těžce zkoušená mysl nevytasila.

Následovalo dlouhé ticho. Když žena opět promluvila, její hlas zněl strojeně. „Moc mě mrzí, že vám to musím říct takhle po telefonu. Ale Cassandra bohužel před několika měsíci zemřela. Všechny nás to… Měli jsme ji tady moc rádi. Mrzí mě, že se to dozvídáte takhle.“

„Co se jí stalo?“

Další dlouhá pauza. Prázdnota, při níž člověk řeší, jak co nejlépe podat nejhorší možná slova. „Je mi to moc líto. Cassandra se zabila. Spáchala sebevraždu.“

KAPITOLA / 62

Fisher svá slova zopakoval. „Zítra v noci. Má to být nezvykle dobře viditelné. Meteorický roj bude vrcholit.“ Odložil brýle. Utřel si obličej a znovu si brýle nasadil. „To vás přece napadlo, že se vrah nejspíš řídí nějakými astrologickými úkazy, inspektorko. Já si dal akorát dohromady dvě a dvě…“

Monica pomyslela na ta dvě těla. Naaranžovaná tak, aby mířila ke hvězdám. Jako ukazatelé nebo majáky. Vítali cosi, co přichází z vesmíru. Najednou se jí mysl zatoulala k temným nebesům nad oceánem poblíž prvního místa činu. Jak se dívala na hvězdy a ony na ni.

„To zní…“ Jak? Přitažené za vlasy? Šíleně?

„Ale smysl to dává, ne?“ vzrušeně pronesl Fisher. „Těla tam, kde jsme je našli. Úlomky meteoru v krku. Jako by se něco snažil sestavit…“

„No jo. Ale co? Vražda a utýrání dvou chlapců zní jako příprava na něco opravdu velkého.“

Odkašlal si. „To je otázka do pranice. Co když má dalšího chlapce, kterého unesl, nebo…“

Nichol Morgan.

Monica pohlédla na Fishera. Musí si promluvit s Michaelem.

„Zajímavý nápad,“ pronesla nakonec a čekala, že Fisher vypadne. „Popřemýšlím o tom.“ Jenže on se ani nehnul. Obrátila se k němu čelem a on se nuceně zasmál.

„Jak se má Lucy? Určitě se těší, že budete zase spolu?“

Zastavilo se jí srdce i tok myšlenek. Co do toho tahá Lucy? Proč si ji vůbec bere do huby?

„Tak co mi chcete, Fishere? Tohle jsme si přece klidně mohli říct po telefonu.“

Sklopil zrak na podlahu auta. Na střechu dál bubnoval déšť. Monica za svůj život vyslechla dost zlodějů, vrahů a sexuálních násilníků, aby věděla, že když někdo lže, je prakticky nemožné to poznat. Lidi v tom prostě umí chodit. Někde četla, že dokonce i nejlepší vyšetřovatelé FBI dokážou rozpoznat lež jen o chloupek líp než padesát na padesát. Dobře však poznala, když má druhý něco na srdci. Když ho něco přímo svrbí na jazyku.

„Zůstane to mezi námi, Fishere. Tak ven s tím, ať vás to netíží.“

„No já…“

Fisher se předklonil. Jako by vlastním tělem chránil něco na klíně. To, na co přišel, jím očividně otřáslo.

„Tak už to v sobě neduste. Tajnostmi se člověk akorát užírá. Věřte mi, že když si lidi nevěří, všechno je dvakrát tak těžké. Určitě jste slyšel, co se o mně povídá. O mojí minulosti…“

Fisher k ní zvedl zrak. „Včera večer jsem zvedl telefon. Informační linku. Teď mě mrzí, že jsem se na to rovnou nevykašlal. Na telefonu byl nějaký chlápek. Jméno neuvedl, ale tvrdil, že den předtím viděl Dona Camerona.“

„Den před zátahem?“ zeptala se Monica.

„Přesně tak. Říkal jsem si, že to nejspíš bude slepá ulička. Vždyť víte, kolik takových hovorů míváme — falešné poplachy a tak podobně. Ale tenhle chlápek poznal Donův pick-up. Prý ho viděl parkovat u jednoho odlehlého telefonního automatu, asi deset kilometrů od Cameronova domu.“

„Prověřil jste telefonní záznamy z toho automatu?“ zeptala se Monica.

„Samozřejmě. Vyhodilo mi to číslo s invernesskou předvolbou.“ Fisher se ohlédl a pak v tichém autě ztlumil hlas. „To číslo jsem si vygoogloval. A co myslíte, že mi vypadlo?“

Monica pomalu zavrtěla hlavou.

„Ředitelství invernesské policie. Byl to příchozí hovor přes ústřednu.“

„Kdo to zvedl?“ zeptala se Monica.

„To nevím. V záznamech to není. Bylo to jedno z obecných čísel, takže to mohl vzít a přepojit kdokoli.“

„Takže podle vás ho někdo ze složky varoval, že si pro něj přijdeme?“

Fisher přikývl a nahrbil se.

„To je takové svinstvo! Kvůli tomu jsem se hlásil k policii?! Proč by měl někdo zájem ho varovat? Zahynul při tom jeden náš člověk. A konstábl Crawford… Mohl tam zemřít kdokoli z nás.“

Takže vůbec nešlo o Lucy, ale o korupci v jejím druhém domově. „Komu jste o tom řekl?“

„Nikomu. Nejsem debil. Říkám vám to jen proto, že když ten hovor proběhl, byla jste stoprocentně mimo kancelář. Proč by chtěl kdokoli pomáhat Donu Cameronovi? Vždyť to vůbec nedává smysl.“

KAPITOLA / 63

Michael měl co dělat, aby cestou přes šedě podmračené hory neusnul za volantem. Dlouhé dny přerušovaného spánku ve spojení s léky, které bral, si vybíraly svou daň.

Zamrkal, propleskl se a vsunul do přehrávače jednu ze svých reggae desek. „Tohle by tě mohlo probrat,“ zamumlal.

Řídil dál a auto zaplnila hudba. Plískanice od moře šikmo dopadala na sněhové tyče, které lemovaly kraj cesty. Ale hudba jako by dnes jen prohlubovala jeho zmatek a dezorientaci. Po pěti minutách desku vypnul.

Jen zvuk motoru. Cigaretový dým a středová čára. Jeho pozornost kolísala a on si začínal uvědomovat, že by vážně neměl řídit. Čáry na silnici, stíny hor a tváře pohřešovaných chlapců. Nichol na krajnici uprostřed hypnotické sněhové přeháňky. Ve školní uniformě a s taškou na počítač přes rameno. Artikuloval, ale Michael ho neslyšel.

Konečně dorazil k odbočce vedoucí k jeho odlehlému domku. Zaparkoval land rover na nevyasfaltované cestě.

Monica uvnitř zvedla oči od počítače, který jí balancoval na klíně. Kolem se ochomýtal Plukovník Mustard, hledal u ní teplo, jehož se mu ve studené místnosti nedostávalo. Zrovna jí strkal hlavu pod paži.

„Pozvala jste se dál?“ Michael se rozhlédl po neuklizené místnosti. Všude kolem hromady knih. Prošlapaný koberec a halda kočičích granulí. Dům se zdál vlhký a neútulný. Na okamžik prohlédl a uvědomil si, jak to u něj doma vypadá.

Přikývla a ukázala na konvici na stole. „Uvařila jsem kávu, jestli si dáte.“

Setřásl ze sebe promočené sako. Tak aspoň rozdělá oheň. Aspoň něco, když už to u něj vypadá jako po výbuchu. Nahmatal v kapse zapalovač.

„Měl jsem vám říct, abyste si rozdělala oheň. Promiňte. Topení tady není, takže tu bývá zima,“ řekl Michael v podřepu. Třísky projednou chytily bez odmlouvání. Směs novinového papíru a sušeného vřesu se rychle rozhořela a po pokoji se roztančilo uklidňující bílé světlo.

Michael chvíli koukal do plamenů, než se ustálily, potom vstal. Zapřemýšlel nad kávou, pak zamžoural za konvici ke kredenci v rohu. Schovával tam lahev whisky. Kousek z tátovy archivní sbírky. Ardbeg. Desetiletý. Normálně na whisky moc nebyl, ale po operaci jí nějak přišel na chuť.

„Dáte si kapku?“ zamumlal, když si trochu vyšplíchl do sklenice. Inspektorka Kennedyová ho zřejmě neslyšela. Dál zírala do počítače.

Obrátil whisky do sebe, vychutnával si chuť osamělých zimních pláží a udíren. Nalil si druhou rundu.

„Narazil jsem na spoustu… znepokojivých zpráv.“ Podal Monice nakopírované stránky a pustil se do vyprávění, co zjistil o pohřešovaném Marku MacArthurovi. A o dvou chlapcích, kteří zmizeli o rok dřív. „Ta novinářka, jmenovala se Cassandra Harrisonová, zemřela.“

„Nečekaně?“

Michael pomalu přikývl. Když uviděl, jak se Monica tváří, byl rád za svou whisky. „Sebevražda. Její kolegové… říkali, že jí to vůbec nebylo podobné, že by je něco podobného ani ve snu nenapadlo. Jak jste to uhodla?“

„Prověřila jsem pitvu Zandyho Allena. Byla zfušovaná. V hrdle měl černý kamínek. Vyhodili ho, takže ho nemůžeme porovnat s ostatními. Patolog, který pitvu vedl, zemřel nedlouho poté. Takže ten už nám taky nic neřekne,“ pronesla Monica.

„Musíme s tím zajít za vaším šéfem. Už nás konečně musí začít poslouchat. Musí nám pomoct najít Nichola. Nebo snad ne?“ rozohnil se Michael.

Monica na něj pohlédla. „Já se snažila. Upnuli se na dopadení Dona Camerona. Díval jste se vůbec dneska na zprávy? Média se z toho můžou zbláznit. Nic jiného je teď nezajímá. A můj šéf je na tom stejně. Pokud jde o něj, klidně tohle všechno odsune na příští týden nebo příští měsíc. Na potom, až co dopadnou Camerona.“

„Ale co když máme pravdu? Co když vrah pořád řádí? Co když má Nichola?“ Michael zvýšil hlas, whisky a teplo ohně způsobily, že se přestal ovládat.

„V tom případě musíme najít důkazy, kterými to podepřeme. Jedině tak nás Hately bude poslouchat hned.“ Když to pronášela, zatvářila se podivně. Michaelovi to neuniklo, a tak naklonil hlavu.

„Co je?“

Zabodla pohled do podlahy a pak znovu zvedla hlavu. „Mám dojem, že někdo z okruhu vyšetřovatelů dal Cameronovi před zátahem echo. Že se ho snaží nějak chránit.“

„Cože?“ Michael nemohl uvěřit vlastním uším. „Jako že máte přímo v týmu někoho, kdo to hraje na dvě strany? Ale proč by Camerona varoval?“

„To nevím. Údajně se toho dost navyváděl. Před lety prý zabíjel pro peníze. Slyšel jste o Shoně Mackenzieové? Mezi lidmi kolují povídačky, že někdo od policie ztopil důkazy o její vraždě. A taky o dalších zločinech. Možná někdo nechce, abychom do toho Dona Camerona tahali. Třeba se bojí, že by začal mluvit.“

„Ale jestli někdo od vás pouští info Donu Cameronovi, čeho dalšího je schopen?“ ptal se Michael. V hlavě se mu začaly rojit všechny možné důsledky, až se o něj pokoušela hrůza.

„Teď nemá cenu se tím zabývat,“ odsekla inspektorka. Černé vlasy měla sepnuté do culíku. Poprvé si všiml barvy jejích očí: tmavě šedé, velmi tmavé, skoro až černé. „Pokud se nám podaří najít souvislost mezi zmizelými chlapci, způsob, jak to propojit s Paulem a Robertem, tak nás Hately bude muset brát vážně. A když ne on, tak jiní…“ Pokrčila rameny a sáhla po kávě.

Michael pochopil. Půjdeme s tím za novináři. Znovu si podal whisky. Bez ohledu na okolnosti byla výtečná.

„Obě dvě oběti — tři, pokud započítáme i Zandyho Allena — a Nichola propojují ty černé kamínky. Jde o úlomky meteoritů a pro vraždy jsou klíčové. To proto vrah oběti vystavuje na odiv. Ale pokud se předchozí těla nenašla, proč nyní riskuje, že ho dopadneme, a pohodil Paula a Roberta na místech, kde bylo jasné, že je někdo najde?“

„Nezní vám to jako výplod chorého mozku?“ nadhodil Michael. Myslel na to, jak si Nichol dával ten kámen na pusu, jak ho líbal.

„A co jiného byste čekal u individua, které tráví většinu času fantazírováním o tom, jak ublíží někomu jinému? Plánováním, jak to zrealizovat?“ Tentokrát popadl vztek Moniku. „Dovede si představit, že někoho dusíte, dokud neztratí vědomí, a pak ho vzkřísíte a vezmete to nanovo? Že si ujíždíte na tom, jak oběť prosí o život. Nahráváte si to, abyste si to mohl dokola pouštět a plánovat, co do příště zlepšit. Co se podle vás takovému člověku honí hlavou?“

„Asi to bude dost psycho,“ hlesl Michael. Díval se, jak si Monica otírá obličej. „Úplné peklo.“

Monica se zhluboka nadechla. „K zemi se blíží meteorický roj. Zítra v noci bude prolétat těsně kolem. Je možné, že černé kamínky, co měli kluci v krku, pocházejí z jednoho meteoru z téhož roje, který sem dopadl před dvaceti lety.“

„A teď se vrací?“

Ani jeden z nich nepromluvil. Na okno zběsile bubnoval déšť, hlasitá předzvěst bouře, jež se hnala od moře. Michael si znovu přihnul whisky a v tom mlčení se zaposlouchal do praskání hořící rašeliny. Vnímal proměnlivost reality. Chlapců, které někdo zavraždil a předhodil vesmíru.

„Takže co budeme dělat?“ ozval se nakonec. „Jak nám to pomůže dopadnout vraha? To on dal Nicholovi ten kámen. Musíme ho najít.“

„Vrah si své oběti pečlivě vybírá. Musel je dobře znát, aby se k nim dostal takhle blízko. Bude mezi nimi nějaké pojítko.“

„Ach jo, proč jsem se nesešel s Nicholem, když mě o to prosil —“

„Pusťte to z hlavy,“ přikázala Monica. „Na to teď nemáme čas. Jestli se chystá vraždit zítra, je nutné —“

„Musíme s tím ještě jednou zajít na policii. Snad by se tam našel někdo, kdo by nám naslouchal.“

„Kolikrát vám to mám opakovat?“ obrátila se k němu Monica čelem. „Můj šéf. Jeho šéfové. Chtějí dopadnout Dona Camerona, je to prosté jako facka. O žádných dalších vraždách nechtějí ani slyšet. A už vůbec ne o…“ Monica si sáhla na tvář. Ztišila hlas. „Budeme do toho muset jít na vlastní pěst.“

Michael opětoval její pohled, sledoval její neoblomnost. Znovu sáhl po cigaretě a připálil si. Hlavně proto, aby zamaskoval, jak se tváří. Aby skryl strach. A myšlenku, která se ho té noci ne a ne pustit — ani whisky už na to nezabírala. Že by možná udělal nejlíp, kdyby počkal, až Monica odejde, a pak si vypnul telefon. Zamluvil si někde hotel a už s ní nikdy nekomunikoval.

KAPITOLA / 64

ŠMÍRÁK

Internet přetékal spekulacemi, údajnými svědectvími o pohybu Dona Camerona všude možně po Skotsku a ještě dál: ve Španělsku, Portugalsku, Maroku. Policie se příhodně zaobírala pátracími akcemi, zatímco on potmě v bezpečí pokračoval v důležité práci.

Pečlivě ladil všechny drobnosti. Jednotlivce, které si synchronizovaně přitahoval svou gravitací. Dokonalá rovnováha mezi známým a neznámým, představami a skutečností. Jak se blížil den D, povstával Saturn, Mars i Venuše, stejně jako tenkrát nad australskou pouští před dvaceti lety. Černá krev se rozlila všude kolem. Něžná a krásná.

Vzpomněl si na mladíkovo zachroptění — poslední zvuk, který vyloudil. Celkem ho překvapilo, že byl pořád ještě naživu. Jakmile ucítil v těle příval adrenalinu, podvědomě vytušil, co dělat. Poklekl vedle svého mladšího společníka a vrazil mu do krku úlomek meteoru ze stařenčina domu, to bylo v tu chvíli nejdůležitější, co nejhlouběji do krku. Zasunul prsty, kam až to šlo. Když se pak mladík konečně přestal hýbat, pečlivě ho naaranžoval do správné polohy. Jeho první oběť hvězdám.

Až dlouho poté to na něj začalo doléhat. Chybějící kousíčky, chybky a nedokonalosti, učiněné mračno. Mladíkova smrt z nějakého důvodu postrádala rozměr Georgova pádu.

Ptal se kamenů a postupně pochopil, že na Georgovi byl výjimečný jeho zničený potenciál. Nebyl to žádný uspěchaný zánik předem ztracené existence. Ale formování reality. Proměna čehosi dobrého z bytí v nebytí. Nebylo by o dost víc vzrušující, kdyby si opatřil partnera, jako byl George, který by se na tom všem dobrovolně podílel? Který by samotný akt protahoval, takže on by mohl v klidu pozorovat, jak se mění běh věcí?

Zaposlouchal se do šepotu kamene — promlouval k němu z hlubin mladíkova hrdla, který dál spočíval v neměnné poloze na poušti — a byl s ním zajedno.

Zavedl ho k těm chlapcům. Ti se mu dobrovolně poddali. Co mohlo být lepšího?

Zahleděl se na obrazovku počítače. Všechny články vzdávají hold jeho dílu. Vzal kámen do ruky, pocítil vlnu vzrušení a vyřkl otázku.

Odpověď přišla vzápětí. Vynořila se z hloubi jeho podvědomí, jako by se k ní kameny propracovávaly celou dobu.

KAPITOLA / 65

V noci cestou zpátky do Invernessu Monica neochotně zavolala matce. Od Crawfordova zranění po zátahu spolu pořádně nemluvily.

„Moniko? Jsi v pořádku? Bála jsem se o tebe.“ Máma se zdála tak ustaraná, že z toho bylo Monice do breku.

Dívala se přes čelní sklo na zběsilé skvrny bílého světla, jež na asfalt vrhaly její reflektory. Kolem krajnice se komíhaly roztančené sněhové tyče. Trochu připomínaly neohrabané filmové efekty z nějakého sci-fi filmu z osmdesátých let, které měly simulovat vesmírnou loď, jež nabírá nadsvětelnou rychlost.

„Nic mi není, mami. Je Lucy v pohodě?“ Monica si myslela, že bude matka tak trochu zklamaná, nebo že ji dokonce bude odsuzovat. Nejspíš si říká, dobře ti tak, když jsi podělala to jediné, co doopravdy umíš. Když si Monica představila, jak si matka s kamarádkami pročítá zprávy a kritizuje její vyšetřovací postupy, ošila se. Veškerá hrdost na schopnosti dcery vzala za své.

„Lucy už spí. Pokud chceš, tak ji vzbudím. Ptala se, jestli ji zítra vyzvedneš ve školce. Já jdu ke kadeřnici — ale můžu to když tak zrušit.“

„Ne. Nebuď ji.“ Monica pohlédla na hodiny. Skoro půlnoc. „Zítra ji vyzvednu. Jen předtím musím vyřídit pár věcí.“

„Aha. Tak jo.“ Znělo to nejistě. Snad i trochu polekaně.

„Je všechno v pohodě, mami?“

„Nic se neděje. Já jen… jedno ze starších dětí řeklo Lucy o Crawfordovi. Úplně to nepobrala, ale zdály se jí noční můry. Dávej na sebe pozor, ano, Moniko?“

PÁTEK

KAPITOLA / 66

Když Monica vešla, Crawford se vsedě opíral o hromadu polštářů. Podařilo se jí proklouznout chodbou a vyhnout se sestrám.

Postavila na skříňku kelímek vlasového gelu, který koupila. „Nevím, jestli jsem trefila ten správný.“ Shrábla ten nejdražší, co v nonstop potravinách měli.

Crawford pokrčil holými bílými rameny. „Používám vosk z bio obchodu. Tenhle humáč je určitě plný parabenů. Člověk si z toho může uhnat rakovinu.“

„Aha.“ Monica si nemohla pomoct a mluvila spíš k jeho poraněné ruce, která i nadále spočívala v lešení. Ale aspoň mu ji neuřízli. I to se počítá. „Přes bio obchod to zkusím vzít zítra.“

Řekla to ze srandy, ale on bez legrace přikývl, vlasy mu přitom sklouzly do čela. Vypadal s nimi jinak. Mladší a zranitelnější.

„Přinesla jsem vám životabudič. Energetické nápoje.“ Na skříňku vedle gelu postavila tři zbývající plechovky red bullu. „Mám vám jednu otevřít?“

„Cože?“ Crawford vypadal naštvaně. Na čele mu vyrazil pot. Zjevně měl velké bolesti. Zdravou rukou máchl směrem k hodinám na stěně. „Do prdele, vždyť je jedna ráno, šéfová. Tak do sebe snad nepoleju kofein.“

„Podle mě chystá další vraždu. Nejspíš zítra.“

„O čem to mluvíte? Před vámi tady byl Hately. Prý pátrají po Donu Cameronovi po celé Vysočině. Údajně je to jen otázka času.“

„Podle mě v tom nemá prsty.“

„Proč?“ Pořád vypadal naštvaně. Ale Monica vytušila, že navzdory bolestem a medikamentům už upoutala jeho pozornost. Dala se do vysvětlování.

Za hodinu už společně studovali mapu Vysočiny. Monica ji na zeď přilepila lékařskou páskou, kterou našla ve skříňce na chodbě. Ukázala na oblasti, kde se chlapci ztratili, byly zakroužkované modrým fixem. Místa, kde našli těla, označila červeně.

„Jsou po celé Vysočině,“ prohodil Crawford. Když se natahoval po plechovce, aby si znovu lokl red bullu, svraštil obličej.

„Nevidím v tom žádný ustálený vzorec,“ řekla Monica.

„Takže někteří zmizeli z dost zapadlých míst, například Paul nebo Robert. Jiní byli z města, jako Zandy Allen.“

„Jak si oběti vybírá?“ uvažovala Monica nahlas. „Všichni byli zhruba ve stejném věku. Vypadali podobně. Zná je dost dobře na to, aby odhalil jejich slabiny. Ale je to fakt rozlehlá oblast. Že by si je vytipovával on-line?“

Crawford pokrčil rameny. Vypadal vyčerpaně. „Paul ani Robert nebyli na sociálních sítích a fórech moc aktivní. Ať už to udělal kdokoli, určitě se s nimi znal osobně.“ Potom zapřemýšlel. „A co ten sociální pracovník, Michael Bach?“

„Co s ním?“ nechápala Monica. Michaelův podíl na pátrání Crawfordovi zamlčela.

„No já nevím. Hodně se nacestuje, vídá stejně staré chlapce, jako byly oběti. Připadá mi to zkrátka…“

„Má prověřené alibi,“ vypálila Monica, aniž se Crawfordovi podívala do očí.

„To vím.“ Zavřel oči a nechal na lécích, aby mu aspoň trochu ulevily od bolesti. „Jestli ne on, tak někdo podobný. Se stejným profilem.“

Monica byla v půli cesty potemnělým parkovištěm, když vtom se jí v kapse rozezvonil telefon. Nechala poklimbávajícího Crawforda spát. Možná se vzbudil a divil se, kam se poděla.

„Neznámé číslo.“ Vzala to. „Crawforde? Jste to vy?“

Na druhém konci nikdo neodpovídal. Jen to tam šumělo. Chystala se zavěsit, ale pak kdosi konečně promluvil. „Tuhle jsem vás viděl, tam u borovic.“ Mužský neutrální hlas s kapkou jihoskotského přízvuku.

Monica ztuhla. „Kdo volá?“

„Už mě dobře znáte. Pronásledujete mě. Jste blíž a blíž.“

„Jako jste vy sledoval Owena MacLennana?“

„MacLennan!“ Vyslovil to jméno, jako by to byl špatný vtip. „Užitečný idiot pro zabavení tlupy jiných idiotů. To snad není možné, jak jste neschopní. Vy i ten druhý. Přijít o ruku. Taková škoda.“

Monica pátrala pohledem po tmavém parkovišti. „Jak se jmenujete?“

„Které jméno byste ráda slyšela?“ Ozval se tlumený smích. „Někdy se sám nepoznávám. Jakou tvář chcete vidět?“

„Tu tvář, co jste nastavil Robertovi. A Paulovi. I těm ostatním klukům.“

Na okamžik jako by zaváhal. „Chtěli, abych k nim přišel. Stejně jako ty, nemám pravdu? Proč bys mě jinak hledala?“

Monica se ohlédla k ponurým oknům nemocnice. Mysl se jí zatoulala k GHB. K závanu vonných tyčinek u chlapců doma. Jako jehňata na porážku.

„Když za tebou chtěli sami, tak proč jsi je zdrogoval? Proč ses to snažil zakrýt? Tuhle tvář jsi nám chtěl zatajit, co?“

Ticho. Když se hlas z telefonu ozval znovu, zněl jinak. Byl hluboký a strašlivý a plný opovržení. „Ty dvě nádoby ke mně přišly dobrovolně. I ty za mnou přijdeš sama.“

KAPITOLA / 67

Michael v noci skoro nespal. Ležel na gauči v obýváku s lahví whisky a pozoroval dohasínající oheň, který se postupně měnil na uhlíky. Tma venku za okny. Bouře bubnující do oken. Díval se na schoulené spící kočky, tak poklidné, zatímco kolem nich burácely obavy a nejistoty.

Kroužili kolem lidé s jeho strachy. Všichni byli někde uvěznění nebo ztracení. Nichol. Joseph. Oba ani mrtví, ani úplně naživu. Pozorovali ho z rohu pokoje. Zpoza stínů se vynořil otec, aby se na něj taky podíval. Hodně se změnil. Měl jiný, mladší obličej a jiné tělo, ale pořád to byl on. Dlouho si povídali, tak si to přál. Chtěl mu toho hodně říct, ale stěny už se začaly přibližovat. Padat jim na hlavu.

„Tati!“ Michael chtěl křičet, ale místo toho mu z úst vyšel šepot. Mimo to ucítil na svém krku prsty — silné prsty —, které mu začaly tisknout hrdlo. Muž, který byl jeho otcem, se ohlédl po bortících se zdech a prohlásil: „Pomůžu ti od trápení.“

Michael se zpříma posadil na gauči. Roztřeseně sáhl po cigaretě. Venku už se skoro rozednívalo. Vstal a vydal se k autu, nastoupil, nastartoval a vyrazil.

KAPITOLA / 68

Monica hypnotizovala mapu na kredenci v kuchyni, dokud se jí nerozmlžila před očima. Snažila se střípky pospojovat do něčeho celistvého. Kdykoli jí mysl znovu zalétla k telefonátu, zaměřila se na fakta k případu. Opravdu ji vrah viděl? Byl tam? Nablízku? Když se potulovala lesem u Paulova domu, šmíroval ji?

Zachvěla se a znovu se děsivou představu pokusila vytěsnit. Prohrábla si vlasy, už čtyři dny si je nemyla, takže byly úplně zplihlé ze špíny, mastnoty a, jak si najednou uvědomila, nejspíš i krve Crawforda a zavražděného policisty. Otřela si ruku o džíny a znovu se zadívala na čáry a tečky na mapě. Snažila se vytyčit místa na základě míst, kde ve Skotsku dopadly meteory. Spojila jednotlivé body, odkud bylo možné pozorovat nejrůznější hvězdy a planety, a pokoušela se přijít na nějaký vzorec, vodítko, kam by vrah mohl unést svou příští oběť nebo kde by se chtěl zbavit těla. Musí v tom být nějaký vzorec. Nějaká logika za tím, kam je odvezl a jak těla umístil. Pokud tomu přijde na kloub, možná se jim ještě podaří najít Nichola Morgana živého.

Nakonec vstala, přelétla pohledem nezkonzumovanou hromádku toastů a konvičku kávy, jež jí připravila matka. Vedle toastů se válela malá plastová miska s kreslenými kočičkami. Do nich si Lucy ráno sypala ty odporné cereálie, které Moničina matka dál tvrdošíjně kupovala. Monica ochutnala zbytek mléka v misce. Bylo skoro stejně sladké jako Crawfordovy energeťáky.

„To snad není pravda,“ hlesla a umínila si, že matku požádá, aby dceři koupila něco zdravějšího.

Venku už zavládlo kalné denní světlo — klid před ženoucí se bouří — a ona se přistihla, že myslí na Michaela, jak asi pořídí v Lochinveru. Doufejme, že líp než ona.

Na kuchyňské lince jí začal vyzvánět telefon. Místní číslo.

„Inspektorko Kennedyová?“ Chvíli trvalo, než přízvuk identifikovala.

„Doktore Dolohove.“

„Dostal jsem vaši zprávu. Našel jsem zprávu soudního lékaře, jak jste chtěla. K paní Harrisonové.“

Monica mu volala a nahrála vzkaz cestou od Michaela včera v noci.

„Výborně,“ řekla.

„Spáchala sebevraždu,“ řekl Dolohov. Jako by jí zvěstoval nějaký skvělý úspěch.

„To vím.“ Monica sevřela pěsti, snažila se nepromítnout do svého hlasu podráždění. „Ale jak?“

„Prášky. Kodein. Dost na oblbnutí. Alkohol. Bohatá dávka na zklidnění okolního světa, aspoň tak si to představuju. Příjemná horká koupel. A pak si —“

„— podřezala žíly,“ dodala Monica, protože si vzpomněla na Owena MacLennana oběšeného v setmělém pokoji. Na tmavé cákance krve na zdi.

„Jak jste to uhodla?“ chtěl vědět Dolohov.

„Kolik chlastu a prášků měla v těle?“ pominula Monica otázku.

Dolohov si povzdechl. „Vydržte, podívám se.“

Zatímco čekala, znovu přemítala nad tím, co už jí řekl. Vrah zjevně vraždil na vícero způsobů. A ty kousance na těle chlapců, když už byli po smrti — to už si s nimi jen tak pohrával? Hlavní motivací byli mladiství chlapci. O tom Monica nepochybovala. Byli zhruba stejného věku i vzhledu — světlá kůže a tmavé vlasy. A k tomu kameny násilím vtlačené přinejmenším do tří hrdel. MacLennana odstranil, protože to bylo nezbytné, chtěl se zbavit nepříjemností. I tím si byla Monica poměrně jistá. Bylo to u Harrisonové stejné? Měla novinářka nakročeno k odhalení vraha?

„Asi dvakrát víc, než je povolená norma, tedy ta stará. Plnou hrst prášků,“ ozval se konečně Dolohov a přetrhl jí nit.

„Co nějaké známky násilí? Odporu?“

Slyšela na drátě Dolohovův dech, když otáčel stránky. „Nic takového. Zamčeno bylo zevnitř. Dobré tělesné zdraví.“

„Tělesné?“

„No… Krátce předtím začala docházet k psychiatrovi. Vyfasovala prášky proti úzkostem, časově se to se sebevraždou krylo.“

„Jak se její psychiatr jmenoval?“ zeptala se Monica.

„Počkejte, mrknu se…“ Dolohov opět zašustil stránkami. Když znovu promluvil, Monice neuniklo, jak se mu změnil hlas. Jméno psychiatra uhádla předem.

KAPITOLA / 69

Dokud Michael neodbočil na Lochinver, přístavní vesnici zhruba hodinu severně od Ullapoolu, nebyl si vůbec jistý, jestli opravdu udělá to, oč ho požádala Monica. Jestli radši nezamíří do hor v dálce, daleko od bouře, která se sem hnala z Atlantiku.

Zaparkoval na okraji přístaviště. Z palubní desky ho pozoroval Plukovník Mustard, který se tam uvelebil poté, co Michaela pronásledoval až za humna a následně vtrhl dovnitř land roveru. Michaela společnost vlastně potěšila. Když totiž vyhlédl z okna ven, ptal se sám sebe, jestli se kdy v životě cítil takhle unavený. A tak sám. Poplácal kočku po hlavě, pak si zapálil a se zachvěním si uvědomil, že se dívá přímo na místo, odkud vrah natáčel Marka MacArthura, když se tady procházel po molu.

Byl to takový chaos, že se o něj pokoušela panika. Vesmír, který požíral lidi. Drtil je na prach. Přesně to se stalo Josephovi, jeho bratrovi. Pak i jeho matce a otci. A teď jemu.

Ulicí pospíchala postarší žena, táhla za sebou nákupní košík.

Michael vylezl z auta a zavolal na ni: „Promiňte, někoho hledám!“

Zavrtěla hlavou, ani se na něj nepodívala. Michael za ní chvíli hleděl a pak se rozhlédl. Ulice byla jinak opuštěná, turistická sezona už dávno skončila. Zkusil trafiku, ale byla zavřená. Otevřeno měla jen kavárna. Michael si objednal kávu a zeptal se číšníka, jestli zná MacArthurovy. Lhostejně potřásl hlavou. Pracuje ve vesnici teprve od léta. Nikoho tu nezná.

Michael si od něj vzal šálek vařící kávy a posadil se do rohu. Připojil se na místní wi-fi a snažil se adresu najít on-line. Sledoval, jak se telefon lopotí s načtením vyhledávací stránky, a jeho rozčarování narůstalo. Jak má najít vraha, když ani není schopen vykutat jednu zatracenou adresu? Lokl si kávy. Zaklel a vyplivl ji do papírového ubrousku, protože mu spálila kůži na jazyku.

Když od ubrousku zvedal oči, zrak mu padl na ošuntělou a opuštěnou telefonní budku na protější straně ulice. Bolest jazyka byla v tu ránu zapomenuta, v hlavě se mu zrodil nápad. Na rozhicované kafe se vykašlal a přeběhl přes cestu, přitom se snažil vzpomenout, kdy naposledy viděl budku. Ten starý známý smrad, který byl pro ně typický. Vzpomínky z dětství — telefonáty kamarádům, jejichž čísla by si možná vybavil i dnes, rozpačité hovory s otcem jeho milé. Zkrátka zážitky, které už dnešní mladí nemusejí podstupovat, pomyslel si, když zalistoval telefonním seznamem. Další podobná relikvie. Úplně jako noviny v archivu.

Netrvalo dlouho a našel, co hledal: „L. MacArthurová“. Stálo to tam černé na bílém.

Michael prošmejdil ulici pohledem. Zdálo se mu, že ho z prázdných oken sledují čísi oči a Plukovník Mustard ho pozoruje přes čelní sklo jeho land roveru. Vytrhl stránku ze seznamu a složil ji do kapsy.

Dům stál opodál úzké silnice, obklopovaly ho skotské borovice. Michael si všiml, že zboku visí dlouho nepoužívaná závěsná houpačka. Teď se zmítala v poryvech bouře.

„Myslela jsem, že budete od novin. Doufala jsem, že se tady někdo staví,“ řekla Louise MacArthurová. Přisunula před Michaela šálek čaje. Dveře otevřela téměř okamžitě, jako by ho očekávala. Pozvala ho dál dřív, než se vůbec stačil představit.

„Co se stalo Cassandře Harrisonové?“ zeptal se Michael.

„Spáchala sebevraždu. Nebo se tak aspoň všichni tváří.“ Louise MacArthurová mluvila pomalu, bez emocí. Michael sáhl po čaji. Všiml si, že v něm plavou chuchvalce zkaženého mléka.

„Ale vy tomu nevěříte,“ podotkl a odstrčil hrnek.

„Někdo ji zabil.“ Louisin hlas byl podivně věcný — je pod prášky, pochopil Michael.

„Kdo?“

„Stejný člověk, který mi vzal syna. Mark byl…“ Polykala slzy. Léky si s nimi poradí. Michael se rozhlédl po pokoji. S hrůzou si vybavil video s Markem. Záběr skrz okno dětského pokoje. Vrah se tady potuloval, šmíroval přímo tento dům.

„Pátral jsem po dalších zmizeních,“ řekl Michael.

„Tak jako Cassandra?“

„Snažíme se najít nějakou souvislost. Stalo se před jeho zmizením něco neobvyklého? Nesnažil se mu někdo vetřít do přízně? Neměl něco ve zprávách na mobilu?“

Zvolna zavrtěla hlavou. „Prošli jsme všechno. E-maily, Facebook, prostě všechno. Jako by se vypařil. Jako by ho spolkl vesmír.“ Sáhla si na obličej. „Slyšela jsem o těch dvou zavražděných chlapcích. Představila jsem si na jejich místě Marka — jak asi musel být vyděšený. Jako malý se bál tmy. Budil se v noci a křičel…“

„Míval noční děsy?“

„Ano. Pokaždé se mu zdával stejný sen. Dlouhá chodba s místností na konci. Někdo ho šeptem volá a nutí ho jít čím dál blíž.“

„Nedovedu si ani představit, jak to pro vás musí být těžké.“

„Zvláštní bylo,“ pokračovala, jako by Michaela ani neslyšela, „že se mu zdál stejný sen týden předtím, než zmizel. Poprvé po dlouhé době. Slyšela jsem křik. Prý se mu vrátila ta dávná noční můra. Dlouhá chodba. Šepot. Skoro jako by tušil, co ho čeká.“

„Myslíte, že to věděl? Sledoval ho podle vás někdo?“

Zvolna zavrtěla hlavou. „To nevím.“

„Říká vám něco jméno Nichol Morgan?“ zeptal se Michael. Louise opět zavrtěla hlavou. „A co Zandy Allen — Alexander Allen? Měl Mark nějaké přátele v Invernessu? Nebo jiných částech Vysočiny?“

„Ne,“ hlesla Louise. „Pár kamarádů měl tady. Většina z nich už ale odešla na vysokou.“

Michael sklopil zrak ke stolu, pak na ni znovu pohlédl. „Nevadilo by vám, kdybych nahlédl k Markovi do pokoje?“

Očividně uplynuly celé měsíce od chvíle, kdy v chlapcově pokoji naposledy někdo byl. Na všem spočívala vrstva prachu. Život se tady v jednom okamžiku zastavil. Michael prošel knihy a plakáty — nic na první pohled neobvyklého —, ale něco tam přece muselo být, nějaké vodítko k vrahově totožnosti nebo jakákoli stopa, která by ho zavedla k Nicholovi. Nahlédl do šuplíků a znovu prošel knihy na polici. Filozofie, matika — podobně jako u Nichola. Vtom to Michael uviděl. Přímo na stole. Černý kámen, úplně jako Nicholův. Byl vrah přímo tady? Uvnitř pokoje? Michaelovi při tom pomyšlení naskočila husí kůže. Vzal kamínek do ruky a ten ho zastudil v ruce.

Dveře za ním se pootevřely, zaskřípaly po koberci.

Michaelovi prolétl tělem záchvěv strachu. Zprudka se otočil. Z dveřního otvoru na něj hleděla Louise MacArthurová. Ukázal jí kámen, přitom si uvědomil, že se mu třese ruka. „Máte představu, kde se tu vzal?“

Nachýlila hlavu. „Proč se ptáte?“ Michaelovi neuniklo, že se trochu zajíkla.

„I Cassandra se na něj vyptávala, že?“

Louise se ohlédla k oknu. Michael si nemohl pomoct a zadíval se tam taky. Jako kdyby tam na oba číhala nějaká příšernost.

Samozřejmě tam nic nebylo. Jen déšť bubnující na sklo a za ním borovice, jež se kymácely v bouři. Když Louise promluvila, přešla téměř v šepot. „Cassandra se tu zastavila týden před svou smrtí. Byla jiná — vyděšená. Do té doby překypovala odhodláním. Vůbec nepochybovala o tom, že se jí podaří zjistit, co se s Markem stalo. I s těmi ostatními chlapci.“

Louise se odvrátila a odtáhla vitrínku, která stála u postele. Otevřela skříňku, která se skrývala za ní, a vytáhla z ní lepenkovou krabici.

„Cassandra mě poprosila, abych to u sebe schovala.“ Krabičku mu podala. Michael si ji vzal. Uvnitř se nacházela změť papírů. „Nedokopala jsem se k tomu… Řekla mi, abych nikomu nevěřila.“

„A teď ji dáváte mně?“

„Ať už je uvnitř cokoli, způsobilo to Cassandřinu smrt. Nejdřív jsem si myslela, že jste mě kvůli tomu přišel zabít. Vlastně jsem v to tak trochu doufala.“ Zabodla zrak do země, pak oči od podlahy odlepila a znovu se na Michaela podívala. „Možná se vám podaří zjistit, co se Markovi a těm ostatním klukům stalo. Aby našli klid.“

KAPITOLA / 70

„Pátrání po Donaldu Cameronovi, který je podezřelý z vraždy, bylo dnes omezeno kvůli silnému vichru a mimořádně nízkým teplotám —“

Monica vypnula rádio. Prohlédla si tichou ulici a pak se zadívala naproti k Leesově ordinaci. Velký viktoriánský dům. Vypadal opuštěně, jako by v něm strašilo. Měla bys počkat, pomyslela si, a nelézt tam sama. Vzít s sebou Michaela nebo Fishera.

Ale řekla si, že nebude paranoidní, a vystoupila z volva. Jako kdyby na Leese (nebo kohokoliv jiného, přijde-li na to) nestačila sama. Přešla přes ulici a cestou po majestátní příjezdové silnici na sobě cítila prázdné oči budovy. Dotkla se těžkých dveří v krytém vchodě a ty se samy otevřely. Skoro jako by ji lákaly dovnitř. V chodbě zachytila různé pachy. Leštěnku a za ní jakousi vonnou esenci, zvláštně zbytnělou a prohnilou. Linula se odkudsi z útrob budovy.

Byl to tentýž zápach jako u chlapců v pokojích? Monica za sebou zavřela a na rukou jí vyrazila husí kůže. Že by byl vrahem opravdu Lees?

Čekárna byla prázdná, vévodila jí prapodivná bronzová socha a kožená sedačka naproti. Monica jemně zaklepala na dveře Leesovy ordinace, ale nic se neozvalo.

Otevřela tedy dokořán. V denním světle z vysokého okna působila místnost úplně šedá. Monica si prohlédla knihovnu, gauč, stůl a židli. Ale po psychiatrovi ani vidu ani slechu. Na okamžik zaváhala, pak zachytila hlasy, které se k ní odněkud nesly. Připomněla si, že Nichol Morgan je stále pohřešovaný. Mohl být naživu. Jestli existuje šance, že ho najdou, že Leesovi prokážou vraždy…

Takže je snad jasné, co musí udělat.

Zavřela za sebou dveře na západku. U stolu stála kartotéka. Chtěla vytáhnout přihrádku, ale byla zamčená. Obrátila se zpátky ke stolu. Musí tam být nějaký diář, něco, z čeho by se daly vyčíst jeho manévry, usoudila Monica. Cestoval za prací, dával konzultace všude možně po Skotské vysočině. Tím se mu naskýtala příležitost, přesně jak zdůraznil Crawford. Věděl, jak s lidmi manipulovat. Jak je ovládat. Vybavila si, jak nenuceně smetl ze stolu její obavy o Lucy.

Otevřela zásuvku u stolu. Tužky a zápisníky, úhledně vyskládané. Něco tam určitě někde bude, pomyslela si Monica a zásuvku zavřela. Zkusila další. Narazila na destičku popsanou černým inkoustem. Zvedla ji a prohlédla si ji na světle: „Musíš mít stále chaos ve svém nitru, abys zrodil tančící hvězdu.“

„Co si to dovolujete?“

Monica se zprudka otočila. S hrůzou zjistila, že si nevšimla malých dveří na druhé straně místnosti. Teď v nich stál doktor Lees a civěl na ni.

Vkročil dovnitř.

„To je mi ale překvapení,“ pronesl podivně bezvýrazně.

Monica jeho pohled opětovala. V rukou stále svírala těžkou tabulku. „Chci vidět váš diář.“

„Můj diář?“ Nesouhlasně mlaskl. „Tak to asi nepůjde.“ Přistoupil o krok blíž.

„Vím o Cassandře Harrisonové.“

Lees se zatvářil nejistě, ale pak si jméno vybavil. „Jo tahleta. Ta novinářka.“

„Hately tu bude každou chvílí. Na vašem místě bych začala spolupracovat,“ řekla Monica.

„Tak o tom pochybuju. Víte, já jsem s vaším velícím důstojníkem v pravidelném kontaktu. Nařídili vám, abyste si vzala volno, a z vyšetřování vás odvolali.“ Udělal další krok a nespouštěl z ní oči. Až teď si všimla, jak jsou modré.

„Cassandru Harrisonovou jste léčil vy.“

To už se mu na rtech objevil náznak úsměvu. „Jednou se ke mně objednala se záchvaty úzkosti. Dovede si představit, kolik klientů jsem za poslední roky vyšetřil?“

„Ano, měl jste hodně klientů. To vám umožnilo přístup ke spoustě bezbranných lidí,“ pronesla Monica.

„A to podle vás znamená, že jsem vrah? Víme, že ty dva chlapce zabil Owen MacLennan, nejspíš mu přitom asistoval Don Cameron.“

„Kde jste byl oba večery, kdy došlo k únosu chlapců?“ zeptala se Monica.

Lees potřásl hlavou. „A když vám to nepovím, uchýlíte se k násilí?“ pokývl k těžké tabulce, kterou držela v rukou. Ztišil hlas a zatvářil se přísně. „Podle mě po tom částečně toužíte. Násilí a kriminalitě vy přece rozumíte. Přitahuje vás to. Máte v Rapinchi kamarádíčky, o kterých vaši kolegové ustavičně mluví. Takové, až se člověk začne ptát sám sebe, co jste vlastně zač. A co teprv neznámý otec vašeho dítěte. To bude určitě taky zajímavý příběh,“ odfrkl si.

Monica zabodla pohled do koberce. Potěžkala destičku a najednou hrozně zatoužila přetáhnout ho po hlavě. Místo toho mu však znova pohlédla do očí. „Vůbec nevíte, o čem mluvíte. O mém životě nemáte ani ponětí.“

Lees její pohled opětoval a povytáhl obočí. Popošel ještě o krok a sáhl pro něco do kapsy. Obrátil se a odemkl kartotéku, položil před ni na stůl svůj diář.

„Jak vidíte, oba večery, kdy došlo k únosu chlapců, jsem tu měl klienty. Pokud chcete, můžete pokračovat v porušování lékařského tajemství a zavolat jim, abyste si informaci ověřila. Kontakty jsou vzadu. Jo a taky mám asistenta. Může vám potvrdit, že jsem tady v uvedených časech byl.“ Lees si rozepnul sako a strčil ruce do kapes. „A budu si na vás samozřejmě stěžovat na vyšších místech.“

Monica upustila tabulku na stůl vedle diáře. Prolistovala se k relevantním stránkám daných dnů. V časech, kdy došlo ke zmizení Paula MacKaye a Roberta Wrighta, měl schůzky až pozdě do večera. Pokud záznamy odpovídaly realitě, pak vrahem nemohl být.

Ukázala na destičku. „Odkud máte tohle?“

„Před lety jsem to dostal jako dárek od jednoho klienta. Nietzscheho citát.“ Znovu si odfrkl. „Teď by nejspíš byla vhodná chvíle na jeho jiný výrok: ‚Bojuješ-li s monstry, dej pozor, aby ses sám nestal monstrem.‘“ Zaklonil hlavu a suše se zasmál.

Monica se mu na to chystala odpovědět, ale vtom se jí v kapse rozezvonil telefon. „Michael Bach“. Vzala to.

„Moniko,“ ozval se na drátě jeho roztřesený hlas doprovázený zvuky bouře, „myslím, že po nás jdou.“

KAPITOLA / 71

Michael uháněl sílící bouří domů. Než dorazil zpátky domů na samotu, déšť se proměnil ve sníh, který se proháněl nad vřesovištěm ve štiplavých mračnech.

Uháněl dovnitř s Plukovníkem Mustardem v jedné ruce a krabičkou, již mu dala Louise MacArthurová, v druhé. Jen co byli pod střechou, kočka se protáhla a vyskočila na pohovku, kde se uvelebila a začala se pucovat.

Michael postavil krabici na konferenční stolek. Zaváhal a pomyslel si: Ať už je uvnitř cokoli, stálo to Cassandru Harrisonovou život, ale i tak krabičku otevřel. Našel v ní změť novinových výstřižků, listů vytržených z notesu, vytištěných výpisků, složených a zmačkaných kusů papíru. Michael si dal dohromady obrázek Cassandry Harrisonové: vyděšené, panikařící, jak všechno strhává ze zdi, kam to předtím přišpendlila, a cpe papíry do krabice. Rozložil je po stole a kromě tiskařské barvy ucítil slabý závan růže nebo levandule. Poslední stopu jejího parfému.

Michael se chvějícíma rukama probíral papíry, snažil se tomu binci vtisknout nějakou formu. Zapálil si cigaretu a zvedl telefon. Když procházel seznam předchozích hovorů, aby se dostal k poslednímu telefonátu Monice, padl mu zrak na jiný hovor ze včerejšího dne: střední škola Highland Academy.

Kyle Ward. Michael si vzpomněl na Wardův slib, že mu dá kontakt na matku Alexandra Allena. Zbrkle vytočil jeho číslo. Signál kvůli bouři kolísal, a když Michael požádal o přepojení na Warda, skoro neslyšel, co mu odpovídá recepční. S telefonem u ucha si neohrabaně natáhl bundu a vydal se ven do plískanice. Nahoru na kopec, kde zpravidla míval silnější signál.

„Přesně tak. Potřeboval bych mluvit s panem ředitelem. Ano, je to naléhavé. Je to moc důležité.“ Skoro křičel, aby ho bylo slyšet přes zběsilý vítr. Pak přišlo pípnutí. Přepojila ho.

Po skoro pěti minutách to konečně někdo zvedl. „Nezlobte se, ale nemůžu vám pomoct.“ Znělo to jako Ward, ale po sebedůvěře a úřednosti nebylo v jeho hlase ani památky.

„Počkejte! Proč?“

„Nezlobte se.“

„Na něco jste přišel, že jo? Nicholovi hrozí nebezpečí. Musíte mi to říct.“

„Nic víc v tom není. Alexander Allen spáchal sebevraždu. Taková je smutná pravda. Víc vám k tomu nemůžu říct. Nezlobte se.“ Hovor se přerušil.

Michael to okamžitě vytočil znova. „Ještě před chvílí jsem s panem Wardem mluvil, ale vypadlo to!“ křičel Michael přes bouři.

„Pan ředitel už v tuto chvíli bohužel nepřijímá hovory. Brzy bude odcházet.“

„Mluvili jsme spolu před minutou. Snad tam pořád ještě je?“

„Nezlobte se. Budete mu muset zavolat v pondělí.“

Hovor se opět přerušil. Michael zíral na telefon. Na co Ward přišel? Něco ho vyděsilo tak, že už se mnou ani nechce mluvit?

Mobil mu zavrněl v ruce. Když to Michael zvedal, zaplavila ho naděje, ale na druhém konci mluvila žena. Pomalu si uvědomil, že je to Anita. Slyšel, co říká, ale její slova nedávala smysl.

„…proti tobě vážná obvinění. Vyšetřuje to už i policie. V tuhle chvíli ti nemůžu říct víc. Ani bych ti neměla volat, ale nechtěla jsem, aby ses to dozvěděl až z dopisu.“

„O čem to mluvíš? Co jsem jako udělal?“

„Pořád jsi někde lítal. A já tě přitom varovala.“

„Poslouchej mě. Z jaké strany to přišlo? Ten chlap, který zabil ty kluky — myslím, že má u sebe Nichola.“

„Ty si fakt nevidíš do pusy!“

„Ten člověk má vliv. Kontakty na policii. Aspoň mi řekni, co na mě mají.“

„Už musím končit. Máš právo na právního zástupce a samozřejmě dostaneš možnost uvést vše na pravou míru. Hlavně… nevyveď žádnou hloupost.“ Sníh mu šlehal do tváří a hovor se přerušil, bledá zasněžená pláň klaustrofobicky splývala s oblaky. Zíral na svůj dům, který v bouři skoro nebyl vidět. Na okamžik zahlédl jakousi siluetu, stín u okna. Pak zmizel, jako sněžný duch.

Michael vytočil číslo a přidržel si telefon u zmrzlého ucha.

„Moniko, myslím, že po nás jdou. Ward něco ví. Chystá se odjet ze školy. Musíte ho zastavit.“

KAPITOLA / 72

Monica ještě ani nedotelefonovala a už byla u auta. Naskočila do volva a otočila to ke škole. Jestli Ward něco ví, možná mu hrozí nebezpečí. Venku se hustě rozpršelo a ona sevřela volant ještě pevněji, stěrače skoro nestíhaly.

Telefon. Zase Michael?

„Slečna Kennedyová?“ Ženský hlas. Ne, paní inspektorka Kennedyová, naježila se Monica. Už je to dávno, co ji naposledy někdo oslovil jinak než policejní hodností.

„Poslyšte, jestli mi zas budete vnucovat nějaký zbytečný krám —“

„Volám ze školky. Pořád tu máme Lucy a ta nám tvrdí, že jste pro ni dnes měla přijít vy, a ne babička. Je to opravdu tak, nebo to malá nějak popletla?“

Monice se z útrob až do krku plížila ohyzdná směska provinilosti a studu. Úplně jí pozřela hlas.

„Slečno Kennedyová? Jste tam?“

„Já… Ne, Lucy má pravdu,“ vykoktala Monica.

„Aha. Tak jo. Já jen že máte přes hodinu zpoždění.“

Když Monica zastavila u školky, Lucy s učitelkou už na ni čekaly venku. „Moc mě to mrzí, miláčku.“ Ale dcera byla v matčině náruči odměřená a sama ji obejmout odmítla. Monica vstala a obrátila se k zaměstnankyni školky. „Víckrát se to nestane.“

Žena nervózně škubla hlavou, založenýma rukama se chránila před deštěm. „Pro malou to není nic příjemného. Příště byste mohla aspoň zavolat —“

Monica přikývla. „Omlouvám se, hrozně pospíchám.“ Připoutala Lucy na zadní sedadlo a rozjela se.

Monica uháněla se semafory o závod, aby se vyhnula červené, pak to na kruháči strhla doprava. Když vyrovnala volant, sklonila zpětné zrcátko, takže Lucy uviděla do tváře.

„Mrzí mě, že jsem pro tebe přijela pozdě, miláčku.“ Holčička klopila zrak. „Zajedeme teď k babičce. To bude bezva, ne?“

Monica předjela dvě auta a vecpala se před ně, takže řidiči troubili jako na lesy, načež vpadla na další kruháč a nohu přitom skoro nezvedla z plynu. Kolem nemocnice a policejního ředitelství dál ke škole.

Monica znovu mrkla do zrcátka na Lucy. Dívenka svírala na klíně knížku, pořád klopila zrak. Jako kdyby mámina slova ani neslyšela.

Monica zabočila na dlouhou silnici, která vedla kolem tichých předměstských uliček až ke škole. Zastavila u příjezdové brány. Odjel už Ward? Minuli se? Hřiště bylo prázdné, žáci už dnes měli padla. Rychle v telefonu najela na stránky školy, klikla na stránku „Zaměstnanci“ a našla Wardovu fotografii. Aspoň bude vědět, koho hledá. Měl tmavé vlasy a na sobě akademický plášť a hranatou čapku. Ztělesnění laskavého ředitele. Není divu, že má nahnáno, jestli přišel na něco, co souviselo s vraždami. Monice ho bylo až líto, než si uvědomila, že má za své žáky zodpovědnost. Měli by pro něj být na prvním místě bez ohledu na to, jak moc je vystrašený.

Monica se otočila k Lucy na zadním sedadle. „Moc mě mrzí, že jsem přijela pozdě. Budeme teď spolu trávit víc času. Ano?“

Dcerka nejistě vzhlédla. Na špičce nosu jí balancovaly brýle. Monica se napřáhla a pohladila ji po hladké tvářičce. Kolikrát může člověk zradit důvěru dítěte a donekonečna se omlouvat, než škvrně jeho slibům definitivně přestane věřit?

„Copak to máš?“ ukázala na knihu, kterou měla Lucy na klíně.

Lucy odsunula ruku, aby Monica viděla na přebal. „Je to o kočičkách,“ vypravila ze sebe nakonec.

„Máš ráda kočičky?“ zeptala se Monica. Další nový zájem, který si malá vypěstovala, zatímco matka lítala bůhvíkde. Lucy přikývla, až se jí otřásly karabinky na vlněném kabátku.

„Včera jsem jednu kočku viděla,“ ujelo Monice najednou. „Byla zrzavá. Co kdybych ti ji někdy ukázala?“ Vtom se otevřel vchod od školy a inspektorka se znovu obrátila k čelnímu sklu.

Ven vyšel muž. Vypadal stejně jako tvář na obrázku, který Monica našla na školních stránkách. Roztáhl deštník a rozběhl se po školním parkovišti. Monica vyskočila z volva a práskla za sebou dveřmi. Pádila k němu, aby mu zahradila cestu. Než stačil nastoupit do černého range roveru, vykřikla jeho jméno.

Zaškaredil se na ni se směsicí nedůvěry a vzteku. „A vy jste kdo?“

Monica se ohlédla po svém vlastním autě, jestli je Lucy bezpečně zavřená uvnitř. „Pane Warde, jsem inspektorka Monica Kennedyová,“ vytáhla z kapsy průkaz. „Potřebuju se vás zeptat na několik věcí ohledně smrti vašeho někdejšího studenta. Mladíka jménem Alexander Allen.“

„Nic o něm nevím. Nezlobte se, ale teď se o tom s vámi nemůžu vybavovat, hrozně pospíchám.“ Vklouzl za volant.

„O čem? Ještě jsem vám ani neřekla, na co se vás chci zeptat.“

„Podívejte se. S policií jsem už mluvil včera. Řekl jsem jim všechno, co vím.“ Čelist měl ztuhlou vzteky. Tenhle člověk nebyl zvyklý na to, aby někdo zpochybňoval jeho autoritu. Ale ještě něco v tom vězelo. Monica si nebyla jistá co. Že by strach?

„S kým jste mluvil?“

„Nepředstavil se.“

„Co chtěl vědět?“ Ward se ohlédl přes rameno. Zatvářil se jako štvaná zvěř. „Pane řediteli, poslouchejte,“ řekla Monica. „Domnívám se, že by Alexandrova smrt mohla souviset s dalšími zločiny. S únosy a možná i dalšími —“

„O tom nic nevím.“ Ward už skoro křičel. Rozhlédl se po prázdném parkovišti a ztišil hlas. „Jestli jste mě taky přišla varovat, tak nebojte, už mi to došlo.“

„Varovat? Co vám řekli?“

Ward se na ni dlouze zadíval. Cítila na tváři déšť, stékal jí až za krk. Vypadalo to, že se rozhodl. „Jedno jméno, ať prý si ho vygoogluju. Vytušil jsem, že jde o varování.“

„Jaké jméno?“

„Owen MacLennan. Nedávno spáchal sebevraždu. Když jsem přijel domů, měl jsem ve schránce kopii novinového článku o jeho smrti.“

Monice se znovu vybavila ta scéna. Owen MacLennan oběšený v malém pokoji. Po nahém těle mu stéká krev.

„Jsem jenom učitel. Před dětmi si musím udržet tvář, ale…“ Rozhodil rukama. „Ale do něčeho takového se nechci namočit.“

Ward nastartoval, ale Monica ho popadla za ruku. „Už v tom namočený jste.“ Hleděla mu do tváře. Cosi se v ní zrcadlilo. Cosi skrytého. „Něco se vám dnes stalo. Že ano? Ještě něco jiného?“

Sklopil oči a pak se zřejmě odhodlal. „Po tom hovoru jsem si ještě nebyl jistý. Říkal jsem si, že si ze mě třeba jen někdo vystřelil. Nejspíš děcka. Byl za mnou chlapík od sociálky, Michael Bach — pomáhal jsem mu hledat jednoho ztraceného chlapce. Jmenuje se Nichol Morgan. Michael tvrdil, že klukovi hrozí nebezpečí, takže jsem samozřejmě udělal vše, co bylo v mých silách.“ Roztřesenou rukou sáhl po telefonu. „A pak mi dneska ráno přišel od Nichola Morgana e-mail. Píše, že mu hrozí nebezpečí. Že prý Michael Bach…“ zadrhl se. Monica si od něj vzala telefon a dala se do čtení.

KAPITOLA / 73

Monica řídila a točila se jí hlava. Přesněji řečeno jí šla do vývrtky. Chaoticky zvířené myšlenky, které se praly o její pozornost.

Michael Bach — a vrah? Tomu nevěřila. Naprosto to neodpovídalo její intuici.

„Kam jedeme, mami?“

Monica mrkla do zrcátka. Slyšela nejistotu v Lucyině hlásku. „Jedeme k babičce, broučku. Jen se předtím potřebuju pro něco stavit doma.“

Ten e-mail. Údajně od Nichola. Stálo v něm, že vrahem je Michael. Byl to stejný vzorec jako v případě Paula MacKaye. E-maily jako prostředek, kterak k sobě přilákat oběť. Možná si teď vrah stejným způsobem pohrával s Kylem Wardem. Přitáhl si ho a izoloval. Přitom ale absolutně neodpovídal profilu dosavadních obětí.

Znovu si v duchu projela, co jí Ward řekl. Někdo od policie — že by to vážně byl některý z jejích kolegů? Zastavila před bytem a obrátila se, aby Lucy odepnula pásy. Pak se zarazila. Není čas a který magor by unášel dítě vyšetřovatelce z auta na rušné ulici uprostřed dne? Dcera to ty dvě minuty vydrží i tentokrát, auto zamkne a zapne alarm. „Jen se doma pro něco stavím a pak pojedeme k babičce. Počkej tady chvilku, ano?“

Monica vystartovala ke vchodu a nahoru po schodech. Vtom se prudce zarazila, protože v horní chodbě zaslechla kroky. Někdo mířil k jejímu bytu. Monica tiše vystoupala po schodišti. Přede dveřmi stála tmavá silueta. Slyšela, že bere za kliku.

S nevídaně stísněným pocitem si uvědomila, že je to konstábl Fisher. Pomalu se k ní otočil. „Ježíšikriste. Inspektorko Kennedyová, já vás vůbec neslyšel.“

„Co tady děláte?“

Rozhlédl se po chodbě. „Nemohli bychom jít dovnitř? Jde o ten případ.“

Zaváhala. „Já radši zůstanu tady.“

Naklonil hlavu a prapodivně se na ni zadíval. „Jste v pohodě? Vypadáte, že vám není dobře.“

Neodpověděla a on se znovu ohlédl za sebe do chodby, pak vykročil k ní. Měl na sobě oblek a vypadal elegantně, sebeovládání na jedničku. Projednou vůbec nevypadal nervózně.

„Ten betonový kryt v Cameronově zahradě. Forenzní tým už nahlásil výsledky prvního ohledání. Není to žádný hrob. Našli tam nějaké osobní věci, ale ne ostatky.“

„Věci?“

„Peněženku, opasek. A bůhví co dalšího. Ale jsou hodně staré. Nejmíň dvacet let. Nic, co by přímo souviselo s našimi vraždami.“

Monica přikývla. Fisher ztišil hlas. „Taky jsem vám chtěl říct o těch kamenech. O úlomcích toho meteoru.“

Monica na něj zírala. Snažila se ho prokouknout.

„Jsou pryč,“ vypravil ze sebe nakonec.

„Ale to vy máte důkazy na starost! Nejdřív byste je přece musel odepsat,“ namítla Monica.

„Asi je někdo ukradl,“ odpověděl.

Monica se na něj zahleděla. Měla přímo před sebou vrahova komplice? Fisher, který se tak zajímal o astronomii a IT. Krmil ji informacemi. Skrýval se za maskou počítačového maniaka.

Musí si promluvit s Wardem. Musí zjistit, na co přišel. Někdo už může být na cestě k němu domů, někdo, kdo ho bude chtít umlčet.

„Musím běžet, Fishere. Nezlobte se. Potřebuju si něco zařídit.“

Pomalu přikývl, přitom z ní nespouštěl oči. „Ať už ty kameny sebral kdokoli, hodně přitom riskoval. Určitě tuší, že už mu dýcháme na krk.“

O krok ustoupila. Najednou by od něj nejradši byla, co nejdál to šlo.

„Je všechno v pořádku, inspektorko?“

„Fishere, provedl jste něco? Napomáhal jste k vraždě těch kluků?“ zeptala se tiše.

Civěl na ni. Dlouhé vteřiny se jí nedařilo rozluštit jeho výraz. Aniž z něj spustila oči, vycouvala Monica z chodby, seběhla dolů po schodech a dál na ulici, naskočila do auta a hned za sebou zamkla.

„Jak velká byla ta kočička, maminko? A mohla sis ji pohladit?“ Lucy si prohlížela fotografie v knize a díkybohu si nevšimla matčina zděšeného obličeje.

Monica se rozjela. Chvíli vůbec nemohla popadnout dech, pak se o ni začal pokoušet vztek — bezcitný amok —, že Fisher dost možná zneužívá své pozice policejního vyšetřovatele a napomáhá vraždě. Nichol je třeba ještě naživu, umírá strachy a doufá, že ho někdo zachrání. A jen Monica mu v tuhle chvíli může pomoct. Jestli se rychle nedostane k Wardovi, možná už ho nikdy nenajdou.

Ale i tak zaváhala. Stálo za to riskovat, jakkoli nepatrná ta hrozba byla, že by se mohlo něco vymknout, zatímco s ní v autě bude Lucy? Silněji sevřela volant. Být dobrá matka, nebo dobrá vyšetřovatelka? Ať už se rozhodne jakkoli, bude to špatně. Pohlédla na Lucyinu tvář ve zpětném zrcátku a skoro nemohla uvěřit, co se právě chystá dceři sdělit.

„Zajedeme akorát pomoct jednomu maminčinu kamarádovi. Tomu pánovi z dneška. Je to učitel. Chtěla bys mu pomoct?“

KAPITOLA / 74

V chodbě se před Michaela vrhl Plukovník Mustard. Nahlas mňoukal a až zoufale usiloval o jeho pozornost, skoro jako by se mu snažil něco říct.

Michael si ho nevšímal a vběhl do obývacího pokoje. Začal Cassandřiny papíry a poznámky pěchovat zpátky do krabice. Mrkl na telefon. „Tak co? Co se Ward dozvěděl? Co ho tak hrozně vyděsilo?“ huhňal si Michael pod vousy a snažil se Moniku na dálku přimět, aby mu zavolala.

Při úklidu poznámky zběžně prohlížel. Něco v nich prostě musí být. Aspoň v to pevně doufám, pomyslel si, protože jinak přijdu o práci. A noviny to pěkně rozmáznou. Co se mnou bude, až opadne nejhorší vlna?

Michael se na to mermomocí snažil nemyslet. Radši ani neuvažoval nad tím, proč ho suspendovali. Nebo kdo to celé inicioval. Nejspíš si na něj stěžovala Melissa. Jak to jen popsat? Jako neetické chování? Ohrožení mravní výchovy? Už vůbec nemluvě o Nicholově notebooku, který u sebe i nadále nezákonně držel. Ten notebook. Se zachvěním si znovu vybavil svůj sen. Nichol stojí za oknem jeho domu. Přes rameno má tašku na počítač.

Michael se rozběhl k land roveru. Nicholovu brašnu měl pořád vzadu. Popadl ji a odnesl do domu. Kluk se bez tašky nehnul na krok. Michael předpokládal, že musí něco být v tom notebooku, ale co když ve skutečnosti šlo o tašku samotnou? Tak se na počítač zaměřil, že vůbec neprohledal kapsy brašny.

„Vždyť je to jasné jako facka.“ Do oken bubnovala plískanice. Venku už byla skoro tma. Skoro jako by nastal soudný den.

Michael vytáhl počítač a přejel rukou po podšívce tašky. Zkontroloval přední kapsu: jen hrst per. Otevřel přední přihrádku a vypadl na něj komiks manga. Nic víc. Odhodil tašku, zanadával, pak si všiml tenké zadní přihrádky zapnuté na zip. Nebyla tajná, jen si jí v chabém světle nevšiml. S podivně zlou předtuchou rozepnul zip.

Uvnitř byl tenký pracovní sešit formátu A4 vytištěný na kvalitní barevné kopírce. Jen nějakých pět nebo šest secvaknutých stránek. Na přední straně byl obrázek explodující galaxie v krásných červených a růžových barvách. Nad obrázkem nápis „Astronomikon Skotské vysočiny“.

Michael zalapal po dechu. S roztřesenýma rukama se vrátil ke štosu Cassandřiných poznámek. Našel mezi nimi druhý pracovní sešit — Markův byl vybledlejší, starší. Na přední straně stálo dětským písmem naškrábané jeho jméno. Michael dvěma brožurami listoval a lámal si hlavu, co znamená „Astronomikon Skotské vysočiny“. Zdálo se, že jde o nějaký kroužek, který probíhá po celé Vysočině. Spolek pro děti, které se zajímají o vesmír a astronomii.

Zaměřil se na Markův pracovní sešit. V matném světle na něj z jedné stránky vyskočilo jméno. Bylo červeně zakroužkované — to asi Cassandra Harrisonová. Michael zamrkal a znovu ho zkontroloval. Obrátil se k Nicholově brožuře. Totéž jméno: Kyle Ward. Pečlivě si text pročetl: „Prezidentem a zakladatelem Astronomikonu Skotské vysočiny je Kyle Ward. Pokud se chcete zapojit do kroužku nebo účastnit exkurze, můžete ho kontaktovat na jeho klubovém e-mailu.“ Galaxie se spirálovitě šplhala do temného nekonečna. Michael si uvědomil, že se jeho vnímání reality mění v chaos a jednu velkou neznámou.

Ward mu tvrdil, že Nichola nezná osobně — což není možné, pokud Nichol chodil k němu do kroužku. Jaká byla šance, že byl členem i Mark MacArthur, třebaže navštěvoval školu, do níž to z té Nicholovy byly přes dvě hodiny jízdy?

„Jasné jako facka.“ Michael popadl svůj mobil a vyhledal v kontaktech Melissu. Vzala to po prvním zazvonění.

„Nezlob se. Řekl, že když to neudělám, ublíží mi. Čekal na mě před domem. Nikdo by mi nevěřil —“

„Mluvíš o Wardovi?“

„Nařídil mi zajít k tobě domů. Pak k nám naběhla sociálka. Udělali z toho velké haló. Fakt jsem nechtěla —“

Skočil jí do řeči: „To je jedno. Ward Nichola znal, že jo?“

„No jasně. Nichol mu pomáhal se stránkami. Ale to už je dost dávno. Přestal s tím —“

„Před půl rokem?“

„Jo, to by zhruba odpovídalo.“

Všechno to do sebe zapadalo. Nichol viděl, jak Ward unáší jeho kamaráda Alexandra Allena. Našel něco na webu a to ho zavedlo k těm videím. Věděl, že by mu nikdo neuvěřil, a tak to schoval v mobilu.

„Poslouchej, nikam s Wardem nechoď. Vůbec s ním nemluv.“

„Proč? O co jde?“

„Vysvětlím ti to později. Hlavně zůstaň doma.“ Michael zavěsil. Ta myšlenka mu vytanula hned nato: Je s ním Monica. Neví to.

Roztřeseně vytočil její číslo, ale nebrala to. Nacpal zbytek papírů do krabice a zběsile lovil klíče od auta. Když je našel, zkusil se Monice dovolat znovu. Tentokrát se zadařilo, ale zvuk byl kvůli noční bouřce chatrný. „Slyšíte mě?“

Co když má Ward Nichola? Co když tím chce celý akt završit? Poslední vražda, až kolem země proletí kometa?

„Michaeli? Jedu… k Wardovi domů.“

„Počkejte! Poslouchejte mě.“

„… asi to byl Fisher, konstábl Fisher…“

„Musíte mě poslechnout. Nejezděte k Wardovi.“

Až když se Michael pokusil vyběhnout ven předními dveřmi a chytit lepší signál, uvědomil si, že něco není v pořádku. Dveře byly zamčené a klíč nikde. Michael zatřásl klikou. Kam jsem ten klíč sakra dal? Já se z toho poseru!

„Moniko! Nejezděte k Wardovi.“ Ale nebylo to k ničemu. Hovor se přerušil. Musí se dostat ven, musí zavolat policii.

Lomcoval dveřmi a prohledával kapsy, klíč však pořád nemohl najít. Kde, kurva, je? Vzdal to a rozhodl se, že to vezme zadem. Tak se otočil. Vtom zaslechl, jak se zavírají kuchyňské dveře, a to, co uviděl v chodbě na špinavém koberci, přímo u něj doma, ho vyděsilo tak, jak to dosud nezažil.

KAPITOLA / 75

Michael zíral do černé hlavně brokovnice, která na něj mířila.

„Víš, kdo jsem, mladíku?“ Hlas měl tichý. Vlastně skoro šeptal.

Ta silueta ve sněhu. U okna. Tak se mu to přece nezdálo, pomyslel si Michael při pohledu na muže, který ho držel v šachu. Měl brýle, plnovous — tu tvář Michael zahlédl ve zprávách. Byl vysoký jako Michael a rozložitý, na sobě zelenou maskáčovou bundu. Působil jako člověk, který je pánem situace a ví, co dělá.

„Špatně jste to pochopil, Done,“ pronesl Michael.

„To bych neřekl. Zabil jsi mladého Paula. I toho druhého.“

„Kdo vám to řekl? Kyle Ward? Někdo od policie?“

Cameron na něj bezvýrazně hleděl. Pomalu zasunul ruce do kapsy a hodil cosi na podlahu. „Nasaď si je.“ Mluvil tiše, ale jeho slova měla takový spád, jako když se tlustá bichle skácí ze stolu. „Tak si je, kurva, nasaď!“

Michael sklopil k poutům oči. Nenasazuj si je, vůbec na ně nesahej. „S kým jste mluvil? Někdo toho vraha kryje. Jmenuje se Ward. Moje známá za ním právě —“

„Nebudu se tě doprošovat. Moc mě neser.“ Natahování kohoutku.

Michael zvedl pouta z podlahy. Tak mu sakra uteč. Ale dveře za ním byly zavřené. Zapínal si pouta kolem zápěstí a ruce se mu třásly, ale aspoň je nedovřel, aby se z nich mohl zase vyprostit.

„Pořádně je zavři.“ Michael nepochyboval, že ho Cameron zabije. Zaklapl pouta napevno. „Polož ruce na dveře.“

„Já jsem Paulovi nic neudělal. A vím, že ani vy ne,“ řekl Michael. „Tohle je celé špatně. Snažím se dopadnout chlapa, který to udělal.“

Cameron neodpověděl. Jen zvedl brokovnici, takže mířila Michaelovi na hlavu. Ten se otočil čelem ke dveřím. Musí něco udělat, hnout sebou. Ale pak ucítil, že ho zezadu popadla ruka, a na tváři mu přistál hadr, který páchl nějakou chemií. Zrak se rozmlžil, Michael máchal rukama, pokusil se utéct. Ale najednou měl na zádech koleno a to ho přitlačilo na koberec. Uvědomil si ještě, že jeho zraněný obličej narazil na podlahu, a hlavou mu prolétla banální myšlenka: Tohle by mělo bolet. Jenomže nebolelo. Všechno se ponořilo do tmy.

KAPITOLA / 76

Michaelův hlas na druhé straně linky vypadl. Wardův dům se nacházel patnáct minut od Invernessu směrem na západ. Možná už tam míří i Fisher, pomyslela si Monica. Anebo si k tomu někoho přizval. Společně vyrazili na cestu, aby Warda umlčeli.

Komu má věřit? Michaelovi? Crawford trčel na nemocničním lůžku. Odpověď byla prostá a zřejmá, stejná jako vždycky: věřit smí jen sobě a nikomu jinému. Šlápla na plyn a řítila se po silnici do chřtánu bouře. Ve zpětném zrcátku zkontrolovala Lucy.

„Co by bylo, kdyby už nikdy nepřestalo pršet, maminko? V nedělní škole říkali, že už se to jednou stalo, a proto existuje duha.“

„Ničeho se neboj, beruško. Dám na tebe pozor. Když jsi se mnou, nemůže se ti nic stát.“

„Budou padat hvězdičky a možná v nich budou víly,“ prohlásila Lucy prozaicky. Jedna z věcí, kterou měla Monica na dcerce nejradši, byl způsob, jakým dívenčina pozornost přelétala mezi zcela rozdílnými oblastmi a jak ji všechno z toho zajímalo. Ale v tuhle chvíli ještě víc jitřila zmatenou bouři v Moničině hlavě.

Objevila se před nimi kolona. Monica v dálce zahlédla blikající světla. Vjela do odstavného pruhu a zamířila k policejnímu autu, pak se vyklonila z okna.

„Potřebuju, abyste mě nechali projet. Je to naléhavé.“

Policista si stáhl čepici do čela, aby se chránil před intenzivním lijákem. „Silnice je uzavřená. Je tam úplná potopa. To je letos už potřetí, sakra.“

„Potřebuju projet. Jsem od policie.“ Sáhla po služebním průkazu a vytáhla ho. „Musíte mě okamžitě pustit — je to naléhavé.“

Podíval se na Moniku, pak na Lucy na zadním sedadle. „Inspektorka Kennedyová? Myslel jsem, že jste si po té hrůze vzala volno.“ Monica si uvědomila, že policistu zná. To on hlídkoval u skládky v Gairlochu. A slyšela o něm spoustu drbů z minulosti. Duncan Gregg. Pohlédli si do očí, on se tvářil napjatě a podezíravě. Proběhla mezi nimi výměna beze slov.

„Kam že to jedete? Budu to muset nahlásit vysílačkou,“ řekl.

Monica ani nečekala, až Gregg dokončí větu. Radši to otočila, až voda pod koly stříkala, a opět zamířila k městu. Nezbývá než to vzít delší cestou okolo Loch Nessu. Zaklela a dupla na plyn, pak znovu popadla telefon. Možná by to Michael k Wardovi stihl rychleji, jestli už vyrazil? Ale věřila mu opravdu? Zaváhala, ale pak vyťukala Wardovu adresu do zprávy. Zmáčkla Odeslat.

KAPITOLA / 77

Z temných hlubin ucítil Michael benzin a uvědomil si, že mu stéká po krku. Rozlepil oči. Bolest ve tváři byla omračující. Pokusil se pohnout rukou, ale zjistil, že je připoutaný k židli ve svém vlastním obýváku. Přepadla ho nevolnost a nával na zvracení. Žaludek se mu křečovitě stáhl a on se honem předklonil.

„Je to na tobě. Buď mi řekneš pravdu hned a skoncujeme s tím. Nebo tu budem sedět po zbytek večera a já ti dám co proto. Jsem křesťan, takže mě to netěší. Ale udělám to.“

Michaelovi nechtěla vyjít slova z úst. Zamrkal, protože ho v očích štípal benzin. Cameron seděl proti němu na ošuntělé kožené pohovce. Vedle odpočívala brokovnice.

„Zabils ty dva kluky, co? Umučils je k smrti, ty hovado.“

Michael potřásl hlavou. Snažil se překonat strach i bolest a začít myslet. Pohnul rukama, pak nohama, ale byly pevně připoutané k židli.

„Jen se moc nevrť, hošánku. Na útěk rovnou zapomeň.“

Další nával nevolnosti. Michael se nahnul dopředu, žaludek se mu opět smrštil. Musí odtamtud vypadnout, Monica už je na cestě k Wardovi. Zakroutil rukou a zjistil, že mu pouta skýtají milimetr prostoru. Benzin totiž fungoval trochu jako lubrikant. Narovnal prsty a zatáhl.

Na bradě ucítil Cameronovu ruku, zvedal mu hlavu. Otevřel oči. Cameron držel v ruce kladivo, typ s kulovou hlavou.

„Tušíš, co s ním provedu, jestli mi ještě jednou zalžeš?“

„Poslouchejte mě. Někdo vám něco namluvil, protože chtějí, abyste mě zabil. Já ty vraždy vyšetřoval. Prostě se podívejte do té krabice.“

Don Cameron se Michaelovi zadíval do očí. Přidržel mu kladivo před obličejem. Pak bleskově klekl a udeřil rukojmího do chodidla. Michael zaječel. Cameron kladivo zvedl. Na hlavici ulpěla krev. Znovu udeřil do pochroumaného chodidla. Rozdrtil kosti na kaši.

„Prosím vás…“ zaťal Michael zuby. Don Cameron pozvedl kladivo. A bacil. Michael cítil prapůvodní, dávivou bolest. Vřeštěl. „Prosím vás… Prosím…“

Don Cameron odhodil kladivo a narovnal se, takže měl tvář v jedné rovině s Michaelem.

„Skočím si pro pákové kleště. Posvítíme si na tvoji druhou nohu.“

Michael zatnul pěsti, snažil se navzdory bolesti nějak myslet. Zakroutil rukama. Musí utéct. Trhl rukou, klidně si zlomí palec. Bylo to k ničemu, nedařilo se mu dostatečně zapáčit. Škubl sebou kupředu — možná by mohl rozbít židli. Mlel sebou a houpal se, až se mu podařilo skácet bokem na podlahu. Narazil tváří o zem, následovala ještě horší dávivá bolest. Tak dělej. Rozhýbej nohy.

Otevřely se dveře a Don Cameron k němu sklopil zrak. V jedné ruce svíral pákové kleště. Beze slova židli obešel a zvedl ji. Zase si sedl na gauč čelem k Michaelovi.

Ten se snažil promluvit, ale jazyk ho neposlouchal. Zkusil to znovu. „Vím, že jste byl na místě, když si odvážel Paula. Ale pořádně jste vraha neviděl, že? Nebyl jsem to já, ale muž jménem Kyle Ward. Snažil jste se ho zastavit. To mi řekla ta moje známá. Ví, že jste Paula nezabil. Inspektorka Monica Kennedyová. Zrovna jede k němu domů. Jestli za ní hned nevyrazíme, zabije ji taky.“

Cameron na Michaela chvíli civěl. „Řekl bys cokoli, abys mě zastavil. Stejně na tom byl i mladý Paul, taky by řekl cokoli, abys ho nechat být. Ale měl to marný. Že jo?“ Vstal a přistoupil o krok blíž k Michaelovi. Přikrčil se nad jeho chodidlem a začal mu rozvazovat tkaničky.

„Počkejte! Povídám, počkejte, sakra! Vím, kdo ty kluky zabil. Můžu to dokázat, jen mi proboha dejte pět minut. Prosím vás!“ Nepoznával svůj vlastní hlas, ale Cameron ani nezvedl oči. „Moje jméno vám dal někdo od policie, že? Snaží se mě zbavit. Prosím vás!“

Cameron stáhl Michaelovi botu. Pak ponožku. Vzhlédl, zadíval se rukojmímu do očí a sáhl po kleštích. Doširoka je rozevřel a pomalu přitahoval, zároveň se blížil k jeho obnaženému chodidlu.

„V chodbě je krabice. Projděte si ty poznámky. Vyšetřovatelka Monica Kennedyová je právě na cestě k vrahovi. On ji oddělá, do hajzlu! Stejně jako Paula MacKaye a ty další kluky. Proboha svatýho, přečtěte si ty papíry! Prosím vás!“

Don Cameron trpělivě čekal, až se Michael vymluví. Pak se zase sklonil ke kleštím a začal tlačit rukojeti k sobě.

KAPITOLA / 78

Silnice podél břehů Loch Nessu byla i za ideálních podmínek záludná — úzká a klikatá. Ale teď na ní stála voda a do čelního skla se opíral déšť spolu s burácejícím vichrem, takže Monica sotva zvládala jet padesátkou. Přitom trnula, že narazí na spadlý strom nebo nehodu, které by jí odřízly cestu.

Dvakrát se Wardovi pokusila dovolat. Hovor se vždycky přerušil. Možná už se ho někdo zmocnil a umlčel dřív, než jí bude moct povědět, na co přišel. Konečně dorazila k odbočce: strmé cestě do kopce. Teď spíš připomínala říční koryto, jímž se valila voda.

Lucy vzadu koukala z okna na hustou lesní výsadbu po straně silnice.

„Už tam skoro jsme, koťátko. Potom zajedeme k babičce, ano? Té bouřky se nemusíš bát, se mnou se ti nic nestane.“ Dcerka tentokrát neodpověděla.

Na vrcholu kopce Monica zpomalila. Navigace ukazovala dům dál po levé stezce. Přimhouřila oči, hledala ve tmě ceduli. Mezi stromy se vinulo několik pěšin. S nespolehlivostí GPS se ve venkovských částech Vysočiny setkávala celkem často.

Po třiceti minutách stále zoufalejšího pátrání ceduli konečně zahlédla, byla přibitá na stromě: BALNUIT. Strhla volant doleva a vyrazila kupředu po cestičce.

KAPITOLA / 79

Michael žuchl na zadní sedadlo svého land roveru. V rozmašírovaném chodidle a za okem cítil děsivou bolest.

V telefonu mu předtím zavrněla příchozí zpráva. Don Cameron odložil pákové kleště. Sáhl po mobilu. Prošel poznámky v krabici. Možná v nich to pojítko našel. Třeba teď pojedou k Wardovi. Anebo se chce Michaela někde zbavit. Na nějakém místě, kde ho nikdy nikdo nenajde.

Michael zaťal zuby a znovu se pokusil vyprostit jednu ruku z pout. Don Cameron zatím usedl za volant a nastartoval.

KAPITOLA / 80

Monica zaparkovala před domem. Působilo to tam opuštěně, všude kolem jen borovice a černé nebe nad hlavou. Jediné světlo tvořila tlumená záře, která vycházela odkudsi z budovy.

Otočila se k Lucy na zadním sedadle. Holčička ukazovala z okna. Obloha se projasnila, byly vidět hvězdy. Takhle daleko od městských světel se na nebi třpytily jako o život.

„Maminko, dneska budou padat hvězdičky. Myslíš, že je odsud uvidíme?“ V Lucyině hlase zaznívalo nadšení.

Monica se napřáhla, aby dceru pohladila po tváři, protože ji úplně zaplavila láska. Uvažovala, že dceři odepne pás a vezme ji s sebou dovnitř. Pak to zamítla. V zamknutém autě bude víc v bezpečí. Jen co Warda najde, zaveze Lucy k mámě a ředitele vezme někam, kde si budou moct promluvit. Sáhla po telefonu a spustila na něm hru s uhánějícím tučňákem, kterou měla Lucy ráda, pak dceři mobil podala. „Zase si na minutku odběhnu. Nechám ti tu svítit světýlko, aby ses nebála. Ano?“

Dcerka si vzala telefon a přikývla. Jak tak svírala pod paží plyšového králíka, dokonale ztělesňovala dětskou nevinnost. Monica se naklonila, letmo ji políbila na čelo, pak rozsvítila světýlko, zabouchla za sebou a zamkla.

Obrátila se k domu. Ve světle nad dveřmi se objevila postava. Ward. Zmizel vevnitř. Monica zaslechla z auta Lucyin hlas. Rozhlédla se kolem, ale přes sklo dceřiným slovům nerozuměla.

Rozběhla se k budově, křičela Wardovo jméno. Očividně byl strachy bez sebe.

„Warde! Warde! Se mnou budete v bezpečí, věřte mi. Ochráním vás. Některé už to stálo život. Musíte mi říct, co víte.“ Běžela za ním temnou chodbou vstříc světlému pruhu nad prahem. Rozrazila dveře a vběhla dovnitř. Nejdřív zachytila vůni. Jakousi vonnou tyčinku. Do tváře jí zazářilo jasné světlo. Tak jasné, že si musela zastínit oči.

V něm se rýsovala tmavá silueta.

„Warde?“ Světlo zhaslo. Najednou byla kolem tma a zmatek. V tu chvíli si uvědomila, že místnost připomíná observatoř. Nahoře byly na noční obloze vidět hvězdy. Jedna se třpytila jasněji než ostatní. Byla to kometa.

„Moniko, vždyť jsem ti říkal, že za mnou přijdeš sama.“

Vtom se zhrozila, protože se dovtípila, co na ni Lucy volala z auta. Ten pán, mami. To je ten pán z nedělní školy. Pohltila ji hrůza, jako by se její mysl proměnila ve svíjející se klubko hadů, kteří se chystali zaútočit. Přivezla tomu chlapovi své dítě. Jako obětní dar. Chtěla se otočit. A utéct.

Něco jí však vrazilo do břicha a ona ucítila proud horké krve, ale přitom ji nic nebolelo. Světlo se zase rozsvítilo a Monica spatřila Wardovu tvář. Propaloval ji pohledem šílence a na tváři se mu roztáhl vítězoslavný úsměv.

KAPITOLA / 81

Bolest, strach a čas, co se zvláštně vleče. Michaelovi bylo jasné, že je mimo, anebo pořád ještě pod vlivem té chemické látky, co mu Don Cameron vrazil do obličeje.

„Warde! Nichole!“ Michael si uvědomil, že křičí. Huláká jako na lesy. Land rover zastavil. Don Cameron se obrátil, namířil na něj hlaveň brokovnice.

„Klidně tě z placu odkrouhnu tady a hodím do škarpy. Tak drž, kurva, hubu.“

Michael uviděl Cameronovi přes rameno, že se venku projasnilo. Bouře ustala, vyšly hvězdy. Záře komety. Možná už to má inspektorka i Nichol za sebou. A on je bude brzo následovat. Nebyl si jistý, jestli mu na tom vůbec ještě záleží. Jestli to mělo nějaký smysl.

Land rover se zase rozjel. Kdo ví, na jak dlouho, protože ho zase přemohla bolest ve tváři, na hlavě a v rozdrceném chodidle.

Pohyb auta se změnil. Najeli na nějakou stezku. Zpomalili a nakonec vozidlo úplně zastavilo. Michael slyšel, jak se otvírají dveře, a ucítil studený vzduch. Zamrkal a zachytil vůni mrazu a lesa. Znovu zamrkal a chlad ho vytrhl z mlhy, která pohlcovala jeho mysl.

Silné paže ho popadly za nohy a vytáhly ho na rozblácenou zem. Don Cameron se nad ním tyčil vedle land roveru. Michael taktak udržel rovnováhu a rozmašírované chodidlo ho bolelo k nesnesení. Přenesl váhu na patu, z té bolesti se mu sice zvedal žaludek, ale dalo se to přežít.

Opět zamrkal. Don Cameron smrděl potem. Jako člověk, který se celé dny pohyboval v terénu, přes hory a lesy.

Kolem vládla ledová noc, nahoře poblikávaly hvězdy a v dálce bylo vidět tlumené světlo.

„Můžeš chodit?“

Michael přikývl. Cameronův tmavý obličej byl tak blízko, že Michael cítil na tváři jeho dech. Otočil Michaela, přimáčkl ho na land rover a sundal mu pouta. Ožeň se po něm pěstí. Teď! Tak dělej! Ale sotva se udržel na patě, natož aby se pral. Don Cameron poodstoupil a stejně na něj už zase mířil brokovnicí. Ukázal k domu.

Michael pochopil a dal se do pohybu. Každý krok byl, jako by mu nohu lámali ve svěráku, kosti se mu přesouvaly na místech, kde neměly co dělat. Možná ještě nezemřela. Musí jít dál. Zaťal zuby a snažil se na patě pajdat o něco rychleji.

Uviděl auto. Moničino volvo. S hrůzou zjistil, že je prázdné. Položil ruku na kapotu, motor byl studený. Auto už tu zjevně nějakou dobu stojí. Vzadu byla dětská sedačka. Michael se víc zapřel o polámanou nohu a odpovědí mu byla prudká bolest, která na chvíli pohltila vše ostatní.

Rozevřel oči. Domovní dveře byly dokořán. Michael zaváhal a ohlédl se, po Donu Cameronovi ani památky. Zevnitř domu zachytil jakýsi zvuk. Byl nezaměnitelný: dětský pláč. Nahoře na studené noční obloze plála kometa.

Prosím ne, pomyslel si Michael, když překročil práh, opřel se o zeď a potácel se chodbou, pochroumaná noha přitom na dřevěné podlaze kreslila krvavou cestičku. Zbytečná modlitba. Na konci chodby se vynořily dveře, pod nimi se mihotalo světlo. A spolu s ním dětský hlas, který stále dokola opakoval: „Maminko, maminko, vzbuď se.“

Michael otevřel dveře dokořán. Místnost osvětlovaly komíhající se plamínky svíček. Strop byl jaksi otevřený ke hvězdám, jež jasně plály v nekonečnu temné oblohy. Na podlaze rozeznal siluetu. Naaranžované tělo. Skrčené do podivné polohy, skoro jako by se modlilo.

Vedle něj malinký obrys. Stejná slova: „Maminko! Maminko, vzbuď se!“

Nad skrčeným tělem stál muž. Michael v matném světle poznal Warda. Nebo cosi, co Wardem bývalo. Hlavu měl oholenou a tělo pokryté ranami. Řeznými.

Zvedl oči. V ruce měl nůž. Obličej pokrytý krví.

„Michaeli. Tys ke mně přišel. Vycítil jsem v tobě prázdnotu. Věděl jsem to.“

Vypadal jako posedlý démonem. To byl samozřejmě nesmysl, ale byla to Michaelova první myšlenka. Výraz bludů a halucinací, vážné duševní choroby.

„Warde?“ Michael se belhal k dítěti, chtěl ho před maniakem ochránit vlastním tělem. Schoulené tělo stále ještě dýchalo. Příšerné chroptění. Vonná tyčinka se mísila s pachem krve, šlach a svalů.

Ward se na Michaela usmál, prorocky se na něj zadíval.

„Kde je Nichol? Zjistil, co provádíš za věci? Je to tak?“

„Nichol. To byl hodný kluk.“ Ward na Michaela namířil nůž. Druhou rukou udělal uvítací gesto. „Chceš, abych tě předhodil vesmíru. Že ano?“

Za Michaelovými zády se ozvalo cvaknutí. Don Cameron udělal krok vpřed, namířil brokovnici. Michael v dálce zaslechl sotva patrný zvuk policejních sirén. A pak svůj vlastní hlas: „Nestřílejte.“

Ward pohlédl na Michaela. Pak na Dona Camerona. Na temnou oblohu nahoře.

„Moc vás prosím, nestřílejte.“

Ward se usmál a otevřel ústa, chystal se něco říct. Hlaveň brokovnice vypálila. Ward klesl na kolena. Sklopil zrak k černé kaši, která se mu udělala na břiše, a potom k Michaelovu úděsu znovu vstal. Jednu ruku si přidržoval na břiše, aby mu nevyhřezly útroby. V druhé ruce stále třímal nůž.

Cameron znovu nabil a přistoupil o krok blíž. Zvedl zbraň na rameno. Cosi řekl. Michael už se nedozvěděl co — v uších mu po výstřelu zvonilo. Uvědomil si, že klečí vedle Moniky. Vzal do náruče holčičku a zakryl jí uši.

Ozval se další výstřel. Hlaveň mířila Wardovi do obličeje. Tentokrát zůstal ležet. Další hromada na podlaze.

Don Cameron se otočil k Michaelovi a podruhé nabil brokovnici. Sirény se už blížily. Michael zachytil jeho pohled. Ztuhl a očekával zásah. Ale Cameron místo toho sklopil zbraň k zemi. Prošel kolem a zmizel ve tmě.

Michael chytil Moniku za ruku. Byla studená. Dítě tiše štkalo. „To bude dobré. Obě budete v pořádku.“

Sklonil se a pokusil se zastavit krvácení z rány na břiše. Pod černou oblohou se rozlila spousta krve. A kometa dál žhnula.

KAPITOLA / 82

„Budete v pořádku. Budete v pořádku. Máma to zvládne.“ opakoval Michael pořád dokola jako mantru. Zoufale mačkal Moničino břicho, aby zastavil krvácení, a sirény se blížily. Nakonec se z prázdnoty a tmy vynořily hlasy a obličeje, které ho vrátily zpátky do reality.

Už zase měl na rukou pouta, táhli ho ven a pak do dodávky. Potom nemocnice, po operacích chodidla a tváře, při níž museli upravit destičku, ho připoutali k posteli. Potácel se na hranici vědomí. Jako by byl pohřbený zaživa pod nekonečnou hvězdnou oblohou v labyrintu chodeb pod Wardovým domem. Chodeb, co nikde nekončily, ani nezačínaly. Monica, Lucy. Pořád hlouběji, kdesi v útrobách, naživu, ale pokřivené. Jaksi jiné. A spolu s nimi i ostatní. Otec, bratr, Nichol, všichni tam bloudili. Ztracení v nicotě.

Když se Michael znovu vzbudil, pouta byla pryč. Otočil hlavu a tváří mu projela známá bolest. U postele seděl nějaký muž. Měl na sobě oblek a brýle, vypadal spíš jako mladý akademik než policista. Ale tvář měl oteklou a pod očima temné kruhy. Ben Fisher, pochopil Michael a přemýšlel nad tou zvláštní shodou okolností. Známý z dětství. Jaká byla pravděpodobnost, že se tady potkají?

„Monika?“ chtěl říct, ale z úst vyšlo jen mumlání. Měl pocit, jako by mu zbytněl jazyk a zabíral celou pusu.

„Přežije to. Víc nevím. Lucy je taky v pořádku. Je s babičkou. To ona zavolala policii. Monica ji naučila vytočit záchranku, kdyby se náhodou něco stalo babičce. Slyšela matku křičet zevnitř domu…“

Ten dům. Místnost pod černými nebesy a kometa. Michael polkl. Bolest v suchém hrdle, jako by mu tam skřípaly žiletky.

„Můj klient Nichol Morgan. Ward ho asi unesl.“

„V domě jsme po něm nenašli stopy, ani ve Wardově autě. Víc zatím nedokážeme říct.“

„A ještě jedna holka, Melissa… Margaret Taylorová.“ I jen mluvit ho bolelo. „Ward se ji snažil zneužít, aby mě dostal. Hrozilo jí —“

„Je v pořádku,“ řekl Fisher.

„Jak to víte?“

„Řekla své matce, co se stalo. Chtěla za vámi zajít, ale zrovna vás operovali.“

Michael se zabořil zpátky do peřin a pocítil sladkou úlevu. „To je dobře.“ Instinktivně chtěl sáhnout do kapsy pro cigaretu. Ale zarazil se a radši opatrně položil ruce na prostěradlo.

„Proč jela Monica k Wardovi samotná? Proč s sebou někoho nevzala?“

Detektiv sklopil zrak. „Inspektorka Kennedyová mě… podezírala, že jsem v tom nějak namočený.“ Fisherovi se při těch slovech na tváři zrcadlila celá škála emocí.

„Ale to snad nejste? Nebo jo?“

Fisher Michaela probodl pohledem, ta otázka ho zjevně popudila.

„Za to, co se stalo inspektorce Kennedyové, je zodpovědný Ward,“ pronesl Fisher nakonec. „Celé si to natáčel. Bodl Moniku, pak pořezal sám sebe a vydal se do auta pro Lucy. Kdybyste v tu chvíli nepřišel vy, tak…“ zajíkl se Fisher. „Ale zatím jsme nezískali žádný nezvratný důkaz, který by ho přímo spojoval s ostatními vraždami.“

Fisher se nadechl, pak se ohlédl dozadu k otevřeným dveřím. Vstal, zavřel je a zase se posadil.

„Ve vyšetřování je strašný bordel. Inspektorka Kennedyová celé dny říkala, že se soustředíme na nesprávná místa. Donu Cameronovi dal podle mě někdo echo předem.“

„Rozhodně mu někdo namluvil, že to já zabil Paula. A dal mu moji adresu,“ řekl Michael. Toho už se domákl sám.

„Cameron je pořád nezvěstný. A jen on nám může říct, od koho to měl. Moji nadřízení nevědí, jestli ho dál nahánět, nebo se radši zaměřit na shromažďování důkazů proti Wardovi. Vypadalo by líp, kdyby byl vrahem Don Cameron a o Wardovi by akorát prohlásili, že byl psychopat. Nemáme žádné konkrétní důkazy, které by Warda s chlapci propojovaly. Jedině ty úlomky meteoru…“

Michael se ztěžka posadil a zabolela ho každá částečka v těle. Nohu měl v sádře. Rozhlédl se po oblečení. Pochopil, že se z něj nejspíš stal důkazní materiál, takže mu ho zabavili.

„Můj klient Nichol Morgan věděl, co Ward provádí. Ale byl příliš vyděšený, takže o tom nikomu neřekl. Nechal tu po sobě telefon s důkazem, doufal, že ho někdo najde.“

„Ano, ta videa. Inspektorka mi o nich říkala,“ pronesl Fisher.

„Chcete doopravdy vědět, co se těm klukům stalo?“

Fisher přikývl. Bylo na něm vidět, že má strach, ale přesto souhlasí.

„Tak mi odsud pomozte. K těm videím se snadno dostaneme.“

„Ale před chvílí vás operovali…“

„Jsem snad ve vazbě?“ zeptal se Michael.

„Ne, to už jsem vám přece říkal. Ward si všechno nahrál.“

„Tak mi odsud pomozte.“

KAPITOLA / 83

Z Fisherova výrazu bylo Michaelovi jasné, že váhá. Nechce se mu do toho, zřejmě by nerad porušoval pravidla. Ale nakonec pomohl pacientovi z postele, potom dolů a ven z nemocnice do auta.

Michael čekal v autě venku před svým bytem, kam detektiva vyslal. Za pět minut se vrátil s jeho džínami, teniskami, svetrem, zbytkem whisky a poloprázdnou krabičkou cigaret. Dokonce Michaelovi pomohl nasoukat se do oblečení a rozervat džíny, aby se do nich vešel i se sádrou, a ani nepípl, když si v jeho nablýskaném volkswagenu zapálil.

„Kam jedeme?“ zeptal se Fisher. Jeho prsty zápasily s navigací.

Michael nasucho polkl dvě tabletky kodeinu a spláchl je hltem whisky. Na detektivově pečlivém řízení bylo něco uklidňujícího a podobně na něj při smrákání působilo teplo uvnitř auta.

„Prostě jeďte.“

Fisher se na Michaela tázavě zadíval, ale uposlechl.

Vydali se na dalekou cestu za Henrym. Přes hory a doly, po úzkých silnicích. Několikrát se vraceli, až se nakonec setmělo. Někdo od policie pomáhal Wardovi a krmil Dona Camerona nepravdami o Michaelovi, a on neměl nejmenší chuť provést totéž Henrymu.

Když Michael otevřel dveře, Henry se ohlédl.

„Volal jsem vám před dvěma dny, Michaeli. Poslal jsem vám zprávu. Myslel jsem, že vás ta videa zajímají.“ Tvářil se rozhořčeně a upravoval si japonský šátek, který mu padal do očí.

„Taky že jo. Omlouvám se, ale něco mi do toho přišlo,“ prohlásil Michael.

Henry sjel pohledem Fishera, zřejmě bez výhrad přijal, že mu může věřit. Michael se usadil na židli a lokl si whisky. „Pustil bys nám nejdřív video s Alexandrem Allenem?“

Henry si přeměřil nejdřív lahev whisky a potom Michaelovu zasádrovanou nohu. Bez odpovědi klikl na jednu z obrazovek. Fisher se přisunul k monitoru.

„Tohle video bylo skryté v odkazu na telefonu. Zachycuje chlapce, který před šesti měsíci údajně spáchal sebevraždu. V krku mu našli černý kamínek — stejný jako u těch ostatních kluků,“ vysvětlil Michael.

Fisher nespouštěl oči z obrazovky, na níž se objevil Zandy Allen za oknem svého domu.

„Co jsi ještě našel, Henry? Říkal jsi přece, že jsi mi kvůli tomu volal,“ zeptal se Michael.

„Volal jsem vám, protože jsem našel další videa. Obrovskou spoustu.“

KAPITOLA / 84

Fisher seděl na pohovce v Michaelově invernesském bytě. Od chvíle, kdy se společně dívali na první z videí v Henryho počítači, uplynul víc než měsíc.

Po třiceti vteřinách museli ztlumit zvuk, protože nedokázali snést chlapcovo bědování. Po dvou minutách Michael Henryho požádal, aby to vypnul. Už viděli dost. Na celý život.

Michael se obrátil k Fisherovi. V očích mladšího muže se zrcadlilo jeho vlastní zděšení.

„Stačí vám to takhle, nebo s tím mám zajít za novináři?“ zeptal se Michael.

Fisherovi se ve tváři zračila nelíčená hrůza, ale znovu přikývl. „Od toho tu policie je.“

Na oknech už ulpívala listopadová námraza a v dálce červeně blikal Kessockský most. Jako by se studený podzimní večer lepil na paty Fisherovi i tomu druhému detektivovi, který seděl vedle něj. Levou ruku měl zavěšenou pod sakem.

Michael ho poznával. „Tohle je konstábl Crawford,“ řekl Fisher.

Michael přikývl. „Už se známe.“

Dvojice detektivů zřejmě přinesla špatné zprávy. Jako by mezi nimi viselo břímě k neunesení. Po tom všem, čím si Michael prošel, si nebyl jistý, jestli to zvládne. A tak radši sáhl po flašce a nalil whisky do tří sklenic. Crawford svou odsunul, ale Fisher ji vypil na ex. Michael udělal totéž a ucítil pálení v krku, přitom sledoval dlouhé temné stíny na stěnách.

„Inspektorka Kennedyová už je na tom líp. Ptala se po vás,“ řekl Crawford.

Michael si odkašlal. Ta noc byla to poslední, na co by chtěl vzpomínat. „Co pro vás můžu udělat? Už jste přišli na to, kdo dal Cameronovi moje jméno?“

„To je složitější,“ prohlásil Fisher. „Dokud ho neuslyšíme od Dona Camerona osobně, tak těžko říct, a jak víte, pořád je…“

„Nezvěstný.“

„Rozhodně chceme, aby si to pachatel zodpověděl. Jenže Cameron volal z té budky dvakrát. Je možné, že vaše jméno a adresu dostal až při druhém telefonátu.“

„A vystopovat to číslo neumíte,“ ucedil Michael.

„To už přece víte. Volal z mobilu. Nepodařilo se nám zjistit, komu patří.“

Michael přikývl, tuhle písničku znal.

Fisher se zadíval na stůl, odkašlal si. „Víte, že jsme byli pověřeni vyšetřováním těch videí, co jste objevil. Vyšetřováním Kylea Warda. Děláme pokroky, ale nedaří se nám odhalit jeho totožnost. Je to složité, ale ve zkratce jistý mladý muž jménem Kyle Ward před dvaceti lety zmizel v Austrálii. Před patnácti lety ho oficiálně prohlásili za mrtvého. Předpokládali, že měl záchvat deprese a spáchal sebevraždu. No a…“ zadrhl se.

„Vy myslíte, že si ten vrah změnil jméno?“ zeptal se Michael.

„Pracujeme s teorií, že přejal Wardovu totožnost. Kým byl předtím, zatím netušíme,“ předklonil se Crawford.

Bezejmenný muž, který střídá identity jako masku. Noční můra jako vyšitá.

„Použil falešnou totožnost, aby se stal ředitelem, a nikdo si toho nevšiml?“ hlesl Michael. Nemohl slovům detektiva uvěřit.

„Rozsáhlé vyšetřování je na spadnutí. Očividně došlo k několika závažným —“ Fisher hledal vhodný výraz, nakonec se spokojil s „přehlédnutím“.

„Přehlédnutím?!“ zopakoval po něm Michael. „Přehlédnutí, která stála život nepočítaně lidí?“

Fisher sklopil oči ke stolu. „Jak jsem říkal, chystá se rozsáhlý přezkum, a zatím se k němu nemůžeme podrobněji vyjadřovat.“ Zvedl k Michaelovi zrak, zjevně se nemohl dočkat, až změní téma. „Při výslechu jste uvedl, že vám Ward připadal nepříčetný. Jako by trpěl bludy nebo vážnou duševní nemocí.“

„Konkrétně jsem řekl, že mi připadal posedlý. Jako by do něj vstoupil nějaký démon. Ale to je asi zhruba totéž,“ prohlásil Michael. Nebylo to poprvé, co se marně snažil spojit dvě Wardovy tváře dohromady, aby z nich vzešel aspoň trochu soudržný celek. Jak mohl někdo nosit tak dokonalou masku? Vykonávat úřad, a přitom unášet a vraždit?

Fisher zakašlal. „Toxikologická zpráva z jeho pitvy ukázala, že tu noc, kdy zemřel, pozřel celý koktejl drog: amfetamin, diazepam, LSD… To by mohlo částečně vysvětlovat jeho jednání.“

„Jeho jednání?“ hlesl Michael a začal vůči mladému vyšetřovateli pociťovat averzi. „Tím jako myslíte to, jak mučil a vraždil lidi?“

„Domníváme se, že trpěl… jakousi formou bludu,“ ignoroval Fisher Michaelův vyčítavý tón.

Do řeči mu skočil Crawford. „Upnul se na jeden konkrétní meteor. Kometu. Prolétala kolem země před dvaceti lety. Ve stejnou dobu, kdy zmizel ten mladík z Austrálie. Odtamtud pocházely i jeho úlomku meteoru.“

Michael přikývl a potlačil své rozčarování. Vzpomněl si, že mu o tom vyprávěla Monica.

Slova se znovu ujal Fisher. „Krom jiného se o tom zmínil i na svých nahrávkách. Byl přesvědčený, že když bude vraždit chlapce a aranžovat jejich těla do určitých pozic s kusem meteoritu v krku, dokáže komunikovat s vesmírem.“

„Měl v hlavě nasráno,“ vyštěkl Crawford, tentokrát už to znělo naštvaně. „Vyplodil totálně pošahanou historku, kterou si ospravedlnil, že rád ubližuje druhým a sadisticky vraždí mladé kluky.“

Michael Crawforda pozoroval. Trochu mu záviděl ten mladický elán. Nemohl s ním nesouhlasit. Ale když vyhlédl z okna do tmy, na vesmír hvězd a galaxií, taky se na chvíli cítil na míle daleko od veškeré lidské morálky. Vědomí nekonečnosti a to, jak jsme s ní hluboce propojeni, je skoro až psychedelické: se sluncem, ročními obdobími i kosmem, který nás utváří a je zodpovědný za každý atom v našich tělech. Možná že i Ward byl součástí toho nekonečného cyklu. Neustálého koloběhu stvoření a zkázy. Možná se na zem jednou vrátí v jiném těle. Třeba už je i zpátky.

Sáhl po lahvi, aby tu myšlenku spláchl. Takové nápady měl od té noci v domě. „Ale o Wardovi jste mi asi povídat nepřišli.“

Fisher pohlédl na Crawforda. Nadechl se a Michael věděl, co přijde.

„Jak jsme vám říkali, dostali jsme se k velkému počtu videí. K desítkám,“ pravil Fisher.

Michael cítil, že se realita o stupeň vychýlila.

„Snažíme se ty muže a chlapce identifikovat, spárovat je s pohřešovanými osobami, které jste vytipoval — s Markem MacArthurem, Lewisem Fallem, Iainem Johnstonem.“

„Viděl jsem, co na tom videu bylo. Na jednom jste objevili i Nichola, že je to tak? Zavraždil ho a umučil k smrti? Co se mu stalo?“ Michael ucítil temnotu. Jak se dovnitř vkrádá okny.

Fisher uhnul pohledem a zahleděl se na Crawforda.

„Do prdele, tak už mi to řekněte! Co mu Ward udělal?“ vypálil Michael.

„Michaeli, Nichol byl hned na několika nahrávkách…“ Fisher si promnul tvář.

„Nezavraždil ho,“ řekl Crawford. „Nichol Wardovi pomáhal. Byl jeho komplic. Domníváme se, že mu Ward vyhrožoval nebo ho nějak vydíral. Nutil ho, aby se na tom podílel.“

O PĚT MĚSÍCŮ POZDĚJI

Mořská voda byla studená jako led. Michael v ní stál, dokud nepřestal cítit nohy a nelapal po dechu. Nasával vůni soli. Námrazu na pláži. Voda se kolem rýsovala jako ostrá černá linka, která se pozvolna rozšiřovala s přílivem. Byl v tom určitý klid.

Michael se přebrodil na břeh a usedl na kámen. Osušil si nohy o péřovku a sledoval, jak voda stoupá a zase opadá. Zapálil si jednu cigaretu a pak druhou. Slunce se sunulo dál na západ a po temné vodě se roztančilo chladné severské světlo, které rozjiskřilo i jinovatku.

Na kamenech za sebou uslyšel kroky. Na okamžik si byl jistý, že to bude Ward. Zpátky v novém těle. Vyplížil se z úkrytu. Michael zavřel oči a snažil se iracionální myšlenku spolknout. Když se otočil, uviděl zrzavý kožíšek. Plukovník Mustard se za ním vydal přes vřesoviště a šinul si to až k němu na pláž. Kočka zavřískla a přitiskla čumák k jeho dlani. Nakonec se Michaelovi usadila na klíně.

Když dokouřil poslední cigaretu a stíny na pláži splynuly s tmou, vstal. Plukovník Mustard usnul, a tak ho Michael nesl ke svému domu na samotě v náruči. Noha ho pořád bolela. Obzvlášť když bylo chladno. Chirurg mu ukázal rentgen. Lidské chodidlo má dvacet šest kostí a přes sto vazů. Poskládat všechny zlomené kousky k sobě prý nebylo nic jednoduchého.

Zastavil se na vrcholu kopce a prohlédl si zdálky pláž mezi mořem a hvězdami na purpurovém nebi. Už se stmívalo a noc roztahovala křídla. Znovu z kapsy vylovil fotku. Když se konečně odhodlal zajít do chlívku, našel ji mezi tátovými papíry. Krabice od bot plná fotek, které nikdy neviděl.

Vzpomínky na jiný život. Na jinou realitu. Dva rozesmátí kluci v kraťasech a tričkách, slunečný den. Bratr, na kterého už skoro zapomněl. „Joseph.“ To jméno znělo tak zvláštně. Od dětství ho téměř nikdy nevyslovil nahlas. Opatrně zasunul fotku zpátky do kapsy.

Když dorazil ke svému pozemku a zjistil, že za humny parkuje temné auto s běžícím motorem, byla už skoro tma. Michaela se zmocnil stísněný pocit. Poslední dny neměl k paranoie daleko.

Monica si prohlížela vřesoviště. Ostrá čára na obzoru začala postupně splývat s bledou noční oblohou nad mořem. Přemítala, jestli se Michael ten večer vůbec vrátí domů, možná se sem trmácela zbytečně. Vlastně si ani nebyla jistá, jestli cítí vztek, či úlevu. Bylo by to poprvé, co ho uvidí, od té noci u Warda doma. Vzpomínka vyvolala v jejích útrobách nelibé pocity. V sešité a už zhojené ráně jí zatepalo, tam, kde jí Ward vrazil nůž. Pulzující bylo i vědomí vlastních osobních selhání.

Jak se mohla nechat Wardovou maskou tak snadno oklamat? A ještě větší hrůza, když pomyslela, s jakou arogancí k němu vzala i Lucy. Kolegové a média ji vykreslovali jako hrdinku, jako obětavou inspektorku, která riskovala vlastní život, aby dopadla vraha. Pro všechny to tak bylo jednodušší — zapomenout na veškerá pochybení a nesprávný směr vyšetřování.

Ale Monica nemohla dostat z hlavy matčin výraz, když se probudila v nemocnici: úlevu, z níž ihned vytušila, že Lucy je v pořádku, ale taky výčitky — a následující slova: „Proč jsi ji brala s sebou, Moniko? Proč jsi tam nejela sama?“

Monica chtěla něco odpovědět, ale nedostávalo se jí slov. Stejně by nemělo smysl cokoli prohlašovat, protože ani nevěděla, co říct. Možná něco o záchraně Nichola Morgana nebo cosi podobně hlubokomyslného. Nějaký nápad na pokraji podvědomí, kterému rozuměla jen napůl — jak chtěla naplnit svůj úděl a udržet chaos a zlo v patřičných mezích — za jakoukoli cenu.

„Možná dneska nepřijde,“ nadhodil Crawford na sedadle vedle. Málem zapomněla, že tam je.

Otočila se k němu a chtěla něco říct, když tu se zezadu ozvala Lucy: „Hele! On má kočku!“ Její hlásek zněl po dlouhé době nadšeně, máchla rukou a ukázala mamince za záda.

Monica vystoupila z auta a dívala se, jak se k nim Michael pomalu blíží. Trochu kulhal a na hlavě se mu svíjelo vrabčí hnízdo hnědých vlasů. Měl na sobě nově vypadající péřovku, tmavomodrou, a seděla mu víc než ta předchozí.

Z náruči mu vyskočila zrzavá kočka. „Nebojte se, nic vám neudělá,“ zakřičel, jako by se k nim řítil pes, a ne kocour. Propletl se Monice pod nohama a naskočil do vyhřátého auta.

Ta sledovala, jak dcera plane nadšením, protože jí kočka vtrhla na koleno. Nejistě napřáhla ručičku. „Jmenuje se Plukovník Mustard,“ zvolal Michael a kočka se Lucy hrubě otřela o prsty.

„Už jsme se báli, že nedorazíte,“ nadhodila Monica.

Michael si zapálil a vyfoukl kouř do noci. Z druhé strany volva vystoupil Crawford. Pokynul Michaelovi a podezřívavě nasál divoký venkovský vzduch. Vlasy se mu v tlumeném severském světle zbarvily do ruda, byl to odstín krve po střelné ráně.

„Myslel jsem, že jste Ward,“ odvětil Michael. Vyloudil zvuk, který zněl trochu jako zachechtání, a Monica se ohlédla dozadu do auta, jestli to neslyšela Lucy. Nadšenou dceru však naštěstí zcela zaměstnávala kočka.

„Lucy se zdají noční můry o příšeře. Řekli mi, že by se s vámi měla vidět. Prý aby se změnil kontext toho, co zažila,“ pronesla Monica. Jenže jak změnit nepokryté zlo? uvažovala. Když jedna zlovolná osoba dokáže způsobit tolik bolesti?

Michael přikývl. Vypadal unaveně, kolem modrých očí se mu zarývaly hlubší vrásky, než si pamatovala. Tvář měl ještě o něco vyzáblejší. Odkašlal si. Monice bylo jasné, že se chce zeptat na Nichola. Odpověď měla připravenou.

Místo toho řekl: „Ten únik informací od policie — už jste přišli na to, kdo to byl?“

Ta otázka ji trochu zaskočila. Ovšemže to chce vědět, ta skulina ho málem stála život.

„Zatím nevíme,“ odpověděla a nebylo to poprvé, co jí mysl zalétla k uzavírce cestou k Wardovi. Duncan Gregg, ten policista, který ji zastavil u krajnice kvůli povodni, a drby o korupci, které se o něm šířily. Vzpomněla si na pohled, jejž si vyměnili, na špetku intuice, kterou v tu chvíli cítila. Že by Gregg opravdu dal Michaelovu adresu Donu Cameronovi? „Fakt, že Cameron zavolal na policii, mohla být jen shoda náhod. To přece víte. Nejsme si jistí, jestli vaši adresu získal právě takto,“ vypravila ze sebe nakonec a velmi dobře si uvědomovala, jak nedostatečná je to odpověď.

Michael to ale jakžtakž vzal. Nejspíš ho ubíjela byrokracie mnohočetného vyšetřování a přezkumů, ke kterým se schylovalo.

„Už chodíte do práce?“ zeptal se, jako by se náhodně potkali někde na ulici.

„Ještě ne,“ odsekla Monica. Nesnášela řeči o ničem. „Vzala jsem si volno, abych byla trochu víc s Lucy. Bylo to…“ Pomyslela na dceřin křik, když se budí po nocích, jak nehnutě zírá do stropu a mluví o pánovi se zuby jako uhel, který žije pod její postelí. „Bylo to pro ni těžké.“

„A co Nichol?“ vpadl jí do řeči Michael, který konečně posbíral odvahu. „Nějaké novinky o něm?“

Monica zkoumala, jak se Michael tváří, přitom na sobě cítila Crawfordovy oči. Má mu říct pravdu? Že na videích narazili na kohosi v masce, která odpovídá odporným pokřiveným zubům z modelu doktora Dolohova? Že ji ve Wardově domě nenašli, ačkoli z nahrávek bylo jasné, že právě tam se všechny vraždy odehrály? Pracovali s teorií, že masku používal Nichol a všechny kousance chlapcům uštědřil on. Pomáhal Wardovi vylákat chlapce na smrt. Unášet je z domovů.

Opravdu by Michaelovi prospělo, kdyby o tom věděl?

„Vůbec nic,“ hlesla Monica nakonec. Ohlédla se po Crawfordovi, který s úlevou sklopil zrak. „Zmizel…“

„Anebo ho Ward zabil?“ zeptal se Michael.

„To se možná nikdy nedovíme.“ Nebo aspoň ty ne, pomyslela si Monica. Aspoň toho tě můžu ušetřit.

Chvíli nikdo nic neříkal. Převládla černá obloha nahoře a světlo zevnitř domu.

„Myslíte, že jsem toho měl udělat víc? Určitě mi psal, protože potřeboval pomoc… Asi v něm pořád byl malý chlapec, který se hrozně bál a hledal, jak z toho všeho ven,“ pronesl Michael.

Monica přikývla, ale neubránila se myšlence: Možná byl Nichol vyděšený chlapec, který hledá cestu ven, anebo to na tebe narafičil, aby z tebe udělal další Wardovu oběť. Protože ona ta videa viděla. Měla představu, jaké peklo Ward — s Nicholovou pomocí — chlapcům připravil, a některé činy považovala za neomluvitelný hřích, který nelze nijak vykoupit.

„Měl jsem tam pro něj být. Měl jsem ho ochránit…“ hlesl Michael.

„To byl i Wardův úkol,“ zachytila Monica Michaelův pohled, „a Nichol se nakonec rozhodl sám. Tak jako my všichni.“

PODĚKOVÁNÍ

Měl jsem ohromné štěstí, že se mi při psaní dostalo obrovské pomoci a podpory od mnoha talentovaných lidí. Velké díky a můj nesmírný vděk patří Ranaldu MacDonaldovi, Gregoru Mathesonovi, Keshini Naidoové a Lulu Woodcockové za zpětnou vazbu a důvěru k prvním verzím mé knihy. Za roky společných dobrodružství, nadšení a nápadů děkuji Matthewu Blackburnovi, Janě Guttzeitové, Alise Hughesové a Graemu Youngovi. Za uměleckou inspiraci a pohostinnost na západním pobřeží patří dík Fioně MacKenzieové. A taky Jacku McCrudenovi, který mi ve správný okamžik připomněl, jací jsou dospívající chlapci.

Poděkování věnuji také své agentce Camille Wrayové a všem z agentury Darley Anderson, dále redaktorce Jade Chandlerové a celému týmu Harvill Secker. Vděčím vám za tolik, že to ani nelze všechno vyjmenovat.

Také moc děkuji své rodině. Matce Evelyn Hallidayové za podporu a posedlost televizními kriminálkami v polovině osmdesátých let, které mě obeznámily s žánrem. Mému otci Ronaldu Hallidayovi, který do mě neustále něco hučel, vyprávěl mi skvělé příběhy před spaním a vždy mě podporoval v psaní. Mé sestře Tanye Baronové, že mi odpovídala na náhodné textové zprávy o bodných ranách, oběšencích, střelných poraněních, amputacích, tupých úderech… A bratrovi Euanu Hallidayovi za veškerou podporu a nadšení.

A na závěr obrovské díky mé partnerce Sarah Woodcockové. Za lásku a podporu za všechna léta, že četla nesčetné hrubé verze mé knihy a kupodivu si přitom dokázala udržet nadšení, že rozšířila mou toleranci vůči hororovým filmům, následovala mě v průzkumech Skotské vysočiny, sdílela se mnou tvůrčí nálady a vize, kudy by se měl příběh ubírat, a hlavně že mi vůbec vnukla nápad napsat krimi román. Bez tebe bych to nedokázal, Sarah.

G. R. HALLIDAY

VE STÍNECH

Z anglického originálu From the Shadows

vydaného v Londýně roku 2019 nakladatelstvím Harvill Secker

přeložila Ema C. Stašová

Redigovala Jana Dolečková

Odpovědná redaktorka Alena Vrabcová

Technický redaktor Petr M. Dorazil

Grafická úprava Jitka Jirásková a Ondřej Kostiha

E-book připravil Jaroslav Bulíček

Vydalo nakladatelství Host

Radlas 5, 602 00 Brno

roku 2020. První elektronické vydání

www.hostbrno.cz

Table of Contents

PÁTEK

KAPITOLA / 1

SOBOTA

KAPITOLA / 2

KAPITOLA / 3

KAPITOLA / 4

KAPITOLA / 5

NEDĚLE

KAPITOLA / 6

KAPITOLA / 7

KAPITOLA / 8

KAPITOLA / 9

KAPITOLA / 10

KAPITOLA / 11

KAPITOLA / 12

KAPITOLA / 13

KAPITOLA / 14

KAPITOLA / 15

KAPITOLA / 16

PONDĚLÍ

KAPITOLA / 17

KAPITOLA / 18

KAPITOLA / 19

KAPITOLA / 20

KAPITOLA / 21

KAPITOLA / 22

KAPITOLA / 23

KAPITOLA / 24

KAPITOLA / 25

KAPITOLA / 26

KAPITOLA / 27

KAPITOLA / 28

KAPITOLA / 29

KAPITOLA / 30

KAPITOLA / 31

KAPITOLA / 32

KAPITOLA / 33

KAPITOLA / 34

ÚTERÝ

KAPITOLA / 35

KAPITOLA / 36

KAPITOLA / 37

KAPITOLA / 38

KAPITOLA / 39

KAPITOLA / 40

KAPITOLA / 41

KAPITOLA / 42

KAPITOLA / 43

KAPITOLA / 44

KAPITOLA / 45

KAPITOLA / 46

KAPITOLA / 47

STŘEDA

KAPITOLA / 48

KAPITOLA / 49

KAPITOLA / 50

KAPITOLA / 51

KAPITOLA / 52

KAPITOLA / 53

KAPITOLA / 54

KAPITOLA / 55

KAPITOLA / 56

ČTVRTEK

KAPITOLA / 57

KAPITOLA / 58

KAPITOLA / 59

KAPITOLA / 60

KAPITOLA / 61

KAPITOLA / 62

KAPITOLA / 63

KAPITOLA / 64

KAPITOLA / 65

PÁTEK

KAPITOLA / 66

KAPITOLA / 67

KAPITOLA / 68

KAPITOLA / 69

KAPITOLA / 70

KAPITOLA / 71

KAPITOLA / 72

KAPITOLA / 73

KAPITOLA / 74

KAPITOLA / 75

KAPITOLA / 76

KAPITOLA / 77

KAPITOLA / 78

KAPITOLA / 79

KAPITOLA / 80

KAPITOLA / 81

KAPITOLA / 82

KAPITOLA / 83

KAPITOLA / 84

O PĚT MĚSÍCŮ POZDĚJI