Prodáno 28.03.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

Iva Hadj Moussa

Šalina

do stanice

touha

Brno 2020

© Iva Hadj Moussa, 2020

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2020 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0262-2 (Formát PDF)

ISBN 978-80-275-0263-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-275-0264-6 (Formát MobiPocket)

Obsah

Nález

1. Rozhodnutí

2. Svatba

3. Kalifornské snění

4. Zrada

5. Návrat do města andělů

6. Výlet do Sierra Madre

7. Duchové

8. Advent v Kohoutovicích

9. Velké finále

Zvonkohra

Brnu a manželovi

„I choose to be happy“

Rihanna, Shine Bright Like a Diamond

Nález

PROLOG

Když Frank Day zaparkoval svého zeleného buicka na okraji prašné silnice, slunce měl přímo nad hlavou. V trávě hučel hmyz a těsně nad povrchem cesty se na horizontu vlnil vzduch jako nějaká zvláštní vesmírná hmota, která se přišla přihlásit o pozornost pozemšťanů. Frank byl na horko zvyklý, ale i tak, když si rozepínal poklopec a na zádech ucítil dva čúrky potu, si ulevil: „Do prdele.“ Moč se s praskáním vsakovala do chuchvalce zažloutlé trávy. Přestože ho doktoři i manželka Hollie varovali, že si kvůli své morbidní obezitě zadělává na zdravotní problémy, cítil se ve skvělé kondici a byl pyšný na to, že umí dočurat tak daleko, jako když byl malý kluk. Proudem moči s potěšením jen tak pro radost sestřelil jakéhosi zamyšleného brouka ze stébla trávy, a když cvičně zamířil ještě o pár centimetrů dál, všiml si, že na trávě je cosi tmavého. Jeho pohled se posunul o pár centimetrů vedle. Strnul.

Po několika vteřinách, během kterých se hučení v jeho hlavě mísilo se švitořením hmyzu a štírů v širokém okolí, začal překotně couvat směrem k buicku. Aniž si stačil zapnout poklopec, popadl ze sedadla svůj mobil. Hollie to vzala hned po druhém zazvonění. Je to typ ženy, která si s sebou bere telefon všude — nosí ho v háčkované taštičce na krku. Těch má hned několik v různých barvách, ale nejraději má béžovou, protože, jak říká, se hodí skoro ke všemu.

„Hollie, kurva, našel jsem v údolí… do háje, našel jsem tam ležet ruku.“

1. Rozhodnutí

Na autobusové zastávce se choulí několik lidí. Stojí v uctivé vzdálenosti jeden od druhého a téměř nehybně se dívají do neurčitého místa před sebou. Nikdo dvakrát nestojí o to hledět v tuhle hodinu do zachmuřené tváře cizího člověka, ještě opuchlé divnými sny.

Mrzne a Sandru v kotníkových botách s deseticentimetrovými podpatky a třásněmi a sexy zipem zebou nohy. Bederní páteř se nespokojeně napíná a protestuje. Sandra si v duchu trochu vyčítá, že si nevzala pohodlnější kožešinové sněhule, ale pak sama sebe ujistí, že je pořád lepší vydržet nějaké to nepohodlí a mít přijatelně vypadající obuv než ty rozšklebené křusky žen, které stojí vedle ní. Boty, které už dávno vyšly z módy a možná v módě ani nikdy nebyly. Seprané sportovní bundy, špatně padnoucí džíny nemoderního střihu se švy štepovanými bílou nití. Hloupé nápisy na bundách, a dokonce i kabelkách — Memphis State University, Five Stars Summer, Champions League, Forever Cool, Lovely Girl. Chtěla by potkat člověka, který dospěl k rozhodnutí, že oblečení vypadá líp, když na něm jsou nesmyslné nápisy. Je přece zřejmé, že například tahle žena, která má vlasy zničené dlouholetým používáním nekvalitní barvy a jejíž řasy kvůli nedbale nanesené řasence připomínají pavoučí nožky, o žádném Memphisu možná ani nikdy neslyšela, natož aby tam studovala na univerzitě.

Sandra nechápe ženy, které se nechtějí líbit. Co takové ženy asi těší, jaké mají záliby, o co usilují? Baví je sex? Co si o nich myslí jejich partneři a kolegové? Kdo po nich touží? Sama každý den vnímala jako svou misi líbit se co nejvíce lidem. Mužské, ale i ženské obdivné pohledy jí dělaly dobře. A to i přesto, že je šťastně zadaná. Nebo možná právě proto — člověk nesmí ztratit kontakt s realitou, protože by mohl usnout na vavřínech, a ani by se nenadál, chodil by po ulici v tričku s nápisem Tropical Beach Club a v riflích, které jsou na zadku vytahané.

Sandra od hloučku lidí poodstoupí, nadzvedne pravou nohu a nenápadně zakrouží kotníkem. Totéž udělá i s druhou nohou a trochu se jí uleví. Kdesi četla, že vysoké podpatky se — kromě toho, že prodlužují postavu — nosí proto, aby u mužů vzbudily podvědomý pocit, že jejich majitelka je dostupná. Na jehlách totiž nikdo daleko neuteče. Vzpomněla si i na jeden výzkum, podle něhož žena při nošení vysokých podpatků používá jen polovinu mozku, protože ta druhá se plně koncentruje na to, aby člověk neztratil rovnováhu. S napůl hloupou ženou je mnohem snazší flirtovat.

Dává to smysl. Sama častokrát předstírá, že není moc chytrá, jen aby získala sympatie druhých. Před nebezpečně krásnými a chytrými ženami se totiž všichni mají zbytečně moc na pozoru.

Všechny hlavy se teď jako na povel otočí doleva — je slyšet zvuk motoru. Ze zatáčky přijíždí autobus a jeho oči vesele svítí do tmy: první uspokojivá chvíle dne.

Sandra si vybere sedadlo hned za řidičem a zamlženým oknem se zadívá do šedé krajiny, která se teprve vzpamatovává z utrápené noci. Řidičův kašel má nezdravý sípavý podtón. Rakovina? Sandra se štítivě nalepí blíž k oknu a zkoumavě se zahledí na odraz svého obličeje. Oči vypadají tmavě a smutně, pusa je zpupně našpulená. Sama sobě připomíná nějaký renesanční obraz — vznešená žena s bradou hrdě vztyčenou vzhůru. Hranostaje jí nahrazuje kožešinový límec kabátu. Ve skutečnosti ale žádná renesanční dáma není. Je průměrně snaživá novinářka, spíš proaktivní než aktivní. Zrovna dnes musí být brzy ráno na pracovní schůzce, kam se netěší, a autobus nadskakuje po výmolech, až se řidičovi otřásá tlustá brada. Sandra doufá, že to nebude nádor na plicích. Možná je jen silný kuřák.

Znovu se zadívá do okna — tvář na bledé měsíční krajině. Asi po milionté ve svém životě se ujistí, že je krásná a žádoucí.

A že tenhle život není pro ni.

„Dobré ránko,“ pozdravila ji tenkrát před dvěma lety Hana Smith Košťálová a Sandra hned věděla, že touto ženou bude pohrdat: lidé ve vysokých pozicích a dvěma příjmeními by neměli používat zdrobnělá slova.

Hana byla šéfredaktorkou lifestylového časopisu Helena’s Diary. Měl to být společenský magazín pro takříkajíc lepší lidi, kteří se kromě módy zajímají o architekturu, design a samozřejmě jídlo, ale také „o společnost jako takovou“.

Sandra se tenkrát oblékla do svých nejlepších šatů a na recepci nechala „omylem“ vyklouznout z kabelky Ságu rodu Forsytů, aby udělala dojem (jediná sága, kterou ve skutečnosti četla, byla ta o dívce rozhodující se mezi upírem a vlkodlakem).

Přinesla na ukázku dvě své povídky — Půlnoční pláč a Ze snů padá prach — a Hana se jí zeptala, kterou z nich má radši a proč.

„Asi Půlnoční pláč. Je taková víc filozofická. A hodně intimní, dost jsem se v ní duševně obnažila. Byla to pro mě taková osobní terapie, způsob, jak se vypořádat se světem a najít v něm své místo. Jo, a pokusila jsem se o takovou experimentální formu.“

„Aha,“ řekla Hana Smith Košťálová neutrálním tónem, a zatímco si povídku zběžně četla, propiskou si pomalu přejížděla po temně namalovaných rtech tam a zpátky. Sandra přemýšlela, jestli jsou pravé, nebo napuštěné silikonem.

„Je to celkem fajn povídka, ale nic filozofického, experimentálního ani osobního v ní nevidím,“ oznámila Košťálová svůj verdikt.

„Taky jsem napsala jednu dramatickou divadelní hru. Chybělo málo a hrála se v divadle,“ pochlubila se rychle Sandra, aby odvedla pozornost od Půlnočního pláče. Hra pojednávala o studentce, která se zamiluje do svého profesora, ale pak zjistí, že je gay. Sandra se s ní tenkrát probojovala až za Bolkem Polívkou, jemuž se hra líbila a který se Sandry laškovně zeptal, jestli jí nepřijde, že je na roli profesora moc starý.

„Ale já jsem do role profesora počítala s Mirkem Donutilem,“ namítla tenkrát Sandra. „Vy byste tam, pochopitelně pokud byste měl zájem, hrál vedlejší roli profesorova věčně opilého bratra.“ Polívka zbrunátněl a hra se nikdy nehrála.

„Ano, všichni chceme psát pro divadlo a každá z nás chce s Polívkou do postele,“ zasmála se trpce Hana Smith Košťálová.

Sandru zalila vlna zlosti, ale nedala to na sobě znát. Ona by tedy rozhodně s Polívkou do postele nešla. Dobře, možná kdyby byl o něco mladší a ona naopak ve věku, kdy už si nemůže moc vybírat. Košťálová se dál pobaveně culila a Sandra už si byla skoro jistá, že její rty pravé nejsou.

„No tak to teda u nás zkuste,“ řekla Košťálová nakonec. „Něco ve vás je a máte fajn vibe. Můžete nastoupit od prvního. Vezmete si na starost mapování společensky prospěšných projektů. A musíte o nich psát tak, aby to někoho bavilo číst.“

Ve skutečnosti Sandra doufala, že bude psát rozhovory a reportáže z burlesky, ale co už. Zlost u ní vystřídala opatrná radost, ale i tak se rozhodla, že Hana Smith Košťálová u ní má velký vroubek.

„Moc se těším.“

„Řeknu holkám, aby vás tu provedly. Dáte si ještě kapúčo?“

Do redakce se dostane až kolem poledne. Samozřejmě by to stihla i dřív, ale hodinu se ještě poflakovala v obchodní galerii Vaňkovka. Procházením se mezi pěkně upravenými výlohami chtěla smýt zvláštní pachuť prostředí, ve kterém ráno dělala reportáž.

Ředitelka centra pro duševně choré s romantickým názvem Kytička ji přivítala ve své ošklivě zařízené kanceláři v Žabovřeskách. Instantní kávu jim připravil jeden z obyvatelů Kytičky, kterému chyběly nejmíň čtyři zuby. Vlhký nos si otíral o hřbet ruky a ruku následně o umolousaná stehna. Sandra se na něj zatvářila povzbudivě, ale kávu vypila jenom se sebezapřením. Ředitelka na sobě měla o dvě čísla menší svetr, ze kterého jí vykukovala bílá, tučná kůže. Když mluvila, v koutku úst se jí vytvořila slina a poskakovala sem a tam. Byla cítit vyčpělou jasmínovou voňavkou, ze které se Sandře trochu zatočila hlava.

Při loučení pozvala Sandru na divadelní představení Sen noci svatojánské, v němž budou příští sobotu hrát postižení lidé spolu s normálními. Nikdo prý ani nepozná, kdo je kdo. Sandra pozvání s úsměvem přijala, ale v duchu si řekla: Rozhodně si nebudu kazit sobotu pohledem na to, jak někdo przní Shakespeara. A pomyslela si to i přesto, že v životě na žádné Shakespearově hře nebyla ani nepřečetla jedinou jeho báseň nebo hru. Zpaměti však dokázala vyjmenovat minimálně pět názvů jeho děl — pro to, abyste udělali dojem, to obvykle stačí.

Celkově se Sandra domnívá, že vzdělání se poněkud přeceňuje. Viděla to na svých spolužácích z gymnázia, kteří v osmnácti udělali tu osudovou chybu, že se rozhodli studovat religionistiku, východoevropská studia nebo archivnictví. Nedávno si na Zvonařce spletla jednoho literárního historika s bezdomovcem. Jiní spolužáci, kterým profesoři kdysi prorokovali velkou budoucnost, v současnosti vaří kávu a pečou organický banana bread (pravda, někdy ve vlastních kavárnách, které se dostaly do průvodců typu 10 places to visit in Brno).

Gymnázium přitom zvládla s lehce nadprůměrným prospěchem a to především díky schopnosti improvizovat, slušné krátkodobé paměti a umění rozplakat se ve správnou chvíli. Také měla lehce nadprůměrný literární talent a začala psát poněkud jalové povídky, které zaujaly profesorku češtiny. Ta na jedné rodičovské schůzce utrousila, že by ze Sandry „mohlo něco být“. Sandra proto na jistou dobu propadla klamu, že by se z ní po vzoru Carrie Bradshaw mohla stát novinářka, která napíše jeden fejeton týdně a bude si moct dovolit apartmán na Manhattanu.

V nákupním centru si vyzkoušela dva páry bot a žlutý kabátek s páskem, ve kterém vypadala jako pampeliška a ve kterém vynikl její štíhlý pas. Fotku poslala Mirkovi: „Co myslíš?“ Mirek jí obratem poslal zpátky srdíčko. To se dalo vyložit několika způsoby, ale nejpravděpodobnější interpretace byla „sluší ti, ale prosím tě, teď si ten debilní kabát nekupuj“. Sandra věděla, že Mirek by za ni utratil všechny peníze světa, kdyby… Kdyby neměl dluh skoro půl milionu a exekuci na krku. Podrazili ho, svině.

Fotku z kabinky dala na Instagram, aby to vypadalo, že si kabát skutečně kupuje. Přidala emotikon žlutého slunce a napsala: Když nesvítí slunce, svítím já. #sun #shine #czechgirl.

Připadalo jí to hluboké. Vždycky byla ráda, že patří mezi inteligentní ženy, a dávala si záležet, aby se za instagramovými příspěvky schovávalo i něco víc než pouhé povrchní předvádění těl, úsměvů a domácích bábovek. Ještě než se vydala zpátky do redakce, navštívila luxusní parfumerii a nenápadně na sobě otestovala předraženou rtěnku a šedavé oční stíny Estée Lauder neboli „Esté Ludra“, jak žertovně říkala její kamarádka Zorka. Prodavačka s bohatou vrstvou make-upu ji podezíravě pozorovala a zdánlivě přátelsky se optala, zda má o zkoušené produkty zájem. „Jistěže mám,“ odpověděla Sandra s falešnou nenuceností. „Akorát že teď zrovna spěchám.“ Prodavačka, která byla na podobný typ zákaznic nejspíš zvyklá, ji obdařila křečovitým úsměvem, až se jí vrstva make-upu kolem úst nakrabatila. „Samozřejmě.“

„Už mě nebaví dělat reportáže z neziskovek,“ řekne během odpolední porady. „Postižený lidi, pošahaný děti, zmlácený mámy, feťáci, bezdomovci, cikáni, útulky pro postižený psy… Jako já s nima soucítím, mají to blbý, ale je to pořád dokola a já z toho začínám mít fakt deprese. Pořád se rýpu v nějakým neštěstí. Myslím, že nutně potřebuju změnu.“

Sama chvilku nevěří, že ta slova opravdu vypustila z pusy. S tou depresí to byla hloupost — znechucení a mizerná nálada ještě není deprese, to moc dobře věděla z časopisu Moje psychologie, ale deprese vždycky zní líp. Unavení kolegové se po její litanii okamžitě proberou a šéfredaktorka Hana zvedá obočí až na samý vrchol čela, tam, kde jí začíná svítivě oranžová linie vlasů. Ironie v Hanině otázce se nedá přeslechnout: „A co by tě teda prosím bavilo psát, aby ses na nás nemračila?“

Mladá a nezdravě ambiciózní kolegyně Klára, která je v redakci pouhé tři měsíce, se pobaveně zašklebí. Přitom to byla právě Sandra, kdo Kláře minulý týden zavolal rychlou, když omdlela v kuchyňce. Vsadila se totiž, že vydrží dělat cvik zvaný „plank“ půl hodiny, tedy o deset minut déle, než to dokáže modelka Simona Krainová. Nevydržela.

„Šoubyznys. Rozhovory. Jo, chci dělat rozhovory. Zajímavý osobnosti, herci, zpěváci, umělci. Designéři a tak. Architekti. Start-upy. Digitální nomádi. Blogeři, spisovatelé, malíři. Influenceři. Prostě společnost,“ odpovídá Sandra a prstem krouží po obvodu hrnečku s kávou.

Klára se zamyšleně mračí a špulí červeně namalovanou pusu: „Znevýhodnění lidé jsou přece také společnost.“

Sandra ji nenávistně pozoruje. Na jednom místě rtěnku trochu přetáhla, má ji obtisknutou dokonce i na zubech, ale moc lidí ji tady nemusí, a tak ji na kosmetický defekt nikdo neupozorní. Právě Klára má spadeno na architekty a blogery. Její plán je jasný — využít naplno všechny své přednosti, mezi které se počítají dlouhé nohy, středně velká prsa a lehce nadprůměrná sociální inteligence. Prostřednictvím této výbavy měla v úmyslu zaujmout nějakého mladého, ale klidně i postaršího výtvarníka či grafického designéra, plastického chirurga, profesionálního sportovce nebo módního návrháře, pokud by se mezi nimi našel heterosexuál. Za nějaký čas by přestala chodit do práce a pomáhala by mu s organizováním různých akcí, případně i cateringem, a poté by mu porodila nejméně dvě geniální děti, se kterými by jezdili po světě a ony by „nasávaly jazyky jako houba“.

„Ale ať Sandra laskavě dokončí ještě to sdružení, co se věnuje vědomé menstruaci,“ navrhne protivná kolegyně Vivienne (je to přezdívka, ve skutečnosti se jmenuje Veronika). Za svou kariéru téměř nic nedokázala a má problematickou pleť, ale stále těží z toho, že v roce 2015 uspěla v soutěži AZ-kvíz. Svého soupeře porazila tím, že věděla, co znamená zkratka OS (ocelot stromový).

„Jasně, není problém,“ souhlasí Sandra.

„Budu o tom vážně přemýšlet,“ řekne Hana a obrátila ruce před sebe, jako by se vzdávala.

Klára se cítí zklamaně, protože se nerýsuje žádné větší drama, které by mohla po práci probírat u vína s kolegyněmi z prodeje.

Krávo, pomyslí si Sandra.

„Š š š,“ udělá grafik Petr Nágl.

Sandra se podívá jeho směrem. „Co je?“

„Tady se někdo bojí, že mu ujíždí vlak,“ uchechtne se.

„Tím někým myslíš mě?“

„Nic jsem neřekl.“

„Tak sklapni.“

Sandra není hloupá a ví, že na ni má Nágl spadeno. Ale bohužel — má znepokojivě vykulené oči, nosívá bílé džíny s vysokým pasem a nevlastní řidičský průkaz. Vypadá trochu jako Freddie Mercury, ale v heterosexuální verzi. Často v práci ráno heká a vzdychá, čímž vyžaduje, aby se ho kolegové ptali, proč tolik hekání a vzdychání, a on by jim pak mohl rádoby ledabyle vylíčit sedm hodin trvající sex ve vířivce s vicemiss Komín a její ukrajinskou sestrou. Navíc každou situaci komentuje nějakou citací ze seriálu Simpsonovi a kolegy zdraví větou „Čágo belo, šílenci“. Mirek má oproti tomu krásné oči, nosí moderní levisky a donedávna vlastnil tmavozelenou oktávii. A navíc je do něj zamilovaná.

Sandra se rozhodne Nágla ignorovat a rozhlédne se po místnosti. Je na sebe pyšná. Vyšlo jí to! Líná huba, holé neštěstí.

Hana krátce zatleská: „Tak vyřízeno. Děkuji, můžete se pustit do práce. A Sandro, spolu si ještě promluvíme.“

Zbytek redakce se rozmrzele zvedá ze židlí a rozchází se ke svým stolům nebo do kuchyňky pro další kávu. Ve vydýchaném vzduchu je slabě cítit pot, kancelářské potřeby a frustrace novinářů píšících o životech úspěšných lidí.

Sandra má matnou předtuchu, že se cosi začíná obracet v její prospěch, ale ještě neví, co přesně to znamená.

Instagramový příspěvek Když nesvítí slunce, svítím já se líbil čtrnácti lidem. Je to méně, než čekala, ale i tak má z dnešního dne dobrý pocit.

* * *

Potkali se v druhém ročníku na gymplu. Mirek, kterému nejbližší kamarádi říkali Miruna, se do Brna přestěhoval z Prahy s rodiči — jeho otec si tu zakládal další pobočku své tiskárny a matka měla k Brnu nostalgický vztah, protože její dědeček pocházel z Hustopečí a v brněnské psychiatrické léčebně si vyléčil alkoholismus (a seznámil se tu se svou druhou ženou).

Mirek měl silný středočeský přízvuk (když se představil, znělo to jako „Merek“), sto devadesát tři centimetrů, silné paže a modré oči — středně modré, barva jasného rána za letního dne —, posazené trochu našikmo a kvůli dalekozrakosti stále trochu přimhouřené, což vytvářelo dojem akčního hrdiny.

Když vešel do třídy a profesorka ho představovala žákům, ze všech dívek ve třídě neomylně vyhledal pohledem právě ji, Sandru. Jako by už věděl, že tam bude sedět tahle holka, věděl to už v Praze, a možná už dávno předtím, a teď si to jen potvrdil a vůbec nebyl překvapený. Sandra si do dnešního dne pamatuje intenzivní mrazení, které mělo epicentrum ve spodní části břicha a rozlévalo se výš do prsou, ale i níž do stehen. Nic takového ještě předtím nezažila, přestože nějaké ty lásky, platonické i neplatonické, ale všechny neperspektivní, zažívala už od třinácti.

Přesně si pamatuje, jak se jí těžce dýchalo, kdykoliv ho potom kdekoliv potkala. Že se bála promluvit a nohy se jí slabě třásly a celé tělo jí zalil zvláštní žár. Bála se, že jakmile z pusy vypustí nějaký zvuk, kouzlo se rozpustí. Ale ono vydrželo.

Na prvním rande spolu byli v kině Art na dokumentárním filmu o horolezcích. Sandru oslnilo, jak odvážný byl Mirek ve svých názorech — zatímco ostatní diváci se po skončení filmu nad sklenkou ryzlinku rozplývali, jací jsou horolezci stateční a houževnatí chlapíci, Mirek brblal, že na Mount Everest leze jen debil, a když někomu mrazem zčerná palec, je to jen a jen jeho vina.

Později toho večera ji také rozesmál svou teorií, že slavný rodák z Ivančic Vladimír Menšík je podle fyziognomie jasným potomkem černocha.

„Kde by se v Ivančicích vzali černoši?“ namítla tenkrát Sandra, ale Mirek poukazoval na Menšíkovy černé kudrnaté vlasy, široký nos, masité rty a snědou pleť. Zmínil také smysl pro humor, který podle Mirka mají všichni černoši (viz Eddie Murphy, Bill Cosby nebo Will Smith). A šel ve své teorii ještě dál: byl přesvědčený o tom, že Menšík po sobě zanechal nepřiznaného syna, a to herce Martina Dejdara (kudrnaté vlasy, masité rty, komediální talent). Sandra tenkrát málem vyprskla vinný střik zpátky do skleničky, ale musela uznat, že na tom něco je.

Obdivovala Mirkovo nezávislé myšlení, to, že nebyl jako ostatní, a byla zamilovaná tak silně, až ji to někde uvnitř trochu bolelo. A taky byl statečný: když se jednou na Maliňáku prali dva mladíci ve sparťanských dresech, Mirek na ně přivolal městské strážníky a vynadal jim do pražských kurev (mladíkům, nikoliv strážníkům).

Spali spolu už první večer a bydlet spolu začali hned po maturitě. V jedné místnosti s maličkou koupelnou a kuchyní na Starém Brně, hned vedle supermarketu, což bylo dost příjemné — kromě toho, že si mohli kdykoliv skočit nakoupit, se vzduchem vznášela chuť rozpečených polotovarů, přicházející ve vlnách. Vítr sem někdy dokonce zavál i vůni sladu z nedalekého pivovaru Starobrno. Byl to sladký život.

Strop malinké koupelny byl sice částečně pokrytý plísní, v zimě sem táhlo a v létě bylo v bytě příšerné vedro, ale cítili se tu šťastně. Dokonce jim nevadili ani sousedé — vesměs početné romské rodiny, k jejichž zvykům patřilo zapalovat za letních nocí na trávníku ohně a hlučně se u nich veselit. Kdo je však šťastný, přeje radost i těm druhým, a tak si holt někdy přenesli matrace do kuchyně, která neměla okna do vnitrobloku, a spokojeně usnuli pod dřezem s kapajícím kohoutkem. Jejich současný byt na Lesné je o něco luxusnější a žádní Romové tu nejsou.

„Nelezete si na nervy?“ ptaly se Sandry spolužačky. Nechápala, o čem to mluví. Proč by jí měl lézt na nervy někdo, koho miluje? Nejradši by ho držela za ruku celý den, tisíckrát by něžně položila svou hlavu na jeho rameno, až by si z toho uskřinula nerv. Sotva se ráno rozloučili, hned za rohem si psali na telefonu zprávy. Posílali si kočičky, kterým z tlamy lítaly stovky srdcí, nebo občas i detail ohanbí.

Každý okamžik pro ně byl sváteční: když se procházeli kolem přehrady, na Špilberku pili z víno z krabice zakoupené u „šikmoočků“, courali se po Olympii nebo se dělili o hranolky, koupené dlouho po půlnoci v McDonald’s na náměstí Svobody.

Život neměl chybu, ale oba věděli, že by se mohli mít ještě mnohem líp. Nechtěli opakovat chyby svých známých a příbuzných, kteří své životy marnili tím, že se spokojili s málem.

Proto za letních večerů spřádali své plány — o cestování, o domě s bazénem, o karavanu vybaveném sprchou a wifi, o drahém oblečení.

Kdo jiný si víc zaslouží štěstí než upřímně zamilovaní lidé?

Zamilovaní lidé nemohou páchat zlo.

„Jsi nádherná.“

„To ty jsi nádhernej.“

„Ne, ty.“

„A která půlka mýho těla ti přijde nejrajcovnější? Spodní, nebo horní?“

„Hm, tak teď si připadám jako Burianův osel.“

Sandra se zachichotá. „Jakej osel? Copak Vlasta Burian měl osla?“

„Kdepak. Burianův osel se podle legendy nemohl rozhodnout mezi dvěma kupkami sena. Jde o typ volby, kdy obě možnosti jsou stejně super.“

Sandra dobře ví, že má na mysli Buridanova osla, ale nic neříká. Nechce Mirka ztrapnit.

„Ty jsi tak chytrej, Mirunko. A pověz, co na mně máš úplně ze všeho nejradši?“

„Zbožňuju tvůj krk. Je úchylný říct, že mě vzrušuje tvůj krk?“

„Jako sexuálně?“

„Jo.“

„Dobře, to je trochu divný.“

„A tvoje prsty. A dlaně.“

„Dlaně tě taky sexuálně vzrušujou?“

„To ne.“

„Škoda. A co uši?“

„Uši by vyhrály mezinárodní soutěž uší.“

„A nohy?“

„Žádný hezčí nohy nikdy nechodily po zemským povrchu. Všechny ostatní nohy se můžou jít zahrabat.“

„A co ve vesmíru?“

„Strčíš do kapsy všechny mimozemšťanky.“

„I princeznu Leilu?“

„To přece není mimozemšťanka.“

„No jo. A co zadek? Řekni něco o zadku.“

„O zadku princezny Leily?“

„Miruno! O mým zadku přece.“

„Je jako výstavní skříň.“

„Co? Skříň? Jako že je tak velkej?“

„Ne. Je to na tobě to nejlepší, co máš.“

„To bylo sexistický.“

„Však jsem taky sexista.“

„Spíš jsi blázen.“

„Já vím.“

„Ach jo, Mirku…“

„Copak?“

„Jen mě tak napadá… Proč nemůžeme žít tak, jak si opravdu zasloužíme? Vidět svět. Ochutnávat zvláštní jídla. Mít hezký věci. Ale zdraví je základ, samozřejmě,“ uvažuje Sandra. „Jak to sakra udělat, abysme byli šťastný?“

Mirek poplašeně zamrká: „Ty se mnou nejseš šťastná, San?“

„Ale samozřejmě že jsem! Jenom někdy přemýšlím, jak to udělat, abysme si mohli žít víc podle našich představ. Protože láska je jedna věc, a praktickej život je věc druhá,“ řekne Sandra rychle, ale Mirek se přesto zachmuří. Všechny jejich nápady, jak si dopřát luxusnější život a dostat se aspoň o příčku na společenském žebříčku výš, zatím ztroskotaly. Naposledy ten, kdy Mirek navrhl, aby Sandra obvinila finančního ředitele časopisu Helena’s Diary ze sexuálního obtěžování a žádala finanční kompenzaci za psychickou újmu: ve světě je to úplně běžné.

„Ale on mě neobtěžuje,“ namítla tenkrát Sandra.

„Tak si to vymyslíš,“ nařídil Mirek. „Co ti kdo dokáže?“

„Je pravda, že jednou vedle mě na poradě jedl pomeranč,“ vzpomněla si Sandra.

„Jak pomeranč souvisí se sexuálním obtěžováním?“

„On ho jedl úchylně a u toho se na mě díval,“ vysvětlila Sandra, ale Mirek se obával, že to k pořádnému obvinění stačit nebude.

„Kdybych aspoň měla víc sledujících,“ posteskne si Sandra.

„Lidi z Brna nikdo moc nesleduje, smiř se s tím,“ řekne ospalým hlasem Mirek.

„Vážně? A co ta husa Kerndlová? Vždyť ani neumí pořádně zpívat.“

„Prosim tě. Její fotr má konexe,“ zívne Mirek. „Neboj se, jednou nás nějaká Adrianina nit dovede k lepšímu životu. Musíme být trpěliví.“

Neříká se náhodou Ariadnina? uvažuje Sandra, ale už je unavená a nechce se jí tím zabývat.

Sandra zaplete své nohy do jeho, jsou teplé a chlupaté, šimrá to.

Mirek už usíná a začíná hlasitě oddychovat.

Venku projede poslední noční šalina a u sousedů klapnou dveře — pan Broghány se vrací z hospody. Jeho manželka chvíli cosi huláká, několikrát bouchnou dveře, a pak už nastane ticho a konečně celý dům spí.

Ráno se Sandra činí v kuchyni, ale Mirek by si rád ještě malinko přispal.

„Lásko, můžeš na chvilku?“

Mirek se šourá do kuchyně, celý rozespalý, zívá. Se vstáváním měl odjakživa problémy. Naskytne se mu zvláštní pohled — na stole je naaranžovaný talíř s pečlivě srovnanými plátky avokáda a volským okem s připálenými okraji. Na povrchu avokáda jsou rozházené nějaké bylinky, jako kdyby kolem stolu někdo projel sekačkou na trávu.

„No dobře,“ říká Mirek. Má pro Sandřiny instagramové chvilky pochopení, i když by teď zrovna ze všeho nejraději vyplňoval na Facebooku kvíz, jaký je typ zeleniny, nebo se koukal na fotky z dovolené nějaké opálené tenistky. Když můžou prorazit ostatní, proč ne San? Rozhodně na to má.

Sandra si sedá na židli, na sobě jenom župan a tlusté ponožky. Na klín si položí talířek s vejcem a avokádem.

Zatáhne břicho a vypne prsa. Dbá na to, aby byl pořádně vidět žlábek.

„Hlavně mě neber odspodu, ať nemám dvě brady.“

Mirek udělá několik snímků.

„Uka!“

Sandra se sápe po telefonu, až jí z talíře sklouzne vajíčko a rozpleskne se na podlaze.

„Kurva!“

Jedna z fotek je celkem dobrá, a tak vybere správný filtr a zveřejní ji na Instagramu s patnácti různými hashtagy. Fotka se líbí osmi lidem. Srdíčka naskakují líně jako ve zpomaleném filmu. Přidá ještě několik dalších hashtagů, například starý dobrý #mood.

Za hodinu přibudou jen dva lajky.

Čekala mnohem víc. Jsou snad ti lidi slepí? Miliardy dalších fotek, které ukazují totéž, mají stovky, i tisíce lajků. Tak proč ne ona?

Napadá ji, že by si mohla pořídit psa. Psi se na sociálních sítích těší velké oblibě. Nejvíc trendy jsou momentálně aljašští malamuti, samojedi a samozřejmě nadčasoví zlatí retrívři. Sandra však má dostatečně realistický pohled na to, k čemu by zvíře v domácnosti mohlo vést — ke spoustě chlupů, zbytečným hádkám a v neposlední řadě k obrovským výdajům. Psa tedy zavrhla.

Možná se příště zkusí vyfotit jen ve spodním prádle a víc se zaměří na cílovou skupinu nadržených Arabů a dlouho ženatých mužů. Předtím si ale musí zajít do solária nebo koupit samoopalovací krém, protože její kůže je bledá jako papír.

Šéfredaktorka Hana, která není ani zdaleka tak hezká, má asi pět tisíc followerů, protože je neustále pěkně opálená a na zádech má vytetovanou sluneční soustavu.

Mirek děti nechce. Tedy chce, ale až po třicítce. Ať si trochu užijou. Mít děti před třicítkou mu připadalo šílené. Sandra s ním naoko souhlasila, ale někdy se přece jen trochu zasnila, jaké by to bylo kolébat v náručí miminko a oblékat mu miniaturní dupačky a roztomilé značkové botičky, které jsou zmenšeninou normálních tenisek pro dospělé. Ráda si také prohlížela batolata, která seděla na klíně svým rodičům při cestě šalinou a bystře pozorovala okolí, tváře buclaté tak, že by je do nich chtěla okamžitě štípnout.

„Kristepane, to bych se radši zabil,“ pronesl jednou Mirek, když během sobotního listopadového odpoledne míjeli mladou rodinku, která vyvedla své dvě mrzuté děti na Špilberk pouštět draka.

Děti střídavě řvaly a jejich rodiče z toho byli otrávení jako švábi. Asi třicetiletý muž s tmavými kruhy pod očima byl shrbený jako žebrák. Jeho manželka měla špatně nabarvené vlasy a nemoderní bundu s mnoha zipy. „Prosím, slib mi, že po mně nebudeš nic takovýho v nejbližší době chtít,“ bručel Mirek a Sandra mu to slíbila.

Když nechce on, tak ona nechce taky, a navíc ještě nemá chuť zničit si postavu.

V šatnách veřejného bazénu na Kraví hoře, kam chodívala každou neděli, moc dobře odpozorovala, co může na člověku mateřství napáchat.

Dokud nebudou s Mirkem zabezpečení a nebudou mít dost peněz na plastického chirurga, soukromého trenéra a nutriční terapeutku, žádné dítě rozhodně nechce.

Asi před rokem byla v šalině číslo osm svědkem rozhovoru, který jí rozerval srdce na malé kousky — jako kdyby někdo kladivem udeřil do zdi a z díry se vydrolila omítka.

Mámě, která seděla na sedačce přes uličku, mohlo být něco kolem čtyřiceti, měla na sobě sportovní kalhoty, tričko a batoh, jako by se chystala někam na výlet. Pravděpodobně ale takhle oblečená chodila běžně. Měla jemné rysy v obličeji a v jiném oblečení by mohla působit jako krásná žena. Kolem spánků jí vedly dvě cestičky stříbrných vlasů — ukazovat na odiv šediny je buď projev velké odvahy, nebo velkého zoufalství.

Vedle ženy seděl chlapec, mohlo mu být kolem dvanácti let, hubený, s nepřirozeně dlouhým krkem, vystouplými lopatkami a dlouhými hřebíkovitými vlasy, na kterých měl posazenou kšiltovku s nápisem Mountfield. Pusu měl neustále pootevřenou, jako by se něčemu divil. Na hraně čelistí se mu začínaly dělat boláky.

Možná byl nějaký opožděný. Nebo naopak moc vyspělý.

„Mami, jsem ošklivej, žádná holka mě nebude mít ráda,“ řekl huhlavým hlasem.

„Ale prosím tě,“ řekla mu máma.

„Ale mami, mluvím vážně. Já to vím, vždyť se na sebe můžu kdykoliv podívat do zrcadla,“ trval na svém kluk. „Jsem ošklivej. Nikdy se nikomu nebudu líbit. Co mám dělat?“

„Proč říkáš takový věci? Mně se líbíš.“

„Mami, prosím… Každé mámě se líbí její dítě.“

„Podle mě jsi moc pěkný kluk!“

„Nikdo mě nikdy nebude mít rád.“

„Vždycky tě někdo bude mít rád. Já tě mám ráda moc.“

„Ty se nepočítáš, mami.“

„Ale prosím tebe.“

Objala ho paží kolem ramen a on jí položil tvář na rameno a nechal ho tam.

Sandra vystoupila o dvě zastávky dřív a na ulici se rozbrečela.

Proč je život tak nespravedlivý?

Ten kluk měl pravdu. Jen těžko ho někdy někdo bude milovat. Tedy kromě jeho mámy. Ale ty své děti milujou vždycky, nebo ne?

Někdo se narodí a je celý život milovaný. Obdivovaný. Krásný, sympatický, milý, úspěšný. Lásku, kterou dostane, vrací všem okolo, celému světu. Přej a bude ti přáno. Jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá.

A přece je někdo hodný a narodí se dobrým lidem, ale zase je tak ošklivý, že ho nikdo nikdy vášnivě neobejme.

Sandra se nechce na takové lidi dívat. Nechce s nimi mít nic společného. Odmítá se stýkat s ošklivostí, chudobou, odmítá komukoliv dovolit, aby ji vydíral svým smutkem. Nechce být nešťastná kvůli jiným nešťastným lidem.

Chce žít ve světě, ve kterém se lidi fotí s nafukovacími číslicemi, když mají narozeniny. Usmívají se a do prstů chytají západ slunce. Cvičí v posilovnách a běhají kolem řeky. Na stole v kuchyni mají vždycky kytici čerstvých pivoněk a při procházce na poli skáčou do výšky radostí. I v posilovně vypadají krásně a nevyčerpaně. Jsou oblíbení a žádaní.

Domů tenkrát přišla s opuchlýma očima, ale Mirkovi řekla, že je to alergií na slony — prošla kolem cirkusu.

Mirek by tyhle věci totiž nejspíš nikdy nepochopil.

Od partnera však nemůžete chtít všechno.

Na ten nejhlubší smutek jste stejně sami.

Citové vypětí ji donutilo udělat si selfie se zamyšleným, a přesto sexy výrazem.

Think less, feel more, připsala k obrázku.

Nevěděla přesně, co tím chce vlastně říct, ale znělo to celkem chytře a ocenilo to devět lidí. Jeden dokonce napsal komentář nice butt, ale bylo to divné, protože na fotce žádný zadek neukazovala. Podezření, že šlo o automaticky generovaný komentář, ale raději rychle zaplašila.

Bílá kožešina na dřevěné podlaze. Vpravo od hořícího krbu leží úhledně vyrovnaná březová polena, francouzským oknem do zahrady je vidět na obrovskou hromadu sněhu. Lucerny v okně do místnosti vrhají mihotavý stín.

Na kožešině sedí v tureckém sedu štíhlá, opálená kráska. Na ramena jí padají prameny černých vlasů. Usmívá se leskle růžovými plnými rty a do objektivu hledí skrze nalepovací řasy. Jsou tak husté a dlouhé, že fotografa musí vidět svrchu a zespodu černě orámovaného. Bílý svetr se jí téměř svezl z hebkých ramen. V ruce drží šálek kávy, jejž objímá dlouhými prsty ozdobenými dlouhými, jasně červenými nehty. Fotka je shrnuta do slov #mood #wintervibes #cosy #wintergodess.

„Piča jedna,“ uleví si Sandra, když večer leží s Mirkem v posteli a každý si prohlíží svůj telefon.

„Ale no tak, lásko, přece se nebudeš rozčilovat.“

„Je hnusná, blbá a umělá, a má pět tisíc lajků. Já bych ty umělý kozy fakt zakázala. Je to podvod na sledující.“

Mirek ji něžně pohladí po hraně obličeje, ale Sandru to neuklidní.

„Jednou do roka našetří na pronájem luxusnější chaty a už si myslí, že je důležitá. Kunda.“

Mirek si povzdychne. Dobře ví, jak moc Sandru trápí, že také není instagramovou celebritou. Přitom by na to měla. Je krásná a zajímavá. Nemá zapotřebí nechat si upravit rty nebo prsa, protože ta její jsou krásná dost. Jen najít ty správné kulisy. Téma. Jenže Instagram už je rozebraný — cvičitelky fitness, veganky, kuchařky a cukrářky, cestovatelky po Tichomoří, matky, tlustoprdky, které dělají ze své nadváhy přednost — každá skulina zajímavého života už je zabraná. A sekci tetovaných glamour dívek jí Mirek zakázal, protože si nepřál, aby ji někdo „očumoval“, a taky si nebyl jistý, jestli by tetování na Sandře nepůsobilo příliš vulgárně. Kdysi bylo moderní nechat si těsně nad zadek vytetovat ornamenty, ale ta doba už minula a teď se ženám, které tomuto trendu v devadesátých letech podlehly, lidé vysmívají, že mají „kování nad krbem“.

„Chápeš to, že nějaká korejská holka, co jí sotva bylo šest, už vydělává osmnáct milionů měsíčně?“

„A co ta malá mrcha dělá?“

„Rozbaluje hračky a říká, jestli jsou co k čemu.“

„To snad není možný,“ plácne se Mirek do čela. „Svět se v prdel obrací, tvoje matka má pravdu.“

„Osmnáct milionů, chápeš to?“

„Vždyť to říkám. V prdel se obrací!“

„Jo, a rozbil se mrazák, Mirku,“ vzpomněla si Sandra. „Byl tam rampouch, tak jsem ho chtěla vyšťourat nožem, ale propíchla jsem takovou věc a udělalo to csssss… a už to nefunguje.“

„Tys šťourala v mrazáku nožem?!“

„Myslela jsem…“

„Kurva, to je den. Zrovna dneska se musí dojebat mrazák,“ zaúpí Mirek, jako kdyby na něco takového vůbec někdy byla ta správná chvíle.

„Promiň, Mirku,“ kňourá Sandra a jeho to jako vždy obměkčí.

„Ty seš takovej můj Damoklův dar,“ řekne jí něžně.

Přála si, aby se některé okamžiky daly nějak vypálit do paměti — měly by zůstat tak živé, jako kdyby se staly třeba před hodinou. Ve chvílích, kdy byla šťastná, se snažila vnímat všechno co nejintenzivněji a připomínala svému mozku, aby si všechny ty vůně a pocity udržel.

Jako tenkrát, když spolu jeli jeho otřískanou oktávkou (později ji musel za jedenáct tisíc prodat kvůli splátkám za půjčku, kterou potřebovali na LCD televizi) na Vranovskou přehradu. Koupila na cestu dvě kila třešní. Během cesty je chroupali a pecky cvrnkali z okna. Pár z nich ulpělo na okně řidičům za nimi, takže je občas někdo předjel a hrozil jim pěstí.

Jeden postarší pán se dokonce vyklonil z okna a řval: „Co děláš, ty čuráku!?“

Smáli se, až je bolelo břicho.

Byli někdy v životě šťastnější, než když cvrnkali pecky z okna a smáli se lidem, kteří mají špatnou náladu? A proč je to opustilo? Proč jim teď připadá, že jim něco důležitého uniká a momenty, které jsou teď, nejsou to pravé?

Z minulosti se nedá žít neustále. A když je přítomnost bezútěšná, nezbývá než se těšit na další dny.

Mirek řekl, že na mrazák budou mít peníze nejdřív na jaře, leda že by si vzal další půjčku. Provident má teď úrok nula procent a vyřízení zdarma. Sandra to odmítla; bez mrazáku se přece člověk krásně obejde. Nebyla jako Mirek, který potřebuje sníst tři nanuky Míša a jahodovou dřeň denně.

Mirkův starší bratr celkem úspěšně podnikal ve stavebninách, takže dobré místo u něj ve firmě se nabízelo. Mirek ale brzy zjistil, že se jedná o příliš mnoho práce a zodpovědnosti za průměrný plat. Taky nehodlal být „zavřený v kanclu jako krysa“. Prohlásil, že raději půjde smažit hamburgery do McDonald’s, než aby přenášel šanony z místa na místo. Slyšel, že když člověk není úplný blbec, může se tam do pár měsíců stát manažerem směny.

Ve stavebninách mu přitom objektivně zase tak špatně nebylo. Sídlo firmy ve zmrzlinově oranžovém domku ve Slatině však nebylo nic, kam by se člověk chtěl pět rán v týdnu vracet, a bratr navíc vyžadoval, aby nekřesťansky chodil do práce už na osmou ráno. Odmítl mu také přidělit vlastní asistentku (Sandra byla ráda, protože podle jednoho průzkumu na iDNES.cz spolu dvě třetiny manažerů se svou asistentkou spí) a musela mu stačit vlastní kancelář s překvapivě uspokojivým výhledem na pozemky u dálnice, určenými k prodeji. Kdyby měl člověk trochu fantazie, mohl si představovat, že je uprostřed nějaké maďarské stepi.

Fantazie ale Mirek moc neměl, zato ambice ano.

Svou budoucnost viděl v úspěšných sexy start-upech, v prostorných kancelářích uprostřed města, kam si každý může přijít i odejít, kdy se mu zachce, pod stoly spí výmarští ohaři a kolegyně vypadají jako holky, které se málem staly modelkami, ale údajně „odmítly zhubnout přes boky“ nebo je obtěžoval agent, čímž se mezi řečí chlubí u oběda v pop-up restauraci, a po večerech píšou blogy o tom, jak je těžké být sama sebou.

Schůzky s investory se v tomto světě odehrávají v korejských bistrech nebo kavárnách, kde žárovky visí na větvi a lampy mají místo klasického vypínače švihadlo.

Tato moderní bistra a kavárny se vůbec začaly ve městě rojit jako houby po dešti, až si člověk říkal, kde se pořád berou lidé, kteří do nich chodí.

Chvilku po svém angažmá ve stavebninách pomáhal Mirek kámošovi Lasimu rozjíždět byznys s chudobou v jednom činžáku na ulici Cejl, ale sedm členů rodiny Biháriových, která se tísnila v přízemním bytě 1+kk, se spojilo s jakousi neziskovou organizací, ta Mirka a Lasiho nahlásila magistrátu a novinám a byl z toho poprask. Mirek v tom, že vybíral přemrštěný nájem od lidí na hranici chudoby, problém nespatřoval — vždyť ti lidé dostávají příspěvek v nouzi od státu. Byznys je tvrdá disciplína a státní peníze jsou od toho, aby si díky nim chytří lidé polepšili.

„Koneckonců jsou to moje daně,“ vysvětloval tenkrát Mirek Sandře. „Jen si beru zpátky to, co jsem odevzdal do státní kasy.“

Sandra souhlasně kývala hlavou, ale v duchu se jí honily cifry, které Mirek státu dlužil na zdravotním a sociálním. Vlastně během vztahu s Mirkem takto přikyvovala častokrát, ačkoliv si myslela něco jiného: šlo i o situace, kdy Mirek špatně použil nějaký termín. Například tehdy, když ji v pivnici Bláhovka přesvědčoval, že „společnost by měla fungovat na principu volného trhu neboli lejzr fajr“. Mnohé osoby také podle něho často „postrádaly kontext s realitou“. Nebo přesně nechápal význam slova pointa, ale často je používal.

Mirek už byl natolik otrávený stavebninami a pronajímáním bytů chudině, že se rozhodl vzít si půjčku u banky (ručil bytem svých rodičů) a jedno moderní bistro si opravdu otevřel, a to na pěkném místě v Husově ulici. Samozřejmě si předtím najal designéry, kteří si nechali posílat kliky na dveře ze Španělska a dlaždice na záchod z Milána. Kvůli názvu bistra si zaplatil reklamního copywritera, ale ukázalo se, že měl tvůrčí krizi a místo vymýšlení názvu odjel na rok na Island, aby zjistil, jestli je víc dívka, nebo víc chlapec.

Podnik, kterému s kámoši u piva nakonec vymysleli název Na Pokec by byl býval úspěšný, ale — jak jednou utrousila Mirkova matka — „otevřel si bistro, ale chodili mu tam lidi“. Mirek brzy zjistil, že i gastronomické zařízení vyžaduje spoustu energie a času, navíc si lidé začali stěžovat na mizernou obsluhu a umolousané skleničky, a on na to neměl nervy. Netrvalo dlouho a prostor si zabrala podnikatelka, která už měla v Brně pár úspěšných obchodů s luxusním oblečením z Turecka pro dámy velikosti XXL. Hned první den se zbavila zbytečných dekorací včetně houpačky visící ze stropu a plnoštíhlé dámy se na prominentní adresu jen hrnuly.

Mirek se litoval jen chvilku, protože si vzal do hlavy, že se bude realizovat v komunální politice (dluh rodičům zůstal stále nesplacený).

„Náborový“ rozhovor v hostinci Pegas s bratrancem spolužáka ze základky probíhal zhruba takto:

„Co kdybych vstoupil k vám do strany, vole?“

„To nechceš, vole.“

„Proč ne?“

„Pořád jen sedíš po schůzích, posloucháš sračky a musíš furt někomu lízt do řiti.“

„To je mi jedno, důležitý je, jestli se tam dostaneš k nějakejm věcem.“

„Né asi. Ale musíš si to vodpracovat.“

„A to trvá jak dlouho?“

„Mně to do zastupitelstva trvalo pět let.“

„Tak na to seru.“

Někdy Sandru popadla taková zlost, že ani nemohla pokračovat v tom, co právě dělala.

Jak je možné, že mezi těmi nejlépe placenými, nejvíce váženými, obdivovanými a lajkovanými je tolik naprostých nul?

Ona má přece všechno, co potřebuje. Vyšší odborné vzdělání, určitě i talent, píli. Ambice. Touhu se vzdělávat. Všeobecný přehled: měla přečteného celého Viewegha, Paula Coelha a Hůlovou. Znala spoustu citátů, například od Nietzscheho a Kanta („Hvězdné nebe nade mnou…“ atd.). Mohla se chlubit souměrnou postavu s vyváženým poměrem boků, pasu a ňader. Měla jemnou pleť a velké kraví oči. Kamarádky ji někdy podezíraly, že má uměle nalepené řasy, ale nebyla to pravda. Taky byla přesvědčená o tom, že byla obdařena dobrým vkusem — nikdy nepůsobila zbytečně maloměstsky. Několikrát uspěla v silné konkurenci adeptek na hostesky Grand Prix Masarykův okruh — jako jedna z mála si mohla dovolit obléct elastický overal nebo šortky těsně pod zadek.

Byla dokonalou adeptkou na úspěch.

Který se přesto nedostavoval.

* * *

„Příští pátek si můžeš střihnout svůj první rozhovor,“ oznámila jí Hana. „Už je to domluvené.“

„Super! A s kým?“

„S Johannesem Ulriksenem.“

„S tím klavíristou?

„Jo. Připrav se na to dobře, je inteligentní, procestoval kus světa a umí několik jazyků.“

„Samozřejmě,“ přitakala Sandra, ale v duchu si pomyslela: vejtaha jeden.

„A nechce se fotit, takže nám prý dá něco z archivu.“

„Asi nechce vypadat hnusně. Ale kdo by chtěl.“

„Prý je dost zvláštní, tak to zkus nepřepálit. Slyšela jsem, že z několika rozhovorů už utekl. Normálně se naštval a vzal roha.“

„Mně nikdo neuteče.“

„Tak fajn,“ usmála se Hana.

Mezi předními zuby měla kousek něčeho zeleného, možná petržele nebo brokolice, a Sandra zaváhala, jestli ji na to nemá upozornit, ale pak si to rozmyslela.

Je to Hanin problém.

Večer je poctili návštěvou Sandřini rodiče.

Byli malinko protivní, zvláště matka, a tvářili se upracovaně.

Otec zkritizoval Sandřinu sardinkovou pomazánku: prý páchne rybinou. Matka nadávala na uprchlíky a na bolševiky na radnici. „Sluncata,“ bručela, ale pak si opařila jazyk kávou.

Když snědli dezert (banánový chléb, který se tak drolil, že na Instagram byl naprosto nepoužitelný), matka vytáhla ze své brašny jakousi sadu různých lahviček a tub.

„Co to je, mami?“

„Neskutečná novinka,“ řekla matka, nekompromisně otevřela jednu tubu, vymáčkla z ní hnědý obsah na ukazováček a začala hmotu Sandře roztírat po tváři. „Krycí make-up, který zároveň slouží jako krém, ale taky jako maska.“

„Jak může krém a make-up v jednom sloužit jako maska?“

„No právě,“ pravila vítězoslavně matka. „Tento typ má střední krytí.“

„Já žádný krytí nepotřebuju,“ bránila se Sandra, „moje pleť je v pohodě.“

„Tak se podívej na ten rozdíl,“ pronesla matka triumfálně a vytáhla z kabelky zrcátko.

Opravdu, jedna půlka Sandřina obličeje působila svěžeji než druhá. Byla to ta bez make-upu.

„Mami, prosím tě.“

„Ten krém zkoumali vědci v Bostonu,“ řekl unaveně otec. „A vyhrál evropskou cenu za kosmetiku roku.“

„Kolik stojí?“ zeptala se Sandra rezignovaně.

„Normálně šest set devadesát, ale pro tebe mám samozřejmě zvýhodněnou cenu. Dám ti ho o stovku levnějc, a navíc k tomu dostaneš jako dárek sadu ultra savých ručníků, když si k němu pořídíš ještě korektor na kruhy pod očima za speciální cenu sto devadesát devět korun. Levnější neseženeš ani v drogerii.“

Sandra vzdychla a šla na chodbu pro peněženku.

Když rodiče odešli, Mirek hrál playstation a tvářil se uraženě.

„Litr v prdeli,“ utrousil, aniž se na ni podíval.

Měla sto chutí říct: To byl můj litr.

Místo toho ho však objala a kousla ho do ucha.

Je tak roztomilý, když se zlobí.

Rozhovor s Johannesem Ulriksenem se odehrával v zánovní kavárně s hravým názvem Vnitřek ananasu. A opravdu, všechno tu bylo žluté — kožené sedačky, koberce i oblečení personálu.

Sešli se dost pozdě odpoledne, v hodinu, kdy byla vhodná chvilka spíš pro setkání v baru než na odpolední kávu, a navíc byl pátek. Možná i proto v kavárně panovala večerní, až večírková atmosféra. Johannes si objednal bílé víno a Sandra malinové daiquiri v těžké broušené skleničce — jiný než sladký alkohol jí nechutnal. Poté co si párkrát usrkla, se začala hihňat, což bylo jejím roztomilým zvykem.

Johannes se na ni po celou dobu rozhovoru díval s rozpaky a uhýbal očima, ale když se Sandra podívala jinam, všimla si, že si ji se zájmem prohlíží. Občas se mu na rtech objevil poloviční úsměv — třeba když mu položila nějakou příliš banální otázku.

Oči mu přitom těkaly sem a tam a většinu odpovědí si dlouho rozmýšlel, jako kdyby ten rozhovor byl otázkou života a smrti. Několikrát se ujistil, že mu Sandra rozhovor v nejbližších dnech poskytne k autorizaci. Měla sto chutí mu říct — co blbneš, ty chytráku, tenhle časák čte pár tisíc pitomejch snobů, kterým je úplně ukradený, jestli použiješ slovo „velkolepý“, nebo „monumentální“.

Mocná náruč alkoholu však spolehlivě zafungovala a po dalších několika skleničkách se ani nemusela ptát. Johannes se rozpovídal a jeho sebekontrola uvadala. Dokonce se ve žlutém křesle pohodlně rozvalil a už neseděl na krajíčku jako na začátku rozhovoru.

Sandra se rozhlédla kolem — všude seděly páry, vpravo čtyřicátník s lesklou lebkou a vedle něj drobná dívka se zrzavým mikádem a potetovaným krkem, potutelně se usmívající, na baru pár dobře oblečených pětatřicátníků, asi manželů, protože se spolu moc nebavili a pořád si něco prohlíželi v telefonech. V rohu poblíž jejich stolu pak byl vmáčknutý párek studentů, kteří se kolem jedenácté začali divoce líbat. Kluk dívce v pravidelném rytmu zajížděl jazykem do úst a zase zpátky, což mohlo působit nepatřičně, ale na druhou stranu byl pátek večer.

Když si Sandra po druhém daiquiri odskočila na toaletu, v zrcadle nad umyvadlem zjistila, že jí to výjimečně sluší. Po rumu jí zrůžověly tváře a bleděmodrá džínová košile jí šla perfektně k očím. Rozepla si jeden knoflíček a zastyděla se. Myslela na jazyk, který mizí v ústní dutině té mladé dívky, a útrobami jí projelo dobře známé mrazení.

Johannes byl oproti ní bledý a působil nezdravě. Z pohublé tváře se dívaly neklidné oči. Krk měl nepřirozeně dlouhý, takže vypadal trochu jako pštros.

Sandru pobavilo zjištění, že po několika skleničkách alkoholu dokáže být natolik rozverná, že se jí začíná celkem zamlouvat někdo tak fyzicky nepřitažlivý jako Johannes. Dokonce se přistihla, že přemýšlí nad tím, jaké by to s ním bylo v posteli. Žádné výčitky ale necítila, protože kdesi četla nějaký výzkum, že podobné představy má devadesát procent mužů a osmdesát procent žen. Když to dělají skoro všichni, není na tom nic divného.

Momentálně si sexuální fantazie nedokázala dostatečně zhmotnit, i když se o to snažila. Na to měl Johannes nejspíš příliš úzká záda, a nedělala jí dobře ani představa dlouhých prstů, které jí jezdí po těle. Rty však měl hezké, souměrně vykrojené a jemné, ty už si na svém těle představit dokázala.

Pokládala mu tradiční otázky, kterými se nedá nic zkazit — kde berete inspiraci, jaký je váš vzor, sen, plány do budoucna.

Mluvili o všem možném, taky o kultuře. Johannes zmiňoval spoustu jmen, která Sandře vůbec nic neříkala. Když se jí na oplátku zeptal, jaký byl její poslední obohacující kulturní zážitek, odpověděla, že to byla loňská návštěva Cirque de Soleil, festival ohňostrojů na Brněnské přehradě, koncert houslistky Vanessy Mae a výstava obrazů umělců Pasty Onera a Kristiána Kodeta. Ihned pochopila, že si tím u Johannese moc nešplhla, protože se zakuckal olivou. Aby zachránila situaci, pochlubila se, že miluje poezii. Johannese zajímalo, které básníky má nejraději. Sandra trochu zpanikařila a řekla: „Tak těžko se vybírá jen jeden, ale kdyby mi někdo dal pistoli k hlavě, abych řekla jedno jméno, tak bych řekla Jan Skácel.“

Tohle jméno nevyslovila náhodou — v případě, že by ji Johannes náhodou chtěl povýšeně zkoušet z jeho básní, dokázala si vybavit aspoň pár útržků — někdo měl totiž skvělý nápad vyrýt je do kašny na Svoboďáku, kam chodila s Mirkem často pít krabicové víno.

Johannes se naštěstí už na nic neptal a mluvil převážně o sobě.

Vnitřek ananasu zavřel úderem půlnoci, žlutě oblečení čmeláci už jim nastrkovali platební terminály a hudba přestala hrát, ale pro ně dva noc ještě neskončila. Sandra chvíli spekulovala o Charlie’s na Kobližné, ale tam je cítit plíseň, a tak pokračovali do klubu na Minoritské, kde zrovna probíhala tradiční Friday Porn Night, spočívající v tom, že barmanky měly odhalená prsa a na velké plátno u tanečního parketu se promítaly sexuální hrátky tří žen na kulečníkovém stole.

Johannes předstíral, že se na plátno nedívá, ale Sandra věděla, že se dívá.

Šimralo ji dole v břiše a od Mirka měla v telefonu asi šest zpráv.

Sama před sebou předstírala, že si ničeho nevšimla.

Kolem třetí hodiny ranní tancovala na parketu během písně Kylie Minogue a v tom okamžiku už opravdu věděla, že je čas odejít domů za Mirkem.

Těsně předtím, než se rozloučila, jí Johannes rázně odebral skleničku a políbil ji. Překvapeně se odtáhla, ale ráznost a jistota, s jakou to udělal, ji ohromila a zalechtala v žaludku.

Ráno Mirek nemluvil, Sandra se styděla, bolela ji hlava a v duchu si řekla, že už nikdy nebude pít, a když, tak s mírou.

* * *

Nemá mnoho kamarádek.

Vlastně má jenom Zorku.

Ostatní ženy jsou hloupé a předvídatelné jako kolovrátek — když jsou samy, fňukají, že se nemají kde seznámit a že všichni normální chlapi jsou přebraní nebo rovnou zabraní. A když si konečně někoho najdou, po pár měsících na něj začnou nadávat, že radši tráví čas s kámošema a chodí na striptýz do Charlie’s — jak může po noci, kdy štípe cizí holky do zadku a čumí jim na kozy, přijít do kuchyně a dožadovat se od manželky volského oka k snídani? Mladé ženy hořekovaly jako podle nějakých not, které snad fasovaly při vstupu do dospělosti: schéma, podle kterého se romantický vztah změní v neustálé sledování, podezírání a ověřování informací. Některé z nich byly natolik vystrašené z představy, že jim přítel či manžel zahne, že si raději našly homosexuála, který svou orientaci světu zatím otevřeně nepřiznal a na okolí působil jako přátelský tatík dvou dětí a správný chlap, který je schopen upéct narozeninový dort s marcipánovým Spidermanem podle návodu na YouTube. Jen občas se mu v přítomnosti jiných mužů zvláštně leskly oči; žena si toho všímá, ale mlčí a je vděčná, že už ji desetkrát za noc nebudí stísněné představy, jak v hodinovém hotelu v Tišnově prcá milenku.

Zorka oproti tomu stojí nohama na zemi, je praktická a nad věcí.

Znají se už ze základní školy. Čtyři roky spolu seděly v lavici, ale pak je učitelka musela rozesadit, protože si neustále špitaly a opisovaly od sebe. Zorka vedla školní klub a organizovala vánoční besídky — sehnaly ještě pár děvčat, kterým nevadilo se předvádět; vyrobily si kostýmy z dlouhých bílých bavlněných trik přepásaných zlatými pásky, navlékly si červené nebo zelené punčochy a za potlesku učitelského sboru a posměchu nadržených spolužáků a žárlivých spolužaček tancovaly street dance.

Když jim bylo čtrnáct a začínaly jimi zmítat vášně a vzdor, scházely se u Sandry v pokojíku a pořád dokola poslouchaly několik písniček od Nirvany, dokud na dveře nezačala bouchat matka, aby Sandra vynesla koš nebo umyla nádobí. Na pár týdnů se také staly satanistkami, a dokonce posprejovaly zeď kostela na Dominikánském náměstí obráceným křížem, ale ještě ten den dostaly strach a domalovaly kříži stonek a lístky, až z něj byla docela pěkná květina. Po satanistické éře následovala éra anarchistická: Zorka si před prvomájovou demonstrací našila na rameno kabátu plyšovou krysu a její fotka se ocitla na titulní stránce Rovnosti. Jediný vážný konflikt spolu měly jen jednou, a to tenkrát, když Sandru napadlo, že bude vést školní časopis s názvem Konečná osmička. Časopis byl celkem oblíbený, protože jeho základem byly vtipy převzaté z internetu. Asi nejoblíbenější sekce měla název „Anonymní odposlechy“ a tvořily ji hlášky učitelů, žáků, kuchařek nebo školníka. Ačkoliv si Sandra polovinu hlášek vymyslela, nebo možná právě proto, měl časopis mezi spolužáky i kantory úspěch. Pak jednou náhle musela na operaci slepého střeva a Zorka mezitím převzala vedení. Zrušila rubriku „Anonymní odposlechy“ a nahradila ji sérií vlastních povídek o krutostech dospívání. Vymačkávání uhrů, vzdor vůči maloměstské společnosti, povrchní vztahy a tak dále.

Sandra zuřila — o to víc, že povídky nebyly úplně nejhorší a Zorku jednou před celou třídou pochválila češtinářka slovy: „Nikdy nevíte, kdy v sobě probudíte skrytý talent.“

Sandra mohla puknout vzteky, protože přes literární talent přece byla ve třídě ona. Ani netušila, jak velkou sílu může mít závist a žárlivost. Měla pocit, že požírají každou buňku jejího těla. Pak ale naštěstí obě hodily časopis za hlavu, protože se blížil rok přihlášek na střední školy a nastaly jiné starosti. Zorka byla z rodiny, kde se snad všichni členové široké rodiny živili prací v mikrobiologické laboratoři ve výrobně sýrů, takže i ona se měla logicky přihlásit na gymnázium a pak na obor technologie potravin na Mendelově univerzitě.

V prvním ročníku na gymnáziu se však Zorka „zkazila“. Odchýlila se od Sandry, chytla se špatné party a začala experimentovat s přírodními drogami, hlavně lysohlávkami z přilehlých lesů. Když si jednou po drogovém večírku v jednom bytě v Krpoli chtěla „zalétat“, vypadla z prvního patra a zlomila si tři žebra a vyrazila zub. Rodiče se zděsili a donutili ji přejít z gymnázia na střední pedagogickou školu, o které měli zkreslenou představu jako o místě, kam chodí jen slušné a uvědomělé dívky.

Pravda však byla taková, že se Zorka rychle skamarádila s Alenou a Elsou, dívkami, kterým se v brněnském regionu říká „kurviska“. Skutečně, Alena, Zorka a Elsa s oblibou vyrážely do potemnělých nočních podniků, kde na smradlavých záchodcích souložily s opilými „Italy“ nebo mírně otylými zástupci středního managementu, kteří do Brna vyrazili na strojírenský veletrh. Zorčini rodiče si kladli otázku — je lepší mít dceru zdrogovanou, nebo s pověstí prostopášnice? Prostopášnice jim přišla lepší, a tak ji na pajďáku nechali.

Sandra byla tehdy stále na gymnáziu, v té době už po uši zamilovaná do Mirka. Zorčina matka se jednou přišla přimluvit, jestli by Sandra se Zorkou znovu nezačala „kamarádit“ a nepřivedla ji zpět na správnou cestu.

Nebylo to zase tak těžké. Ačkoliv Zorka střední pedagogickou školu dokončila s odřenýma ušima, srovnala si mravy a stala se z ní celkem úspěšná realitní makléřka v bleděmodrém kostýmku, připomínající spíše letušku.

Co se stalo s Alenou a Elsou, nikdo pořádně neví, ale o Aleně se říkalo, že místo maturity odjela hledat sebe samu do Indie, a ženu podobnou Else zahlédla Sandra o pár let později v parku v Lužánkách se dvěma batolaty a jedním olysalým psem, kterému z tlamy bezvládně visel jazyk — nejspíš následkem mozkové mrtvice.

Když si Sandra jednou položila otázku, jestli by si raději vybrala život vyhlášené milovnice šantánů, nebo ubíjející stereotyp matky s tepláky od písku a retardovaným psem, zvítězil šantán.

Sandra na vysokou nechtěla. Připadalo jí zbytečné strávit pět let tím, že bude vysedávat ve vydýchaných posluchárnách a psát si poznámky. Nebavilo ji živořit z kapesného od rodičů a z toho, co si vydělala na brigádách. Nejčastěji dělala hostesku v hypermarketu, což bylo mimořádně ponižující — raději by se bývala živila na erotickém chatu, ale Mirek byl zásadně proti — prý to může zkusit, „až bude nejhůř“.

A tak nabízela lidem ochutnávku jogurtů ze sójového mléka a pokaždé ke vší smůle potkala minimálně tři známé. Do toho po večerech psala povídky a blog, který se jmenoval jednoduše Radosti a strasti. Strastí tam bylo moc, radostí moc ne. Také se snažila „rozjet“ svůj instagramový účet, ale srdíčka lezla ze sledujících jako z chlupaté deky.

V Praze by možná sehnala lepší uplatnění, a jednou tam dokonce byla na pohovoru; v Jindřišské ulici se jí však udělalo slabo, a když se opřela o lampu, přišel k ní jakýsi mladý flekatý budižkničemu a prosil ji o drobáky. V parku u hlavního nádraží viděla muže, jak za bílého dne kadí ve křoví, a v jedné pasáži na Václavském náměstí zpozorovala ženu, která měla jen jedno oko a půlku nosu. Když se kolem ní na Můstku prohnal opilý ekonom Sedláček na koloběžce, řekla si, že Praha není nic pro ni.

A úplně nejvíc nesvá se cítila v metru — jednou viděla maďarský film o člověku, který strká náhodné cestující do kolejiště.

Zlaté Brno.

Flákači jsou v něm taky, ale z nějakého důvodu se dokázali zařadit mezi běžné lidi, takže to není na první pohled poznat.

A žádné metro tu nehrozí.

A pak tu byla ta věčná otázka digitálních nomádů.

„Proč nemůžeme žít jako digitální nomádi? Jak to ti lidi vlastně dělají?“

Mirek ji hladí po holém stehně. Je jemné a vláčné, voní po kokosovém mléce. Když ruka zajede skoro až k okraji kalhotek, naskočí jí husí kůže.

„Já nevím, jak to dělají digitální nomádi, ale vím, jak to můžeme dělat my.“

Mirek má trochu zastřený hlas. Sandra ví, co to znamená — je vzrušený. Po epizodě s Johannesem se od ní několik večerů odvracel, ale už to asi nemůže vydržet.

Jenomže ona se teď chce bavit o digitálním nomádství. Proč můžou někteří lidé cestovat po Tichomoří a Jižní Americe, potápět se na dno oceánu, fotit se v bikinách při západu slunce a chytat ryby do holých dlaní? Jak se můžou něčím takovým uživit? To si jednou řekli — koupíme si letenku, odjedeme na druhý konec světa, dáme pár fotek na Instagram a uvidíme, co se stane?

„Můžeme zkusit aspoň Chorvatsko,“ loučí se Sandra v duchu s matně růžovými atoly v modrém nekonečnu, mává na rozloučenou obrovským želvám, které se ochotně usmívají do objektivu zpoza krunýře, říká sbohem brčkům zapíchnutým v kokosovém ořechu. Klidně vezme zavděk borovicemi a šašlikem nebo co to tam pojídají. Hlavně že bude opálená a krásná ve svých bílých plavkách.

Bude se dívat už jen na samé krásné věci. Na hezké lidi, kteří nebudou mít strach, že je nikdo nebude mít rád. Už nikdy se rovněž nedotkne instantní kávy ani nebude sedět s příliš cílevědomými kolegy v dusné kanceláři. Panebože, nejhorší jsou Slovenky.

„Vezmu tě kamkoliv,“ zašeptá Mirek a jazykem jí přejede pravé tříslo, kde je kůže tenká a napjatá. „Jsi přece moje San. Jako slunce.“

Sandra se zahihňá, popadne polštář a přitiskne si ho k sobě. „Teď ne.“

Ví, že Miruna má rád, když dělá okolky.

Chvíli naoko zápasí s polštářem a tetelí se blahem. Když konečně veškerý pohyb na posteli ustane, šťastní a zpocení se propadají do hlubokého spánku.

A v té nejsladší minutě mezi poslední fází vědomí a snem jim oknem do ložnice někdo prohodí cihlu.

K cihle někdo přivázal kousek papíru se zprávou: PRACHY DO DVACÁTÝHO.

Kostrbaté, vysoké písmo, papír vytržený z čtverečkovaného sešitu.

„Jaký prachy? Kdo ti vyhrožuje? Zavoláme policii, hned!“

Mirek vytahuje z kumbálu smetáček a lopatku a opatrně uklízí střepy. Trenky se mu svezly dolů a je vidět rýha mezi půlkami. Jindy by to Sandře přišlo roztomilé, ale teď se zlobí.

„Tak kdo? Komu dlužíš, Miruno?“

„Klid, zlato, to je jen klasický nedorozumění.“

„Nedorozumění se řeší CIHLOU?“

Mirek si sedne na postel a mne si oči. I když sedí, na břiše nemá skoro žádné špeky, jen takové náznaky. Je to krásný chlap.

Zkoumá papír z obou stran. A pak to uvidí.

Na zadní straně papíru je část příkladu: 456 – 7 =

„To bude Kamil,“ řekne po chvilce přemýšlení. „Má kluka ve třetí třídě.“

„Kdo je proboha Kamil?“

„Jeden z lidí, co mi půjčili prachy, abych něco rozjel.“

„Myslíš tu půjčovnu psů?“

„Jo.“

Sandra vezme papír do ruky a otáčí ho ze všech stran: „Hele, tady dokonce hráli piškvorky.“

Ta půjčovna psů byl pěkný průšvih. Kdo by si pomyslel, že si lidé nebudou chtít půjčovat psy, třeba na víkend? Lidé jsou nepochopitelně nepředvídatelní. Na sociálních sítích se to hemžilo dojemnými videi s psími mazlíčky. Každý se může ulajkovat kvůli fotce ohaře, který má na hlavě sušenku, nebo z mopse, co hlasitě ukusuje meloun. Ale půjčit si psa na pár dnů, to ne.

Během krátkého fungování firmy Doggo Rental navíc došlo k jedné nepříjemnosti, kdy popuzený pudl jménem Donnie napadl babičku, které její vnuk pronajal fešného psa na víkend k osmdesátým narozeninám.

Sandra Mirka obejme: „Nic si z toho nedělej, Mirunko. Prodáme auto a bude. To jsou ale způsoby, házet cihly! Může ti to přece říct normálně. Buran.“

Normálně už mi to říkal, pomyslel si v duchu Mirek, ale mlčel. Cihla v okně se dala očekávat každým dnem. Cítil se ponížený a bezmocný.

„Promiň, že musíš žít s takovou nulou,“ pronesl zlomeným hlasem. „Pochopil bych, kdyby ses teď ode mě odstěhovala a našla si někoho jinýho.“

Teď byla řada na Sandře, aby řekla něco jako „Ale prosím tě, víš, že miluju jen tebe“ nebo „Pro mě jsi ten nejlepší chlap, jakýho jsem si mohla přát“.

Jenže ji něco napadne.

Náhlá myšlenka, vnuknutí, jako když noční oblohu náhle protne blesk a všechno zaplaví jasné světlo.

Neuvěřitelný, nehorázný nápad, jeden z těch, které je těžké vůbec formulovat v duchu, natož ho před někým vyslovit. Miliony mozkových neuronů stojí v cestě a nesouhlasně mručí. Morální zásady jsou napjaté jako struna.

Ale Sandra ví, že je to ono.

„Zabijeme ho,“ řekne tiše.

„Kamila? Proboha, San, vždyť mu dlužím jenom pár tisíc. Navíc má doma malý dítě, se kterým hraje piškvorky.“

„Hovno Kamila. Johannese.“

Johannes získal svoje zvláštní jméno po otci, který byl Dán a světově známý skladatel jazzové hudby. I lásku k hudbě zdědil Johannes po něm — už ve dvou letech se svýma nemotornýma dětskýma ručkama dotýkal kláves piana a v deseti hrál i na trubku a pozoun. Koketoval i se saxofonem, ale jeho profesorka mu řekla, že „nemá cit pro blues“.

Ve dvanácti letech složil dvouhodinový opus s názvem Vzpomínky polární lišky a okamžitě po něm skočilo největší dánské vydavatelství klasické hudby.

Senzace Johannes.

Den po jeho patnáctých narozeninách mu rodiče oznámili, že se rozvádějí — otec zůstával v Kodani a matka se rozhodla odstěhovat — „už nemohla“.

Johannes otci jen těžko odpouštěl, že se na matku vykašlal kvůli jiné ženě. Tou ženou byla hyperaktivní zrzka s pozoruhodně vypouleným zadkem, který jako by šel až chvíli za ní. Johannes té ženě říkal „mravenec“. Mravenec se živila jako manažerka psího wellness hotelu, kam manželé Ulriksenovi, kteří byli často na cestách, odkládali své dva jezevčíky, aby tu poslouchali Wagnera a v rámci aromaterapie čichali anýz.

Matka Alice podala žádost o rozvod, sbalila oba jezevčíky, u kterých pobyt ve wellness očividně prohloubil neurózu, protože jeden si začal honit ocas a druhý vykousal třetinu parket v předsíni, a odstěhovala se do Brna. Konkrétně na ulici Hlinky, kde v prvorepublikové vile žila její stará maminka. Alice setřásla smutek, vyhledala dávné kamarádky z filozofické fakulty a obrážela s nimi zaprášené vinárny v zapomenutých uličkách, kde se scházely buď vyžilé stařeny, které vzpomínaly na disent, nebo zadumané studentky filozofické fakulty. Občas učila v chráněné dílně keramiku a každý den se hádala s matkou, která všechno jen kritizovala — na pečeném kuřeti byla málo křupavá kůrčička, kompot byl moc sladký, rýže vysušená, bábovka drobivá.

Za rok Alicina matka zemřela na zástavu srdce a chvilku po ní zašli postupně i jezevčíci. Tehdy se Alice rozhodla, že bude všemožně pomáhat světu. Založila tři neziskové organizace, z nichž jedna pomáhala druhotným obětem domácího násilí, druhá hendikepovaným kočkám a třetí svobodným otcům. Nadace s názvem „Děti Václava Havla“ sice s grantovou žádostí neuspěla, ale Alice se nevzdala a dotovala ji ze svého. Pořádala také sbírky hraček pro děti z uprchlických táborů, organizovala benefiční běhy a hádala se s představiteli brněnské radnice, kteří nesouhlasili s tím, aby se kvůli pochodu za práva seniorů uzavřela část dálnice.

Alice se tedy velmi brzy stala veřejně známou osobností v celém regionu — přezdívalo se jí buď dobroserka, nebo rovnou piča.

Osud jako by se panu Olemu Ulriksenovi za milostnou aféru v pozdním věku šestapadesáti let pomstil. Přibližně rok poté, co se jeho bývalá manželka odstěhovala, dostal při sekání trávy na chatě u moře trombózu a jeho zrzavá milovnice psů ho našla ležet obličejem v zemi, zatímco opuštěná sekačka mezitím odjela k sousedům, zlikvidovala záhon begonií a zastavila se až o stěnu zahradního domku, kde zrovna soused Berger stloukal ptačí budku.

Otec se — naštěstí pro Alici a Johannese — dosud nestačil se svou mladou snoubenkou oženit (do svatby zbývalo šest týdnů), a tak jeho impozantní majetek zdědil syn s Alicí a mravenčí žena se musela smířit se svým osudem v psím hotelu.

Johannesovi bylo v Kodani smutno. Zdědil sice mimo jiné krásný byt na hlavní třídě a občas uspořádal večírek, kde servíroval kaviár a kokain, ale ráno se probouzel do ještě většího smutku, než s jakým uléhal, za okny pršelo a on se neměl s kým choulit pod deštníkem a točit instastories, protože žádná dívka ho zatím neokouzlila natolik, aby dostal na podobné věci chuť.

Za nějaký čas se rozhodl, že zkusí štěstí v domovině své matky. Začátky byly těžké — Johannes působil v brněnském regionu jako naprostý outsider, a ačkoliv byl na místní poměry nebývale talentovaný i zámožný, vypadal nepatřičně. Pořád bledý, hubený, s ohnutými rameny a nejistou chůzí.

Na Brno příliš geniální.

* * *

Podle zvuku, jakým Sandra na prkýnku krájí brambory, dokáže Mirek odhadnout její náladu.

„Proč jsi vzteklá?“

„Já?“

„No já ne.“

„Já přece nejsem vzteklá, já jsem úplně normální.“

Jak to, že to vždycky pozná, pomyslí si Sandra. Rychle shrne brambory hranou nože do hrnce a otočí se.

„Tak dobře. Včera jsem to s tím plánem zabít Johannese Ulriksena krapet přehnala. Zapomeň na to. Je to kravina. Jen jsem to tak plácla, protože mě rozhodila ta cihla.“

Mirkova tvář se zachmuřila. Přejel si rukou po strništi na bradě, až to zašustilo.

„To já o tom dost přemýšlel. Celou noc. Srovnal jsem si pro a proti a výhody lehce zvítězily nad možnými riziky. Je to takový druh what analýzy, která se hodně používá ve vědě a v ekonomii. Ale to asi nebudeš znát.“

Sandra si pomyslela, jestli Mirek náhodou neměl na mysli SWOT analýzu, ale nic neřekla. Mirek rád dával najevo svou vědomostní převahu, ale Sandra ho zase vždycky převálcovala ve znalosti domácího i zahraničního showbyznysu a kultury. Dokázala by vyjmenovat všechny partnery a milence známých osobností, i kdyby ji někdo vzbudil o půlnoci. Věděla, které herečky mají plastickou operaci a v jaké dietě zrovna jedou.

„Mirku, přece nemůžeme jen tak někoho zabít. Šli bychom do vězení na doživotí. Možná do Kuřimi! Skončit zavřená v posrané Kuřimi, to by mi tak ještě chybělo.“

„Kuřim je pro lehčí vězně,“ poznamená Mirek a založí si ruce za hlavu, „myslím, že bys šla spíš na Mírov nebo do Valdic. Tam seděl i Kajínek.“

„Hm, skvělý.“

S propuštěným vězněm (a bývalým vrahem) Kajínkem se Sandra docela často potkávala, když se šla koupat na přehradu: jednou si s ním dokonce udělala selfíčko u stánku se zmrzlinou. Fotku ale nakonec nemohla publikovat, protože se vyfotila ze špatného úhlu a měla na ní dvě brady. Kajínek měl navíc zpocené podpaží.

„Pokud bysme se rozhodli, že to uděláme, museli bysme to udělat tak, aby nás nikdy nechytli.“

„To dá rozum.“

„Dokonalá vražda totiž existuje.“

„Vraha kmotra Mrázka taky nikdy nechytli.“

„A dokud bude Babiš u moci, asi ani nechytnou.“

„Mirku, já myslím, že bysme měli na vraždu prozatím zapomenout.“

„No, jak myslíš, San.“

Voda v hrnci začíná bublat a brambory se neklidně rozklepou.

Sandra zaváhá, jestli si je nemá vyfotit a dát na Instagram, ale pak usoudí, že brambory jsou na to příliš obyčejné: jídlo pro prasata a plebs. Zalituje, že nekoupila batáty.

Druhý den jí Mirek volá do práce.

„Já teď nemůžu, máme poradu.“

Nebyla to pravda, ale hodiny zrovna ukazovaly dvě hodiny odpoledne — čas, kdy si Sandra dopřávala pravidelnou siestu spočívající v tom, že se zavřela do zasedačky, položila si notebook na klín a na oči si dala sluneční brýle. Nikdo ji nemohl podezírat, že spí.

Mirek se však nedal.

„Tak z té posrané porady odejdi. Potřebuju s tebou mluvit.“ Hlas mu nervozitou přeskakuje.

„No tak dobře. Co se děje?“

„Byl u nás exekutor, San. Odnesli nám pračku a televizi.“

„Děláš si srandu? V čem budem prát? A co budeme dělat po večerech?“

„Nedělám si srandu, San.“

„Kolik ještě dlužíš?“

„Nevím. Asi dost. Každopádně si budu muset půjčit. Viděl jsem jeden inzerát na stromě v parku v Lužánkách. Úrok jen patnáct procent.“

„Panebože, Mirku, to je vysokej úrok.“

„Ale co mám kurva jako dělat?“

„Můžeme požádat vaše, jestli by nám nepůjčili.“

„To nepůjde. Teď, když otec přišel o práci, nám těžko bude něco půjčovat. A máma má invalidní důchod. A co vaši?“

„Odmítám se ponižovat. To přece víš.“

Sandřini rodiče byli sice ve sféře pyramidového prodeje eko kosmetiky úspěšní, ale zároveň byli velmi lakotní. A navíc šetřili na cestu kolem světa, což Sandra nedokázala pochopit. K čemu je cesta kolem světa, když je vám přes šedesát a ani nemáte Instagram?

„Musíme něco udělat, San.“

„Uděláme, Mirku.“

„Tamto?“

Sandra se na chvíli odmlčí. Představí si Mirkovu tvář, ustaranou, utrápenou. Člověk, kterému ještě není ani třicet, by neměl mít vrásky.

„Tamto,“ přisvědčí.

„A co třeba najmout Ukrajince?“ navrhne Mirek pozdě v noci, když spolu sedí na maličkém balkonku a popíjejí krabicové víno.

„Můj bratránek možná někoho bude znát. Loni nechal zmlátit jednoho instruktora krav magy ze Žabin, protože mu pigloval starou.“

Vždycky když Mirek mluvil o svém bratránkovi, používal výrazy jako „piglovat“ nebo „stará“.

„Ukrajinec je fajn nápad. Je jich tu spousta a jistě si ke kopání silnic něco rádi přivydělají. Nešlo by na něj zjistit nějaký kompro?“

„Jako na toho Ukrajince?“

„Myslím na Johannese.“

„A to jako proč, San? Jak to souvisí s tím, že bys zdědila majetek? Jako že by se pod tíhou ostudy zabil sám?“

„No, jen jsem myslela… že by se nám to pak… dělalo snadněji.“

Mirek zvedne obočí. „Pořád to nechápu.“

„No jako že by si to vlastně zasloužil. Že tak pomůžeme spravedlnosti, chápeš jako. Jako Dexter, co na vlastní pěst zabíjel vrahy, kteří unikli spravedlnosti. Třeba pokud bysme zjistili, že mlátil ženský nebo že je pedofil, měl množírnu jorkšírů, prodával drogy, převážel v kamionu migranty…“

Mirek Sandru zastaví zvednutou dlaní.

„Já ale nic takovýho vědět nepotřebuju. Jde mi o to, abys byla šťastná, žádnej pedofil nebo migrant v tom nehraje roli.“

„Já chci bejt šťastná, Mirku.“

„Jen tak ho zabít nám nepomůže,“ uvažuje Mirek a zamyšleně si mne bradu. „Sice by pak šlo rozprodat jeho majetek, ale to je moc nebezpečný. Musíme to navlíknout jinak.“

„A jak, Mirku?“

„Musíš si Johannese vzít.“

„Mirku!“

„Jak jsem řekl.“

„Mirku, to ale…“

„Pokud se chceme někam dostat, musíme pro to něco udělat. Obětovat se.“

Mirek vstane a vykloní se z balkonu, jako by v okolní temnotě hledal nějaké znamení.

„A až si ho teda vezmu, tak najmeme toho Ukrajince?“

„Možná. Nebo možná vymyslíme něco jinýho. Slyšelas o té ženské z Olomouce, na kterou spadl z balkonu květináč a na místě ji zabil?“

„Jo, slyšela! Ty chceš na Johannese shodit květináč?“ Sandře se v duchu promítají složité obrazce a výpočty, jak to narafičit, aby zasáhli Johannese kráčejícího ulicí pod truhlíkem s muškáty přímo do hlavy.

„To jsem neřekl. Jen si myslím, že existují i delikátnější způsoby vraždy než najímat Ukrajince, kterej by třeba mohl pozdějc dělat problémy a vydírat nás.“

„To je fakt,“ pípne Sandra a trochu se jí uleví.

Mirek určitě něco vymyslí.

Ten neodbytný pocit, že osud někde udělal chybu.

Možná měl ten nahoře zrovna moc práce a přehlédl, že některé jeho ovečky si zaslouží trochu lepší život. Chyba osudu, zapomnětlivost, nedbalost, i to se může stát. Proč by měl Bůh být dokonalejší než normální lidé? Dalo by se to přirovnat k situaci, kdy zapomenete na dědovy narozeniny. Koupit celer. Zaplatit pojištění. Svět totiž není spravedlivý. Právě teď někdo kupuje psovi obleček Burberry, zatímco jinde beznohé dítě pod nemilosrdným sluncem vybírá popelnici. Jsou země, kde se rodí děti bez hlav nebo ovce, které mají hlavy rovnou dvě.

Existují případy, kdy je nutné jít štěstí naproti, o tom je Sandra přesvědčená. A nespravedlnost lze napravit. A někdy musíte udělat i něco, na co nejste úplně pyšní — dějiny jsou takových příkladů plné. Občas zalhat, podvést, někoho křivě obvinit, nebo třeba i někoho zabít. Je to smutné, ale stává se to, a lidé na to časem zapomínají.

Upřímně — Johannes je sice poměrně talentovaný muž, ale čím kromě hudby světu prospívá? Pár tónů přece ještě neudělalo svět lepším. A hudby je už na světě dost i pro příští generace — hudba z Titaniku, Michael Bublé, Beatles, Falco, Abba… proč neustále skládat další a další?

Sandře se navíc muzika, kterou Johannes produkoval, ani moc nelíbila. Hudba příliš neurčitá, rozevlátá, umělecká. Málo melodická. Neposlouchatelná, jak by řekla Zorka, která měla na všechno jednoznačné názory: Rumuni kradou, Slovenky jsou ambiciózní štětky, letadla na nás shora sypou chemikálie, voda je plná hormonů, po kterých malým klukům rostou prsa a ženám se snižuje plodnost.

Je opravdu Johannes tak skvělý skladatel? Sandra přemítala o tom, jestli bude někomu chybět. Ještě nikdy nesložil písničku, která vám zní v hlavě během jarního podvečera, kdy jste zamilovaní a ve vzduchu voní šeřík. Nebo když chcete tancovat. Nebo když venku prší a vy jste smutní a chcete být ještě smutnější.

Chabý Johannesův přínos pro společnost je navíc podpořen tím, že po něm nezůstanou žádní sirotci. Jeho vlastní matku to asi bude mrzet, ale ta už je dost stará a pomalu míří do konejšivé náruče smrti.

Ztráta mladého člověka je vždy smutná, ale na světě denně umírá spousta lidí, a to i z mnohem horších pohnutek. Někteří lidé jsou schopni zabít třeba za iPhone, nebo ještě ke všemu své oběti mučí. Tady nic takového samozřejmě nepřichází v úvahu. Je důležité mít nastavené morální hranice.

Bude to rychlé a pokud možno bezbolestné. Žádný kravál.

„A jak to přesně provedeme?“ ptá se Sandra. Je zvyklá ptát se zpříma, ale Mirek je zrovna zamyšlený.

„A co přesně, San?“

„No přece jak ho zabijeme?“

„Ach tak.“

Je studené, vlhké ráno na začátku března.

Sedí spolu u kuchyňského stolu, snídají vaječnou omeletu a džus z kyselých, pomačkaných pomerančů, zatímco za oknem padá mokrý sníh.

„Dívala jsem se na internetu…“

Mirek vyskočí, div si nerozlije džus do klína.

„Na internetu? San, nemůžeš si na internetu vyhledávat, jak někoho zabiješ! Sledujou nás! Rusáci, Američani! Číňani! Babiš!“

„Za co mě máš?“ sykne Sandra dotčeně. „Já na to šla chytře. Dala jsem do vyhledávače ,Nejslavnější úspěšné vraždy posledních deseti let‘. A samozřejmě jsem smazala historii, podobně jako ty, když se díváš na porno.“

To byla pravda. Jednou přišla na to, že Mirek zadával do vyhledávače výrazy „Busty assistant seduces her Boss“ nebo „Taxi-man, tits, fucking“, „Fake piano teacher“ a „Gang Bang Theory“. Nezlobila se na něj, jen byla trochu zklamaná.

„Ježišikriste, San.“

Mirek si dá hlavu do dlaní.

„Digitální stopu máš jednou provždy. Žádná smazaná historie ti nepomůže.“ Pak mu to ale přece jenom nedá. „No a? Nějaká inspirace? A promiň, že jsem na tebe tak vyjel.“

Sandra se začepýří, tak jako vždy, když se jí Mirek za něco omluví.

Začne chodit po místnosti jako paní učitelka s rukama za zády a vykládá.

„Takže. Klasickou zbraň můžeme rovnou vynechat. Je dost podezřelý udělat si zbrojní pas — a pak hrc prc, mrtvola v domě, to je ale náhodička.“

„Ne, zbraň opravdu ne,“ řekne Mirek nervózně. „Psali tam něco o otravě?“

„Vražda otrávením je celkem běžná záležitost. Blbý je, že látka, kterou byl člověk otrávenej, se dá snadno identifikovat a odtud se dá, sice komplikovaně, ale celkem úspěšně vytipovat, kam vedou nitky. Chápeš? Jediní, komu se daří unikat spravedlnosti, jsou Rusáci. S těma se ale nemůžeme srovnávat. Chceš dolít kafe?“

„Jo. Poslouchej, San, ta vražda musí vypadat jako úplná náhoda. Ani stín podezření. Jinak nás čapnou do čtyřiadvaceti hodin. Dnešní technologie už odhalí skoro každýho. Nedávno jsem četl článek o ženský, jejíž různý části těla kdysi našli různě po Praze. Nohy v Kbelích, trup v Kobylisích, hlavu na Smíchově a tak dál. Spojili se s Američanama, dali dohromady, jak asi mohla vypadat, a přihlásil se nějakej její příbuznej. A přišlo se na to, že ji zabil manžel. Dvacet let byl na svobodě, a pak ho chytli. Dnešní doba holt domácím vraždám nepřeje.“

Sandra chvilku přemýšlí a mačká si u toho dolní ret.

„A co ho srazit autem?“

Mirek se ironicky zašklebí.

„Promiň, San, vím, že se snažíš, ale to nepřichází v úvahu. Nikdy nevíš, jestli tím člověka jen nezraníš. A doktoři dneska dokážou zázraky. Seškrábou mozek ze stromu a nakydají ti ho zpátky do hlavy. Uřízneš si nohu na cirkulárce? Doktoři ti ji přišijou zpátky, a ještě ti během toho vyoperujou křečový žíly. Musí to bejt jistá smrt, chápeš? Žádný takový, že ho za pár měsíců dají dohromady, instalujou mu obličej z titanu nebo ho probudí z kómatu, jako by se nechumelilo. Musí bejt kaput okamžitě! A navíc jsou všude ty zasraný kamery, najebaný všude kolem. Koukneš doprava, kamera, koukneš nahoru, a hele, kamera. Člověk je dnes pořád pod dohledem, Apple, vláda, děs běs.“

Mirek začal z rozčilení přecházet po místnosti sem a tam. Sousedka v bytě pod nimi nejspíš začne brzy mlátit smetákem do stropu — byla to rozvedená učitelka angličtiny, loni ji opustil manžel a seznámení přes Tinder jí zatím přinášelo jen zklamání. Taky pokusy najít novou lásku v klubu Tabarín zatím vyšly naprázdno.

„To je pravda,“ vydechne Sandra. „Ty myslíš opravdu na všecko.“

Mirkovu přirozenou inteligenci a selský rozum vždy obdivovala. Je přesvědčená, že ženy mají mít partnery, ke kterým můžou vzhlížet a nechat se jimi inspirovat. Nejhorší je nějaký hňup, který dělá ve společnosti ostudu. Chytrý muž je přece i vizitkou každé ženy.

„Bungee jumping,“ dostane Sandra nápad. „Lano, který nevydrží nápor Johannesova těla. Špatnej výpočet — lano je moc tenký, nebo moc dlouhý, nebo obojí.“

Dychtivě vyčkává na Mirkovu reakci, osobně jí ten plán vůbec nepřijde špatný.

Mirek však zavrtí hlavou.

„Bungee jumping můžeš přežít. Kdosi mi vyprávěl o chlapovi, co skočil z mostu na vytahaným laně a dal si jen takovou tečku do čela. Za pár tejdnů se z toho vzpamatoval a teď tam má jenom jizvu, na kterou balí ženský.“

Sandra usilovně přemýšlí a dolní ret natahuje skoro až k bradě.

„Proč vlastně lidi skáčou na laně z mostu?“

„Ze stejnýho důvodu, proč jezdí na dovolenou. Aby se mohli pochlubit.“

„To je fakt. Kdyby někdo zůstal posledním člověkem na zeměkouli, těžko by skákal na laně z mostu nebo jezdil někam, kde hrozí útok žralokem a kde dáš za skleničku koly nejmíň sto kun.“

Sandra se opět zamyslela.

„A co to narafičit, jako že se předávkoval práškama na spaní?“

„Nejistej výsledek. Může přežít. Vyzvrací se a jede. Poslouchej, a cos to vlastně našla na tom internetu za rady? Když už ses tam teda dívala.“

„No, bylo tam třeba to, že vraždu je dobrý spáchat v jiným městě, než kde žiješ.“

Mirek soustředěně naslouchá a mne si bradu: „Možná Vyškov nebo Domašov. Co tam bylo dál?“

„Má se to udělat v místě, kde jezdí málo aut. Pak tam taky psali, že nikdy, NIKDY nesmíš odvážet tělo na jiný místo. Ať se děje cokoliv, tělo musíš nechat tam, kde je. Protože je to moc nebezpečný.“

„To dá rozum.“

„Taky se doporučuje tělem nijak nemanipulovat a nesnažit se ho skrýt.“

„A dál?“

„Že když musíš místo činu neodkladně uklidit, protože je tam strašná spousta krve a tak, je nutný použít dezinfekci a gumový rukavice.“

„Pochopitelně. Tomu bych ale ideálně předešel. Pohled na krev zrovna moc nesnesu.“

Mluvil pravdu. Když se loni o Vánocích řízl do prstu, děsivě zbledl, mačkal si oči dlaní a prudce dýchal, dokud nedostal obvaz.

„Co se týče načasování, optimální je noc, ideálně pár hodin po půlnoci, kdy se kolem motá málo lidí a taky mají nejtvrdší spánek.“

„Tak na to bych přišel taky. To psal určitě nějakej chytrák.“

„Pokud si pořizuješ nějakej vraždicí nástroj, ať už je to nůž, baseballová pálka, nebo třeba jed, je dobrý koupit ho s předstihem. I tak se doporučuje nakupovat tyhle věci mimo tvoje město a v co největších supermarketech, kde je hodně lidí.“

„To zní rozumně. Možná bysme mohli zajet do Bauhausu do Rakouska. Je to za rohem, a zároveň dost daleko.“

„Fajn, a co zajet nakoupit do outletu? Zorka říkala, že tam mají obří výprodeje Tommyho Hilfigera a Ralpha Laurena. Koupila si tam takovou hnusnou kabelku.“

„Teď mi nepleť hlavu Tommym Hilfigerem. Co dál ses dozvěděla?“

„Veškerý nástroje se hned po vraždě musí zničit. Jo, a je fajn mít co nejlepší alibi.“

„My to uděláme tak dokonale, že ani žádný alibi potřebovat nebudeme. Co tam bylo dál?“

„Když máš zvolit ten nejlepší dopravní prostředek, zvol kolo.“

„Proč kolo?“

„Když potřebuješ utíkat, můžeš ho rychle odhodit do příkopu.“

„Kravina. Co tam ještě psali?“

„Že když je zločin dokonán, musíš pokračovat v běžným životě, jako by se nechumelilo.“

„Ne asi.“

„A nesledovat moc televizi nebo číst noviny, abys zbytečně netrpěl pocitem viny.“

„Vinou rozhodně trpět nebudu. Možná jen chvilku. A noviny stejně nečtu.“

Chvíli oba mlčí. Sandra si pohrává s pramínkem vlasů, Mirek čmárá do svého zápisníčku čtverce a obdélníky.

„Jsi nervózní, miláčku,“ konstatuje Sandra.

„Jak jsi na to přišla?“

„Lidi, co bezmyšlenkovitě kreslí hranatý obrazce, jsou vystresovaní.“

Mirek se sarkasticky uchechtne: „Kdo by nebyl nervózní, když plánuje vraždu.“

„No, to je fakt.“

Oba se krátce zasmějí, pak ale Mirek zvážní. Dívá se přes záclonu kamsi do neurčita. Otevřeným oknem je slyšet, jak venku brečí dítě a někdo se snaží nastartovat auto.

„Život před nás klade různý výzvy. Který mnohdy ani nečekáme.“

„To jo. Hodně výzev.“ Sandra neví, co přesně má říct, ale asi by to v tomto okamžiku mělo být něco hlubokého. Vzpomene si na jeden svůj oblíbený citát: „Ze života nikdo neodejde živý.“ A ještě: „Sbírej zážitky, nikoliv věci.“

Mirek se zatváří zmateně. Celou dobu se domníval, že vraždu plánují právě proto, aby mohli sbírat i věci.

„Dost bylo slov! Buďme konstruktivní — jak to teda provedeme?“

„Jednoznačně mě zaujalo to: Proveďte to v odlehlém místě beze svědků.“

„Takže v Chrlicích?“ pokusí se Mirek o vtip a Sandra se ze slušnosti zasměje.

„Pak už v podstatě můžeš použít cokoliv. Jen nebýt viděn ani slyšen. Bez svědků. Mít alibi.“

„Neprůstřelný alibi,“ upřesní Sandra, protože toto slovní spojení zná z filmů.

Mirkovi se zkrabatí čelo. Pak z něj vyjde dlouhý vzdych. Sedne si do letitého koženého křesla, které mu daroval bratr, když vyměňoval nábytek v kanceláři.

„Copak je, lásko?“

„Ale nic.“

„Řekni.“

„Já jen, že… ale nic. Nechme to bejt.“

„Ale lásko. Už jsi to nakousl.“

Mirek se zvedá, odkráčí k oknu. Pozoruje, jak vítr ohýbá koruny smrku před jejich panelákem a říká si, že Lesná je vlastně docela hezké místo. Smrky a borovice mezi paneláky. Jehličí, které za deště voní tak, že si připadáte jako někde na letním táboře. A za sucha zase křupou pod nohama šišky. Často si tu připadal jako na prázdninách.

Jen občas tu zavříská nějaký pták (nebo opilec vyhozený z nonstopu).

„Bojím se, že se do něho zamiluješ,“ řekne pak tiše.

Sandra se okamžitě vymrští ze židle, sedne si na Mirka a prudce ho obejme.

„Ale lásko, lásko. Nic takovýho se nikdy nestane. Nikdy! Já miluju jenom tebe. A vždycky budu. Do konce světa.“

„Třeba se ti bude líbit s ním spát.“

„Cože? Vždyť je úplně šerednej.“

„Co ty víš, jaký má v posteli finty a praktiky? Kdoví co odkoukal v hampejzech.“

„Třeba do hampejzů nechodí.“

„Tam chodí všichni chlapi.“

„Cože?“

„Neodváděj pozornost. Budeš si prostě dávat bacha na jeho finty. Musíš se mít neustále na pozoru.“

„Ale Mirunko. Ty nejlepší finty znáš přece ty. A na žádný další nejsem zvědavá.“

Mirek zapřemýšlí — není si jistý, jestli zná vůbec nějaké finty. Dělá prostě to, co se v posteli se ženou dělává.

„Určitě na něco přijde. Já tyhle typy dobře znám. Bude se chtít předvést…“

„Vždyť je škaredej jak noc, podívej se na něho. Ve srovnání s tebou je to naprostá zrůda.“

„Ženským je v jistou chvíli jedno, jak chlap vypadá. Hlavně že to s nima umí tam dole.“

Sandra se proti své vůli začervená, když si představí to „dole“.

„Chlapi, kteří dlouho neměli ženskou, což on určitě neměl, jsou pak celí nadržení.“

„Ale prosím tě.“

„Ti jsou jako králíci. Jakmile můžou, hned na ženskou hupsnou.“

Sandra zčervená ještě víc. Začíná se potit a jde se ke dřezu napít.

„Přestaň myslet na to, na co myslíš!“ vykřikne Mirek.

„Jak víš, na co myslím, lásko?“

Mirek vstane a jde znovu k oknu. Prsty levé ruky si zamyšleně přiloží k obličeji. Padá soumrak. Na dětském hřišti ještě o něčem důležitém debatují teenageři v pestrých mikinách.

„Lásko, ty brečíš! Nebreč, Mirunko!“

„Já nebrečím, prosím tě.“

„Brečíš, já to viděla! Pojď sem, lásko.“

„Slib mi, že se nezamiluješ,“ popotahuje Mirek jako malý kluk.

Uplyne týden, během kterého se událo jen to, že jim odpojili kabelové vysílání. Vůbec to ale nevadilo, když už o televizi stejně přišli.

Leží spolu na gauči a každý se dívá do svého telefonu, když náhle Mirek někam odejde a za chvíli přinese jakýsi papír.

„Co to máš, lásko?“

„Hele, vymyslel jsem ti takový desatero,“ říká Mirek spokojeně a poškrábe se na bradě. Na papíru jsou nějaké poznámky. „Ještě to musím líp promyslet, ale pravidla zní zhruba takto: zaprvý — spát s ním co nejmíň. Předstírej, že tě bolí hlava nebo že trpíš vaginismem.“

„Co to je?“

„Nesnesitelná bolest vaginy. Suchá vagina. Problém, který trápí jednu z deseti žen. Prakticky znemožňuje sex.“

„Aha.“

„A kdyby ti nevěřil vaginismus, tak se můžeš jakoby náhle propadnout do těžkých depresí, a nemít tím pádem na sex chuť. Deprese bych ti ostatně velmi důrazně doporučoval obecně, na depresi můžeš svést kdeco. Stará dobrá deprese, kolikrát v životě už mě zachránila!“ Mirek si spokojeně promne ruce.

„To je super nápad, Mirku! Aspoň nebudu muset nic moc předstírat, protože s ním budu mít špatnou náladu v jednom kuse.“

Mirek se tváří spokojeně a houpá se z pat na špičky jako nějaký profesor nebo šéf oddělení, který zaučuje nové obchodníky a působí u toho ležérně a zároveň přísně.

„Dobře. Bod číslo dvě — nebudeš mu vyprávět nic osobního, a když to bude dělat on, vždycky ho včas zarazíš.“

Sandra pokrčí čelo.

„Tomu moc nerozumím, Mirunko.“

„Chápej, lidi, kteří se jeden druhýmu s něčím svěří, k sobě pak mají blízko. A z blízkosti se pak může rozproudit vášeň.“

„Pche. Tak to mi vážně nehrozí.“

„Ale i tak. Prostě si zapamatuj — žádný velký osobní hovory. Bavte se o normálních, běžnejch věcech. Povrchně. Nezabíhej do detailů.“

„Takže třeba o počasí si povídat můžem?“

„O počasí klidně. Jak bylo, jak bude, kolik má být o víkendu. Ale rozhodně nevyprávěj o tom, jak tě ve čtrnácti u táboráku překvapila bouřka a poprvé ses muchlovala se spolužákem. Nebo jak vám na dvorku umrzl pes. To s sebou nese emoce. Zrovna tak si nepovídejte o tom, že byste si — s ohledem na pěknou předpověď počasí — mohli udělat v sobotu třeba nějakej výlet.“

„Takže nesmíme jezdit na výlety?“

„Jenom když to bude nezbytně nutný. Na výletech vzniká mezi lidma pouto.“

„Tak jako mezi náma, viď.“

„Jo.“

Sandra si uvědomí, že na pořádném výletě už nebyli pěkně dávno, nezmohli se ani na parník do Veverské Bítýšky a zpět. Loni dokonce nebyli ani na festivalu ohňostrojů Ignis Brunensis! Výčitku však raději v duchu zaplaší. Plánují tu vraždu, přece mu nebude vyčítat, že nejeli nějakým blbým parníkem.

„Jaký je další pravidlo?“

„Nedělejte žádný různý bláznivý… no, víš co myslím. Performace. Myslím tím sexuelní pozice. Ani kdyby tě přemlouval. Pěkně si lehneš na záda a zavřeš oči.“

„S tím nemám žádnej problém.“

„A taky…“ Mirek se rozpačitě škrábe na hlavě, „a taky nepřichází v úvahu žádnej orální sex. Když říkám žádnej, myslím tím ŽÁDNEJ. Ani ty jemu, ani on tobě.“

Sandra se začervená.

„Co se červenáš?“

„Je tu horko.“

„Horko, horko, tobě je pořád nějak horko.“

„Když ty hrozně přetápíš.“

„Ale prdlajs. Tak kapišto? Žádnej orál,“ zamručí Mirek nespokojeně a mává jí před očima papírem.

„A co když on bude chtít?“

„Ne. Řekneš, že jsi ze staré školy nebo tak něco. Nebo že máš opar. Normální, nebo genitální, nebo oba.“

„Netrpím na opary.“

„Tak odteď budeš.“

„Dobře.“

Sandra v duchu přemýšlí: chápe, že Mirkovi vadí, že by poskytovatelkou intimní sexuální praktiky byla jeho přítelkyně, ale proč mu tak vadí, kdyby byla jejich přijímatelkou? To je od Mirka sobecké. V duchu si řekla, že tohle pravidlo možná poruší. No co, ať z toho aspoň něco má, stejně se to Mirek nikdy nedozví. Neudrží se a levý koutek pusy jí ujede do strany.

„Co se směješ?“

„Já se nesměju.“

„Vy ženský jste fakt příšerný.“

Na tom něco je, musí Sandra v duchu uznat.

„Dobře, dobře. Jaký je další pravidlo?“

„Musíš si najít minimálně deset minut času denně na to, aby sis se mnou volala.“

„A nebude to podezřelý? Kdyby to pak třeba prošetřovali. Nezapomeň, že budu hlavní podezřelá. Když umře chlap, většinou je za tím jeho manželka.“

„Budeme mít každej speciální simku, pochopitelně.“

„A asi bysme se neměli vůbec vídat, že…“

„To asi neměli.“

Mirkova tvář najednou vypadá starší a skleslejší, jako obličej člověka, který se pomalu vzdává, protože mu došlo, jak málo toho může ve svém životě ovlivnit.

„Ale to přece bude hrozný,“ vykřikne Sandra. Myslí to naprosto vážně — jak může žít bez člověka, kterého miluje? Na to není připravená.

„Lásko.“

„Lásko.“

„Ještě to můžeme celý zrušit. Ještě dnes můžu zavolat našim a nechat se zaškolit v tý jejich firmě.“

Sandřiny rodiče už léta živily ekologické čisticí prostředky, které prodávali formou pyramidového marketingu: člověk, který se chtěl rovněž stát součástí úspěšné společnosti, musel nejprve zaplatit necelých pět tisíc korun.

„Ani náhodou. Nesnesu kecy tvýho otce o naplňování osobního potenciálu.“

„Já taky ne.“

„A tvoje matka mě navíc moc nemusí.“

„Moje matka nemusí nikoho.“

Sandra Mirka zezadu obejme. Jeho zátylek je cítit krémem Nivea, kterým se každé ráno poctivě maže. Jak může opustit muže, který voní jako léto?

„Ale vážně, ještě se na to můžeme vykašlat. Tak špatně nám zase není. Koho občas nenavštíví exekutor? Lidi jsou na tom i hůř. Víš, že jedna tetina známá musí jíst zlevněný psí konzervy? Ale ne ty značkový, ale Clever z Billy. A v sekáči si kupuje i spodní prádlo! Takovej hnus. A nám nic takovýho přece nehrozí. V časopise si pořád slušně vydělám.“

„Nesmíme se srovnávat s nejhoršíma, San. Musíme se srovnávat s NEJLEPŠÍMA.“

Ačkoliv Mirek teď promluvil jako Sandřin otec, byla na tom spousta pravdy. Sandra si v duchu udělá poznámku, že tuto větu někdy musí použít na svůj Instagram. Třeba u fotky v plavkách. K odhaleným fotkám je obecně těžké najít tu správnou větu: nesmí to vypadat, že se chlubíte svou vyzývavou postavou, ale že chcete sdělit něco pozoruhodného, a fotka hýždí to celé umocňuje.

„Víš, San, já se snažil. Tvrdě jsem dřel. Snažil jsem se bejt někdo. Snažil jsem se o vzdělání. I když, to zas tak moc ne. Ale fakt jsem dřel. Jenže jsem narazil na špatný lidi.“

„Já vím, žes dřel, lásko. Hodně jsi dřel. Šel sis za svým cílem. Ty za nic nemůžeš.“

„Nesmíš mě zradit, San.“

„Nikdy v životě tě nezradím, lásko.“

* * *

Nečekaně napadl sníh.

Pečlivě zvolené baleríny s pozlacenou špičkou tedy musely ustoupit už trochu obnošeným nízkým kozačkám s bambulí. Kozačky se sice moc nehodily ke květovaným šatům, které si vzala pod kabát, ale usoudila, že je lepší mít slušivé šaty s pěkným výstřihem než bůhvíjaké pozlacené boty. Ty stejně schová pod stolem.

Pro jistotu si vzala hezké sváteční prádlo, i když nepředpokládala, že věci vezmou tak rychlý spád. Ale člověk nikdy neví.

Cítila, že vypadá dobře, protože zrovna ovuluje — v tomto období jsou ženy údajně nejsouměrnější a mají nejzářivější pleť. Zároveň si byla vědoma toho, že jí momentálně hrozí vysoké riziko otěhotnění. Při té představě ji zalil studený pot. Co by potom řekla Mirkovi? Rozhodně nebyla z těch, které k interrupci přistupují jako k něčemu běžnému. Taková Zorka tyto „zákroky“ podstoupila v nemocnici na Obilním trhu už dva, a vždycky to jenom komentovala slovy „nechala jsem si to vzít“.

Sandra nechce, aby jí někdo něco bral. Představa, že někdo vloží chladný, studený nástroj do jejích útrob a vyjme z nich něco, co má být později miminkem, pak batoletem, školákem a tak dále, se jí příčila. Leda že by ten shluk buněk byl druhý Hitler nebo tak něco, ale to člověk nikdy dopředu neví.

Mirek ji políbil na čelo, protože si zrovna nanesla rtěnku a byl by trapas přijít na rande s rozmazanou pusou a hned tak vzbudit podezření, že už se ten večer s někým líbala. Ale kdoví, třeba to mužům nevadí. To by vysvětlovalo, proč i jinak spořádaní muži vyhledávají prostitutky.

Mirek byl nervózní. Poznala to podle toho, že když jí pomáhal do kabátu, usilovně žvýkal a choval se teatrálně.

„Moc ti to sluší, no teda,“ řekl, a dokonce vztyčil palec na levé ruce. Pak ho ale herecká etuda bezstarostnosti přestala bavit a zarazil se: „San, jsme si jistí, že to takhle chceme, že jo?“

„Jsme, lásko. Vždycky když budeš pochybovat, zkus si představit to, co můžeme mít. Naši nádhernou budoucnost. Ve který nebudu muset nosit tyhle šílený kozačky s opelichanou bambulí a ty nebudeš jíst k večeři fazole z plechovky.“

Mirka napadne, že fazolí z plechovky by se nevzdal, ani kdyby měl biliony dolarů, a na chvilku přestane žvýkat.

„Tak už běž. Já si jdu dát panáka.“

„Ale jenom jednoho. Víš, že když se rozpiješ…“

Mirek mávne rukou. Přítelkyně mu jde zahnout, a ještě moralizuje.

„Běž už, prosím tě.“

Chvilku ji pozoruje, jak jde po chodbě k výtahu. Snaží se nejít svůdně, aby ho zbytečně nepokoušela, ostatně v těch divných kozačkách to ani nejde.

Ještě než za sebou Sandra zavře dveře, pošle mu vzdušný polibek. V tom pohybu je něco, co Mirka popudí.

Když se za Sandrou zavřou dveře výtahu, Mirek zatne ruku v pěst a žvýkne tak usilovně, až se zevnitř kousne do tváře. Na jazyku ucítí krev a udělá se mu mdlo: Mirek krev, zvláště tu svou, odjakživa nesnáší. Když ho jednou v brněnské zoo klovl do prstu papoušek, přesvědčil Sandru, že musí neprodleně na chirurgickou pohotovost. V čekárně pak tenkrát, vyprovázen zlými pohledy okolních lidí, dokonce předběhl ženu, která si uřízla malíček na noze křovinořezem, a dítě pokousané čivavou.

Mirek si raději vykloktá ústní dutinu panákem whisky, prohlédne si pár kreslených vtipů na facebookové stránce Drž hubu a upleť mi svetr a pustí si hru GTA, aby přišel na jiné myšlenky. Kdepak krev, to není nic pro něho.

Ačkoliv je Sandra přímo v centru města, ve vzduchu cítí venkov — čerstvou hlínu a vůni potoka.

Na nástupním ostrůvku leží krusta sněhu. Je ale jasné, že jaro je velmi blízko. Bundy a kabáty cestujících už jsou po zimě olezlé, šály opelichané a boty okopané.

Ženy v tuto dobu žene do nákupních center nutkání kupovat si žluté svetříky a světle zelené kabelky, které svítí z výloh a slibují veselé jaro. Jejich manželé žádné nutkání nemají, jen přemýšlejí, jestli si před domácí večeří dají u stánku kebab, aby nepřišli domů v podrážděné náladě a neměli to celý večer na talíři.

Sandra vnímá zvláštní pocit uprostřed svého těla. Centrum toho pocitu je v břiše, odkud se rozlévá dál, jako nějaká teplá tekutina, před kterou není úniku a která není nepříjemná, ale člověk má strach, že se v ní možná utopí. Divný pocit. Jako by už ho jednou zažila. Je napůl hezký a napůl ne. V každém případě znepokojující.

Vysvětluje si to extrémní nervozitou z toho, že se poměrně brzy chystá udělat něco šíleného. Nejde na obyčejné rande. Jde na promyšlenou předehru k vraždě.

Překvapilo ji, jak málo překvapený Johannes byl, když se mu ozvala s tím, že „má ještě několik dodatečných otázek“.

„Myslel jsem, že rozhovor už je odevzdaný,“ namítl, ale pouze formálně. I v telefonu bylo slyšet, že se usmál. Možná jsem mohla být míň předvídatelná, pomyslela si tenkrát Sandra, ale na druhou stranu, proč dělat kolem záležitostí se vztahy tolik cirátů? Všem jde stejně jenom o dvě věci: o sex a peníze.

Sandra nastoupí do šaliny a rozhlédne se. Lidé vypadají spokojeně, nebo přinejmenším neutrálně. Dvě mladé studentky s karimatkami srolovanými v podpaží — jdou z jógy, nebo se na ni teprve chystají? Starší vyšňořený a silně navoněný pár nejspíš mířící do divadla nebo na výstavu, mladá maminka s kočárkem, ze kterého zvědavě vykukuje dítě a přežvykuje dlouhou kukuřičnou křupku.

Sandra se přistihne, že jim všem trochu závidí. Co se jim asi honí hlavou? Co si uvaří k večeři, jak dopadne zítřejší test z francouzštiny, co podniknou o víkendu. Jestli uspěli na pohovoru a jestli nezapomněli zaplatit zálohy na plyn.

Johannes jí minule říkal, že nemá rád obyčejná místa. Ukázalo se, že kavárna, kterou vybrala minule a která objektivně patřila k nejlepším ve městě, se mu nelíbila.

„Mám radši místa s atmosférou,“ prohlásil. „Tam, kde cítím nějaký lidský příběh.“

„Aha,“ pokrčila Sandra rameny, když se po telefonu domlouvali na dalším setkání.

Tím místem je tentokrát nonstop herna v Husovicích.

Johannes už sedí u stolu vedle obrovského akvária, které mu na obličej vrhá zelený stín. Vypadá proto nezdravě, jako by se mu chtělo zvracet. Kéž by byl smrtelně nemocný, pomyslí si Sandra. Dost věcí by to ulehčilo.

„Ahoj!“

„Ahoj.“

Galantně se zvedl, objal ji jednou rukou a jemně políbil na obě tváře.

V jeho gestu bylo něco samozřejmého, Sandra si musela přiznat, že jí ta lehkost imponuje.

Voněl parfémem, ve kterém matně cítila letní večer u táboráku.

Usmála se. Věděla, že má několik druhů úsměvu, z nichž jeden je nejkrásnější. Teď použila právě ten.

„Co budeš pít?“ zeptal se, když se usadila ke stolu.

Rychle si nemohla vzpomenout. Nejradši má víno s kolou, ale nechce působit buransky.

„Asi gin tonik.“

„Fajn. Líbí se ti tady?“

„Jo, je to tu hezké.“

Rozhlédla se kolem.

„Mám rád místa, která mají svůj vlastní rytmus. Melodii.“

„Složil bys o tomhle místě nějakou skladbu?“

„Samozřejmě.“

„A jaký bys zvolil nástroj?“

„Momentálně mě napadá jenom jeden,“ řekl a napil se. Díval se jí u toho přímo do očí. Cítila, že z nějakého zvláštního důvodu její srdce udělalo nečekaný kotrmelec. Divný pocit, který se jí od odpoledne hromadil v břiše, teď jako by začal brnět. Ale nejspíš je jen nafouknutá — k obědu měla brokolici s nivou.

„Mimochodem,“ řekl, snad aby zahnal poněkud dusnou chvilku, „kde nejdál jsi ve svém životě byla?“

„Na Krétě,“ vyhrkla Sandra. „Nebo na Makarské, ani nevím, co je od nás dál.“

Na chviličku se zasnila — na obou místech byla s Mirkem a bylo to krásné. Milovala hlavně západy slunce, když bylo moře teplé jako voda ve vaně a nebe nad mořem slavnostně růžové a křižovali ho bílí rackové, z jejichž křiku mrazilo.

Bydleli v bungalovu, kde na stropě seděl největší pavouk, jakého kdy viděla, ale Mirek ho rozmáčkl žabkou.

Zkoušeli také sex pod vodou, ale nebylo to zdaleka tak romantické jako ve filmech: ve skutečnosti se Mirek málem utopil.

Tenkrát byli ještě relativně bezstarostní a při penězích: Sandra zrovna utrácela peníze našetřené na vkladní knížce a Mirek v té době spoluprovozoval kasino na hlavním nádraží.

Johannes se usmál koutkem úst, která byla trochu méně bledá než posledně.

„Mohu být upřímný?“

„Samozřejmě.“

„Je hrozně roztomilé, jak jsi maloměstská.“

„Prosím?“

„Nemyslím to ve zlém. Je to roztomilé, vážně. Tipl bych si, že tvoje nejoblíbenější restaurace je running sushi.“

Zrudla — vážně to byla její nejoblíbenější restaurace.

„Je na tom něco špatného?“

„Vůbec ne. Je to vážně mimořádně roztomilé. Přesně jako ty.“

„Ale prosim tě…“

Aby zakryla rozpaky, pořádně se napila. Jak by lidé byli schopni zvládat první rande, kdyby neexistoval alkohol?

„Jsi ovšem mnohem krásnější než průměrná dívka ze středostavovské rodiny. Máš v sobě něco… Počkej, nech mě hádat. Přihlásila ses někdy do soutěže Miss?“

„Nikdy!“ vyhrkla podezřele brzy a překotně. „Do takových soutěží chodí jen hloupé a povrchní holky s nedostatkem sebevědomí.“

Nebyla to pravda. Do soutěže Miss se zapsala dokonce dvakrát. Při prvním pokusu se téměř dostala mezi první dvanáctku, ale nakonec dali přednost jedné holce z Ostravy, která měla tak málo pigmentu, že vypadala jako albínka, a podruhé jí řekli, že má na modelku příliš velká prsa. Brečela tenkrát celé odpoledne.

„Docela mě rajcuje představa, jak máš na sobě plavky, přes ně šerpu a na hlavě diamantovou korunku. A kráčíš po mole v plavkách a lodičkách. Ženy, které mají na nohou vysoké podpatky, se přímo vznášejí. Na nás muže to působí jako afrodiziakum.“

No nepovídej, pomyslela si Sandra a zvedla prázdnou skleničku směrem k procházejícímu číšníkovi.

„Bohužel dneska letí spíš tlustoprdky nebo ženy, co byly původně muži,“ posteskla si.

Už měla čtvrtou a pořádně se jí motala hlava, protože toho z nervozity moc nesnědla. Hrozilo ale, že se kvůli tomu opije příliš a pak se pozvrací nebo usne na záchodě. Přikázala si tedy, že s těmi koktejly trochu zvolní.

„Ty se toho teda nebojíš. Vidíš mě podruhé v životě a už si mě představuješ jen v korunce.“

„Promiň, jestli jsem to přehnal. Většinou říkám to, co mám na jazyku. Jen mě napadlo, že bys byla opravdu nádherná královna krásy.“

Kéž bys sis mě radši představoval ve svatebním závoji, pomyslela si Sandra.

„Díky. Hele, vidíš toho ožralu?“

U jednoho z herních automatů se potácel asi padesátiletý muž.

„On nemá botu!“

Napůl pobaveně a napůl soucitně zírala jeho směrem a okusovala přitom brčko. A v tom okamžiku udělal Johannes něco nečekaného. Naklonil se k ní, vytáhl jí brčko z ruky a začal ji líbat. Neudělal to tak, že by jí nejdřív jemně přitiskl své rty na její a chvilku počkal, jestli mu odpoví. Provedl to tak, že rovnou vysunul jazyk a zabořil jí ho do úst.

Neměla v tu chvíli tušení, jestli se jí to líbí, nebo ne. Každopádně jeho jazyk vjel do její pusy jako šnek a byl to jeden z nejnečekanějších okamžiků, jaké dosud zažila. A to stačilo k tomu, aby i ona vystrčila svůj jazyk a vsunula ho do jeho úst. Pak spolu dva jazyky zápasily o to, kdo bude mít víc místa a kdo olízne víc mokrých zákoutí, mezizubních prostor a hrbolatého patra.

Líbali se asi pět minut, opilec se mezitím sesunul na zem a usnul. Číšník mu tiše a vlídně domlouval, nechtěl mít v podniku problémy.

Ukázalo se, že Johannesův dům je poměrně ošklivý.

Sandra není hloupá a už si nějaký ten architektonický časopis prohlížela, takže ví, že čím ošklivější dům, tím je zároveň vzácnější. Fanoušci designu by dozajista obdivovali stroze zařízený vnitřek, ve kterém dominovala bílá, šedá a černá barva. Sklo a kov. Přesně takové domy si kupují hodně bohatí lidé, kteří něco znamenají. Pohodlné gauče a veselé tapety jsou jen pro lidi bez vkusu a perspektivy.

V hale jsou jen čistě bílé stěny, první obraz vidí až v jídelně. Je to černý kruh na bílém pozadí.

To bych načmárala taky, pomyslí si Sandra, ale nahlas řekne: „Mám pocit, jako by ke mně ten kruh mluvil. Úžasný obraz.“

Johannes se však k jejímu zklamání ušklíbne: „Osobně už mě začíná trochu iritovat.“

Obývacímu pokoji dominuje jakési podivné sousoší, ale ukáže se, že jde o věšák, protože si na něj Johannes pověsil svetr. Sandře se chce zasmát, ale ovládne se. Místo toho Johannese požádá, aby jí zahrál na klavír.

„Za chvilku,“ pošeptá a v očích má zvláštní, divoký výraz. „Nejdřív si sundej šaty a posaď se tady do toho křesla.“

Křeslo vypadá nepohodlně, ale Sandra udělá, co jí Johannes nakázal.

Na vnitřní straně bledé paže má Johannes drobné tetování.

Harfu.

Sandra si v hlavě sumíruje, co o svém novém milenci poví Zorce. Představuje si, jak Zorka vypískne nadšením a bude se vyptávat na podrobnosti. Sandra se té představě usměje. Zorka bude určitě ráda, že Sandra kopne Mirka do zadku.

„Akorát tě brzdí,“ říkávala jí často. Ale jak můžete brát vážně rady od někoho, kdo nikdy neměl žádný pořádný vztah? Pokud tedy nepočítáme Zorčiny náhodné známosti z barů kolem Kobližné. Dva z nich byli černoši, jeden z nich dokonce toho nejtmavšího odstínu, z Ghany. Ocelově modrý černoch, jak se říká. Sandra tenkrát na Zorce vyzvídala, jestli je pravda to, co se o černoších povídá, ale nic pořádného se nedozvěděla, protože Zorka byla během sexu opilá téměř do bezvědomí. Bylo vlastně otázkou, zda k sexu vůbec došlo.

Když si Johannes sedl za křídlo a začal hrát jakousi unylou melodii, Sandra se opatrně podívala do kabelky. Má tam sedm nepřečtených zpráv od Mirka. A sakra, pomyslí si.

Jedno z pravidel očividně porušila hned první noc, lépe řečeno porušil ho Johannes, ale ona mu v tom ani trochu nebránila.

No a co, řekne si v duchu. Mirek se to nedozví a já si aspoň trochu užiju. A potom už mu budu věrná celý život. Možná mu odpustím i nějaký ten úlet s asistentkou. Počkat, Mirek nebude mít žádnou asistentku. Mirek bude mít tolik peněz, že nebude chodit do práce. Dobře, tak mu jednou třeba odpustí sex s tanečnicí, se kterou se seznámí v drahém nočním baru. Předtím mu ale udělá pořádnou scénu a naoko se odstěhuje, aby si uvědomil, o co přichází.

Tóny klavíru a zpěv ptáků, který je do ložnice slyšet z otevřeného okna, ji pomalu ukolébávají. Po orgasmu je příjemně otupělá, a ještě než upadne do hlubokého spánku, vnímá, že Johannes přišel k ní do postele a že mu vlasy voní jakýmsi limetkovým šamponem, a ta vůně jí není úplně nepříjemná.

Domů se vrací až kolem desáté hodiny dopoledne.

V neděli má Mirek ve zvyku dělat řízky, ale tentokrát maso naklepává zbytečně nahlas. Z toho se dá vyvodit, že má mizernou náladu.

„No nazdar!“

Přijde ho obejmout. Jeho tělo je napjaté a nepřístupné. Jako obranný val.

„Počkej, musím to dodělat.“

Zuřivě vláčí syrové maso vajíčkem, jako by ho chtěl utopit. Pak ho drtí ho ve strouhance. Dnešní menu — bramborová kaše a řízky plněné nenávistí.

Umyje si ruce, utře je do utěrky a zeptá se: „Tak co?“

Sandra pokrčí rameny: „V pohodě.“

Samozřejmě mu nebude říkat, že měla dvakrát za sebou dvojitý orgasmus.

Mirek hodí zapomenutý kus syrového masa do talíře s rozkvedlanými vejci, až trochu vyšplíchne na kuchyňskou linku.

„Stačila sis pořídit pár fotek na Instagram?“ zajímá ho.

„Ne, ale chtěla jsem,“ přizná se Sandra, kterou ironie v jeho hlase popuzuje o to víc, že má lehkou kocovinu (ještě před spaním vypili s Johannesem skoro dvě lahve vína).

„Ten chlápek je opravdu strašlivě bohatej, Mirunko. Jídelnu bych si ale určitě zařídila jinak a třeba koupelna je totálně nevkusná,“ snaží se převést hovor na architektonické zajímavosti v domě.

„A jakej byl v posteli?“

Sandra odfrkne.

„Tak to opravdu nestojí za řeč.“

„Takže jste spolu spali, co?“

Obejme ho oběma rukama kolem pasu.

„Lásko, řekli jsme si, že nebudeme nic zdržovat.“

„Udělala ses?“

Uraženě se odtáhne: „Zbláznil ses? Tak to fakt ne.“

V duchu si vzpomene na sérii intenzivních záškubů někde v samém nitru svého těla a zamrazí ji.

„Tak to pojďme napravit,“ zašeptá jí Mirek do ucha.

„Ano,“ odpoví Sandra a v duchu si říká: Sakra, už na to nemám náladu.

„Ale až dodělám tady ty fešáky.“ Mirek vytáhne z ledničky další tři kusy světle růžového kuřecího masa, které trpělivě čeká na trojobal.

„Teda, my budeme mít řízků.“

„Můžeme je jíst až do úterka. Ve středu už by mi měla přijít podpora.“

„To bude velkej den.“

„Teď se běž umejt.“

„Počkám na tebe v ložnici. Ukážeš mi, jak to dělají opravdoví chlapi.“

Od návštěvy husovické herny uplynuly tři týdny.

Sandra chodila Johannese navštěvovat skoro každý den po práci. K jejímu překvapení jednoho dne seděla u stolu v kuchyni šlachovitá paní v kanárkově žlutém kostýmku a s růžovou kabelkou Prada: pro tak starou ženu naprosto nevhodná kombinace. Když pohlédla do jejích bledých rybích očí, bylo Sandře jasné, o koho jde.

„Já jsem Alice,“ řekla ta žena a pevně jí stiskla ruku. „Moc mě těší.“

Sandra se také představila a snažila se působit přirozeným a inteligentním dojmem. Bohužel však měla těžkou kocovinu, protože den předtím se Zorkou vypily tři lahve vína a pak spolu skončily v klubu Metro, kde zpívaly karaoke. S odporem si vzpomněla na burek se zelím, který si neprozřetelně ve čtyři ráno zakoupila na Kobližné a pak ho u kostela svatého Jakuba vyzvracela do koše.

„Johannes mi o vás hodně vyprávěl.“

„Vážně? A copak vyprávěl?“

„Že jste výjimečná žena.“

„Tak to mě moc těší.“

„A on je výjimečný syn. Nesmírně talentovaný. A zároveň velmi skromný.“

Sandra ve svém nitru pocítila hrot žárlivosti: její rodiče o ní takhle nikdy nemluvili. Celý život měla pocit, že jim přináší jen zklamání: chtěli z ní mít moderátorku televizních novin nebo aspoň počasí.

„To on je,“ přitakala Sandra.

„A taky trochu naivní,“ dodala Alice a významně zvedla obočí.

Sandra nevěděla, co na to říct, a tak se jen hloupě usmála a pochválila jí kabelku.

„Dárek od manžela,“ ucedila Alice a sevřela rty. „To už je dávno.“

Jejich rozpačitou konverzaci naštěstí přerušil Johannes, který začal k večeři připravovat humry, ale jeden z nich ho škrábl klepetem do ruky, což si vyžádalo dezinfekci a náplast.

Alici se to škrábnutí moc nelíbilo, a tak Johannesovi navrhla, že ho vezme na pohotovost do bohunické nemocnice, a Sandra si přitom vzpomněla na Mirka a přemítala, proč zrovna ona, která při depilaci včelím voskem ani nemukne a jednou si nechala vrtat zub bez umrtvení, protože neměla na zaplacení injekce, přitahuje takové hypochondry.

Humrovi však byla za to, že Johannesovi ublížil, vděčná — netušila, jak se humři připravují, natož jak se jedí. Nemůže být dokonce jedovatý? Oceány jsou zamořené radioaktivním odpadem a obsahem žumpy obřích lodí. Při představě, že klepetnatce vkládá do úst, se jí opět udělalo nevolno.

Humrům se ovšem stejně nevyhnula: ukázalo se, že Johannes je obrovským milovníkem mořských plodů. Neustále jezdil do Makra pro chobotnice, olihně, kraby a krevety (ty jediné snesla).

Ve vile to často smrdělo jako na nějakém středomořském trhu.

Sandra to často cestou z Johannesovy vily musela vzít přes Svoboďák a koupit si v McDonald’s cheeseburger a hranolky.

Přišel čas se s Mirkem naoko rozejít. Johannesovi už před časem řekla, že má vztah, ale když řekla slovo „vztah“, obrátila oči ke stropu a pokrčila rameny.

„Je to přechozený,“ podotkla. „Pokud se lidi nevezmou do sedmi let, měli by se rozejít,“ přidala známé moudro a doufala, že to u Johannese vzbudí chuť oženit se co nejrychleji.

V bytě na Lesné tedy zůstal Mirek sám a ona se nastěhovala do domku rodičů v Kohoutovicích, kde stále měla svůj dětský pokoj.

„Stejně to nebyl chlap pro tebe,“ okomentovala matka jejich rozchod a jako útěchu jí darovala prošlou řasenku.

Soužití s rodiči bylo celkem snesitelné, už díky tomu, že celé večery trávili plánováním své cesty kolem světa nebo si připravovali školení pro chudé lidi, kteří se nechají snadno obalamutit.

Tajně si s Mirkem volala z náhradní SIM karty.

Stýskalo se jí a jemu taky.

„Víme, proč to děláme,“ říkali si, když se po krátkém telefonátu loučili.

„Miluju tě,“ říkával Mirek hlubokým, dramatickým hlasem.

„Já tebe taky,“ odpovídala Sandra. Byla to sice pravda, ale přitom už v duchu plánovala, jaké šaty si vezme na večírek Zbrojovky do hotelu Voroněž, kam Johannese pozval jeden radní přes kulturu. Sandra ho upozornila, že tentýž radní před časem obhajoval občanské hnutí Slušní lidé, ve kterém se shromažďovali vyhazovači z klubů a majitelé nonstop heren a které vzbuzovalo nenávist k lidem tmavé pleti a studentům fakulty sociálních studií, ale Johannes namítl, že ho politika nikdy nezajímala — pouze a jenom umění.

Ačkoliv se srpen teprve nedávno přehoupl do své druhé poloviny a stále panují vedra, ve vzduchu je už zřetelně cítit podzim. Sandra lehce kráčí ulicí a přepadne ji důvěrně známý pocit — je neděle a máma ji vzala na výstavu gladiol: příjemných dvaadvacet stupňů, obloha od začátku do konce plná té nejjasnější modři, jemný vítr a vůně něčeho sladkého. Chodily s mámou mezi barevnými uličkami, čichaly ke květům a obdivovaly jejich barvy. Sandra nikdy v životě neviděla tolik odstínů růžové, červené a fialové. Květy hrdě spočívaly na sytě zelených, pevných stoncích, vědomy si své nádhery, a přece na nich bylo něco smutného. Jako by se loučily s létem.

Ze vzpomínek ji probere Zorka, se kterou si dává ledovou kávu v italské restauraci, kde Zorka momentálně pracuje jako provozní.

„Hej! Ty seš nějaká zamyšlená!“

Sandra se zasměje: „Abych taky nebyla!“

„Děje se něco?“

Sandra jí do ucha zašeptá novinu, třebaže v dohledu nikdo není.

Reakce je přesně taková, jakou očekávala.

„Cože Johannes udělal?“

„Jo. Přesně to.“

Zorka trochu teatrálně zalapá po dechu.

„Není to… není to trochu brzo?“

Sandra nedokáže rozklíčovat, jestli je afekt upřímný, nebo jestli jí Zorka malinko nezávidí. Každopádně si všimla, že v Zorčině dekoltu, který podpořila kulatým výstřihem a push-up podprsenkou, vyskákaly jemné skvrnky, což se jí stávalo vždycky při nějakém citovém vypětí. Třeba tenkrát, když na střední škole podváděla při testu a načapal ji učitel. Takže jí opravdu závidí? Sandra chvíli bojuje s pokušením poradit Zorce, aby si taky našla nějakého boháče. Není tak hezká jako já, říkala si, ale má velká prsa a v posteli to s chlapama umí. Jeden učitel z výšky za ní dolézal asi dva roky, ale pak se ke slovu dostalo hnutí #MeToo a učitel se stáhl do Ostrovačic.

„Uka prsten.“

Sandra jí ukáže prsty levé ruky. Je opravdu tam — tenký kroužek se třemi drobnými kamínky.

„Ten je krásnej. To jsou brilianty? Neříkej mi, že jsou to brilianty!“

„Diamanty.“

„Ou maj gád,“ haleká Zorka poněkud přehnaně. „Kdy bude svatba? A ví už o tom Mirek?“

„Vezmeme se tajně. Bude u toho jen Alice, Johannesova máma. A naši. Půjdou nám svědčit. Johannes nechtěl velkou svatbu. Prý je to příliš patetické.“

„Chápu.“

Sandru napadne, jestli Zorku nemrzí, že nepůjde za svědka ona. Nebo aspoň za družičku. Omluvně se usměje.

„A co Mirek teda?“ připomene Zorka svou otázku.

Sandra vzdychne. „To víš, no. Sbírá se z toho.“

Zorka jí položí ruku na paži a jemně ji pohladí.

„To se spraví, uvidíš. Víš, takhle to mělo bejt. Věci si vždycky najdou svou cestu.“

Sandra chvilku přemýšlí, jestli je ta poslední věta mělká, nebo naopak hluboká.

„Snad hned neplánujete děti?“ zeptá se Zorka a dává si záležet, aby to neznělo příliš zvědavě.

„Co já vím? Možná časem. Necháme se překvapit.“

„Stejně je to síla. Ale moc ti to přeju. Budeš zámožná paní.“

Sandra se na Zorku zpříma podívá, hledá stopy závisti. V její tváři ale najde jen srdečný zájem a radost.

Dojme ji to, a tak Zorku pevně obejme a ještě ji u toho hladí po vlasech. Je tak fajn mít kamarádku.

Fotka s prstenem a hashtagem #i said yes získala neuvěřitelných 389 lajků.

Sandra pocítila vzrušení podobné závrati, a když se nesla městem, měla pocit, že se za ní každý otáčí. Ve skutečnosti to bylo tím, že si zapomněla vzadu na šatech odstranit cenovku, ale i tak si připadala lehká jako pírko.

2. Svatba

Svatební oznámení bylo vytištěno na světle růžovém kartonovém papíře, uprostřed vysoké bílé srdce.

Johannesova matka prohlásila, že je „trochu kýčovité“, ale Sandře to nevadilo. Doufala, že Mirkovi se oznámení do ruky nedostalo, ale jak by mohlo? Už takhle musel trpět jako zvíře. Když se nasupeně soukala do úzkých smetanově bílých šatů v salonu Laura, napadlo ji, že takhle si svou první svatbu nepředstavovala. Nevěsta má mít radost — z vybírání náplně svatebních koláčků, z barvy marcipánu labutích krků na dortu, ze skladby, při které se bude odehrávat „nástup“.

Jaká je to ale radost, když se chystáte ženicha co nevidět zabít? Ten si navíc ke vší té hrůze vybral otřesný bílý oblek, ve kterém vypadal jako zkrachovalý bohém.

Zorka šla nakonec za družičku a z hlubokého dekoltu se jí drala prsa, jako by se chtěla osvobodit. Sandra ji chvilku podezírala, že chce zastínit nevěstu. Její šaty byly nakonec poměrně cudné a obyčejné, Johannes si to tak přál a jí na tom nezáleželo. Na druhou stranu byl tak blahosklonný, že ji nechal vybrat skladbu, při které ženich s nevěstou „nastupují“ před oltář. Navrhla mu Hallelujah a Strange World, ale on se cynicky zasmál a navrhl vlastní skladbu pod názvem Eternal Odyssey. Aspoň budu od celého procesu citově oproštěná, pomyslela si Sandra, ale nějaké stopy dojetí přece jenom zpozorovala. Což ale celkem nic neznamenalo — lidé přece taky brečí, když v televizi sledují cizí pohřeb.

Sandra se na svatbě trochu opila a ještě před půlnocí tancovala s jakýmsi břichatým prastrýcem na stole. V jednu chvíli se jí dokonce dekolt u šatů posunul tak, až byla vidět růžová bradavka jako kousek zapomenutého želé.

Všimla si, že ji Alice pozoruje se směsicí shovívavosti a opovržení.

Rodiče celý večer upjatě konverzovali. Zaměřili se na Alici, u které vycítili kupní sílu, a Sandřina matka jí začala vnucovat sérum na pigmentové skvrny. Sandřin otec stál u mísy se syrovým lososem, naaranžovaným do tvaru labutě, a snažil se konverzovat se svým zetěm. Svěřil se mu, že má rád staré Olympiky, a pochlubil se, že si jednou ve Velké Bíteši ve slavné restauraci U Raušů přiťukl slivovicí s Petrem Jandou. Johannes ze slušnosti naslouchal, ale pokradmu se díval na hodinky.

Když Sandra zaslechla matku, jak Alici zasvěceně vypráví o přínosu ekologické aviváže, šla si dát dalšího panáka.

První dny poté, co se přestěhovala k Johannesovi, byly těžké.

Sandra si v domě nemohla zvyknout, a navíc ji rozčilovalo Johannesovo podivné chování a zvyky. Taky se jí intenzivně stýskalo po Mirkovi a jeho mužné, teplé a voňavé náruči. Po jeho rozespalém ranním chrchlání a kurvování a věčném hledání ovladače, který zapadl do díry mezi matracemi na omšelé pohovce.

Ale co naplat, dobře věděla, že musí s Johannesem nějakou dobu žít, aby pak vražda nebyla příliš podezřelá. Zabít ho hned druhý den po svatbě? Vyloučeno.

Ne všechno ale bylo na novém životě špatné. Zalíbilo se jí například chození do drahých restaurací v centru — naučila se jíst kraba na filipínský způsob. Když jí ho Johannes objednal poprvé, málem se pozvracela, ale řekla si, že zatne zuby. Lidé ve vyšší společnosti prostě musejí jíst kraby, nebo patří mezi lůzu. Sandra zjistila, že jediný způsob, jak kraba sníst, je nalít na něj velkou spoustu pálivé omáčky. Boty si kupovala ve voňavých a klimatizovaných obchodech, kolem kterých dřív jen zbožně procházela. Většinou to byl ten typ bot, jejichž podpatek byl tak tenký, až bylo s podivem, že vůbec udrží nohu ve výšce. Několik takových podpatků už zničila kočičí dlažba na Zelňáku, ale podobný typ bot si stejně můžete vzít maximálně třikrát, protože kdyby si toho někdo z vaší kasty všiml, byl by to trapas.

Kdysi si ji prodavačky v těchto naleštěných obchodech měřily přísným pohledem a pohrdavě špulily své namyšlené červené rty; teď si stejným pohledem měřila ona je. Johannes ji na nákupních výletech téměř vždy doprovázel, protože měl pocit, že dobře rozumí módním trendům, ale dalo se to přežít. Naštěstí trpěl častými migrénami. To se pak zavřel do ložnice, zatáhl závěsy a ona vyrazila do města sama. Cítila se krásně a svobodně. Labužnicky vdechovala vzduch, který sladce voněl pivním sladem a připomínal jí bývalý nuzný domov.

Občas potkala nějakého kolegu nebo kolegyni z práce, blahosklonně je pozdravila a radovala se z jejich špatně maskované závisti. V redakci časopisu už pochopitelně nepracovala — původně si chtěla nechat částečný úvazek, ale šéfredaktorka Hana nesouhlasila. Prý by ho pak chtěli všichni. Co je to za módu, chodit do práce dvakrát týdně nebo „pracovat z kavárny“? Lidi mají být v práci a basta. Na rozloučenou dostala Sandra od kolegů marcipánový dort a žertovné blahopřání s mopsem, ale atmosféra byla napjatá. Sandře se ulevilo, když se venku na ulici nadechla čerstvého vzduchu. Zbytek dortu vyhodila do nejbližší popelnice a na Čáře si koupila párek v rohlíku, aby zajedla jeho pachuť.

S potěšením sledovala, jak se jí úspěšně rozrůstá komunita fanoušků na Instagramu. Možná by jednou mohla být skutečně vlivnou influencerkou, kdoví?

Uspokojivé — a zároveň trochu znepokojující — bylo to, že sex s Johannesem byl vážně dobrý. Ne že by to s Mirkem bylo špatné. Naopak. Každý z nich však měl, řekněme, jinou techniku, a ta Johannesova jí vyhovovala malinko víc. Kromě samotné techniky to ale ještě bylo něco jiného, taková zvláštní zarputilost, se kterou veškeré sexuální aktivity prováděl. Všechno, co dělal v posteli, dělal tak, jako by měl zítra nastat konec světa.

Tuto pozoruhodnou sveřepost si nejdřív vysvětlovala tak, že předtím byl patrně dost dlouhou dobu bez ženy. Po pár týdnech však jeho zájem o sex nejenže neustal, ale ještě se zintenzivnil. Možná to však ještě přijde. Vždyť všechny její kolegyně a známé, které si kdysi naoko stěžovaly, že jim muž nedá pokoj ani u vaření oběda, si po pár letech (a po pár skleničkách na baru) naopak stýskaly, že se fyzický kontakt v jejich vztahu smrskl na slabých pět minut ob dva týdny. Až na výjimky šlo přitom o pohodlnou polohu z boku, která od žádného z partnerů nevyžaduje žádné velké úsilí, a navíc si přitom navzájem nevidí do obličeje, takže žena nemusí mít komplexy z toho, že se zapomněla namalovat.

Sandru taky napadlo, že se Johannes chová takto vášnivě proto, jako by někde hluboko v podvědomí tušil, že se jeho dny povážlivě krátí.

„Miluj mě, jako by to bylo naposledy,“ slyšela onehdá v jednom černobílém filmu.

Tak přesně takhle to bylo.

Mirkovi, kdykoliv se tajně sešli v jedné zapadlé čínské restauraci v galerii Myšina, však s přímým pohledem do očí a bez uzardění tvrdila, že sex s Johannesem skoro neprobíhá a je příšerný: „Prostě tam ležím jako prkno a čekám, až to přejde.“

Postupně si zvykala na dům a jeho zákoutí, ale i na tóny, které jí během pobytu v novém — a přechodném — domově provázely. Johannesovy skladby nesly názvy jako Chór přeživších, Killed by the Sun nebo Hymna posledního večera.

Sandru někdy napadlo, že se jimi podprahově vyrovnává s pocitem ohrožení. Koneckonců, měl smrt přímo na jazyku.

Několikrát, když třeba za letního večera seděli na zahrádce pařížské kavárny, vánek jim něžně čechral vlasy a on pochválil jídlo slovy „To bylo nejlepší králičí frikasé v mém životě“, Sandra si v duchu řekla: „A taky poslední.“ Nesla ostatně špatně, že jedl králíky. Sama rozhodně nebyla vegetariánka, ale nikdy nejedla zvířata, která jí připadala roztomilá — králíky, telátka a růžová selátka. Naopak mořské potvory jí připadaly odporné, takže ji nevystavovaly žádnému etickému problému. Potíž byla v tom, že většinou i odporně chutnaly.

Občas se Johannes ráno zasnil na terase, zatímco společně popíjeli espreso a pozorovali, jak se na stráni, která se táhla za plotem z jižní strany, mezi remízky pasou srnky. „Příští rok bych se chtěl někam přesunout. Tady už mě to začíná nudit a v Brně jsou momentálně buď burani, náckové, nebo vegani.“

Dopila poslední doušek kávy a pomyslela si: Bohužel se obávám, že žádný příští rok už nebude. Místo toho však nonšalantně pronesla: „A proč ne?“

Ukázalo se, že Johannes nemluvil jen tak do příjemného ranního větru, který na terasu přinášel pronikavou vůni vody a smrkového jehličí (a někdy i trochu pylu, což ho vždy spolehlivě rozkýchalo). Byl to však očividně muž činu, a když něco řekl, rozhodl se okamžitě jednat. Ne jako Mirek, který mluvil dva roky o tom, že do předsíně pověsí obraz newyorských dělníků na traverze nebo že se zapíše do kurzu čínštiny, protože, jak říkal, Čína je největší trh.

Johannes o svém angažmá za oceánem uvažoval častěji a intenzivněji, než si Sandra zpočátku myslela. Pár týdnů chodil důležitě zadumaný a do jeho opusů se vkradlo i trochu optimismu — do jedné skladby přidal veselé smyčce, které jí připomněly znělku jednoho večerníčku.

„Za měsíc se stěhujeme,“ oznámil jí stroze jednou během večeře v japonské restauraci. Sandře se v tom okamžiku vzpříčila v krku oliheň.

„Uh ha mehíh?“ zahuhlala. Podal jí sklenici vody a oliheň přece jenom sklouzla tam, kam měla.

Přikývl. „Přesně tak. Máš radost?“

Předstírala, že se potřebuje ještě jednou zhluboka napít, aby zakryla svůj šok a zklamání.

„Obrovskou,“ vydechla pak. „Blbý je, že už jsem skoro zapomněla anglicky.“

„Zaplatím ti rychlokurz, darling,“ řekl jen a nacpal si do pusy obří avokádové sushi. „Vlastně už jsem ho objednal.“

Sushi bylo tak velké, že když si ho strkal do pusy, několik zrníček rýže mu ulpělo na špičce nosu. Vypadalo to směšně, protože už tak byl jeho nos dost špičatý — a ještě s hromádkou lepkavé rýže navrch. Sandra měla co dělat, aby se pobaveně neušklíbla. Ale jak byla naštvaná, rozhodla se, že mu o tom neřekne, aby vypadal směšně a v duchu se mu mohl smát aspoň číšník nebo hosté u přilehlého baru. Jednou něco podobného provedla Zorce, která měla na bradě šmouhu od kečupu poté, co zhltla pizzu. Sandra jí o šmouze neřekla celý den — pomstila se jí tak za to, že v prváku flirtovala s klukem, o kterém jí Sandra předtím řekla, že se jí líbí.

Zlobila se. Co jí má co objednávat kurz? To snad automaticky předpokládá, že anglicky mluvila naposledy ve čtvrťáku na gymplu, když s holkama v klubu Mersey oblbovala Portorikánce, kteří navíc, jak se ukázalo, ve skutečnosti žádní Portorikánci nebyli?

Zalitovala, že nemá po ruce Zorku, se kterou by si na něho mohla společně zanadávala. Teď nemá nikoho a na všechno je sama.

Vtom si ale vzpomněla na radu, kterou tenkrát o vraždách našla na internetu: mělo by to být co nejdál od domova. Co kdyby ho tedy zabila ve slunné Kalifornii?

„Musíme ti zlepšit výslovnost,“ poznamenal Johannes.

Přitakala, ale na chvíli se musela jít vydýchat na záchod.

„Dement,“ šeptala si potichu, když si myla ruce. Žena u vedlejšího umyvadla se zúčastněně usmála. Asi má taky nějakého dementa.

Když se Sandra vrátila, podíval se na hodinky, ušklíbl se a zeptal se: „Máš snad ze všech těch plodů moře, cos spořádala, průjem? Bylas tam tak dlouho, až ti vystydl zelený čaj.“

V tu chvíli se rozhodla, že ho zabije ještě v Česku.

Léto bylo mimořádně horké. Skoro až k zadušení.

Měli odjet až za měsíc, ale v hale se začala hromadit zavazadla. Sandře připadalo, že si na studené černobílé dlažbě chladí břicha jako obří ropuchy. Johannes chodil důležitě po domě a organizoval — kdo se v době jejich nepřítomnosti bude starat o dům, jestli má jejich vila v Kalifornii mít výhled z ložnice na východ, nebo raději na západ a jestli v koupelně preferuje obklad z šedých oblázků, nebo raději čistě bílé dlaždice bez struktury.

To zas bude vypadat jako krematorium, říkala si Sandra v duchu, ale nijak ji to nezneklidňovalo.

Nějak to prostě přežije.

Na rozdíl od Johannese.

Jednoho brzkého rána, kdy Johannesovi tvrdila, že jde se zanícenou dásní k zubaři, se v jedné ošuntělé cukrárně ve čtvrti Komín sešla s Mirkem. Zatímco popíjeli hořkou kávu, Mirek pod stolem opatrně holení hladil Sandře nohu, dokonce ji dvakrát letmo chytil za ruku.

„Tak co, San, pořád při sexu ležíš jako prkno a myslíš na pohřeb rodičů? Dodržuješ naše pravidla?“ šeptal.

Ačkoliv na pohřeb při sexu s Johannesem opravdu nemyslela a vystřídala s ním už asi o tři polohy víc než s Mirkem, zamračila se, jak nejlépe uměla.

„Nic na světě by mě nepřimělo, abych tě zradila, lásko!“

Když se jí z obličeje vypařily ustarané vrásky, vroucně se usmála. A hned nato jí přes obličej opět přeběhl stín. „A ty? Doufám, že…“

„Že někoho nemám? San, ty blázne. Šílím po tobě.“

„Opravdu? Pořád stejně jako na začátku?“

Neměla v plánu se takhle ptát, ale vypadlo to z ní samo. Někdy se v noci budila hrůzou, že by Mirek mohl mít jinou ženu. Že by ji líbal na krku, bral si do úst její bradavky, šmátral po jejím těle svýma nedočkavýma rukama. Při té představě se jí svíral žaludek a krev se jí navzdory gravitačním zákonům nahrnula do hlavy. Jenže si někdy zkrátka nemohla pomoct.

„Neuplyne jedna jediná minuta, kdy bych nemyslel na tebe. Teda s výjimkou toho, když třeba sedím na záchodě. Nebo když platím účty za elektřinu. I když u toho placení vlastně trochu jo, protože si vzpomenu, jak jsme se občas dohadovali, jestli musíš opravdu každý den používat fén a večer co večer rozsvěcovat třicet různých lamp. A navíc — a to je zásadní — mi všechny ostatní ženský připadají ošklivý. Fakt, úplný zrůdy. Tuhle jsem viděl jednu, co měla sice kozy jak vozy, ale ksicht tak děsnej, až jsem si říkal, že to snad ani není možný. A kozí nohy. Na tebe nikdo nemá, San. Ty máš všechno na správným místě.“

Zadíval se jí do dekoltu — schválně si vzala tričko s výstřihem —, a tak se ještě trochu narovnala a dopřála mu ten pohled. Zčervenala. Bylo zvláštní, jak rychle se nechala jeho slovy ukonejšit.

Ale chtěla se ještě utvrdit.

„A co tahle prodavačka?“

Mirek se otočil k pultu, kde asi devatenáctiletá dívka zrovna utírala hadrem pult a tvářila se znechuceně. Při každém škubnutí paže se jí rozpohybovala velká kulatá prsa a měkce klouzala pod svetříkem z jemné bleděmodré vlny. Když si všimla, že na ni Mirek zírá, napůl tázavě a napůl s odporem zamrkala dlouhými řasami. V jejím pohledu bylo něco průzračně telecího — a také neobyčejně svůdného.

Nejspíš patřila mezi dívky, pro které je, jak říkal Mirek, sex přirozený jako to, že si ráno vyčistí zuby. Samice, říkával.

„No, a jak si jinak vedeš?“ optá se Sandra. „Daří se ti splácet dluhy?“

„Ale jo,“ řekne Mirek sebejistě, ale pak zlomeně dodá: „Vlastně to stojí pěkně za hovno, San.“

Sandra se rozhlédne kolem, otevře kabelku a chvilku v ní štrachá. Pak vytáhne svazek tisícovek a pod stolem je Mirkovi podá.

„Vem si to,“ šeptá. „Nemám ještě svou kartu, ale prostě mi sem tam nechá prachy na stole nebo mi je strčí do kabelky. Moc se zatím nepředá, ale úplně málo to taky není.“

Mirek zvedne obě ruce, jako kdyby se vzdával: „To přece nemůžu.“

„Vem si to, honem.“

Mirek nesouhlasně zamlaská, ale svazek přijme. Rychle si ho strčí do zadní kapsy kalhot.

„To je trapas,“ řekne.

„Ale prosím tě,“ mávne Sandra rukou.

Mirek se na Sandru podívá a ruku jí stiskne.

„No a kdy… víš co?“ šeptá Mirek.

Sandra si přejede prsty pravé ruky po krku: „Myslíš tohle?“

Mirek kývne. „Kdy bude první pokus?“

„Brzy.“

„Jak brzy?“

Sandra chce odpovědět, když vtom zaslechnou povědomý hlas: „Dobrý den!“

Sandra sebou škubne. Oba se s Mirkem otočí za hlasem, ale ani se otáčet nemuseli, protože vědí, komu patří.

Zorka si za znuděného dohledu vnadné prodavačky s prstem na rtech zkušeným pohledem vybírá mezi tvarohovým a makovým šátečkem ve skleněné vitríně — a nakonec si vezme oba. No ejhle, a pak se diví, že nemůže shodit přes břicho, pomyslí si Sandra.

Když si Zorka strká vrácené drobné do peněženky, jedna mince jí spadne na zem a zakutálí se skoro až k jejich stolu. Byla by hloupost předstírat, že jsou neviditelní.

„Zorko!“ usměje se Sandra a Mirek cosi zahučí.

Zorka otevře růžově namalovanou pusu. „Jé, no čau, co vy dva tady?“

Zorka se podívá z jednoho na druhého a nemotorně se usměje. „Já jsem si sem skočila pro snídani,“ řekne skoro omluvně.

„Pojď si přisednout.“ Sandra odsune židli a několikrát jemně plácne do sedadla.

Zorka se nejprve s heknutím sehne a sebere ze špinavé podlahy pětikorunu. „Ale jenom na chvilku.“

Mirek se na své židli snaží působit přirozeně, a to tak, že si přehodí nohu přes nohu a ruce založí do klína. Tváří se vlídně a trochu posmutněle. Ramena má shrbená.

„Možná ti přijde divný, že spolu takhle sedíme, ale přece jenom jsme spolu prožili kus života a říkali jsme si, že se chceme ještě vidět, než odjedu. Chceme se rozloučit jako normální dospělí lidi,“ vysvětluje Sandra a snaží se, aby to znělo nenuceně. Má pocit, že se jí to daří. Nemohla by být nakonec herečka? Filmová, ne divadelní. Divadlo je největší nuda na světě a Sandra by se vsadila o cokoliv, že lidé, kteří přišli na nějakou divadelní hru, se celou dobu těší jenom na to, až spadne opona.

„Počkat počkat, kam Sandra odjíždí?“ zeptá se Zorka spíš Mirka než Sandry.

Sandra se nadechne: „Jedu do Ameriky.“

„A co tam jako budeš dělat?“

„Já nic, ale Johannes tam bude skládat hudbu pro jeden film.“

„No páni! Něco jako Pán prstenů?“

„Má to být nějakej horor nebo co.“

„Horor? Ty brďo. A ty mě tu jen tak necháš? Kdys mi to vlastně chtěla říct?“

„Chtěla jsem ti zavolat. Promiň.“

Sandra Zorku chytne za ruku a oběma se oči trochu zalesknou dojetím.

„Ale vrátíš se, že jo?“

„Samozřejmě že se vrátím! Co bych tam dělala? Nechci bejt jenom ženská v domácnosti. Chci se realizovat.“

Ještě sice nevěděla jak, ale realizovat se bude určitě.

„Nebo třeba budete mít brzo miminko, kdo ví?“

Bezděčně sjede pohledem k Sandřinu břichu.

Ta ho instinktivně zatáhne dovnitř a trochu se narovná. „Třeba jo.“

Zavládne rozpačité ticho. Zorka se podívá směrem k Mirkovi, který nasadil neproniknutelný výraz. „Promiň.“

„To je v pohodě.“

Dalších pár vteřin ticha.

Pak se Mirek zvedne. „No nic. Půjdu. Klidně si ještě pokecejte, holky.“

Vstane a vestoje dopije kávu, zašklebí se, protože se mu do úst dostalo i trochu hořké sedliny. Zorku přátelsky poplácá po rameni, Sandře dá letmý polibek na tvář. Než opustí kavárnu, pozdraví je ještě gestem ruky jako námořník.

Když se dveře zavřou, Zorka vzdychne: „Chudák, pořád to nese špatně. Vidělas ho, jak se tvářil?“

Sandra potřese hlavou.

„Snad se z toho nezblázní nebo se z něho nestane teplajzník.“

„Proč by se z něho měl stát teplajzník?“

„No přece kvůli tomu, žes ho nechala. Jako že se zklame v ženských. Připadá mi takovej bezprizorní. A taky trochu sešel, vidělas ty jeho špinavý, ošoupaný boty? Je vidět, že bez tebe dost trpí. A asi před měsícem jsem ho dokonce viděla, jak kráčí po Kobližné s igelitkou z Billy. Nedivila bych se, kdyby přestal používat deodorant.“

„Mirek je silnej,“ zablekotá Sandra a smete si drobečky koláče z trička. „A rozhodně není homosexuální. Naopak, on homouše moc nemusí.“

Bylo jí líto, že jim Zorka překazila tajné rande. Měla v úmyslu ještě chvíli dráždit Mirka svým výstřihem, aby si ten pohled zapamatoval a konejšil se vzpomínkou na něj v nadcházejících chladných dnech. Ale kdoví, třeba mu v hlavě uvízly spíš kozy a kejty té prodavačky.

„No a jak se máš ty?“

Zorka pokrčí rameny. „Já ti ani nevím. Asi tak normálně. Přihlásila jsem se teď na dva workshopy, tak uvidím, co to se mnou udělá. Jeden se jmenuje Sám sobě psychoterapeutem a druhej je takovej kurz, kde se učíš vyrábět psí granule z domácích surovin.“

„Na co granule? Vždyť ani nemáš psa.“

„Ale mohla bych mít.“

Je ticho a Zorka ukusuje svůj šáteček. Dělá to neobvyklým způsobem — postupně odkousne jeden roh, pak druhý a tak pokračuje až ke sladké náplni.

„Taky možná začnu běhat,“ poznamená a od pusy jí odlétne obláček moučkového cukru.

„Taky o tom uvažuju. V Kalifornii běhá každej. Podívej, já už teď musím běžet. Mám ještě zubaře,“ zalže Sandra. Proč si lidi, když chtějí zalhat, pořád vymýšlejí, že jdou k zubaři?

„Panebože, to je jasný. Utíkej. Já to tady dojím a taky půjdu.“

Dají si rozpačitou pusu.

Když Sandra vypadne ze dveří, uvítají ji nemilosrdné paprsky poledního slunce.

Rozhlédne se, jestli na ni někde v podloubí přece jen nečeká Mirek. Potřebovala by poradit. Ve skutečnosti nemá tušení, jak má Johannese zabít, a Mirek jí v tom mohl poradit.

Ulice je však prázdná.

O pár hodin později hraje v jejich volvu písnička s názvem Jolene.

Sandra si procítěně pobrukuje: „Džoulín, džoulín, džoulííííííín!“

Johannes se na ni podívá a usměje se jedním koutkem úst.

„Zpíváš tak krásně falešně. Věříš, že to zní až téměř neodolatelně?“

Sandra nenávidí slova jako „téměř“ nebo „neodolatelně“. Nejseš snad nakonec gay? Zhebni, pomyslí si.

Vzpomene si na Mirka — určitě by ho to pobavilo. Protože Johannes skutečně zhebne, a to velice brzy.

Sandra otevře okýnko, svěží letní vítr jí rozcuchá vlasy. Do auta pronikne omamná vůně sena a oleje.

Když se to tak vezme, vypadáme jako každý průměrně spokojený pár, pomyslí si Sandra. Manžel prudí a žena si v duchu myslí svoje.

Škoda, milý Johannesi, že tě jedu zabít.

„Don’t take my man,“ zpívá si s Dolly Parton schválně co nejfalešněji, aby Johannese naštvala, ale zase ne moc.

Od svatby uteklo dobrých pár týdnů a Sandra stále neměla svou vlastní kreditní kartu. Ano, je pravda, že Johannes platil večeře a nákupy v Makru a sem tam jí dal pár tisíc na boty a oblečení, ale vlastní karta je vlastní karta.

Domnívala se, že to přijde tak nějak automaticky. Ale nepřišlo.

A tak se jako ve všech obtížných životních situacích i tentokrát obrátila na internet. „Za jak dlouho si chlapovi říct o peníze,“ napsala do vyhledávače.

Vyjely samé pozoruhodné výsledky.

Jakási pražská modelka popisovala vlastní zkušenost, kdy svému příteli, úspěšnému boxerovi, strčila do kapsy číslo svého účtu. Přikreslila k tomu srdíčko, sluníčko a napsala vzkaz: „Abych mohla být tou nejkrásnější ženou, jakou si zasloužíš.“

Sandře to připadalo naprosto geniální.

Jedna žena z Karlových Varů s přezdívkou Princezna 007 radila, že pokud chlap ženě neobstará vlastní kartu do tří týdnů od začátku chození, vztah nemá budoucnost.

„Holky, važte si samy sebe, mějte důstojnost,“ vzkazovala Princezna 007 ostatním diskutujícím.

S takovým přístupem Sandra souzněla. Není přece žádná hej počkej. Zná svou cenu.

Večer na Instagramu zveřejnila zasněné selfie s hashtagem #strangevibes.

Selfie za hodinu získalo zoufalých šestnáct lajků.

Lidi jsou ignoranti, pomyslela si.

Hned dva dny poté se na ni usmálo štěstí v podobě nové, krásné, zlaté kreditní karty, kterou objevila na nočním stolku spolu se žlutou růží.

„Johannesi, tos opravdu nemusel,“ padla mu do náruče, když přijel odpoledne z práce.

„Práce“ v jeho případě znamenalo to, že pár hodin nahrával v luxusně vybaveném studiu a okusoval čerstvé exotické ovoce. Moc se nenadře, pomyslela si Sandra.

„Nemusel? Vždyť sis to přála,“ řekl a poťouchle se usmál.

„Jak to myslíš?“

„Musím se přiznat, že jsem ti předevčírem projel historii na počítači. Není to nic, na co jsem pyšný, ale nehledal jsem nic divného. Jenom jsem si říkal, jestli sis třeba neprohlížela nějaké kabelky nebo šaty. Býval bych ti je koupil a příjemně tě překvapil. Ale zjistil jsem, že s cizími ženami na internetu řešíš, jak si říct manželovi o peníze.“

Sandra zrudla tak, že jí tváře přímo hořely.

„Nevím, jak tyhle věci chodí,“ vymáčkla ze sebe. „Nikdy jsem se nepohybovala ve společenské vrstvě, jako je tahle.“

„To je přece v pořádku,“ usmál se Johannes. „Mělo mě to samotného napadnout.“

Sundal si sako a hodil ho na opěradlo židle. Béžovou košili pod ním měl celou propocenou. Vzpomněla si na Mirka: taky se hodně potil.

Říkala si, jestli by se mu neměla za kartu nějak odměnit. Přitiskla se k němu a dlaní mu sáhla na poklopec. Zároveň se pokusila o sexy výraz.

„Dneska ne, Sandro, potřebuju dodělat jednu skladbu a musím si uchovat sexuální energii. A navíc mám trochu větry. To ta zatracená brokolice, kterou jsem měl k obědu.“

Tak si trhni nohou, ty brokoprde, pomyslela si Sandra, ale zároveň byla ráda, že dneska bude mít svatý klid.

„Mimochodem, proč sis na internetu hledala, kde je nejbližší zverimex?“

„Jo tohle… Nech se překvapit.“

Prodavačka ve zverimexu na Veveří ulici je vysoká nepříjemná blondýna s culíkem a brýlemi, které jí přidávají nejmíň pět let navrch.

„Máte přání?“

„Přemýšlíme s manželem o nějakém netradičním domácím mazlíčkovi. Nějakej pavouček by se nám líbil.“

Blondýna zvedne obočí.

„Nevadilo by ani, kdyby byl jedovatej,“ dodá Sandra.

Prodavačka přivře oči a našpulí pusu. Hlavu nakloní na stranu.

Sandře se rozbuší srdce: Tak — a teď půjde dozadu do kumbálu, zavolá policii a nahlásí ženu podezřelou z přípravy vraždy.

„Momentálně máme jen sklípkany.“

„Aha. A jsou nároční?“

„Ani ne. Máte terárium?“

Sandra rychle kývne. Terárium už od včerejška trůní v obýváku. Přivezl ho kurýr, když Johannes nebyl doma.

„A štíry máte?“

Blondýna trochu roztaje. Asi má pro štíry slabost.

„Jo jo, dva by se tu našli. Pojďte za mnou. Tady je máme, kluky. Nemusíte se jich bát, tihle větší nejsou tak jedovatí. Je to, jako kdyby vás bodla vosa. Jsou to takoví mazlíci. Čau, blbečci!“ zahlaholí. Opravdu pookřála.

„Takže nejsou tak moc nebezpeční, říkáte?“

„Kdepak. Zdravýmu člověku to nic neudělá.“

„Hm, tak asi radši toho sklípkana. Vezmu si vlastně rovnou dva, aby jim nebylo smutno.“

„Jak chcete. Víte, jak se o ně máte starat?“ ochladne znovu blondýna.

„Kdysi jsem jako malá pavouky pěstovala,“ zalže Sandra.

„Chovala,“ opraví ji neutrálním hlasem prodavačka.

„Chovala,“ zopakuje Sandra. „Vím, jak na to.“

Včera si to hledala na Googlu (poté samozřejmě historii pečlivě smazala), aby o chovu pavouků měla alespoň základní představu. Nechtěla ve zverimexu vypadat jako úplná amatérka a taky chtěla, aby pavouci přežili aspoň pár dnů.

Těch má přesně pět.

Pět dnů do Johannesovy smrti.

* * *

Původně plánovala, že si dá na přípravě vraždy pavoukem co nejvíc záležet. Že bude postupovat chladnokrevně a promyšleně, tak jako to dělají hrdinové severských kriminálek — nehnou ani brvou, vypijou v temném průchodu kafe, sednou do otřískané dodávky — a fik tě nožem do krku. Nakonec se však zasekla na instastories jisté mladé ženy, která v plavkách, se dvěma dětmi a svalnatým manželem procestovala celé Tichomoří. Na každé fotce se usmívala od ucha k uchu. I děti se tvářily šťastně a sluncem ožehlý manžel ukazoval okázalé, vypracované tělo při pózování s obřími mořskými želvami. Jedna z těch želv se zřetelně usmívala. Jak je to vůbec možné? Proč mají někteří lidé takové štěstí? Někdo si vyjede k moři a kousne ho žralok. Nebo šlápne na mořského ježka. Nebo ho za soumraku srazí čtyřkolka. Štěstí je zvláštní věc. A Johannes ho dnes večer mít nebude.

Sandra se podívá na hodinky. Je přesně půl sedmé večer, Johannes se vrací ze studia kolem osmé.

Přinutí se odložit telefon a nechá instastories plavat. Cítí, že se jí svírá oblast kolem břicha. Započíná se nová kapitola jejího života.

Snaží se zklidnit svou nervozitu tím, že si vzpomene na rady rachitického lektora, u něhož před časem absolvovala kurz s názvem Obejmi své vnitřní dítě.

Jsem klidná a nechávám vše plynout, mám se ráda, opakovala si Sandra v duchu, ale nepomáhalo to. Kurz zjevně nebyl koncipovaný pro extrémní případy, kdy se lidé chystají vraždit.

Občas zkontrolovala pavouky v teráriu — oba vypadali klidně, skoro roztomile. Občas se prošli, ale většinou stáli na místě. Asi se adaptovali na nový terén. Kdyby jen tušili, že se brzy stanou vražedným nástrojem, možná by to u nich nebylo tak na pohodu.

Uf! Mám se ráda, mám se ráda! Sandra se nadechne a prudce vydechne.

Zrovna v kuchyni drží pod proudem vody hrozen vybledle zeleného vína, když zvenku zaslechne motor auta.

Nechá hrozen ve dřezu a stoupne si za záclonu. Johannesův černý lexus, který používá pouze v případě, že jede sám, se pohybuje rozvážně a téměř neslyšně, takže připomíná pohřební vůz.

Johannes nezajíždí do garáže, ale nechá auto stát na příjezdové cestě. Možná plánuje společnou večeři ve městě. Mírně přibouchne dvířka — ani moc prudce, ani moc jemně — přesně tak, jak to ona neumí. Zavírání dveří u auta je jedna z věcí, pro které ženy nemají cit.

Sandra ho pozoruje, jak si pomalu a rozvážně vykračuje směrem k vchodovým dveřím. Do chřtánu smrti nikdo nepospíchá.

Nataženým krkem, který mu vykukuje ze sněhobílé košile, a stylem chůze (nepřirozeně vysoko zvedá nohy) připomíná Johannes pštrosa. Tvář má pobledlou a takhle z výšky je dobře vidět, že se mu v řídnoucích vlasech barvy slámy vytváří olysalé kolečko.

Zaplaví ji vlna zvláštní lítosti. Ani ona není z kamene.

Život je nespravedlivý a krutý, opakuje si v duchu. Jako válka, taky si nevybírá své oběti. Bohužel. V životě vítězí jen ti silnější a zákeřnější.

Pavouci trpělivě vyčkávají ve svém teráriu. Od doby, kdy je viděla naposledy, skoro nezměnili polohu. Jeden byl větší a masitý, druhý drobnější. Dokonce jim dala jména — Ferda a Pepík.

Konečně zaslechne kroky.

Johannes stoupá po schodech nahoru. Je slyšet, jak malinko funí. Měl by trochu zapracovat na své fyzičce, nebo ho za chvilku odfoukne vítr jako kousek papíru.

Sandra z nervozity rozkousne a spolkne jednu kuličku vína, kterou si předtím nacpala do pusy.

Johannes vstoupí do místnosti a zdá se, že se jí malinko lekl.

„Ahoj,“ pozdraví překvapeně.

Sandra si v duchu nadává. Nejspíš působí dost divně — manželky obyčejně na své muže nečekají vestoje u kuchyňské linky se založenýma rukama. Nebo ano?

„Jaký jsi měl den?“

Vezme mu z ruky kufřík a položí ho na zem.

„Normální. Fajn. Jako obvykle.“

„Dáš si kafe? Mám ti udělat maso?“

Upřímně doufá, že po ní nebude chtít, aby dnes vařila. Jeho recepty jsou až příliš kreativní a Sandře extrémně vadí, jak vždycky sleduje každý její krok a ukazuje jí, jak se co má dělat. Zlatý Mirek, tomu stačily špagety, smažený hermelín nebo rybí prsty. A občas si nechávali dovézt pizzu, aby jako nějací burani nejedli pořád tu mraženou.

Zasteskne se jí po starých časech.

„Myslel jsem, že si zajdeme na steak a pak třeba na skleničku.“

Sandra v duchu dělá hbité kalkulace.

Její původní plán počítal se sexem, po kterém byl Johannes obvykle vyčerpaný a rychle usnul.

Ovšem několikachodová večeře spolu se dvěma lahvemi vína a čokoládovým dortem navrch je možná ještě spolehlivějším uspávačem než sex.

„Dobře, oblíknu se.“

Když odchází do ložnice, uslyší vyjeknutí. „Proboha, co to je?“

V obýváku Johannes v podřepu a v uctivé vzdálenosti od terária nevěřícně zírá na Ferdu a Pepíka.

„Jo — tohle? To jsou pavouci.“

„Díky za objasnění. Ptám se, co dělají v našem domě.“

„Víš, vždycky jsem si nějaký pavouky přála. Je to sice hodně netradiční, ale…“

„Tys někdy mluvila o pavoucích?“

„Asi mě špatně posloucháš, lásko.“

„Vždyť letíme do Států!“

„Pavouci jsou extrémně nenároční. Uklízečka jim sem jednou týdně něco hodí. Víš, říkala jsem si, že až budeme pryč, mohli bychom tu mít něco živého. Někoho, kdo tu na nás bude čekat.“

Tato myšlenka Johannese zaujme. „To vlastně není zas tak hloupý nápad. Pojď sem, ty bláznivá.“

Sandra se na něj usměje a políbí ho na ucho. „Věděla jsem, že se nebudeš zlobit.“

„Příště mi o tom ale klidně můžeš říct dopředu, miláčku. Nemám moc rád podobná překvapení. Co se u nás objeví příště? Anakonda?“

Udělá krátké „he he“, jako kdyby řekl něco mimořádně vtipného.

„Slibuju. Žádná anakonda.“

Sandra si představí, jak nějaký rekordně tlustý had elegantním, plynulým pohybem obmotává Johannesovo pštrosí tělo kolem dokola. Jeho ruce, bezmocně šermující, jeho děsem vytřeštěné oči. Křečovitě roztažené prsty, které se už nikdy nedotknou kláves piana. Znovu ji něco píchne v nitru jejího těla. Že by lítost?

„Jo, a říkal jsem si, že by sis mohla vzít radši ty zelený šaty. Připadá mi, že v těch, co máš na sobě, nemáš žádnej pas.“

„Cože?“

„Neuraž se, ale v těchhle vypadáš malinko almarovitě.“

Lítost je ta tam.

Když se vrátili domů, měl Johannes — přesně podle očekávání — slušně naváto. Kromě lahve vína vypil i dva panáky koňaku, a dokonce vykouřil na terase doutník. Celý večer byl dobře naladěný a spřádal plány na krásný a slunečný život v Kalifornii. Sandra měla radost, že si její manžel takto vesele užívá svůj poslední večer v životě. Co by za to jiný dal?

Těšilo ji i poznání, že je přející a velkorysá — přej a bude ti přáno. Proč by si vlastně neměla připadat jako dobrý člověk? Automaticky se zvedá, když do šaliny vstoupí senior, nepoužívá plastová brčka a sem tam si kupuje nevkusné charitativní odznáčky.

„Dej si ještě ten fondán s malinama,“ povzbuzuje ho. „Vyndám ho z ledničky.“

„Že ty mě chceš vykrmit, abych se nelíbil ostatním ženským?“ dobírá si ji. Tuto rozpustilou polohu u něj Sandra moc nezná. Malá očka mu planou rošťáctvím.

„Samozřejmě!“ zahihňá se. „Takovej fešák jako ty, za tím se otočí každá sukně.“

Johannes zakrouží koňakem ve sklence (způsob, jakým drží skleničku v dlani, jí připadá obzvlášť slizký) a zadívá se na ni zvláštním, vlahým pohledem.

„Copak?“ zeptá se a trochu se přitom v křesle ošívá. „Co na mě tak hledíš?“

„Můžu ti něco pošeptat?“

Panebože, dej mi svátek, pomyslí si Sandra v duchu. Nemůžeš jen v klidu trávit? Trav a budeš otráven.

Nakloní se k ní přes stůl a sdělí jí do ucha několik myšlenek. Tedy spíš takový návrh. Jeho dech je cítit směsí vína a koňaku a trochu i chobotnicí, kterou nakonec zvolil místo steaku. Sandra by chobotnici nikdy nevložila do úst — připadá jí mimořádně nechutné jíst zdaleka nejodpornějšího tvora, který obývá planetu Zemi.

„Cože bys rád?“

„Mám ti to zopakovat?“

„Ne, nemusíš.“

No tohle? Co si to dovoluje? Takovou prasárnu. To by jejího Mirka nikdy nenapadlo!

„Tak co, souhlasíš? Nikdy bych si to nedovolil bez tvýho souhlasu. Klidně si to rozmysli.“

Sandra pokrčí rameny. „Proč ne,“ řekne rezignovaně. „Zkusit se má všechno.“

Pavouci čekají a ona to chce mít všechno rychle za sebou.

„Bude se ti to líbit,“ slibuje jí. „Budu opatrný.“

Tak hlavně že se to bude líbit tobě, pomyslí si Sandra a znovu ji zalije zvláštní uspokojení z toho, že Johannes prožije své poslední hodiny dobrým jídlem, pitím i uspokojením svých tajných tužeb.

A teď tu jsou — opilí a přejedení. On samozřejmě víc.

„Skočím si do koupelny. Půjdeš taky?“

„Půjdu po tobě.“

Johannes cosi nesrozumitelně zahučí a odpotácí se do koupelny.

Ona se zhluboka nadechne a na chvilku zadrží dech.

Když je po všem, chvíli leží napřímená na posteli a civí do stropu.

Tak takové to tedy bylo.

Malinko se jí točí hlava a nejradši by tuhle chvíli zaspala, ale ví, že nemůže. Má důležitější úkol. Proto se opatrně zvedne, natáhne si přes hlavu tričko a opatrnými krůčky se přibližuje do obýváku k teráriu.

V domě je ticho, jen z kuchyně je slyšet tiché vrnění ledničky.

Ferda a Pepík už čekají. Nejspíš. V té tmě nejsou skoro vidět.

Dobře. Jdeme na to.

„Vstávejte, kluci!“

Vtom Johannes vedle v ložnici cosi zamumlá. Zní to jako „vizum fizum“.

Kristepane, pomyslí si Sandra. Je úplně namol.

Nevzbudil se? Sandra se jde přesvědčit a opatrně se vrací do ložnice.

Zadívá se na spícího manžela, jehož končetiny jsou roztažené přes celou postel, takže vypadá jako obří hvězdice. Zkusmo ho dloubne palcem u nohy do žeber. Nic. Zkusí to ještě jednou, tentokrát mu lehce přišlápne krk. On cosi zadušeně zadrmolí a hlasitě zachrápe.

Totálně grogy, pomyslí si. Vizum fizum.

Rozsvítí malou lampičku, aby na celou operaci viděla.

Teď přichází ta nejtěžší část — vyndat Ferdu a Pepíka z terária.

Použije víko krabice od bot, které si nachystala ještě odpoledne. Lezte, chlapci!

Pepa se svými ochmýřenými končetinami zachytí okraje víka, ale pak si to rozmyslí a zase spadne; lehce a neslyšně jako sněhová vločka. Kolik asi takový pavouk váží? Jeden gram?

„Dělej, ty vole,“ mumlá si Sandra pro sebe a ukazuje mu víko, jako kdyby zrovna víko od krabice bylo pro pavouky něco obzvlášť pozoruhodného, co stojí za prozkoumání.

Pavouci jsou však rozespalí a chtějí svůj klid, nikam se jim nechce; nejspíš se jim v novém domově zalíbilo a zlenivěli.

Sandra překotně uvažuje. Napadne ji, že by nějak mohla pavoukům namočit jejich celkových šestnáct nohou do vteřinového lepidla a přilepit je na záchodové prkénko. Pak by stačilo jen odšroubovat žárovku na toaletě… Jednoznačnou výhodou tohoto postupu bylo, že Johannes měl obskurní zvyk sedat si i při močení na prkénko jako žena. A vzhledem k tomu, kolik toho vypil, se mu jistě brzy bude chtít na malou. Možná i na velkou. Pavouci, na které by dosedl jeho kostnatý zadek, by se začali bránit a vmžiku by do Johannese vystříkli své šípy plné jedu.

Sandra si v duchu představí novinové titulky:

ŠOK V BRNĚ! ZNÁMÉHO SKLADATELE USMRTILI PAVOUCI BĚHEM MOČENÍ

PAVOUČÍ ZÁCHODOVÁ APOKALYPSA

ARACHNOFOBIE NA WC LUXUSNÍ VILY!

Plán se záchodovým prkýnkem jde ke dnu, protože Sandra nemůže přijít na způsob, jak Ferdu a Pepíka oblepit vteřinovým lepidlem, aniž by se jich musela dotknout. Navíc ani neví, kde se v její nové domácnosti lepidlo nachází. V každé běžné domácnosti je jakási zvláštní krabice nebo skříňka, kde se nacházejí věci, které potřebujete tak jednou do roka: různé špagáty, leukoplast, baterka, vteřinové lepidlo. Jenže Johannes očividně k normálním lidem nepatří.

V jednom okamžiku se oba pavouci přece jenom zachytí víka a Sandře svitne naděje.

Z obýváku je to do ložnice jen pár kroků.

Opatrně s víkem vstoupí dovnitř, štítivě ho nese natažené před sebou, jako kdyby na něm bylo něco odporného, třeba kus hovna. Oba pavouci poslušně sedí kousek od okraje. Vypadají jako bratři nebo jako staří kamarádi. Sandra by si nikdy nepomyslela, že pavouci můžou být i roztomilí.

V okamžiku, kdy se k Johannesově posteli přiblíží natolik, že stačí jen zvednout paži a pavouky jemně sklepat na manželovo bledé tělo, vydechující opilecké výpary, pavouci jako by vycítili, že jsou součástí ohavného plánu.

V panice začnou bleskovou rychlostí šplhat nahoru na víko a v té nejstrašnější chvilce jeden z nich jako artista v Cirque du Soleil přeskočí na Sandřinu paži a zachytí se na ní jemnými, neviditelnými drápky. Najednou jí připadá, že pavouk váží rozhodně víc než jeden gram.

Sandra zaječí hrůzou. A pak znovu. Je to děsivý a hlasitý řev, který ze spánku vytrhne i zpitého Johannese.

„Co to kurva…?“

Vyskočí z postele a rozsvítí velké světlo. Spatří Sandru, jak zběsile šermuje rukama. Všimne si, že jeden z pavouků jí spočívá na hedvábné noční košili, zatímco druhý se jí zachytil do vlasů: „A do piče!“

Rozhlédne se kolem. Vezme z nočního stolku časopis a nejprve se snaží odpálkovat pavouka z noční košile. Podaří se mu to až na druhý pokus. Pavouk zůstane stát (či sedět) ve vysokých vláknech béžového koberce. Vypořádat se s vlasy je o něco horší.

„Nehýbej se! No tak stůj, sakra! Buď v klidu!“

Sandra se však neuklidní, ba naopak stále intenzivněji poskakuje na místě, piští a mává kolem sebe rukama. Vypadá to, jako by jich měla víc než jenom dvě.

„Uklidni se!“

Tak jako v žádné situaci na světě nemá ani teď tato věta kýžený účinek. Sandřinu paniku to naopak ještě zesílí.

Pavouk (byl to Ferda) se přesto nakonec z vlasů vymaní a spočine vedle svého společníka na koberci. Sedí tam jako dvě houby v trávě.

Johannes bleskově smotá koberec a vyhodí ho z okna.

„Díky, miláčku. Stál ten koberec moc? Doufám, že ne.“

„Ovšemže něco stál, vždyť ho ručně tkaly děti v uprchlickém táboře v Sýrii. Matka ho kdysi vydražila na dobročinné aukci. Svou nabídkou tenkrát překonala i Soroše, pěkně tenkrát dědka zaskočila. Ale to teď neřeš.“ Pak se odmlčí: „Bože, asi budu blít.“

Dlouhými atletickými skoky odběhne do koupelny. Za chvíli se začnou ozývat dávivé zvuky a pak jiné zvuky, jak zvratky pleskají o dno vany. Kombinace chobotnice, vína, whisky a netradičního nočního zážitku Johannesovi očividně nesedla.

Sandra štká v křesílku u toaletního stolku. Není si jistá, jestli je to víc kvůli hrůze z oživlé noční můry, kterou právě prožila, nebo z toho, že její plán nevyšel.

Tohle byl jednoznačně jeden z nejhorších večerů v jejím životě — nechutná sexuální praktika, nevydařená vražda, pavouci, zvratky.

Vzpomene si však na heslo, které stojí nad jídelním stolkem pro dva v jejich kuchyni na Lesné: Nikdy se nevzdávej.

„Seš blbá?“

Sandra se instinktivně přikrčila a bojácně zamrkala. Takhle s ní Mirek ještě nikdy nemluvil. Byl tak rozčilený, až se mu v koutku úst udělala slina a během řeči mu tam poskakovala. Normálně by jí to připadalo nechutné, ale teď se ho spíš bála.

„Když já myslela, že…“

Slina konečně vylítla do vzduchu a rozplynula se.

„Příště radši nemysli!“

Tuhle větu z duše nesnášela — slyšela ji v životě už mnohokrát; od tělocvikáře, tety, instruktora v autoškole —, ale nikdy by si nepomyslela, že ji někdy uslyší od Mirka.

„No tak to nevyšlo!“ vykřikla popuzeně. „A neříkej mi, abych nemyslela.“

Mirek si prohrábl vlasy: „Dobře. Promiň.“

Zkoušela nasadit ledabylý tón: „Nedělej z toho takovou vědu, však to vyjde příště.“

„San.“

Zdálo se, že se Mirek trochu uklidňuje. „San, je kurva DOBŘE, že to nevyšlo. Dokážeš si představit, že by to kurva VYŠLO!?“

Sandra pokrčila rameny: „Tak by byl mrtvej. Což chceme.“

Mirek rozhodil rukama: „Mrtvej sice jo, ale za jakou cenu? Co kdyby to policie začala vyšetřovat? Hm? Co by se asi tak stalo? Chlap, kterej v životě neměl pavouky, což může potvrdit deset z jedenácti jeho spolužáků, matka, dvě bývalé přítelkyně i ukrajinská uklízečka. Rozumíš mi? Proč by si navíc pavouka pořizoval člověk, kterej se za pár dnů chystá do Ameriky?“

„Pavouky jsem přece jakože chtěla já,“ řekla dotčeně Sandra. „Může mi to potvrdit ta protivná ženská z petshopu.“

„A zase jsme u toho — může někdo dosvědčit, že pavouci jsou tvoje celoživotní hobby?“

Zamyšleně zavrtěla hlavou: „To asi ne.“

Mirek si položil hlavu do dlaní a nechal ji tam chvilku spočinout, jako by chtěl ulevit svému krku.

„Kristova noho, San.“

Přišla k němu a nemotorně ho objala. Dobře, tohle se jí moc nepovedlo.

„Nenapadlo mě, že se to bude vyšetřovat. Pavouci mohli přijít od sousedů,“ zkusila ještě jeden chabý pokus, aby nevypadala tak hloupě.

Unaveně se na ni podíval. Oči měl červené, jako kdyby několik dnů nespal.

„Od sousedů, říkáš. Přijít.“

Podívala se na zem. „No co, víš, kolik kilometrů může za den urazit takovej pavouk?“

Mirek mávl rukou. Už se trochu uklidnil.

„Doufám, že se ten blbeček aspoň pěkně leknul.“

„Tos měl vidět! Leknul se tak, až se chytil za srdce — takhle.“

„Škoda že nedostal infarkt.“

„To jo.“

Mirek zjihl. Uvědomil si, že ještě nikdy Sandru nemiloval intenzivněji než právě teď. Mírně a trochu provinile se usmívala. Kolem očí měla jemné, téměř neznatelné vrásky, kterých si nikdy předtím nevšiml.

„Promiň, že jsem na tebe křičel. Miluju tě.“

„Miluju tě.“

„Toužím po tobě. Strašně. Každou noc se mi o tobě zdá.“

„Mně o tobě taky. Úplně každou noc.“

Nebyla to pravda — včera měla sen o tom, že její otec je netopýr.

„Napadlo mě…“ Mirek udělal z rukou stříšku, přesně tak, jak to dělávají generální ředitelé, když řeší nějakou důležitou obchodní strategii. „Myslíš, že existuje nějakej způsob, jak se dostat k vám do garáže?“

Sandra se přestala usmívat a mezi očima se jí udělala vráska.

„A proč?“

„Trochu bych si pohrál s pracháčovejma brzdama.“

Sandra vykulila své něžné, světle modré oči, které Mirkovi vždycky připomínaly luční zvonky, co rostly u jeho hustopečské babičky na zahradě. Nebo nebe, které jako dítě pozoroval, když si lehl do trávy. Dospělí na něj řvali: „Chytneš klíště! Neflákej se! Co tam čumíš?“

Mirek byl jako dítě často bit — hlavně za lhaní, podvádění a škodolibé klukoviny, které prováděl svému mladšímu bratrovi.

OK. Je načase udělat další rošťárnu.

To bys koukala, babi, zasmál se v duchu.

* * *

Na neděli byl naplánovaný rozlučkový večírek s vysušenou treskou Alicí. Byli zváni i Sandřini rodiče, ale ti nakonec jeli na školení do Mělníka.

Večírek byl původně koncipovaný jako piknik na zahradě, ale po obědě přišla bouřka, a tak spěšně sebrali ubrusy, talíře se saláty a lahev vína a posadili se do zšeřelé kuchyně. Sandra ani nestačila udělat pořádnou fotku na Instagram, a tak tiše zuřila.

Alice jako obvykle vyprávěla o nezáživných věcech — o výletech s kamarádkami, plánované dovolené v Řecku a kurzu keramiky. Když popisovala strasti organizování hromadného sečení parku pod Špilberkem, dokonce přitom šermovala rukama. Sandra během Alicina štěbetání málem umřela nudou a nenápadně se dívala na hodinky.

Naštěstí se venku zase vyjasnilo, a tak se opět přesunuli ven, otřeli mokrý stůl a židle a Alice jim velkopansky naservírovala rybízovou bublaninu a čaj.

U kávy Johannes rozšafně vyprávěl jejich páteční příhodu se členovci.

Když barvitě popisoval, jak Sandra ječela a šermovala rukama, Alice se hlasitě smála. Od úst jí dokonce vylétly drobky. Některé z nich ulpěly na svátečním čajovém servisu, jiné na Sandřině nahé paži. Bylo jí trapné si je otřít, a tak předstírala, že si toho nevšimla.

„Znělo to jako nějaká šílená árie,“ dodal Johannes a přehodil si nohu přes nohu jako aristokrat.

Alice si utřela slzy smíchu a trochu zvážněla: „Počkat, ale jak se k vám dostali sklípkani?“

Sandra si nenápadně utřela drobky z paže ubrouskem. „Chtěla jsem nějaké nenáročné zvířátko, které na nás bude doma čekat.“

Alice zvedla obočí.

„Já vím, byl to blbej nápad,“ pronesla Sandra kajícně. „Vůbec nevím, co mě to napadlo. Někdy jsem vážně naivní.“

„Všichni občas míváme hloupé nápady,“ konstatovala matka. „A co se s těmi fešáky vlastně stalo?“

„Zabalili jsme je do koberce, ale ráno už tam nebyli. Nejspíš utekli do zahrady. Kdoví, třeba až se vrátíme z Kalifornie, budeme mít z vily pavoučí kolonii,“ usmál se Johannes, usrkl ze šálku jasmínového čaje a trochu zvedl malíček.

Sandra tento druh noblesního chování nesnášela — pořádný chlap má pít pivo, ne jasmínový čaj.

Musela se na něj dívat dost znechuceně, protože ji Alice přerušila: „Copak tě trápí, Sandro?“

Sandra zamrkala. Stařeniny oči byly světle zelené, bystré a orámované špatně namalovanými řasami, což Sandru nebývale iritovalo: řasy byly slepené a se spoustou černých drobků, které se drolily a usazovaly se v koutcích Aliciných očí. Copak ta stará rašple nemá doma zrcadlo? Nebo se nemůže kouknout na nějaký tutorial na YouTube?

„Ale nic,“ vzpamatovala se. „Snad jen… bude se mi stýskat.“

„Ale jdi,“ řekla Alice poněkud chladně a letmo se dotkla Sandřiny tváře. „Uteče to jako voda.“

„Kdykoliv nás můžeš přijet navštívit, matko. A prosím, přivez s sebou tu svou bezlepkovou bublaninu. Nebo bábovku. Nebo rebarborovej koláč. Prostě cokoliv, co tady Sandra neumí.“

Kristepane, rebarborovej koláč, řekla si Sandra v duchu a nepřirozeně se zasmála. „Tak to opravdu neumím. Ale co není, může být.“

Vzal ji ze strany kolem ramen.

„Dělám si samozřejmě legraci, miláčku. Nikdo po tobě nechce, abys trávila čas v kuchyni. Máš úplně jiné přednosti,“ zamrkal a pohledem sjel na její prsa. Ne že by Sandra měla výjimečně velká prsa, ale měla je výjimečně krásná.

„Ale no tak, děti, to si nechte na doma,“ řekla Alice s předstíranou rozšafností v hlase, ale rty se jí zúžily přísností. „Sandro, vezmi si ještě bublaninu, nebo jsi snad na dietě?“

„Já jsem ještě nikdy v životě dietu nedržela. Můžu sníst všechno, a nepřiberu ani deko,“ zalhala.

Johannes se usmál a dolil si z konvice čaj.

Sandra přímo fyzicky cítila, jak jí prostupuje vztek. Nacpala si do pusy bublaninu, aby to na ní nebylo poznat. Piškot byl dusivý a rybíz kyselý, měla co dělat, aby se jí obličej nezkřivil do výmluvné grimasy. Kdo vůbec vymyslel, že rybíz je k jídlu?

Naštěstí se Johannes dal do vyprávění o svých plánech, o producentovi svého nového alba (má diagnostikovanou bipolární poruchu, ale je šíleně talentovaný), děsných, afektovaných lidech od filmu nebo o jedné hráčce na příčnou flétnu, která si nechala zvětšit rty, ale netušila, že kvůli tomu vyloudí jiné tóny, než jaké zamýšlela, a musela zrušit koncertní turné po Jižní Americe.

Následovaly praktické záležitosti. Jaké si pronajmou auto? Sandra se přimlouvala za toyotu; četla, že japonská auta jsou kvalitní.

Objektivně však ve svém životě dosud nezažila něco tak vzrušujícího — které ženě se naskytne to štěstí, že se jí během pár týdnů obrátí život vzhůru nohama? Ještě před několika měsíci spekulovala, jestli si s Mirkem pronajmou 1+kk v prvním patře bystrckého paneláku, nebo raději přízemní garsonku „v centru“ na Křenové, a teď aby přemýšlela, jestli by se jí víc líbily záclony v barvě středně broskvové, nebo oříškově hnědé, a jestli je praktičtější mít dům víc ve městě, nebo blíž oceánu. Vlastně byla vděčná, že za ni tuto práci zastane Johannes, který jejímu úsudku příliš nedůvěřoval. Měla totiž pochopitelně spoustu jiných starostí, zejména s vraždou a jejím provedením.

Zatímco se v duchu opájela svým štěstím i starostmi, obloha se vyjasnila a náhle se udělalo prudké, intenzivní vedro.

Dali si tedy ještě kávu na terase; den se zdál být nekonečný. Sandru napadlo, že by to byla dobrá zápletka nějakého hororu — probudíte se do dne, který ne a ne skončit, a pořád dokola pijete kafe, jíte kyselý koláč a protivná bába vám vykládá o sečení louky. Rozhodla se, že si tu myšlenku později zapíše do poznámkového bloku. Kdoví, možná z ní jednou bude spisovatelka nebo scenáristka.

Jak tak seděli na terase, náhodnému pozorovateli mohli připadat jako ideální rodina. Bělostný ubrus, růžový porcelán a maliny v broušené misce. Nevkusné ubrousky s oranžovými puntíky, které kazily celkový rádoby aristokratický dojem celé seance. Proud vody vytékající z fontánky se trochu chvěl, jak se do něj opíral mírný vítr.

Sandře poněkud spravilo náladu, když si uvědomila, že je součástí vyšší společnosti. Co by za to spolužačky z gymplu daly?

Většina z nich se teď plahočí v korporátech, třesou se o místo a pro jistotu svádějí ženaté kolegy na vyšších pozicích. V horším případě se vláčejí poflusaným parkem s třemi dětmi na krku. Těžko říct, co je horší; osobně by volila korporát.

Nakonec se přece jenom zvládli rozloučit. Alice Sandru dokonce krátce objala svými kostnatými pažemi — přívěsek ve tvaru letícího anděla, který spočíval v Alicině vrásčitém dekoltu, jí bolestivě zajel do kůže.

Když odcházeli cestičkou k brance mezi keři už dávno odkvetlého jasmínu, Sandra cítila, jak ji vyprovází její intenzivní pohled.

Do odjezdu zbývaly pouhé dva dny. Ochladilo se a Sandra chytla rýmu.

Začínal nepříjemný, posmutnělý čas konce prázdnin, který vždycky nenáviděla. Do města se vracely rodiny s dětmi, v ulicích přibylo aut. Začaly se objevovat stánky s burčákem. Přehrada ve vodě potemněla a občas šlo zahlédnout i rybu otočenou bledým břichem vzhůru.

Potřebovala přemýšlet. Oblékla si šusťákovou bundu a legíny a vyběhla kolem přehrady za dům do polí a do lesa. Po kilometru a půl se cítila vyčerpaně, a tak se posadila na první pařez, který uviděla. Na pařezu v lese se přece musí umět soustředit. Za chvilku si uvědomila, že může chytnout nakažené klíště — což ji okamžitě vedlo k impulzivní myšlence. Pár minut se opravdu zaobírala možností, jestli by se několika infikovanými klíšťáky dala Johannesovi způsobit smrtící borelióza nebo zápal mozkových blan — za jak dlouho by asi podlehl? Možná by se ale nejdřív zbláznil?! Musela by se o něho starat a on by ji roky terorizoval? Leda kdyby zůstal ve vegetativním stadiu, mohla by mu Alice ve Švýcarsku vyjednat eutanazii.

Po fiasku s pavouky však Sandra další zvíře zavrhla. Vrátila se domů, převlékla se, zavolala si taxík a jela do města sednout si do kavárny poblíž náměstí Svobody.

V centru města se jí vždycky líbilo, připadala si tam v bezpečí a také cítila jistou nostalgii po starých časech, které vlastně vůbec nebyly staré, ale zdály se takové.

Bylo brzké líné odpoledne a v kavárně většinou posedávali mladí lidé, kteří buď četli jakousi zahnědlou knihu z antikvariátu, nebo zamyšleně zírali do počítače nebo telefonu.

Nad čím asi uvažují, napadlo Sandru. Všichni se tvářili seriózně a ona trochu žárlila. Na jejich budoucí romány, divadelní hry, sbírky básní. Projekty. Filmy. Fotky. Jdou si svou vlastní cestou a nepotřebují nikoho vraždit, aby se měli dobře.

Sandře se zastesklo po Mirkovi i po její staré práci, kterou mezitím opustila úplně.

A teď tu sedí v kavárně, na nohou drahé tenisky pistáciové barvy se zlatým logem Gucci, na rtech fuchsiovou rtěnku Dior a je zahalená vůní kosatce z jakési madridské designové parfumerie (Johannes obyčejnými parfémy opovrhoval), nepíše básně ani povídky, ale přemýšlí o vraždě svého manžela.

Jaké má tedy možnosti?

Vzpomene si na citát, na který před časem narazila na Facebooku: Cíl bez plánu je jenom přání.

Vytáhne diář se žlutými koženými deskami.

SEBEVRAŽDA

Pro: Vyzkoušená metoda (viz Kurt Cobain a Courtney Love). Cizí zavinění se těžko prokazuje. Nafingovat se dá cokoliv.

Proti: Těžké na realizaci. Téměř nemožné pořídit legálně zbraň (psychologické testy). Elektronická stopa. Jak oběsit člověka, když se brání? Možná upít ho k smrti? Kombinace červeného vína, whisky a léků. Kamarádi možná můžou potvrdit, že Johannes byl latentní alkoholik.

Poznámka: ke zvážení.

NEŠŤASTNÁ NÁHODA

Pro: Fén nešťastně hozený do vany. Voda na podlaze, slupka od banánu (ne, moc předvídatelné). Nebo? Sandře fatálně podklouzávají nohy, fén letí z ruky, panika. Oooops! Johannes se svíjí ve vaně, voda šplouchá. Kolem něj světélkují drobné blesky. Johannes se kroutí jako elektrický úhoř. Sandra v panice utíká vypnout pojistky, ale už je příliš pozdě.

Proti: Poněkud prvoplánové. Matka stoprocentně pojme podezření. Johannes navíc vždy preferoval pobyt ve sprše, což můžou potvrdit bývalé přítelkyně, matka a uklízečka.

ZDLOUHAVÁ SMRT

Pro: Nemusí dojít k jejímu odhalení (pokud nebude nařízena pitva).

Sandra kdysi na internetu četla o jakési ženě z Alžíru, která svému manželovi každý den přidávala do jídla kousek drátu z drátěnky, s níž drhla hrnce. Kousky drátů se mu postupně napěchovaly ve střevech a vytvořily tam jakousi novou drátěnku a ta za několik let způsobila smrt. Bratr oběti však pojal podezření (vdova mu na pohřbu připadala příliš hysterická) a nechal zadrátovaného muže pitvat. Nebohá žena tedy neunikla spravedlnosti. Vyplývá z toho, že postupná otrava čímkoliv je patrně nesmysl, a navíc jde o zdlouhavý proces, kdo by na to měl trpělivost. A kdoví jak budu vypadat po třicítce, říkala si Sandra. Některé její kamarádky rapidně sešly — pod bradou se jim vytvořil lalok, který tam předtím nebyl, narostlo jim špekaté břicho, oči pohasly a zapadly hluboko do lebky. Ty bohatší z nich — byly to ty, které zvolily cestu plastických operací — však vypadaly mnohdy ještě hůř. Kdyby jenom slyšely, jak se chlapi za jejich zády posmívají jejich nafouklým rtům a vypolstrovaným lícním kostem…

Sandra si své svěží mládí chce uchovat pro Mirka.

Proto drátěnku zavrhne.

Z přemýšlení ji rozbolela hlava.

Zaposlouchala se do tichého hovoru páru po své pravici: mladá Slovenka v sepraných lacláčích a kloboučku, naproti ní kluk jako hora ve žluté flanelové košili. Tón jejich hlasu naznačoval, že se baví o něčem intimním, až lechtivém. Možná jí flaneláč navrhuje nějakou extrémní praktiku, jak to Sandře nedávno udělal Johannes, ale při pohledu do tupých očích mladého zemitého muže tuto myšlenku zavrhla — na sofistikovaného milence se zdá být příliš primitivní. Trochu hříšně naopak vypadala ona — drobná, plná energie, se smyslně přivřenýma očima.

Sandru zklamalo, když zjistila, že se ti dva baví o receptu na veganskou bábovku. Kam ta společnost spěje, pomyslela si, ale pak se opět vrátila k tomu, proč sem přišla: Mohla by taková bábovka zabít? Třeba s kapkou krysího jedu? Sandra si v duchu vyčetla, že neuvažuje racionálně.

A pak se to náhle stalo. Myšlenka, která jí vyšlehla v hlavě jako jasný plamen.

Možná za to mohla — ano, určitě za to mohla — ona dřevorubecká flanelová košile mladého muže, který chtěl dívku okouzlit vyprávěním o bábovce z datlí, špaldy a mrkve.

Před očima vidí les. Husté stromy, jehličí. Přivřela oči. Lom.

Okraj lomu.

Hloubka nejmíň dvacet metrů.

Ujíždějící nohy.

Zoufalý řev, vyděšené kapří oči, které se propadají do hloubky vytěženého kusu přírody.

Někde vzlétne hejno ptáků a zakřičí.

Tragédie.

„Takový mladý člověk!“ budou si říkat ženy v cukrárně. „Proč?“

Jeho fotka možná bude ve zprávách a v novinách. Je relativně známý, i když ne přímo slavný.

PÁD ZNÁMÉHO SKLADATELE — NAŠEL SMRT NA DNĚ LOMU

SMRTÍCÍ VÝLET — NOVOMANŽEL SE ZHROUTIL ZE SKÁLY

ŠOK — KLAVÍRNÍ VIRTUOS VYMĚNIL SVŮJ POSLEDNÍ PART ZA SMUTEČNÍ PARTE! SEBEVRAŽDA?

PROKLETÝ LOM — KDY UŽ TO SKONČÍ?

Sandra byla svým nápadem tak vzrušená, že málem zapomněla zaplatit.

Mirek vypadal příšerně. Kruhy pod červenýma očima, šedá pleť. Zmuchlané triko. Dokonce byl i trochu cítit potem, což se u něj snad nikdy nestalo — většinou se sprchoval ráno i večer a pravidelně se stříkal voňavkou Route 66, řada Rock the Road.

„Lásko? Seš v pohodě?“

Byl to jejich poslední večer.

Zítra ráno měli Johannes se Sandrou objednaného taxíka, který je odveze na letiště do Tuřan, odkud poletí do Prahy a pak dál přes Frankfurt do Los Angeles.

Léto už bylo unavené a život volal po změně. V suché trávě kolem přehrady se líně motali brouci a ve vzduchu byl cítit kouř a zkažená voda. Atrakce ve zdejším lunaparku tiše odpočívaly; zábavní sezona skončila. Z železných konstrukcí po kapkách vytékal olej.

Stmívalo se už kolem deváté hodiny, ale ptáci umlkali mnohem dřív.

Kolem přehrady panovalo ticho, jen zdálky se ozývala hudba — kdosi v některé z okolních chatek si asi pustil rádio.

Sandru přepadla náhlá touha, a tak začala Mirka prudce líbat a tisknout se k němu. To, že byl cítit potem, ji spíš vzrušovalo, než odrazovalo.

On však zůstával podivně chladný.

„Co je ti, Mirku?“

Udělal krok dozadu. „Nevím, jestli o tom chci mluvit.“

„Ale no tak.“

Prohrábl si vlasy, které mu zůstaly na hlavě stát jako legrační stříška.

„Tak mi to přece řekni. Uleví se ti.“

„Dobře. Víš, jak jsem ti říkal o tom plánu přeříznout mu brzdový hadičky?“

Sandra ztuhla.

„A… ano?“

„Omylem jsem je přeříznul někomu jinýmu.“

Sandra si zakryla ústa: „A do prdele.“

„Vždyť říkám, že o tom nechci mluvit.“

„A… stalo se něco tomu člověku?“

„Nic vážnýho. Naštěstí. Nikoho nezabil, nezranil se a tak. Jenom zničil plot a pár keříků angreštu u cesty.“

„To se stane. Nic si z toho nedělej. A pojď sem, ty můj popleto.“

Naklonila se k němu a cítila, jak jí teplý vítr nadzvedá sukni a lehká látka ji jemně hladí po lýtkách jako něžný milenec.

„Jsem vůl.“

„Nejseš.“

„Už o tom nechci mluvit.“

„A z toho jsi tak strašně unavenej?“

Mirek pomalu zavrtěl hlavou a protřel si oči.

„Tak co tě trápí? Vždyť to odnesl jenom angrešt.“

„Proč jsem unavenej? Vzal jsem si vedlejšák. Pracuju ve spánkový laboratoři.“

„Cože? V jaké laboratoři? Jako vědec? Ty sis nechal zaplatit titul?“

„Kéž by. Jsem tam jako pokusnej králík. Dají mi na hlavu takový hadičky a já zkouším neusnout, i když se mi chce.“

„Cože to tam s tebou provádí?“

„Testujou, co vydržím.“

„Není to ilegální?“

„Asi ne. Podepsal jsem nějaký papíry, že s tím souhlasím.“

Sandru zalil příval výčitek.

Vzpomněla si, kolik jen za dnešní den utratila peněz díky své marnivosti: opulentní brunch v bistru na Kobližné, hned potom fair trade žloutkový věneček, dvoje nové letní šaty, jedny bledě modré s červenými kvítky, druhé sytě zelené, pouzdrové (neseděly jí, ale líbila se jí barva), mohérový svetr neurčité barvy a boty s lakovanou špičkou. Oběd, který ani nedojedla (objednala si salát, ale připadal jí fádní), návštěva salonu Beauty Nails a masáž. Nutno říct, že v galerii Myšina přispěla do kasičky ženě, která vybírala peníze na mentálně postižené psy.

Mirek ovšem očividně živoří.

„Na, vem si!“ cpala mu do ruky několik tisícovek, které našla v peněžence.

„To nepřijmu! Víš, jak je to pro mě ponižující?“

„Neblázni, Mirku, přece tě nebudou trápit někde v laboratoři.“

„To fakt není nutný,“ zamumlal, zatímco si cpal peníze do zadní kapsy kalhot.

„A ještě si vezmi mě,“ pošeptala mu Sandra do ucha a obratně mu sáhla dlaní na poklopec. Měla na milimetry vypočítáno, kam přesně má ruku položit. Zafungovalo to a Mirkovi se na okamžik rozjasnil pohled. Byl jako toustovač — stačilo zmáčknout to správné tlačítko.

Vtom však Sandře zazvonil telefon: Johannes.

Nechtěla vzbudit ani stín podezření, takže mu to vzala po druhém zazvonění. Mirek se tvářil otráveně jako šváb.

„Už jsem doma, ehm… miláčku. Ano. Za chvilku. Jenom jsem se malinko zdržela ve městě,“ švitořila a pozoruhodně dobře se jí dařilo předstírat nenucenost.

„Prej miláčku,“ ucedil Mirek ironicky, když strčila telefon do kabelky.

„Ale no tak.“

Chvilku bylo ticho, do kterého se ozývala jen vzdálená hudba a kdesi v dálce šelest listí. Na hladině občas něco jemně zašplouchalo. Všude kolem nich byli nějací tvorové. Lidé nikdy nejsou sami.

„Už musím jít.“

„Já vím.“

„Uvidíme se. Brzy.“

„Hodně štěstí, San. Buď na sebe opatrná, ať už to dopadne jakkoliv.“

„Dopadne to dobře. Tobě taky hodně štěstí. A ať na tebe nepřijdou skrze ty brzdy.“

„Dával jsem si bacha.“

„Miluju tě.“

„Já tebe taky.“

3. Kalifornské snění

Kalifornie Sandru lehce zklamala.

Slunce tu pálilo moc zprudka, písek pálil do chodidel a u břehu se v chuchvalcích točila plastová brčka zamuchlaná do chaluh. Palmy vypadaly mnohem hůř než na fotkách. Některé byly olezlé, jako by je napadla sněť.

Ale když se člověk trochu snažil, podařilo se mu udělat pár opravdu dobrých fotek.

Rozbřesky a západy slunce, růžové neonové cedule motelů a stánky se zmrzlinou. Osvalení černoši s masitými rty a zuby tak bílými, až přecházel zrak.

Stýskalo se jí po Mirkovi.

V Brně ho měla blíž, i když s ním nebyla, viděla ho v ulicích, cítila ho ve vzduchu, slyšela ho v cinkání šalin a bzučení trolejbusů. Před výlohami v podnikové prodejně OP Prostějov se s ním smála bizarním figurínám. Některé z nich měly místo hlavy seschlý javorový list, jiné dokonce amputované končetiny. Stýskalo se jí po brněnských trhovcích s oschlou mrkví na Zelňáku, po studentech, kteří s oblibou chodí v klobouku a knihou Hannah Arendtové pod paží a vypadají na to, že obdivují sami sebe. Dřív se jim vysmívala, ale teď by některého z nich chtěla potkat.

Ale co je vlastně špatného na tom myslet si, že jste ten nejdůležitější člověk na světě?

V Los Angeles se taky ostatně každý tváří jako mistr světa. Všichni jsou tu výjimeční, zajímaví a krásní. Osvalení, opálení, sebevědomí, voňaví.

A Sandře připadalo, že mezi ně nepatří a že o tom všichni vědí a každý si říká: Ubohá holka z Východu, chtěla by být jako my. Hezká, ale ubožačka. Zkoušela se zařadit mezi Američany tím, že si koupila běžecké boty a legíny s motivem hadí kůže a jednoho parného odpoledne vyběhla na cestu kolem pláže. Vyrazila však příliš zbrkle, bylo dusno a podcenila svou fyzičku, a tak se asi po sto metrech celá uřícená zhroutila na lavičku. Jakási postarší černoška ji křísila vodou z lahve a ptala se, kolik uběhla mil. „Twenty miles,“ zalhala Sandra, protože jí nedošlo, že míle je delší než kilometr. Černoška chvilku vykřikovala obligátní „Oh my God“ nebo „Well that’s pretty impressive“ a pozvala Sandru na jakýsi maraton, ale Sandra se vymluvila, že ten den musí k zubaři.

Život v USA tedy nebyl žádný med, ale na druhou stranu se jí sňatkem s Johannesem podařilo za pár týdnů zvýšit počet svých followerů na ohromující pětinásobek. Pořád jich sice neměla tolik jako Dara Rolins, ale stejně.

Dům měli krásný — hrdě se tyčil na kopci na kamenných sloupech jako velkomožný pán s rozkročenýma nohama. Okna ložnice směřovala přímo na západ, takže si každý večer dopřávali výjimečný (Johannes říkal spektakulární) výhled na moře a rozervaná růžová, oranžová a světle i džínově modrá oblaka. Ale můžete si vychutnávat kalifornské víno a ananasové čatní s někým, koho chcete zabít? (Nutno říct, že nic tak dobrého jako ananasové čatní Sandra v životě nejedla.)

Když pohlížela na tu krásu z terasy, hlavou se jí honily myšlenky, jestli by se Johannes při pádu z ní roztříštil, nebo by si jenom ošklivě polámal kosti.

Se znepokojením sledovala zdejší policisty — černé, bílé, asijské, kubánské. Dopadne ji brzy některý z nich? Bude rozumět, až jí oznámí obvinění? Co když se dozná k vraždě, a oni ji přitom obviní jenom z toho, že ji zabrala kamera v supermarketu, jak krade hroznové víno?

Jednu noc se jí dokonce zdál znepokojivý erotický sen, kdy souložila s jakýmsi snědým šikmookým mužem v černé policejní uniformě. Nejspíš to byl indián. Něco jí zezadu šeptal do ucha, ale rozuměla mu každé čtvrté slovo.

Byl to opravdu skvělý sex, ale bohužel ji probudilo Johannesovo chrápání.

Otočila se a hleděla na jeho bledou tvář a pootevřená ústa.

Spát s ním začínala být pěkná otrava, protože měl na její vkus chuť na sex až moc často. Jakžtakž dokázala snést sexuální polohy, při kterých mu neviděla do obličeje (představovala si za sebou Mirka nebo onoho indiánského policistu ze sna).

Když ale byla nucena podívat se (pobízel ji, ať otevře oči) na jeho obličej zdeformovaný rozkoší, otřásla se odporem. Podvědomě tušila, proč ji tento obličej tak znepokojuje — podobnou děsivou grimasu bude mít Johannes nejspíš i v okamžiku své smrti.

Která přijde brzy.

Nejdřív si to ale musela pořádně promyslet: až se to stane, přijede k místu zločinu šest, sedm dlouhých policejních aut? Bude komisař pít kávu z kelímku a hledět na ni zkušeným pohledem plným podezření? Bude ve vězení nosit oranžový mundúr jako vězni v Guantánamu? Stane se z ní ve vězení lesba? Je dovoleno ve vězení používat žiletky na holení, nebo jsou tam všechny ženy zarostlé jako opice?

Dostane trest smrti? Je v Kalifornii stále povoleno elektrické křeslo, tak jak to bylo ve filmu Zelená míle? Dávají pořád člověku na vršek hlavy tu houbu, nebo už se křeslo nějak zmodernizovalo? Dostane injekci plnou jedu? Bude mít možnost vyslovit poslední přání? Nebo ji odvezou zpátky do Česka? Na Mírov? Do Valdic? Nebo do věznice Václava Havla? Bohužel neznala mezinárodní právo.

Pochopitelně občas uvažovala o tom, jestli by nebylo lepší z celé této zašmodrchané situace vycouvat. Nechat se rozvést a potupně se vrátit zpátky k Mirkovi.

Pak si ale představila jeho stresem poničenou tvář a uvědomila si, že její milovaný nebude nikdy žít plnohodnotný, spokojený život, bude-li chuďas. Někteří lidé se možná smířili s tím, že mají celý život málo, a předstírají, že jim to nevadí, hlavně že jsou zdraví, mají kde složit hlavu atd. Sandře to připadalo jako obrovská lež. Copak by třeba zpěvačce Lady Gaga nebo modelce Alessandře Ambrosio ke štěstí stačilo, kdyby byly zdravé? To asi těžko.

Jednou si přečetla motivační citát, který jí utkvěl v paměti: Fulfil your dreams, no matter what it costs. Nebo: Jediný limit jsi ty sám. A ještě: Každý den je šance změnit svůj život.

A ten den brzy přijde.

Kromě toho, že ji zaměstnávalo druhé kolo příprav na vraždu, se Sandra zabývala docela obyčejnými věcmi. Lelkovala ve vile, fotila si selfíčka v koupelně a objednávala si krajkové prádlo — přes internet, protože v obchodech se styděla mluvit anglicky. Jednou za tři dny se vydala na nákup do supermarketu: víno a džus v XXL balení, mražené pizzy, ovoce zatavené do plastu, párky, toastový chleba, olivy. Ačkoliv Johannes projevoval opatrný nesouhlas, až opovržení nad nevyváženou skladbou jídelníčku, nehodlala se kvůli němu učit vařit — stojí těch pár měsíců za to? Má se učit kvedlat pošírované vejce, hňácat sushi a vyrábět holandskou omáčku? Všechno se dá koupit. Jídlo jako jídlo. Copak je nějaký rozdíl v tom, když srkáte sto hodin tažený vývar, nebo polévku z pytlíku? Nesnášela, když lidé kvůli jídlu vyšilují. Kdo jí kdy vrátí čas strávený za plotnou? Nikdo.

I tady používala kuchyni velmi zřídka, což jí ale nebránilo denně přidávat na Instagram romantické fotky snídaně, nasnímané tak, aby se nad jídlem vyjímalo blankytně modré nebe. Hashtag #happy. Často si telefonovala se Zorkou. Tu zajímalo hlavně to, jestli už Sandra s Johannesem nečeká dítě.

Přesně toho se Sandra obávala, a tak tajně brala antikoncepční pilulky — přivezla si je ještě z Česka, protože se obávala amerických gynekologů. Kdysi četla článek o tom, že americké zdravotnictví je na úrovni Nigérie.

„Neboj, určitě se vám brzy zadaří,“ dostalo se jí uklidnění.

„To víš, že jo.“

„Zkuste polohu na psa, protože pak se sperma dostane hluboko k děložnímu čípku. Potom zůstaň ležet aspoň půl hodiny s nohama nahoru. Jakože svíčka. Taky pomáhá, když si podložíš prdel polštářem. Mé tetě to teda pomohlo. Svíčka a bylinky. A jedné kamarádce pomohl takovej speciální lektvar a odblokování kostrče. Jo, a hlavně na to nemysli.“

„Podložím. Svíčku udělám.“

„Určitě budete mít krásný miminko. Moc vám to přeju.“

„Budeš pak moct jít za kmotru.“

„To bych vážně mohla?“

„Né asi.“

Zorka vyjekla nadšením. Sandra si ji představila — plnou energie a smíchu. Zorku měl každý rád a úplně nejzábavnější byla, když se opila; stačilo jí pár loků vína a už někomu seděla na klíně a strkala mu do obličeje svá bujná prsa.

„A ještě mi řekni, co Johannes? Je na tebe hodnej?“

„Je moc fajn. Poslyš… a co Mirek? Vídáš ho občas ve městě?“

„Mirek? Neměj strach. Myslím, že je v pohodě. Dává se do kupy.“

Sandra nasucho polkla. „Myslíš jako… že si našel přítelkyni?“

„Nó, to asi jakoby ne.“

Bylo jasné, že si Zorka není jistá, jak odpovědět.

„Tak co, má holku, nebo ne?“

„Nebuď hned tak útočná! Já nevím! Někdo ho s někým viděl, ale bůhví jak to bylo.“

Sandra měla pocit, že jí hrudí proniká několik dlouhých mečů zároveň. Každý pěkně z jedné strany, jako když kouzelník prošpikovává svou asistentku, aby pak vylezla opačným koncem krabice.

„Co je? Seš z toho nějaká chycená.“

„Já? Já jsem v pohodě. Vždyť já mu to přeju. Už se kvůli mně natrápil dost.“

„On se z toho brzy vzpamatuje, uvidíš.“

Sandra umírala zvědavostí, kdo, kde a s kým Mirka viděl, ale nerada by vzbudila podezření, že se o to příliš nezdravě zajímá.

„Už budu končit. Dole někdo zvoní.“

„Johannes?“

„Ne, pošťák.“

„V Americe taky chodí pošťáci? Myslela jsem, že tam poštu rozváží drony. Tak utíkej. A nezapomeň, na psa a podložit!“

„Spolehni se. Stejně to děláme na psa skoro pořád.“

„Vždycky jsi byla sprostá kurva!“ zasmála se Zorka. Takhle se spolu dřív často škádlívaly.

„Tvoje bába je sprostá kurva.“

„A to je zase pravda, moje babička si to prý rozdala s půlkou Krpole.“

Zahihňaly se a rozloučily se slibem, že si zase brzy zavolají.

Sandře se trochu ulevilo, že tento rozhovor skončil — venku se dělal nádherný den s tou nejmodřejší oblohou, jakou si vůbec lze představit, a ona nechtěla zmeškat ani minutu. Právě proto si vymyslela lež s pošťákem. Teď už se mohla převléct do tyrkysově modrých plavek a jít se opalovat na terasu. Plavky měly vzadu důmyslný systém šňůrek, což sice možná dobře vypadalo, ale když jste se opřeli o lehátko, tlačilo to do zad. Kdo tohle vymýšlí, vztekala se Sandra v duchu, ale usmyslela si, že se aspoň zkusí vyfotit na Instagram, jenže fotit si záda jde fakt blbě.

Namíchala si v kuchyni gin s tonikem a znovu si lehla na slunce.

Zanedlouho upadla do mělkého polospánku a mozek jí v mysli vytvářel různé obrazy a koláže.

Oceán!

Děsivý a nádherný oceán. Plný spodních proudů, hrozivých medúz a žraloků.

Nabízelo se jí to přímo před očima. Další citát, který potvrzoval realitu: To, co je nejdůležitější, máš často před očima.

Vyrazíme na plavbu, můj drahý Johannesi!

Toho překrásného dne na začátku října byla voda vyhřátá jako ve vaně a vzduch voněl solí. Johannes vypadal ve svém námořnickém kostýmu jako kretén.

Opil se mimózou už v deset odpoledne a kolem oběda Sandru nutil, aby si v přístavu nechala na zadek vytetovat papouška, ale naštěstí se jí podařilo ho odlákat do nejbližšího baru.

Co se alkoholu týče, vydržel Johannes míň než patnáctiletá středoškolačka — Sandra vypila nejmíň o skleničku víc a mysl měla ostrou jako rys. A veselou náladu taky. Dokonce souhlasila s jeho návrhem, že na jachtě udělají několik „erotických fotek“. Spočívalo to v tom, že na něj u stěžně špulila zadek, a dokonce si napůl sundala podprsenku. Až si policie projede jeho fotky v mobilu, ujistí se, že na lodi probíhalo laškování dvou mladých manželů a manželka svými pózami naznačuje chuť souložit a nikoliv zabíjet.

Hřálo ji pomyšlení, že opilí lidé snáz utonou, a měla optimistickou náladu. Bítešská teta znala hned tři lidi, kteří šli ze zábavy a utopili se v potůčku nebo koupališti. Jednou takhle v neděli ráno po pouťové zábavě našla teta místního blázna, jehož tělo bylo tak nafouklé, že si z toho údajně odnesla doživotní šok.

„Neskočíme do vody?“ navrhla Sandra.

„No problem, bejby.“

Nasměroval jachtu kousek ke břehu, a tak Sandra řekla: „Klidně hned tady.“

Vzápětí se zarazila, jestli to neřekla příliš urputně, přece jenom jí alkohol trochu narušil schopnost chladnokrevně uvažovat. Naštěstí byl ale Johannes rád, že se drží na nohou a kormidla. Stál tam, se zády spálenými jako rak.

„Tady?“

„Tady.“

Rozhlédla se. Vzduch byl čistý, jen bílé tečky dvou jachet v dálce narušovaly modrý obzor. Na pevnině byl pouze řídký palmový háj, vysoko nad nimi křičeli racci.

„Vsadíme se, kdo doplave dál?“

„Pche!“

V duchu se zaradovala, jak snadné je Johannese vyhecovat.

„Tři, dva, jedna, teď!“

Do modré, napěněné hlubiny zapadlo nejdřív jeho tělo — skočil po nohou jako dítě, dokonce si prsty držel nos.

Sandra protočila panenky, odpíchla se a skočila ladnou šipku. Když se vynořila, spatřila Johannesovu rudou tvář roztaženou do úsměvu.

Nádherná smrt, pomyslela si Sandra. Takovou by si přál každý. Jak jinak zemřít než naplněn optimismem, radostí ze života a mimózou?

„Tak plavem, neflákej se!“

Johannes vykulil své rybí oči a pustil se do plaveckého stylu kraul. Při pohledu na to, jak nehospodárně pracuje s pažemi a hlavou (Sandra na gymnáziu patřila mezi nejlepší plavkyně a ve třeťáku vyhrála pohár Zlatý úhoř), začalo být jasné, že se vyčerpá velmi rychle.

Skutečně se zdálo, že ztrácí dech i tempo. Vlny navíc začaly nabírat na intenzitě, zvedl se vítr.

Johannesova hlava byla více pod vodou než nad vodou.

„Jsi v pohodě?“ zavolala.

Přes šplouchání vln ji neslyšel. Oba se lopotili s příbojem.

Najednou ucítila palčivou bolest na pravém lýtku. Jako by se jí někdo zakousl přímo do masa.

Zakřičela.

„Co se děje?“

„Nevím! Ale strašlivě to pálí!“

Bolelo to tak, až se jí po slaných tvářích začaly koulet ještě slanější slzy.

„Johannesi, já tady umřu! Panebože, to tak strašně pálí!“

„Když to pálí, mohla by to být medúza! Teď na podzim se rozmnožujou.“

Medúza? Sandra si vzpomněla, že Sheila v půjčovně říkala cosi o „jellyfish“ — měla za to, že mluvila o nějakých gumových bonbonech, a přestala ji poslouchat. Teď si s hrůzou uvědomila, že padlo i slovo „shark“. Proč musí brát všechno na lehkou váhu?

Začala panikařit. Co když se tu utopí oba?

Představila si jejich velká, nafouklá těla, jak na nich hodují racci. Opravdu její cesta za štěstím skončí vyklovanými bulvami?

Co tomu řekne Mirek? Představila si ho, jak běduje u její rakve a rve si vlasy, a dojalo ji to.

Nechce zemřít tak mladá, ještě chce mít děti a zkusit skupinový nebo aspoň lesbický sex. Zorka jí jednou vyprávěla, že je to super a měl by to zkusit každý (podle Sandry se ale jen vytahovala).

Oči jí slzely, každých pár vteřin jí do očí stříkla nová sprška slané vody. Doteď netušila, jak může takový příval vody v pravidelných intervalech bolet. Nohy i ruce měla vysílené. Oceán nad ní pomalu, ale jistě získával převahu.

Jako malá si přála stát se mořskou pannou. Mořský svět jí připadal mnohem lepší než ten pozemský. Jen krásné rostliny, růžové korály, ryby všech barev, mrštní koníci a paprsky slunce pronikající tou nejjasnější modří na světě.

Teď v této modři skutečně skončí, ovšem ne jako panna, a už vůbec ne mořská.

Nalokala se vody a začala kuckat. Přála si bojovat, ale nevěděla, jak na to. Jaký motivační citát použijete, když jste krůček od smrti?

Vtom ji pod krkem chytla silná paže. Sandra na pár vteřin omdlela, a když se zase probrala, uvědomila si, že ji Johannes táhne do bezpečí.

Po několika metrech povolil, hekal vysílením.

Chtěla něco říct, ale byla příliš vyčerpaná.

Moře se mezitím utišilo. Vlny už nebyly větší než na Vranovské přehradě. Sandra stále pokašlávala a popadala dech.

„To byl ale nápad!“ hekal Johannes, který teď vypadal naprosto střízlivě.

Nápad tě zabít? pomyslela si. Ano.

„Promiň,“ vydechla. „Už tam budem.“

Johannesova rudá paže ji táhla k lodi.

„Zvládneš ty schody?“

Přikývla.

Na palubu se dostala, ani nevěděla jak. Lýtko popálené od medúzy bylo v jednom ohni.

Když usínala na posteli v podpalubí a celý svět se s ní houpal, jeho ruka ji jemně hladila po paži.

„Půjdeme k doktorovi a on ti na tu spáleninu něco dá. Bude to dobrý.“ Mluvil k ní klidným hlasem a byl z něj cítit alkohol.

Dobře. Ani druhý pokus tedy nevyšel, ale místo aby to Sandru otrávilo, cítila se namotivovaná jako nikdy předtím. Pro jistotu do kuchyně pověsila velký obraz s kolorovaným nápisem Never give up, nad kterým se Johannes ušklíbl. Kromě toho čerpala rady z knihy Sám sobě koučem od australské novinářky Cindy Austinové, která se po pádu z okna naučila být jiným člověkem. Začala psát knihy, zbavila se toxických lidí včetně poloviny členů své rodiny a nyní objíždí celý svět s přednáškami o tom, že chyby jsou důkazem toho, že jdeme správnou cestou. Johannes se kvůli podobným knihám Sandře posmíval a říkal jí, že je jako jeho matka. Přirovnání k Alici se Sandře vůbec nelíbilo, ale předstírala opak.

„Prosím tě, vždyť tvoje matka je úžasná, inspirativní žena. Dopracovala to dokonce do stovky nejvýznamnějších osobností jižní Moravy v časopise DobroBrno!“

„Nezapomeň, že to bylo těsně poté, co ten časopis zachránila před krachem,“ poznamenal Johannes a krátce se zasmál. „Ale po roce stejně zkrachoval.“

Občas Johannes Sandře nabídl, jestli nechce zkusit nějaký kurz, třeba malování nebo španělštinu, aby se lépe domluvila s jejich uklízečkami a údržbářem. Taky by mohla navštěvovat workshop fotografování. To nemůže být tak složité. Mohla by si založit instagramovou stránku a umisťovat na ni fotky věcí, které připomínají vaginu — puklina ve stromě, šunka na chlebíčku, růže, rozpůlené mango. Prý teď tyhle věci na Instagramu hrozně letí: lidé se v podstatě dívají na porno, ale chlácholí se pocitem, že jde o umění.

To určitě, ty chytráku, pomyslela si Sandra v duchu, vaginy si foť sám a španělštinu se uč taky sám. Ve skutečnosti ale řekla: „Budu o tom přemýšlet, lásko.“

Jediné, k čemu se odhodlala, bylo cvičení jógy; po pravdě řečeno se ve Státech trochu přestala hlídat, a protože americké džusy obsahují víc cukru a mléko víc tuku než ty české, trochu se jí „rozjel zadek a začaly jí rosolovatět paže“, jak jednou v posteli poznamenal Johannes. Od Mirka by ji taková poznámka rozpálila doběla, ale u Johannese nad tím mávla rukou. Ostatně měl pravdu: v Kalifornii musí člověk vypadat, tak to tady prostě chodí. Kaliforňané tu každý den zastavují čas. Gravitaci. Jednou na jakémsi galavečeru viděli herečku Jennifer Lopez a Sandra poznamenala: „Nechápu, jak může někdo v šedesáti vypadat nejmíň na padesát,“ prohlásila tenkrát obdivně. „Ale jí je padesát,“ ucedil tenkrát Johannes.

Dokonce i on teď působil méně neduživě než v Brně.

Sandra si stále tajně volala s Mirkem. Začínal být poněkud netrpělivý a někdy plakal, že už ji nikdy neuvidí.

„Zamilovala ses do něho? Některý páry se do sebe zamilovávají až postupně. U našich předků to bylo celkem běžný. Nejdřív se nenáviděli, protože je dali dohromady jejich rodiče, a pak se pod tíhou okolností začali milovat.“

„Ale neblázni.“

„Takovýmu životu člověk brzo přivykne. Když žiješ v přepychu, je ti jedno, že je tvůj manžel naprostá nula.“

Johannes není nula, pomyslela si Sandra. Producenti mu tu můžou ty jeho delikátní ruce utrhat. Momentálně skládá hudbu k jednomu thrilleru, odehrávajícímu se u jezer v Minnesotě. Vypráví příběh otce, kterému se v hlubokých lesích ztratí dospívající dcera. Kromě hledání dcery musí bojovat s démonem alkoholu a temnou minulostí. Otce měl hrát Tom Hardy, ale vymkl si kotník, když jezdil opilý na poníkovi.

„Víš moc dobře, že vím, co dělám.“

„Jenom trochu ztrácím půdu pod nohama.“

„Já tě nezradím.“

„Dodržuješ… dodržuješ pořád naše pravidla?“

„Pořád.“

„Nevím, jestli ti můžu věřit. Mám takový zvláštní tušení.“

Chvilku bylo ticho. Slyšela jeho vzdálený dech. Představila si jeho krk, ke kterému tak ráda čichala a líbala ho. Mirek tvrdíval, že má na krku skoro tolik erotogenních zón jako na penisu.

Neměla sílu mu odporovat, a tak se s ním rozloučila s chabou omluvou, že má hodinu pilates.

„A kdy už ho zabiješ?“ nevydržel to Mirek.

„Tohle nesmíš říkat do telefonu!“ vyhrkla.

„Ééé, myslel jsem toho komára, cos mi o něm vyprávěla minule. Jak ti lítá v ložnici.“

„Jo, toho obřího komára? Tak toho už jsem zabila.“

„Skvělý.“

„Přimáčkla jsem ho ke stěně pantoflem.“

Rozloučili se.

Jak bláhově někdy člověk kráčí vstříc svému neblahému osudu? Jaká zvláštní síla ho pohání, aby skončil v zubatých kolech smrti?

Johannes si sám vběhl do pasti, když jí jednoho večera navrhl, že by si mohli jet zalyžovat.

„Proč ne?“

Sandra naposledy lyžovala v sedmé třídě, ale na druhou stranu viděla v takové dovolené dobrou příležitost, jak se ho znovu pokusit zbavit.

Těsně před cestou si ještě stačila udělat přehled psychiatrických ordinací v Los Angeles. Počítala totiž s tím, že po vykonání vraždy bude potřebovat pomoc experta, který jí pomůže vyrovnat se s následky traumatu. Terapeutovi pochopitelně neřekne, že někoho zabila. Měla vymyšlenou historku o tom, že v Americe začala mít vidiny a dostala chuť vyrobit si čepici z alobalu.

Nejdůležitější je někomu se vykecat; doufala, že na to její angličtina bude stačit.

* * *

Těžké vločky se vrší jedna na druhou. Každých patnáct minut přibude jeden centimetr. Sandra se rozhlédne kolem: všude jen bílá pustina. Slyší jen tlukot vlastního srdce, připadá jí nepravidelný; možná by měla navštívit kardiologa. Napravo se tyčí smetanově bílá vila na kopci, kterou si za účelem zimní dovolené pronajali. Má červené dveře a rámy oken a vypadá jako vystřižená z papíru. V horním okně je rozsvíceno. Možná uklízečka. Nebo zapomněli zhasnout.

Sandra odhrne rukáv své jasně žluté prošívané bundy (vzhledem k okolnostem to nebyl úplně ideální výběr barvy, ale opravdu jí slušela) a podívá se na hodinky. Za dvě minuty půl třetí. To by mohl být správný čas. Vydá se ke svému cíli, sněhule se jí boří do sněhu. Jak dlouho potrvá, než nové vločky zahladí její stopy? Předpověď hlásila silné sněžení až do zítřejšího dopoledne.

Když odemyká klíčem zámek rezavé boudy, odněkud se zvedne hejno ptáků a zakřičí tak intenzivně, až se instinktivně přikrčí.

Když startuje rolbu a opatrně s ní vyjíždí z boudy, pevně stiskne rty.

Trpělivě vyčkává, jako myslivec vyhlížející divoké prase. Trpělivost. Klid. Soustředění. I tak se dvakrát nenápadně stihla podívat na Instagram — zjistila, že bavič Leoš Mareš odjel na dovolenou do Vietnamu a Zorka zveřejnila fotku před zrcadlem. Vypadala dobře, možná i proto, že zvolila černobílý filtr. Jedno stehno měla zakryté fíkusem, takže působila štíhleji. Možná chce někoho sbalit, že se tak vystavuje? Sandra ještě stačí udělat pár fotek zasněžené krajiny, ale pak je hned v panice smaže, protože by ji, pokud by na ni padlo podezření, mohly usvědčit.

Ze šoku nad vlastní nerozvážností ji vytrhne slabé pípání na hodinkách.

Rychlým pohybem si natáhne černou kuklu, pro jistotu si ještě vezme sluneční brýle a na hlavu narazí beranici.

Teď je dozajista k nepoznání. Srdce jí divoce buší, a nebýt hrudního koše, už by jí nejspíš dávno vyskočilo z těla.

Ale když rukama stiskne volant, nervozita ji pomalu začíná opouštět. S řízením rolby však nemá moc zkušeností a motor se po několika vteřinách začíná dusit. Podřadí na trojku. Jak si ale uvědomí několik vteřin poté, nebyl to moudrý nápad. Motor přestává vrčet.

Chcípl. Vyhasl. Je konec. Otočí klíčkem, ale uslyší pouze nemocné sípání motoru. Přepadne ji panika. Co teď? Požádat někoho, aby ji roztlačil? To je absurdní. Zkusí to ještě jednou. Aleluja! Jako by ji podmračená nebesa vyslyšela a nabídla jí ještě jednu šanci. Šanci konečně zabít Johannese.

Ze zatáčky se vynoří načas. Jakmile zahlédne jeho červenou běžkařskou kombinézu, okamžitě dupne na plyn. Rolba se s chrčením rozjede přímo na červenou postavu, za kterou v pravidelné, elegantní taneční kreaci víří sníh. Přitiskne plynovou páku až téměř k podlaze a namíří si to přímo na Johannese.

Několikatunová rolba versus křehký běžkař v červené kombinéze. Je celkem jasné, kdo s koho.

Nevidí mu do očí, ale dokáže si představit ten děs, kterým se beze zbytku naplnily. Johannes má na hlavě bledě modrou přilbu, ale v jistém okamžiku pochopí, že ta ho neochrání. Rolba, jak mu po několika mučivých vteřinách došlo, nejede prohrnout čerstvě napadaný sníh. Tahle rolba ho jede rozdrtit.

Napne veškerou svou sílou do svalstva na nohou a odpíchne se. Sviští po sjezdovce jako namydlený blesk, ale rolba se vydává za ním. Je mu přímo v patách. Motor burácí. A potom, v jedné z několika nekonečných vteřin, motor znovu zhasne. Johannes to neví, sjíždí dolů ze svahu, bezhlavě, zoufale. Míří do bezpečí.

Sandra se znovu pokouší probudit motor k životu. Tentokrát neúspěšně. Udělá rychlou časovou kalkulaci a zjistí, že bezpodmínečně musí být v chatě dřív než Johannes. Doufá, že Johannes bude dole v údolí volat policii, a tím se dostatečně dlouho zdrží. Nechá rolbu rolbou a vydá se na zběsilý úprk zasněženou krajinou. Ze vzteku se jí chce brečet a zuří. Všechno měla přesně vypočítané a připravené. Pitomá rolba! Co by asi Cindy Austinová dělala teď? A kdo by to do toho zpropadeného Johannese řekl, že vyvine takovou rychlost? Se svou vetchou, nesportovní, pštrosí postavou? Sandra si vzápětí vzpomene na to, co jí Mirek jednou vyprávěl o pštrosech: že patří mezi nejrychlejší běžce světa. Tím se mnohé vysvětluje.

Sandra spolkne slzy hněvu a vydá se k horské chatě.

Když odemkne vstupní dveře, už se stmívá. Pověsí žlutou bundu na věšák, beranici nad kamna. Kukly a brýlí už se zbavila; pár minut intenzivně dumala nad nějakým důmyslným způsobem, ale nakonec je prostě hodila do popelnice. Pod svícnem je největší tma, připomněla si.

Johannes přichází celý zničený o hodinu později. Padne jí do náruče jako znavený voják. Sandra mu pomáhá z oblečení, vaří mu čaj s rumem. Soustředěně zkoumá jeho obličej, jestli v něm neobjeví stín podezření.

„Co se děje? Vypadáš vyděšeně,“ zeptá se ho opatrně.

„To taky jsem. Představ si, že mě honila rolba! Ten řidič snad musel zešílet!“

„A nezdálo se ti to? Ty přece nemáš nepřátele,“ konejší ho Sandra a hladí ho po vlasech jako dítě.

„Jestli se mi to nezdálo? Sandro, ten chlap mě lovil jako štvavou zvěř. I když je pravda, že jsem díky tomu trhnul osobák. Ale za jakou cenu?“

Štvanou, opravila ho Sandra v duchu, a pak se zaradovala, že ji nepoznal — a navíc si myslel, že je chlap.

„Není možný, že ti to jen tak připadalo?“

„Nepřipadalo. Vím, co jsem zažil. Skoro jako kdyby mi někdo usiloval o život!“

„Možná nějakej tvůj konkurent?“

Johannes chvilku přemýšlí, na čele se mu udělají hluboké vrásky.

Zanedlouho prudce vstane: „Ole Erikson!“

Sandra nemá nejmenší tušení, kdo je ksakru Ole Erikson, ale přijme s povděkem, že se Johannes její hypotézy tak snadno chytil.

„Kdysi mě osočil, že jsem mu ukradl motiv jedné skladby.“

Johannes chodí po jídelně sem a tam. Pak přijde s tím nejhorším nápadem.

„Zavolám matce.“

„Ne!“ vyhrkne Sandra, možná až příliš hystericky.

„Proč ne?“

„Víš, jakej o tebe bude mít strach? Má přece slabý nervy.“

„To bych ani neřekl,“ ucedí Johannes. „Matka je jako ze železa. Ale máš pravdu, proč jí přidělávat starosti.“

Sandře se podruhé za večer uleví. To tak, aby ježibaba začala něco čout. Nejdřív pavouk, pak divná událost v oceánu a teď podivný případ s rolbou. Vzpomene si na Aliciny bystré, těkající oči a v duchu se zachvěje.

„Miláčku, vždyť ty se celej klepeš.“

Skutečně, Johannesovým tělem otřásají jemné vibrace. Připomínal jí psíka, kterého právě vytáhli z ledové řeky. Asi nastupující horečka.

„Takže Ole Erikson,“ zamumlá.

„Nahlásíš to policii?“

„Udělám to hned zítra.“

„Myslíš, že ho budou podezírat?“

„Doufám.“

„Ty se ale, chudáčku, tak klepeš, že ani nemůžeš pořádně mluvit.“

Přitáhne mu deku až k hlavě a dá mu napít čaje s rumem: „Opatrně. To bude dobrý.“

„Asi bych potřeboval uklidnit, máš pravdu,“ zamumlá, uchopí její ruku a položí si ji na deku v místech, kde má poklopec.

Občas je nutné přinášet oběti, připomene si Sandra citát, o němž si není jistá, jestli ho pronesl Gándhí nebo matka Tereza.

Ukázalo se, že Ole Erikson má neprůstřelné alibi. Několik svědků potvrdilo, že celé pondělí, kdy k pokusu o vraždu rolbou došlo, strávil ve stockholmském pánském klubu Sweet Yasmine. Jeho manželka údajně okamžitě podala návrh na rozvod. Sandra měla pocit zadostiučinění — plán sice nevyšel, ale jedné cizí ženě se stoprocentně změní život k lepšímu. Proč žít po boku muže, který, než aby trávil čas s manželkou a dvěma syny hraním stolních her a dohlížením na domácí úkoly, zírá do rozkroku tanečnicím a bůhvíco ještě?

Sandra doufala, že tento neúmyslný chvályhodný čin se jí v dobrém vrátí.

4. Zrada

Dva týdny po návštěvě horského střediska se Sandra vydala do Česka.

Johannesovi namluvila, že se jí stýská po rodičích, ale ve skutečnosti chtěla vidět Mirka. Potřebovala se s ním akutně poradit, jak postupovat po třech neúspěšných pokusech o vraždu Johannese. A taky se s ním tajně vyspat, samozřejmě.

Johannes měl naštěstí spoustu práce s dokončováním hudby pro jeden postapokalypticko-pornografický seriál o lidech, kteří přežijí jaderný výbuch, protože byli zrovna na výletě v jeskynním komplexu a ochránili se tak před účinky radiace. Do hudby se Johannes ponořil tak důkladně, že pohubl a jeho pleť získala popelavý nádech.

V noci se začal budit hrůzou, a někdy dokonce křičel ze spaní. „Nééé!“ volal. „Nechte mě!“

Sandra by ho v těchto momentech nejraději zadusila polštářem, ale ovládla se.

Uprostřed noci jí vyprávěl děsivé sny o tom, jak utíká před příšerami, topí se nebo padá do obří vaginy. Za bílého dne si co chvíli mnul oči, vzdychal a trpěl průjmem.

No bodejť bys neměl noční běsy, když tě tvoje manželka plánuje zavraždit, pomyslela si Sandra vždycky.

Teď ale přistála v Brně-Tuřanech. Letadlo mělo kvůli špatnému počasí zpoždění a Mirek na ni musel čekat skoro dvě hodiny.

Předtím než opustila prostor výdeje zavazadel, pečlivě se na toaletě nalíčila, použila parfém a suchý šampon.

Nejvíc se bála toho, že by se Mirkovi mohla přestat líbit. Nezestárla za tu dobu v Americe příliš? Při bližším pohledu do zrcadla zjistila, že jí přibylo několik drobných vrásek kolem očí a na čele. Neztloustla? Snad ne — už jedenáctkrát byla na józe a perfektně ovládá polohu stromu.

„San,“ vydechl Mirek a ona okamžitě věděla, že nezošklivěla.

Nejradši by se k němu přitiskla. Ale mohli si jen tak padnout do náruče? Co kdyby je někdo zahlédl?

A tak si jenom formálně podali ruku a dali si letmou pusu na tvář.

Sandra zaznamenala, že Mirek začal používat jinou voňavku, která jí připomínala borovicový les těsně po dešti. Vypadal o dost líp, než když se viděli naposledy.

Hned ji napadlo, jestli…

„Nemáš nějakou ženskou?“

Neurčitě se usmál koutkem pusy.

„Já ne. A ty chlapa?“

Když Sandra rozpačitě zamrkala, řekl, že si dělá legraci. Působil uvolněně a odpočatě.

„Co chceš dělat?“ zeptal se jí.

Zkoumavě se na něj podívala. „Já nevím… třeba jít na kafe?“

„Mám lepší nápad.“

Usmála se a projela jí vlna vzrušení. Jaké to je spát s někým, s kým jste tak dlouho nespali? Je to jiné? Je to skoro jako poprvé? Je to zklamání, nebo milé překvapení? Jednou byla na přednášce o vědomém ženství, kde se od lektorky v duhových šatech dozvěděla, že panenská blána může za určitých okolností zase dorůst. Bohužel si Sandra nevzpomněla, jaké ty okolnosti jsou.

Usmála se. Její Mirek, hezky a souměrně stavěný, nedávno ostříhaný a ráno oholený. Byla radost se na něj dívat.

„Vypadáš jako voják z těch tvejch dokumentů o druhé světové,“ zaculila se.

„Jako esesák? Tak dík, no.“

„Ne. Jako ruskej voják.“

„Tak to taky nebyli žádní svatoušci.“

Měla chuť ho plácnout po zadku, ale netroufla si — po tak dlouhé době by to mohlo působit příliš rozpustile.

„Tys měl vždycky jen ty nejlepší nápady, Mirku.“

Nebyla to samozřejmě pravda, ale oběma se to dobře poslouchalo.

K Sandřinu překvapení vybral Mirek k jejich setkání limetkově zelený hotel ve čtvrti Komín, protože prý nestihl uklidit a taky by je mohl vidět někdo ze sousedů.

Pokoj byl slabě cítit dezinfekcí a byl nevkusně zařízený — oranžové závěsy, lampičky a zarámovaná černobílá fotka Paříže.

Osprchovala se a z koupelny přišla zabalená do ručníku jako kremrole. Mirek si mezitím v televizi pustil Prima zprávy a řekl, že je perplex, což Sandru pozlobilo. Jak může být perplex, když po tolika měsících vidí svou sexy přítelkyni?

Naštěstí se brzy vzpamatoval a gestem jí pokynul, ať si lehne vedle něj. Rozbalil ji z osušky jako vánočku a chvíli si ji soustředěně prohlížel. Dýchala a chvěla se. Dole v břiše ji brnělo, jako by měla v útrobách tajnou elektrárnu. Nutně potřebovala, aby už něco udělal — cokoliv, co ji zbaví napětí.

On se však jenom díval, ruku měl opřenou pod hlavou a v obličeji neurčitý výraz.

V pokoji zavládlo hrobové ticho, jen občas se ozvalo tiché škrundání v topení. Bylo to k nevydržení.

„Co na mě tak zíráš?“

„Jak je možný, že jsi ještě krásnější než dřív?“

„Ale prosimtě. Kecáš.“ V duchu se tetelila radostí. Pořád se mu líbí.

„Však ty taky rosteš do krásy.“

Je tak jednoduché dávat a oplácet lichotky. Usmál se a ukázal zuby.

„Hele.“ Zatnul svaly na pravé paži.

Zkušeně je promačkala: „No ty bláho. Cvičíš?“

Zavrtěl hlavou.

Podívala se mu do očí: „Nebo se teď živíš jako masér? Nebo jsi pořád pokusná krysa ve spánkové laboratoři?“

„Mám něco mnohem lepšího.“

„A co?“

„Takovej projekt.“

V duchu se vyděsila. Vzrušení trochu opadlo. Mirkovy „takové projekty“ zaváněly průšvihem.

„Aha?“

Prudce se posadil na posteli a ona zalitovala, že se ho vůbec na něco ptala. Co je jí do jeho zaměstnání? Potřebuje, aby ji konečně ošukal.

„Chceš to vědět?“

Nechtěla, ale to nemohla říct.

„Povídej.“

Uvelebil se na posteli do tureckého sedu a pustil se do obšírného vyprávění o novém podnikatelském záměru, který „cílí na důchodce“. Postupně vyšlo najevo, že Mirek pracuje u jedné energetické společnosti, která nutí staré lidi vypovídat smlouvy s dosavadními dodavateli plynu a elektřiny. Na oplátku za podpis dostanou ovčí deky a vysavač.

Takže šmejd, pomyslela si Sandra a povzbudivě se na něj usmála. Staří lidé jsou holt odsouzeni k tomu, aby mladí lidé, dosud plní života, využívali jejich naivity.

Mirek přivřel oči: „Myslíš si, že jsem šmejd?“

Zavrtěla hlavou: „Ne. Jenom podnikáš.“

„Není můj problém, co podepíšou nebo nepodepíšou. Každej z nás dostal od pánaboha hlavu a má ji používat. Ať je mladej, nebo starej. Nezájem.“

Sandra pokrčila rameny. Víc než senioři s dekami ji trápilo to, že se na ni Mirek nevrhl už v taxíku. Jak je možné, že není sexuálně frustrovaný?

„Co ti přelítlo přes nos?“ zeptal se Mirek.

„Nic.“

„Ale no tak, San.“

„Těšila jsem se na tebe. A ty mi teď vykládáš o důchodcích,“ vyčetla mu. Přitáhla si přes klín peřinu a prsa si zakryla rukama.

Mirek peřinu odtáhl, ruce jí rozpojil a paže jí umístil podél těla. Bradavky se jí scvrkly tak, že připomínaly rozinky.

Mirek ale pořád nic.

„Jsi jako dárek, kterej jsem si přál, pak jsem ho rozbalil a chvilku chci prodlužovat okamžik, než si s ním začnu hrát.“

„Nedá se to vydržet,“ zakňourala.

Sebejistě se usmál. Vůbec je nějaký moc namistrovaný. Možná to dělá ta moc, kterou má nad důchodci.

Ještě chvilku mluvil o fungování energetických smluv, ale ona si představovala výčet žen, se kterými by mohl něco mít, a co způsobilo jeho nenadálý rozkvět. Úplně zářil, už to nebyl ten zničený Mirek, kterého koncem prázdnin opouštěla — zpocený, zanedbaný a umořený exekucemi, s igelitkou z Lidlu.

Některá z bývalých spolužaček? Krásná Hedvika s vosím pasem, okatá Lucie, prdelatá Klára?

Některá z kancelářských žen, které dozajista tvoří součást týmu, jenž manipuluje seniory? Určitě podnikají teambuildingové akce — závody na minimotorkách, bowling, kulečník… Představila si starý dobrý trik všech kurev: „Ty jo, já vůbec neumím hrát kulečník, jsem hrozný dřevo! Naučíš mě to?“ Zakloní se ke stolu se zeleným plátnem, vystrčí zadek, on s tím dřevěným bidlem zalehne na ni, ptáka asi centimetr od jejích půlek. „To musíš takhle,“ vysvětluje jí trpělivě a předstírá, že jde o běžnou instruktáž.

Otřásla se odporem.

Nebo ta prsatá holka z kavárny? Nevadí, že nevypadala moc chytře. Jak říká Mirkův kamarád Luděk, „na šukání mozek nepotřebuješ“.

Zamračila se.

„Co se děje, lásko?“

„Ale nic. Prosím, začni se mnou něco dělat.“

„Líbí se mi, když takhle žadoníš.“

„Já nežadoním.“

„Ale jo.“

„Ale ne.“

V tom okamžiku zabzučel telefon. Na displeji telefonu ležícím na nočním stolku se objevilo jméno — Johannes.

„Musím to vzít.“

„Nemusíš.“

„Napiš mu zprávu.“

„Dobře.“

„Ale až za chvilku. Myslím, že budou stačit zhruba takový tři minuty.“

To byl jeho klasický fórek.

Začal ji prudce líbat a jeho ruce byly úplně všude. Cítila jen svoje a jeho tělo a radost, která naplnila její nitro. Napadlo ji, že to musí být podobný pocit, jako když si člověk vezme dobré drogy. Možná někdy nějakou vyzkouší. LSD nebo kouli. Třeba v šedesáti. To už je člověk stejně na sklonku života, takže se nemusí bát, že by mu drogy zničily kariéru, vztah nebo vzhled.

Usnuli kolem druhé hodiny ráno, o pár hodin později snědli v jídelně mdlé volské oko, pár plátků eidamu a vypili čaj — kávovar se rozbil. U snídaně Mirek vyprávěl o tom, že až obere pár důchodců, bude prodávat kosmetiku z Bali.

„Všichni jsou teď totál posraní z Bali,“ řekl. Taky uvažoval o tom, že rozjede byznys s eko náramky, což spočívá v tom, že jeden náramek bude prodávat za pět set korun a za každý koupený náramek vysadí jeden strom.

„A ty fakt budeš sázet stromy?“ podivila se Sandra.

Mirek se ďábelsky zachechtal: „A kdo mi co dokáže?“

„To je fakt. Brzo ale nebudeš muset podnikat vůbec,“ poznamenala a opatrně se podívala po místnosti. Byl tu jenom jeden zasmušilý Řek, který civěl do mobilu a uždiboval rohlík. Drobky se na citronově žlutý talíř sypaly jako sníh.

„Já vím, jen se o sebe do té doby musím nějak postarat. No a… a kdy už to konečně proběhne?“

„O tom jsem se s tebou právě chtěla poradit. Já to vždycky nějak zvořu.“

„Musíš jít na jistotu,“ uvažoval Mirek a hlasitě vysrkl zbytek čaje.

„Ale kde takovou jistotu vzít?“

„Mám pár suprovejch nápadů. Žádní svědci, žádnej bordel, maximální alibi,“ vypočítával na prstech levé ruky.

Řek na okamžik zvedl unavené oči od mobilu a Mirek ztišil hlas pro případ, že by rozuměl česky.

Setkání s rodiči v domku v Kohoutovicích bylo krátké a nudné.

Zrovna se vrátili z Ostravy z třídenního semináře o naplňování tvůrčího potenciálu, takže matka byla stále plná zážitků a kreativní energie. Sandra ji už několikrát v životě podezírala, že jede v nějakých drogách. Otec poklidně pojídal celerový salát a tvářil se neutrálně — jinak to ostatně ani neuměl. Sandru občas napadlo, jak může její rtuťovitá a emocemi překypující matka vydržet s někým tak nemastným neslaným. Otec jako by na nic neměl názor nebo papouškoval ty od matky: například že největší hrozbou pro lidstvo není globální oteplování, ale transgenderoví aktivisté. Matka byla posedlá svobodou devadesátých let, kdy se „mohlo všechno“ a „svět byl ještě v pořádku“. Jedinou šancí, jak zachránit lidstvo, jsou podle ní lidé jako Donald Trump nebo Václavové Klausové. Jejím vzorem byla ostatně Ivana Trumpová, což se projevovalo nejen v dravém podnikatelském duchu, ale bohužel i v účesu.

Sandra si radši zalezla na záchod a četla si staré bulvární časopisy. Sem tam roztáhla pusu do škodolibého úsměvu. Vždycky měla radost z toho, když na nějakou celebritu praskla nevěra: přímo se tetelila z případů, kdy byla na známého moderátora uvalena exekuce nebo mu vyhořel dům, slavné modelce praskly na přehlídkovém mole silikonové hýždě nebo se ukázalo, že obletovaná pětadvacetiletá zpěvačka, která už stačila odloudit muže dvěma ženám, trpí celulitidou šestého stupně — prozradily ji amatérské fotky z chorvatské pláže.

V jednom z ohmataných časopisů narazila na článek o muži, který se na Floridě procházel příliš blízko vody a sežral ho krokodýl. Že by dovolená v Miami?

Druhý den se setkala s Alicí. Zašly spolu do cukrárny, a když si pochutnávaly na větrníku, přepadl Sandru zvláštní důvěrný pocit, jako když člověk zaslechne písničku Phila Collinse.

Je smutné přijít o dítě. Sandra si dobře uvědomovala, že Alice bude jediná osoba, která bude po Johannesově smrti truchlit. Jiní příbuzní, zvláště ti z Dánska, se zdáli snobští a odtažití — ty zajímají jenom luxusní přímořská letoviska a carpaccio z humra, které se tenkrát během svatební hostiny podávalo společně s papájovo-pepřovým pyré, batátovým cappuccinem, terinou z křepelčích jater a melounovým amuse-bouche. Číšníci a servírky měli výraz, který naznačoval, že za pár tisíc by byli ochotni podříznout kteréhokoliv ze svatebních hostů.

Nebudu Alici litovat, ukládala si Sandra v duchu. Vzpomněla si, jak jí Johannes jednou vyprávěl o tom, že jeho matka držela protestní hladovku proti klecovému chovu slepic, ale ve skutečnosti ve sklepě tajně ujídala kompoty.

Druhý den jela navštívit Zorku — domluvily se, že v jejím bytě přespí a pak pojede rovnou na letiště.

Cestou v šalině přemítala o tom, jak se žije vrahům.

Jasně, doba bezprostředně po vraždě není jednoduchá. Člověk si přehrává v hlavě, co mohl udělat líp. Nezanechal na místě stopu? Byla jeho oběť skutečně mrtvá? Odolá vrah pokušení vrátit se na místo činu? Pak přicházejí na řadu morální výčitky. Nebo ne? Kdysi někde četla, že u některých vrahů nevzbuzuje jejich čin žádné emoce, ale u jiných zase není dne, kdy by si nevzpomněli, jak někoho mlátili těžítkem do hlavy.

Jak chladnokrevná je ona sama? Zjistila, jak málo se zná. O svém plánu dokáže celkem chladnokrevně přemýšlet, ale jak ponese následky? Možná, napadlo ji, člověk pozná sám sebe nejlíp v okamžiku, kdy plánuje vraždu.

Kolik je vlastně na světě lidí? Sedm, osm, devět miliard? To už je taková suma, že připomíná počet nějakých bakterií nebo roční státní výdaje na kulturu.

Zdaleka ne všichni mají takové štěstí, že se dožijí vysokého věku. Někteří lidé žijí odmalička v bídě, bez lásky i vitaminů. To je bezesporu smutné. Polovina lidí světa se má hůř než průměrný evropský pes: polovina lidí na světě má méně jídla, lásky, léků a pozornosti než zvíře, které tráví den pozorováním záclony v sousedovic okně a snahou olíznout si zadek.

Vzpomněla si na jednu reportáž, jednu z prvních po svém nástupu do redakce. Navštívila tenkrát několik matek samoživitelek, aby vyprávěla o jejich bídném životě. Jedna žila v plesnivé garsonce ve Starém Lískovci a přivydělávala si prostitucí, další obývala byt svých rodičů v Komárově, a aby vyšla s penězi, jedla celé dny jen těstoviny značky Billa Clever a dětem kupovala prošlé jogurty. Třetí zpovídaná měla tři zaměstnání, aby uživila dvě malé dcerky a senilního otce. Co je to za život? Sandra tenkrát dotyčným navrhla, jestli není načase najít si nějakého bohatého manžela, ale moc se svým nápadem nepochodila.

Johannes byl každý den svého života zahrnut láskou a pozorností svých rodičů, zejména matky. Nikdy mu nic nechybělo. Zažil úspěch a sex s atraktivní ženou. Jen má tu smůlu, že se nedožije vysokého věku. Podobné věci si Sandra opakovala vždy, když ji přepadly pochybnosti. Ty se naučila rychle zahánět tím, že přemýšlela o praktických záležitostech — jestli si na oběd zajde do čínského bistra, nebo jestli si místo nudlí koupí rtěnku v odstínu Innocent Plum nebo raději Raspberry Kiss. Jaké si vezme šaty, boty, spodní prádlo. Hlavu je třeba neustále zaměstnávat, aby na vás nedolehl splín z toho, že všechno počínání je marné a že se každým dnem s úsměvem na tváři přibližujeme svému konci.

Když si vzpomněla na všechny detektivky i novinové titulky, které kdy přečetla, a na všechny filmy, co kdy viděla, uvědomila si jednu věc: vždycky je nejtěžší zbavit se těla. Což o to, maso se časem rozloží, shnije, rozpadne se. Ale kosti? Kost je jako nezmar a zub zrovna tak. Vydrží klidně i miliony let — viz dinosauři.

Během noci, kterou strávila u Zorky, se jí zdál znepokojivý sen: Johannesovy kosti měla pečlivě uložené dole ve skříni, v krabici nacpané starými fotkami. Každou noc si ve snu nařizovala budík na půl čtvrtou ráno; někde četla, že v tuto dobu mají lidé nejtvrdší spánek. Otevřela krabici, vytáhla kus žebra nebo stehenní kost, odnesla ji do kuchyně, strčila do mlýnku na maso a trpělivě mlela bílé kosti až do chvíle, kdy se pod závěsy začaly objevovat proužky bledého ranního světla. Kostní moučku potom opatrně přesypala do velké dózy od čaje. Droboučká zrnka Johannese vířila v ranním světle. Sandra neměla nejmenší tušení, co s dózou udělá. Zrníčka se potichu usazovala na nábytku jako první sníh.

Ráno ji probudila Zorka, která už byla v kuchyni a míchala lžičkou kávu, možná až moc hlasitě — nejspíš schválně, aby ji vzbudila.

Ve své červeno-růžové pruhované košili vypadala svěže a vesele. Očividně neměla podprsenku — látku napínala kulatá prsa se špičatými bradavkami. V sedmičce jí kluci říkávali „Zořena kozena“. Dokonce si tehdy prsa vážila na kuchyňské váze — jedno vážilo tři čtvrtě kila. Zorka kvůli velikosti svých prsů občas brečela a záviděla plochým spolužačkám, ale zanedlouho se to obrátilo v její prospěch a vlastně až dosud jsou prsa její největší předností, kterou ráda umocňuje hlubokými výstřihy, vycpanými podprsenkami a výraznými šperky.

„Vidíš? Svět je v rovnováze. Tak jak to říká Murphyho zákon,“ řekla jí tenkrát Zorka, když se zálibně prohlížela v zrcadle.

„Neříká náhodou Murphyho zákon něco jinýho?“ divila se Sandra. „Třeba že nejhorší je dostat průjem v zácpě?“

„To ale řekl Werich,“ odpálkovala ji tehdy bez zaváhání Zorka a Sandra byla líná hledat pravdu.

„Můžu se u tebe vysprchovat?“

„Jasně, zatím ti udělám smútýčko.“

Zorka sáhla po velké piksle z police a začala do vysoké sklenice sypat jakýsi prášek.

„Co je to?“ Vzpomínka na kostní moučku v dóze byla stále ještě živá.

„To neznáš? Je to hráškový protein,“ zazpívala Zorka. „Je strašně zdravý. Přidávám si to skoro do všeho. Jak sis možná všimla, najela jsem na poněkud zdravější životní styl.“

„Pane jo.“

Skutečně se něco na Zorce od léta změnilo — jasnější pleť, štíhlejší pas, zářivější pohled, nějaká neznámá energie a pružnost, která se jí vlila do žil.

„A hele, koukej.“

Zorka zvedla košili a maličko poodhrnula kalhotky.

Kousek nad Venušiným pahorkem měla vytetovaného drobného štíra.

„Jakože moje znamení,“ vysvětlila, když Sandra příliš dlouho nic neříkala.

„Vypadá to nádherně.“

Pak se Sandra šla osprchovat do Zorčiny miniaturní koupelny, kam se stěží vešel jeden člověk. Umyla si vlasy a vyčistila zuby.

Během pití „smútýčka“ pak Zorka vyprávěla o své práci redaktorky v módním časopisu Nicki. Nazvala to „zaměstnáním snů“ — její práce spočívala v tom, že testovala krémy, pleťové vody, séra, parfémy a rtěnky. Dokonce dostala pozvání do pořadu Sama doma jako „kosmetická expertka“, ale nakonec její účast odvolali a nahradili ji debatou o prospěšnosti kojení na veřejnosti.

Nové zaměstnání nicméně vysvětlilo i tajemství Zorčiny o poznání hezčí pleti.

„To je paráda,“ pochválila ji Sandra. Potlačila prvotní osten žárlivosti, že Zorka získala prestižní práci. Aby měla Zorka nakonec hezčí pleť než ona? Nebo dokonce snad i víc followerů?

Sandra střídavě upíjela kávu a zeleně zbarvené smoothie bahnité konzistence a poslouchala nadšené vyprávění: práce boží, kolegyně jsou děsný krávy. Šéfová dokonce piča.

„To máš všude,“ konejšila ji Sandra, ale hluboko v ní stále doutnala závist. „Víš, někdy mi přijde, že se všichni kolem mě zbláznili a já jsem zůstala jediným normálním člověkem na světě. Každej si chce pro sebe urvat co nejvíc a ze společnosti se úplně vytrácí slušnost a cit.“

„Tesat do kamene,“ shrnula to Zorka a pak nesouhlasně zavrtěla hlavou: „Chápeš to? Jedna ta pinda měla tu drzost mě otravovat s tím, že bych měla dávat hrnečky od kafe do myčky a že mám kvůli lesům tisknout oboustranně. Když jsem jí řekla, ať si vylíže prdel, víš, co udělala? Šla si stěžovat šéfce!“

„Ať shoří v pekle,“ řekla Sandra neutrálním hlasem a dosrkla své smoothie.

„Myslím, že je načase zavolat si taxíka,“ navrhla. Z těch Zorčiných výlevů i ze šedivého zimního Brna byla trochu unavená a těšila se do Ameriky.

„Už? Vždyť ti to letí až večer.“

„Chci se trochu courat po letišti.“

„To absolutně chápu. Já letiště taky miluju. Víš co, kosmetika, parfémy a tak.“

Běž už s těma parfémama do řiti, pomyslela si Sandra, ale povzbudivě se na ni usmála. Trochu ji mrzelo, že ji Zorka nepřemlouvá, ať ještě zůstane, ale rozhodla se, že si z toho nebude nic dělat.

Oblékla se, a zatímco si balila kufr, poslouchala Zorčino štěbetání o jedné z těch děsných kolegyň, která zaplavuje sociální sítě fotkami svého dítěte. Jednou prý dokonce sdílela fotku jeho hovna.

V letadle se Sandřin pocit zvláštní sklíčenosti ještě prohloubil. Starší asijská žena, která seděla vedle ní, si na notebooku pouštěla videa nějakých dětí, patrně svých vnoučat. Zvuk měla zesílený na maximum, takže se prostorem první třídy rozléhalo hlučné žvanění, broukání a výskání. Asiatka se občas potěšeně zasmála, jako kdyby ty dětské pazvuky byly bůhvíjak vtipné.

Sandra byla z jejích projevů štěstí znechucená, a tak požádala letušku o šampaňské, aby si otupila smysly. Když se trochu opila, zakryla si hlavu kabátem a těšila se, že se propadne do mělkého spánku.

Kromě svého sladkého ovocného parfému zaznamenala na svém oblečení i stopy hlubší, zelenější a svěžejší vůně. Les. Borovice. Déšť.

Mirkova nová vůně. Otiskla se jí do kabátu, když se včera ráno objímali na rozloučenou.

Ale místo aby se ponořila do krásných, hřejivých vzpomínek, zpozorněla a někde v hloubi těla jí jako nůž projel mrazivý pocit.

Tu vůni dnes cítila ještě někde.

A vzápětí si uvědomila, kde přesně to bylo.

Ručník, kterým se dnes ráno utírala u Zorky v koupelně. Kterým si třela kůži a vlasy. Kterým si usušila mokrý obličej.

Byla tam — vůně mokrých borovic.

Mirkova vůně.

Tak proto ji Mirek vzal do toho hnusného hotelu a ne do jejich společného bytu! Určitě se bál, že by v umyvadle našla Zorčiny vlasy nebo zmuchlané kalhotky někde v koutě. Udělalo se jí špatně od žaludku. Tak ta svině jí píchá kluka, a ještě ji nalívá odporným smoothiem?! V žaludku jí zaškrundalo a chvilku měla pocit, že půjde zvracet. Tak proto Zora tak zářila, tak proto měla tak čistou pleť! Žádná séra s kaviárem za tři tisíce, ale nespoutaný sex s jejím Mirkem.

Aby toho ten den nebylo málo, ke všemu zaslechla rozhovor dvou nohatých slovenských žen na vedlejších sedadlech. Bavily se o tom, že Instagram nejspíš už nebude u příspěvků ukazovat počet lajků, aby zamezil rozpínající se kultuře influencerů.

„Ti hovorím, to bude náš koniec, ty kokso,“ poznamenala jedna z nich, krasavice se zapleteným copem, silným jako horolezecké lano. „Takto dojebať Instáč. Veď ja poriadne nič neviem.“

„Neboj sa, nájdeš si frajera, a Instagram nech si robí, čo chce.“

„Ale pre istotu rýchlo urobím ešte pár príspevkov,“ rozmyslela se copatá, nastavila na sebe displej mobilního telefonu, naklonila hlavu na stranu a našpulila rty.

„Kokot pojebaný, zrovna dnes vyzerám ako korytnačka,“ postěžovala si, když zkontrolovala výsledek.

„Chceš požičať mihalnice? Nosím v kabelke náhradné.“

„A tak hej, čo už.“

„Páči sa!“

To je nejhorší den mého života, pomyslela si Sandra a objednala si další šampaňské, aby ji uvedlo do stavu alfa.

5. Návrat do města andělů

„Víš, Sandro, co mě tak někdy napadá?“

Sedí spolu na terase u bazénu, oba v županu. Nenápadně se stmívá a od oceánu k nim proudí překvapivě chladný vítr. Na hladině občas šplouchne vlnka.

„Ano?“

„Že jsi někdo úplně jinej.“

Sevře se jí srdce. Zadrží dech. Je možné, že Johannes něco tuší?

„Jak to myslíš?“

„Že nejsi taková, jaká se zdáš. Mám pocit, že ses mi ještě úplně neotevřela.“

No bodejť, ušklíbne se v duchu.

„Ženské srdce je jako oceán,“ cituje Sandra hlášku z Titaniku.

Rozhodne se, že odvede od tématu pozornost. „Říkala jsem ti někdy, že umím skvěle masírovat?“

„Nikdy.“

„Tak já ti to ukážu.“

Johannes si poslušně sklopí lehátko do vodorovné polohy a lehne si na břicho.

„Uvolni se a soustřeď se jenom na moje doteky,“ nařídí mu. „A hlavně mlč.“

Zatímco Sandra masíruje jeho bledou kůži, přemýšlí. Že by přece jenom něco poznal? Zapomněla si smazat historii, když do vyhledávače zadala „Places with dangerous crocodiles in Florida“? Nebo snad něco vytušil z toho, jak se na něj dívala? Ochladla v poslední době při sexu? Umínila si, že musí být aktivnější — jak říkala Zorka, chlapi ocení, když na nich rajtujete jako na kobyle a vydáváte u toho hlasité zvuky, které za každou cenu nemusejí odrážet vaši skutečnou slast.

Přemítá, jestli má Johannese teď, když zjistila, že ji Mirek podvádí s její nejlepší kamarádkou, vůbec smysl zabíjet. Na druhou stranu, Johannes taky není žádný muž snů: když pomineme bohatství a eskalující kariéru, má spoustu špatných vlastností. Není to zrovna sexuální symbol: než Sandra přidá nějakou jeho fotku na Instagram, musí předtím použít speciální aplikaci na úpravu rysů v obličeji. Kromě toho je taky příliš puntičkářský a neurotický. Extrémně mu vadí různé zvuky, třeba zapnutá myčka nebo příliš hlučné cikády, ale třeba i Sandřiny vrzající sandály (občas vrže schválně) nebo hlasité vyfukování a praskání bublin žvýkaček Hubba Bubba. Sandra si všimla taky toho, že je nadprůměrně žárlivý: stalo se to například na večírku u příležitosti představení značky Saint Water, což byla v podstatě normální voda, ale svěcená. Tenkrát zapředla krátký rozhovor s Bradem Pittem, při kterém ho za přítomnosti fotografů třikrát rozesmála, jednou proto, že neuměla vyslovit slovo miscellaneous. Cítila se frivolně, a tak se ho zeptala, jestli je pravda, že si jeho bývalá přítelkyně Gwyneth Paltrow napařuje vaginu, ale to už se nesmál a předstíral, že nerozumí. Johannes je vyrušil a zašeptal Sandře do ucha, že dostal akutní průjem, a tak museli odjet domů, ale doma šel rovnou spát a žádný průjem se nekonal.

Brada Pitta však odvál čas. Na něj teď Sandra nemá ani pomyšlení. Teď přemýšlí o tom, proč zrovna Zorka.

A nemůže na to přijít. Vždyť je tak hloupá! Jednou se dokonce zapsala do kurzu věštění budoucnosti z menstruační krve. Je schopná obléct si modré šaty, černý pásek, červené lodičky a nemožnou oranžovou kabelku a jít se v tom promenádovat na Svoboďák. Ještě před rokem nosila na hlavě skřipec. Skřipec! Občas si nechá vyložit karty u jedné cikánky v Jundrově, aby zjistila, že ji čeká něco velkého a překvapujícího. V televizi Óčko se jí líbí jen české kapely, jejichž prostinké hity si ráda falešně prozpěvuje. Jak si můžou rozumět, když si Mirek tak zakládá na svém hudebním vkusu (měl téměř kompletní diskografii Jeana-Michela Jarreho, Vanessy Mae a Vangelise)? Proč sakra zrovna Zorka? Takové to byly kamarádky… Jakou radost jim kdysi udělalo, když zjistily, že mají téměř na den sladěný menstruační cyklus? S jakou chutí pomlouvaly všechny své známé? S jakou radostí se vysmívaly plesnivým intelektuálům z baru Skleněná louka? Ale to všechno už je pryč. Přišla o kamarádku i o muže svého života.

Masíruje Johannese a přemýšlí, za jakých okolností Zorku a Mirka konfrontovat s odhalením jejich poměru. Možná bude Mirka trápit a napínat. Dělat drobné narážky. Třeba: „Co kdybysme si spolu jednou pořídili štíra? Máš rád štíry?“

Nebo: „Doufám, že když jsem byla pryč, tak ti Zorka byla oporou. Že ti podržela, eh, mám na mysli, že TĚ podržela.“ Představuje si, jak Mirek v duchu lapá po dechu a tahá se za krátké vlasy vzadu na hlavě, jak to dělá vždycky, když je nervózní. Z toho pocitu se jí svíraly útroby. Doufala, že bude trpět co nejvíc.

Nebo: „Co bys říkal tomu, kdybych si nechala vytetovat svoje znamení? Třeba tady, co myslíš?“ Odhrne lem kalhotek a bude pozorovat, jak Mirek nasucho polkne a ohryzek mu v krku poskočí jako míček. U spánků mu vyraší kapičky potu.

Každá nevěra jednou praskne, říkávala její máma nad stránkami bulvárních časopisů.

Musela si přiznat, že představy, jak Mirka konfrontuje s pravdou, jí činily velké potěšení. Vlastně ji trochu překvapilo, jak neobyčejně intenzivní pocit to je. Možná proto, že mu může dát najevo, že morálně selhal.

„Nepůjdeme si lehnout? Nějak mě ta masáž naladila,“ uslyší náhle Johannesův vilný hlas.

A do prčic, pomyslí si Sandra. Sex je to poslední, na co mám náladu.

Johannes se k ní otočí a natáhne k ní svou paži, za večerního světla namodrale bledou.

Jeho obličej s vysokými kouty působí v šeru jako přízrak a Sandra si pomyslí: To jsem to dopracovala.

Dlouhé prsty klavírního virtuosa jí rozvážou uzel na županu a dotknou se jejích bradavek. Proč to všechno příroda vymyslela tak, aby ženy mužům tak snadno podléhaly?

Člověk ani nemůže mít svou hrdost.

Zachvěla se.

„Na celém světě si nepřeju nic jinýho,“ řekla a samotnou ji překvapilo, jak věrohodně to zní.

O týden později se Johannes rozhodl, že pojedou na dovolenou, aby načerpal novou inspiraci pro práci na svém hudebním opusu. Šlo o muzikál, na kterém spolupracoval se Steviem Wonderem (Sandra chtěla vědět, jestli je pravda, že svou slepotu pouze předstírá, ale prý ne) a Justinem Timberlakem, který prý uprostřed schůzky začal meditovat.

Johannes pro dovolenou vybral stát Rhode Island, nejmenší zemi Spojených států, která nevynikala ničím podstatným. Možná se tu jenom změní statistika počtu vrahů, pomyslela si Sandra.

V Johannesově hlavě se zrodil nápad, že svou manželku potěší tím, že ji naučí radosti ze střelby. Donutil ji absolvovat krátký kurz a pořídil jí pistoli značky Remington.

Ubohý Johannes, kdyby tak věděl, jakou myšlenku tím své manželce vnukne. Ale čemu se divit? Smrt nešťastným zastřelením čeká v Americe každého třístého člověka, Sandra o tom četla na internetu.

A tak, zatímco se Johannes v obýváku nořil do tklivých tónů a vráska na čele se mu úspěšně prohlubovala, ona si za dusných odpolední lámala hlavu, jak zinscenovat onu nešťastnou nehodu. A nebyla to zase taková věda.

Jednou u snídaně (bílá káva a muffiny z prášku) se ho ledabyle zeptala, jestli se v okolí nedá lovit divoká zvěř. Že by si šla zastřílet.

Johannes souhlasil, ale předtím ji požádal, jestli by nemohla „uklízet“. To znamenalo jediné: Sandra se musela převléct do krajkového negližé a vytírat kuchyni mopem. Tato Johannesova záliba souvisela s tím, že — jak jí jednou v opilosti přiznal — se mu jako malému klukovi líbila jejich služebná, Polka v nejlepších letech. Jako dospívající chlapec o ní měl spoustu mučivých sexuálních fantazií. Služebná ho jednou přistihla, jak masturbuje u jejího pokoje, a žalovala matce. Johannes pak nesměl dva měsíce hrát počítačové hry a služebná pro jistotu dostala padáka.

Sandra si připadala trochu poníženě, ale udělala, co bylo třeba: takový už je úděl žen.

Doufala přitom, že do oken obývacího pokoje není vidět. Nerada by se stala terčem bulvárních fotografů zrovna teď. Ani tak jí nevadilo, že by byli přistiženi při sexuálních hrátkách, jako spíš to, že měla mastné vlasy a zapomněla si domalovat obočí.

Oba mají svou zbraň, flanelovou košili, kalhoty s maskovaným vzorem a kšiltovku. Ještě že nás nikdo nevidí, pomyslela si ten den už podruhé.

Hluboko do útrob lesa postupovali skoro čtyřicet minut. Když se zastavili, obklopilo je ticho, kterému někteří spisovatelé říkají „ohlušující“.

Jen občas vysoko v korunách stromů zašustil v listí pták, kdesi zdálky se ozval krátký skřek nějakého zvířete. Možná ve vzduchu cítilo úzkost a smrt.

„Co teď?“ zeptala se Sandra.

„Teď se schováme a budeme čekat. Až přijde srnka nebo liška a přiblíží se na dostatečnou vzdálenost, tak ji odděláme. Rozstřílíme ji napadrť, když se ti to tak strašně líbí.“

„Ale já nechci střílet do lišky,“ řekla. „Je to savec.“

Do čeho se to sakra pustila? Zvířata odjakživa milovala. Pamatovala si, jak přemlouvala rodiče, aby jí pořídili koťátko, štěně nebo aspoň želvu. Máma jí ale říkávala: „Beztak už máme dost starostí s tebou.“

Sandra si vždycky myslela, že kdyby měla vlastní zvíře, byla by tou nejšťastnější bytostí na celém světě. Počkat, proč vlastně nemá zvíře? Johannes by jí splnil, co by jí na očích viděl. Ale co, až nebude Johannes, pořídí si třeba celé zoo. Na Instagramu sleduje jednu zpěvačku, která má tygra. Jednou se s ním dokonce koupala v bazénu a pak spolu jedli na terase zmrzlinu.

„Pst!“

Otočil se k ní, přiložil si ukazováček ke rtům a kývl bradou trochu do strany. Byl tam — krásný jelínek s očima tak černýma a lesklýma, že vypadaly, jako kdyby předtím patřily nějaké plyšové hračce.

Sandra byla naprosto ohromená. Nevzpomínala si, že by někdy viděla něco tak krásného. Jako ve snách sledovala Johannese, který se ke zvířeti pomalými kroky přibližoval. Se svýma přikrčenýma hubenýma nohama a v kšiltovce, která mu byla moc velká, vypadal vskutku jako idiot. Při každém zapraskání větvičky pod jeho nohama jelínek zbystřil a zatřepal ušima.

Teď je ten moment! Před sebou má Johannesova záda v nesmyslně výrazné černooranžové kostkované košili. Jelínek je přímo před ním.

Kdo by ji podezíral? A kdo by ji nepodezíral?

Napřáhla pušku do výšky, zavřela oči a vystřelila.

Jelínek se dal do trysku a za chvilku ho pohltil shluk hustých keřů.

Johannes se za ní překvapeně otočil.

„Nedokážu zabít,“ řekla a spadlo z ní něco těžkého.

Zatvářil se vděčně. Kdyby věděl, že její obětí měl být on sám, zatvářil by se nejspíš ještě o něco vděčněji.

Johannesova hudba k filmu Dvanáct let samoty vzbudila velký ohlas.

Tisk ho přirovnával k několika slavnějším skladatelům. Jeden filmový magazín napsal, že ve snímku jsou dvě vynikající věci — herecký výkon Penélope Cruz a dramatická hudba Johannese Ulriksena, po které „budete chtít spolykat celé balení prášků na spaní“. Autor článku naopak kritizoval slabou filmovou zápletku a nevěrohodný konec.

Johannes si užíval svou chvilku slávy. A Sandra s ním.

Dokonce se občas prošli po červeném koberci. On v dokonale padnoucím smokingu a ona v kanárkově žluté róbě, ušité ze dvou dílů látky, které k sobě byly spíchnuté jen na dvou místech — v oblasti hrudi a boků. Úmyslně zvolila vyzývavý model nepřehlédnutelné barvy, aby zaujala fotografy významných mediálních domů, ale když si posléze dělala průzkum výstupů v časopisech a novinách, zjistila, že téměř na všech fotografiích je Penélope Cruz, která na sobě měla obyčejné dlouhé černé šaty, odhalující jen kousek krku.

Sandra se objevila pouze na dvou snímcích: jako žlutá skvrna v pozadí.

Na premiéru filmu přijela i Alice, která nepřekvapivě zvolila vypasovaný kostým fuchsiové barvy. Sandra si v duchu děkovala, že v poslední době neproběhly žádné pokusy o Johannesovu vraždu, které by stály za to. Vtipné bylo, že jednou se málem zabil sám, a to když se šťoural nožem na máslo v topinkovači. Elektrický výboj mu však pouze projel dlaní až po loket a zanechal ho v mírném šoku.

Sandra si řekla, že teď, v době manželovy umělecké slávy, si dá od vraždění krátkou pauzu. Psávali si s Mirkem a všechny zprávy po sobě pečlivě mazali. Předstírala, že se nic neděje. Jenom jednou zkusila zaprovokovat:

Nevíš, co je se Zorkou? Pár dnů mi neodepsala na zprávu.

To fakt nevím.

Pozdravuj ji. Teda kdybys ji náhodou viděl.

Jo jo.

Pusu.

Pusu.

Kdoví, možná tohle psal, když seděl v křesle s džínami staženými až ke kotníkům a Zorčinou hlavou v rozkroku.

Podobné fantazie ji neuvěřitelným způsobem mučily, ale nedokázala se jich zbavit. Několikrát denně si představovala Zorku a Mirka ve všech možných pozicích, místech a situacích. Proč ještě nikdo nevymyslel stroj, který člověka zbaví drásavých fantazií a myšlenek? Je skvělé, že existují auta na solární pohon, slušně vychované inteligentní sexy robotky, které nepoznáte od pravých žen, a všichni by dozajista měli skákat radostí kvůli tomu, že se lidstvo chystá na okupaci Marsu. Ale vymyslet, aby se lidi zbytečně netrápili nad věcmi, které nedokážou změnit, to nikoho nenapadne.

Představovala si, kde všude to dělají. Na zadním sedadle jejich tmavozelené, dvanáct let staré oktávky, kterou Mirek mezitím musel prodat? Pod stanem (to bylo nepravděpodobné, Mirek kempování nesnášel), na lavičce v parku, ve vlaku, na vodním šlapadle (?), na stole, pod stolem, na okenním parapetu, ve vaně, v převlékací kabince, v šatnách bazénu, v pasáži Alfa, v uličce za Tescem mezi kontejnery, na Špilberku, v umývárnách na Vranovské přehradě, v hrobce na Kapucínském náměstí, v podmořském akváriu, na střeše mrakodrapu, na rybách, na horách, v sauně, v lóži Janáčkova divadla (tam ovšem nejspíš ani jeden z nich nikdy nebyl). Klečí, oba stojí, jeden stojí a jeden klečí, oba leží, on na zádech, ona na zádech, na boku, vsedě, vestoje. V Sandřiných představách souložili nepřetržitě a vášnivě, jako dvojice v romantickém filmu, co nakonec propadne osudovému chtíči a válí sudy na bíle povlečené posteli.

Samotnou ji překvapila ta detailní představivost, díky níž se jí přímo v hlavě jako na velkém plátně promítal Zorčin a Mirkův sexuální život, ale ještě víc ji zaskočilo, že ji to vlastně svým způsobem vzrušuje, ačkoliv tento druh vzrušení nesnášela, byl to temný démon, který se jí vznášel v útrobách.

Byla však rozhodnutá — Mirek je JEJÍ.

Odpustí mu. Lépe řečeno — bude se mstít chytře dávkovanými porcemi hněvu, a to až do konce jeho dnů. Udeří vždycky, když to bude nejmíň čekat. Sem tam mu znepříjemní některou část dne — tu oběd, tu cestu na dovolenou, nákupy, návštěvu přátel. Druhý den po večírku, když jsou muži podle výzkumů nejnadrženější, odmítne sex. Teta Blanka z Bíteše říkávala, že na nevěrné mužské se musí rafinovaně. Žádná velká a dramatická pomsta, ale drobné, nepřetržité ústrky, ledabyle pronesené a dobře míněné jedovaté poznámky. Svěřil se vám, že by si dal k večeři lečo? Schválně zalžete, že v Penny jako na potvoru došly papriky a rajčata. Nemá rád kočky? Klidně si jednu až dvě pořiďte, a když bude remcat, řekněte mu: „Mě ses taky tenkrát neptal, jestli by mi nevadilo, kdyby sis pořídil milenku.“ A se směsicí smutku a hrdosti se na něj dívejte tak dlouho, dokud neuhne pohledem.

Sandra nostalgicky vzpomínala na tyto pestré rady tety Blanky, které jí ráda udílela i přesto, že se nikdy neprovdala. O životě však věděla mnoho: byla pravidelnou čtenářkou Chvilky pro tebe, sledovala všechny seriály na Nově a Primě a měla kolem sebe spoustu nešťastně vdaných žen.

Pár dnů poté, co se vrátili z filmového festivalu z Toronta, kde Sandra v pozlacené róbě s holými zády flirtovala s méně známým bratrem Bena Afflecka, který trochu přebral a jedno jeho oko se koukalo na její levé ňadro a jedno do blba, volal Sandřin otec, že si s matkou „spontálně“ koupili letenky do Japonska a „nemají tušení, kdy se vrátí“.

Sandře to v hlavě začalo šrotovat.

Z pokusů o vraždu Johannese je psychicky vyčerpaná.

Fakt je, že ji Mirek podvedl, a i když byla ochotná mu odpustit, dokáže si čím dál víc představit život i bez něj.

A Johannes? Už ho měla plné zuby, ale musela uznat, že všechny ty blyštivé róby, západy slunce nad oceánem a stovky lajků taky nejsou k zahození.

A co kdyby si s Johannesem dala takzvanou pauzu? U manželů je přece normální, že se po čase dostaví krize a musejí si ujasnit jak dál. Jedno manželství Britney Spears trvalo pouhých pětapadesát hodin.

Johannes by to určitě pochopil. Nebo snad ne?

Mohla by zatím žít v domě rodičů.

Byl to starý, ale stále celkem pěkný dvoupatrový barák s přední i zadní zahrádkou, kde rostly dvě jabloně a prastará třešeň, ze které Sandra jako desetiletá spadla a zlomila si klíční kost. Obývák byl stinný a plný obrázků pivoněk, krajin s břízami nebo plachetnicemi na rozbouřeném moři, ale aby to nebylo tak staromódní, pověsila máma mezi staré obrazy také několik zdařilých fotoreprodukcí z obchodního domu Ikea.

Kdoví, třeba se rodičům na cestě kolem světa něco stane a ona domek zdědí. Cítila se kvůli takovým myšlenkám provinile, ale na druhou stranu si říkala, že to není její chyba: vychovali ji tak, jak ji vychovali.

Johannes, ačkoliv trpěl okázalými depresemi, mohl děkovat Bohu, že má tak tuhý kořínek. Kdyby věděl, kolikrát o vlásek unikl smrti, možná by se tolik nelitoval a místo temně zbarvených opusů by psal letní songy nějaké mladé zpěvačce s umělým poprsím.

Dokázala by žít bez Mirka i bez Johannese?

Místo večírků, kde herec Danny DeVito zvrací do klavíru, by mohla jít do klubu Charlie’s na Kobližné a tam by sbalila nějakého frajera, kterému dala přítelkyně ten večer volno. Nebo by zašla do Tabarínu. Tam se taky často zvrací a děvky by se tu, jak říkal Mirek, daly přehrabovat vidlema. Představa starého dobrého brněnského života ji zahřála u srdce. Nic nechutná po dvanácti vodkách líp než burek v hladovém okénku v pět ráno.

Kdy naposledy vypila dvanáct vodek?

S Johannesem popíjejí akorát tak víno na terase jako dva staří buzeranti.

Mohla by se taky vrátit k práci v redakci; vždycky patřila mezi ty šikovnější redaktorky, protože se rychle učila a většina kolegyň sestávala z málo talentovaných přítelkyň či milenek příslušníků středního managementu, kterým nevyšla kariéra zpěvačky (těm přítelkyním, ne manažerům).

Někoho potká; v parku, v kavárně nebo na Tinderu. Možná se zamiluje, porodí tři děti a začne se oblékat do legín a vytahaného svetru. Začne jíst v bio kvalitě a vlasy si bude mýt podomácku vyrobeným šamponem, anebo vůbec.

Taky může být single až do konce života, vysrat se na děti, najít si novou kamarádku, se kterou jednou ročně pojedou na Bali a budou plnit Instagram fotkami opálených těl ve vodopádu a na rýžových polích, aby všichni muži, kterými byly v minulosti odmítnuty, věděli, oč přicházejí.

Nebyla to zase tak špatná představa.

Lidé si žijí i mnohem hůř.

Tohle byl její další plán:

Při nejbližší vhodné příležitosti oznámí Johannesovi, že se s ním rozchází. Nastěhuje se zatím do domu rodičů a pak uvidí.

Bude vděčná za to, že nakonec nemusela nikoho zabít, a už nikdy nebude žádnou vraždu plánovat (s výjimkou sousedovic hysterického krysaříka, je-li stále naživu).

Bude hledat štěstí a naplnění v drobných každodenních věcech, třeba v pití cappuccina a pěstování meduňky.

Bude číst knihy, třeba o skandinávském životním stylu hygge a síle myšlení.

Začne psát blog, jaký byl život manželky po boku slavného skladatele (smutný a osamělý, ale zároveň inspirativní).

Zkusí napsat mail agentovi Mela Gibsona (slavný herec na ni během jedné společenské akce pokukoval svým uhrančivým pohledem) — třeba by ji mohl obsadit do nějaké role.

Začne běhat, aby si vyčistila hlavu.

Najde si někoho, s kým založí rodinu; ovšem až za pár let, aby měla čas být sama sebou.

Možná se nakonec bude živit prodejem kosmetiky jako její rodiče. Bude průměrně šťastná — tak jako všichni lidé.

Existuje spousta příležitostí, při kterých můžete říct svému partnerovi, že se s ním rozcházíte.

Je to ale těžké a ne všichni to dokážou. Někteří to odkládají tak dlouho, až zjistí, že jsou vlastně docela spokojení, a nechají to být.

Kolik žen ale denně přemítá o tom, že ukončí manželství? Naplní myčku a zapnou ji na noc, protože noční proud je levnější. Převlečou se do bavlněného pyžama, namažou se nočním sérem, podívají se na sebe do zrcadla a pak ještě jednou, zblízka, a nevědí, co si o sobě mají myslet. Oči mají prázdné a unavené. Svůj večerní koupelnový rituál ukončí povzdechnutím. Lehnou si vedle svého manžela do postele. Leží jako nebožtík, na straně u dveří, aby mohl rychle vstát, kdyby šli zloději.

„Johannesi, je konec!“

„Johannesi, potřebuju s tebou mluvit.“

„Johannesi, nefunguje to.“

„Johannesi, zasloužíš si někoho lepšího.“

„Johannesi, já si tě nezasloužím.“

„Johannesi, potřebuju si dát pauzu.“

„Johannesi, cítím, že už mě nemiluješ.“

„Potřebuju svobodu.“

„Nemůžu dýchat. Dusím se.“

„Mám pocit, že se spolu trápíme.“

„Cítím, že nejsi šťastný, a nemůžu to snést.“

„Už nemůžu.“

„Mám pocit, že nežiju.“

„Něco se změnilo.“

„Chci žít!“

„Miluju tě, ale…“

Nebo má napsat dopis?

Milý Johannesi,

předem mého dopisu…

……

……

……

S přáním pěkného dne,

Sandra

Ne. Dopisy jsou staromódní a rozejít se s vlastním manželem přes esemesku je zbabělé. Jednu věc věděla jistě: to, že se bude s Johannesem loučit poměrně snadno, jí bylo jasné už dopředu, ačkoliv za dobu jejich společného soužití si ho celkem oblíbila. Kdoví, kdyby vydržela ještě pár let, možná by to byla láska jako trám. Vychovali by spolu dvě nebo tři děti, které by všemožně podporovali ve studiu a koníčcích, tvrdili by jim, že můžou být vším, čím chtějí, a zaseli by jim tak do života středně velké komplexy. Zestárli by, prožili by pár úrazů a nemocí a na sklonku života během výletu do Austrálie by při západu slunce cítili, že přece jen byli nakonec jeden pro druhého ti praví.

Takhle to přece dělalo spoustu generací před námi, no ne? Někteří muži, když stárnou, vypadají lépe: vrásky jim dodají zamyšlený, hluboký výraz a díky šedinám můžou zdálky připomínat George Cloonyho. Což se lehce může stát i některým ženám, ale to je ta horší varianta.

Jedno ale Sandra věděla jistě — bude těžké vyloučit ze svého života Mirka.

Zvlášť v případě, že spolu budou bydlet v jednom městě.

Existuje samozřejmě i varianta, že by jeden mohl bydlel v Chrlicích a druhý v Kníničkách, aby se tak snížila pravděpodobnost, že se potkají, ale kdo by chtěl dobrovolně bydlet na periferii?

6. Výlet do Sierra Madre

„Jede se na výlet,“ zavelel jednoho líného nedělního rána Johannes, když vylezl ze sprchy.

Původně se Sandra těšila na to, že se Johannes jako vždy zavře do svého studia ve sklepě a ona bude celé dopoledne u bazénu listovat bulvárními časopisy (už dávno před Johannesem nepředstírala, že čte Newsweek, jak tomu bylo ze začátku, a taky už nemívala po ruce Annu Kareninu, aby ji mohla rychle vyměnit za časopis Heat). S oblibou si tedy prohlížela fotografie slavných žen na pláži, s komentářem poukazujícím na to, že jsou buď moc hubené, nebo moc tlusté, takže když viděla manželovo výletní nadšení, v duchu zaklela.

Zvykla si však Johannesovi neodporovat, vlastně si ani nevzpomínala, kdy se s ním naposledy o něčem dohadovala.

Ten bude překvapený, až mu řekne, že je konec!

Představila si ty obrovské novinové titulky:

KONEC VELKÉ LÁSKY: KRÁSNÁ MANŽELKA SLAVNÉHO SKLADATELE DALA PŘED HOLLYWOODEM PŘEDNOST BRNU

BYLO JÍ L. A. PŘÍLIŠ TĚSNÉ? MAJITELKA LUXUSNÍHO ZADEČKU OPUSTILA TALENTOVANÉHO SKLADATELE. MŮŽE ZA TO BRAD PITT?

PO TOMHLE TĚLÍČKU JAKO LUSK SE ULRIKSENOVI NEJSPÍŠ BUDE STÝSKAT: NEUVĚŘÍTE, CO ZPŮSOBILO KRACH MLADÉHO MANŽELSTVÍ!

FLIRTOVALA S PITTEM, ROZLOUČÍ SE S BYTEM! MANŽELCE SLAVNÉHO SKLADATELE ZBYLY OČI PRO PLÁČ

„Vezmi si něco, co je víc outdoor,“ navrhl jí — nebo nařídil? —, když přišla do haly z ložnice v modrobílých šatech s motýlky.

S kombinací tričko a džínové kraťasy už byl spokojenější.

Sám se vystrojil do typického kalifornského úboru, skládajícího se ze sportovních kraťasů, trička Adidas a ponožek vytažených až do půli lýtek.

Vzal s sebou dvě lahve vody, jako kdyby se během výletu muselo vypít o tři litry víc než v obvyklém režimu. Cestou se zastavili v Dunkin’ Donuts na dvě půllitrové kávy s mlékem. Když vyjeli z města, pustili si v autě Johannesovu milovanou Amy Winehouse. Sandra ji moc nemusela, ale tentokrát vzala její hluboký, neotesaný hlas na milost.

Její duši rázem naplnil mír, jako když se na horké krupicové kaši rozpouští plátek másla.

Nápad udělat si výlet možná zase nebyl tak špatný.

Svého forda zaparkoval Johannes na odpočívadle, odkud se dalo dohlédnout na ceduli Beware of coyotts.

„Tak moment. Tady jsou kojoti?“ Sandra neměla v úmyslu nechat se takhle při neděli roztrhat nějakým olezlým čoklem. „Kam vlastně jdeme?“

„Projít se. Jsou tu krásný kopce a dneska je jasno, bude vidět až bůhvíkam.“

Nebyla si jistá, zda o to stojí. Slunce pálilo jako šílené a ona úplně cítila, jak se jí na zádech rozlézá mapa potu. Opatrně si přičichla k podpaží: teď, když se rozhodla, ani teď, když se s Johannesem rozchází, nechce smrdět jako tchoř.

Po hodině a půl chůze, během níž nepotkali živou duši a naštěstí ani kojota, se skutečně ocitli na konci a opravdu odtamtud byl celkem příjemný, i když poněkud monotónní výhled do okolí.

„Je to pěkný, ale česká krajina má taky něco do sebe,“ prohlásila Sandra. Dávala přednost šťavnatým letním loukám, ledovým potokům a zaobleným kopcům, ale došlo jí, že Johannes by si mohl její větu vyložit jako nevděk, a tak dodala: „Ale je to úžasný. Fakt super. Pálava se může jít zahrabat.“

Johannes se pyšně rozhlížel po okolí, jako kdyby mu krajina kolem patřila. Jednu nohu měl vysunutou vpřed a lehce se usmíval.

Uvědomila si, že se z něj v Americe stal jiný muž.

Už to nebyl ten pobledlý stín s pštrosí chůzí a vytáhlým krkem. Kladné recenze v novinách, dostatek sexu a večírky s namol opilou Salmou Hayek (která se mu svěřila, že si tu a tam nechává do podkoží aplikovat plazmu z předkožky korejských novorozenců a pravidelně užívá prozac) nejspíš dodají sebevědomí každému.

Hodiny běhu po pláži se mu odvděčily v podobě svalnatých lýtek a opálené kůže. Zdálo se, že už tolik netrpí úzkostmi, pochybnostmi a průjmem. Je to úspěšný muž. Kolik Čechů se prochází po hollywoodském červeném koberci? Kdoví, možná bude mít na chodníku slávy i vlastní hvězdu.

Píchlo ji u srdce, když si vzpomněla na Mirka. Ne, Mirek svou hvězdu na chodníku mít nebude.

Johannes vytáhl z batohu lahev vody a selfie tyč. Z lahve se hluboce napil a pak teprve nabídl Sandře. Přijala lahev a podle starého zvyku ze školních let otřela uzávěr. Dlouze se napila. Johannes připevnil svůj iPhone k selfie tyči: „Nejdřív já a pak společné selfíčko.“

Johannes si stoupl na okraj skály, vytáhl z kapsy mobil a namířil ho na sebe. Nepřirozeně vycenil své čerstvě vybělené zuby — očividně hledal ten nejlepší úhel, ze kterého vypadá nejlíp, každý má takový.

A pak se to stalo.

Couvl o jediný, zbytečný krok. Nebyl to ani pořádný krok, pouze drobné přešlápnutí. Stačilo ale k tomu, aby ztratil rovnováhu, zavrávoral a začal se řítit do propasti.

Ozval se výkřik — spíš překvapený než vyděšený.

Sandra nenašla odvahu, aby se podívala dolů.

* * *

Stála na skále jako přibitá, jen kolena se jí třásla a brněla, jako kdyby v nich šokem vznikl slabý elektrický proud. Celým tělem jí prostupovala hrůza.

V hlavě jí hučel onen udivený výkřik a pak ještě jeden slabší, zoufalý a přidušený. Johannes zmizel v bezedné jámě. Což bylo strašné, stejně jako to, že tam zmizel i s klíčky od auta.

Slyšela jen bušení vlastního srdce a paprsky jí nemilosrdně spalovaly ramena.

Kdesi četla, že mozek se myšlenkami na praktické věci brání šoku. Dokazoval to třeba příběh jedné rodinné známé z Domašova, která po návratu ze supermarketu našla svého manžela skáceného na podlaze v kuchyni, a místo aby volala záchranku nebo pohřebáky, pečlivě vyložila nákup, vytřídila odpad a postupně nakrájela brambory, mrkev, celer a cibuli na polévku. Zapálila pod hrncem plyn a sanitku zavolala až za půl hodiny. Muž nakonec přežil, ale stejně se manželé napřesrok na stará kolena rozvedli. Což vyvolává dohady, jestli bylo vaření polévky opravdu způsobeno šokem, nebo bylo jakousi pojistkou, že ke smrti opravdu dojde.

Kolik žen by ve skutečnosti bylo rádo, kdyby jejich manžela postihl infarkt nebo mrtvice? Kdyby tragicky uhořel? Nešťastně uklouzl ve sprše? Kdyby ho srazil autobus? Kolik problémů by to spoustě žen vyřešilo?

Sandra si sedne na rozpálený kámen a přemýšlí, jak se dostane domů a jestli má dost peněz, aby si cestou koupila sendvič a třeba nějaký džus. Má trochu výčitky, že myslí na jídlo, když jí zemřel manžel, ale od rána nic nejedla a kručí jí v břiše.

Zemřel šťastný, opakuje si, když překotně běží dolů z kopce a její tyrkysové tenisky škobrtají mezi zrádnými kameny, pod nimiž mají domov jedovatí štíři.

Zemřel v neděli kolem poledne, se sluncem nad hlavou a širokým selfie úsměvem — byť nepřirozeným — na tváři. Kdo by si nepřál takovou smrt? Na vrcholu uměleckých sil, opálený a svalnatý? S milovanou a krásnou ženou po boku? Prošel se po červeném koberci, okusil mnoho praktik při sexu, i ty ne úplně běžné. Co by jiný za takovou smrt dal?

Vzpomněla si na další známou, zdravotní sestru, která se během krátké obědové přestávky snažila sníst kuřecí řízek tak rychle, až se jím zadávila. Za celý život měla jen dva milence a nejdál byla v severní Itálii.

A co takoví vězni v koncentračních táborech? Ničím se neprovinili, a přesto je stihla ta největší nespravedlnost.

Johannes nebyl vězeň, nechodil v pruhovaném mundúru a lidé si ho vážili. Celý život se krmil kvalitním hovězím, mořskými plody a tropickým ovocem. Byl očkovaný proti žluté zimnici i klíšťatům. Jedl z pozlaceného servisu s maceškami a jeho ruce byly jemné a hladké jako oblázek.

Sandře hučí v hlavě. Každý kamínek pod nohama jí podkluzuje a dělá naschvály.

Mohly Johannese do propasti vehnat opakované cizí myšlenky na jeho smrt? Vroucí přání, aby odešel mezi mrtvé? Přáli si to hned dva lidé, chtěla to ona a chtěl to Mirek, měli v plánu rozdělit si jeho bohatství a žít šťastný život, ve kterém by už nikdy nikomu neublížili. Naopak: vozili by staré deky do psích útulků a zbytky jídla poctivě odevzdávali do potravinových bank.

Johannes odolával dlouho, byl jako urputná štvaná zvěř, vydržel několik pokusů o zničení. Až nakonec se o to, co nezvládli sklípkani, zrádné spodní vody oceánu, sněhová rolba nebo lovecká zbraň, postarala selfie tyč. Navíc v momentě, kdy už pronásledovaný byl v bezpečí.

Sandra se chvilku rozhoduje, jestli má dole pod kopcem zkusit najít Johannesovo tělo, ale vzpomene si na kojoty, chřestýše a štíry, a nakonec se vydá pěšky po silnici a uhýbá kamionům, které se na slunci stříbrně lesknou. Krajnice silnic jsou prašné a země rozpraskaná. Přepadne ji strach, že utrží jedovaté kousnutí od štíra u silnice (zároveň ji u srdce a kdesi v nitru mozku píchne vzpomínka na Zorčino tetované tříslo), a přitom si vzpomene, jak chtěla Johannese otrávit Ferdou a Pepou. Jak je to dávno! Může být vůbec něco dávnějšího? Je přesvědčená, že se stala lepším člověkem, a má téměř povznášející pocit.

Z myšlenek ji vytrhne kanárkově žlutá Toyota Yaris, která přibrzdila pár metrů před ní. Řídí ji stará paní v klobouku. Na sobě má světle modré lacláče a hlasitě přežvykuje. Ve vzduchu je cítit vůně ovocné žvýkačky.

„Come in, darling,“ pokývne na Sandru a ta si vděčně nastoupí.

Žena se představí jako Judy a naštěstí téměř nemluví, jen poslouchá kvílivé tóny country, tak jako každý Američan nad čtyřicet. Sandra moc nerozumí textu, jen pár slovům v refrénu. Jedno z nich bylo slovo believe.

Nikdo mi neuvěří, napadne ji.

Rozhodne se, že jako první zavolá Alici.

Tu telefon vyruší při ranní lekci jógy — dvakrát týdně ji navštěvuje zkušená lektorka.

Poté co Sandra do telefonu překotně a s pláčem odvypráví, co se stalo v horách, očekává pláč a kvílení, ale na druhé straně světa je ticho. Představuje si Alici a její pevně stisknuté rty.

„Volalas na policii?“

„Ještě ne.“

„To bys měla.“

„Ano. Alice, je mi to strašně líto. On… byl tak šťastný. Vážně, nikdy jsem ho neviděla šťastnějšího.“

Na druhé straně byl slyšet jen Alicin slabý dech a pak cvaknutí, jak položila telefon. Sandře to přišlo nezdvořilé, ale na druhou stranu, těžko po někom chtít, aby se choval podle etikety Ladislava Špačka, když mu dítě právě spadlo ze skály.

Šerifa Lucase Molea překvapilo, že Sandra zatelefonovala na policii až poté, co nalezení části těla už před hodinou a půl nahlásil muž jménem Frank Day.

Teď se mu snaží vysvětlit, že byla v šoku a nejednala racionálně: „I was in shock. Terrible shock.“

Mole nemá mnoho pochopení pro její špatnou angličtinu a několikrát se jí ptá na totéž. Možná je to však jeho taktika — práce vyšetřovatelů přece spočívá v tom, že vás chtějí za každou cenu nachytat na švestkách.

Jakási mexicky vyhlížející policistka v uniformě jí donesla kávu. Sandře bylo trapné poprosit o mléko, ale z černé kávy se jí obracel žaludek, a tak se komisaře zeptala: „Do you have milk?“

Šerif zvedl huňaté, prošedivělé obočí, ale došel do kuchyně a přinesl krabici mléka. Jednou dostala po zkaženém mléce průjem, a tak se raději v rychlosti podívala na etiketu, jestli není prošlé. Komisař se uvelebil na židli a dvěma prsty si zamyšleně pohladil bradu. Hned ji napadlo, že to s tím mlékem pokazila. Aby spravila dojem, přinutila se během dalšího rozhovoru zarmouceně štkát. Nejdřív jí to nešlo, ale pak si vzpomněla na závěrečnou scénu z Lvího krále a po tváři se jí v tu ránu začaly koulet slzy jedna za druhou.

Šerif Mole jí beze slova nabídl krabici kapesníků. I když měl dost velké bříško, prořídlé vlasy a pokleslá ramena, kdysi mohl být celkem pohledný. Měl neuvěřitelně světlé modré oči, které připomínaly barvu jemně zčeřených vln na bílých píscích pobřeží Tichého oceánu. Sandra si pomyslela, že kdyby nebyla na místě vyslýchané a podezřelé, možná by se ho pokusila sbalit. Ještě nikdy neměla sex se starým mužem.

Šerif jako by vycítil její nevhodné myšlenky a znovu se zamračil.

Ukázalo se, že z Johannese se našla pouze část těla, a to ruka. A o několik metrů dál také selfie tyč. Přes veškeré dosavadní pátrání se policistům nepodařilo najít zbytek těla, což přičetli tomu, že se v údolí přemnožili kojoti prahnoucí po čerstvé krvi. Existovala možnost, že různé části těla odnesli i do vzdálenějších míst rozlehlého pohoří Sierra Madre. Desítky policistů a vycvičených psů, kteří byli vlastně jen lépe socializovanými kojoty, však hledali kousky Johannese Ulriksena dál.

* * *

Pohřeb se konal o tři týdny později v brněnském krematoriu. Johannes měl životní pojistku s možností repatriace, a tak s převozem těla, respektive ruky, nebyly žádné problémy ani výdaje.

Alice si smutek a nářky už nejspíš odbyla v soukromí, protože během obřadu neuronila jedinou slzu, ale rty měla sevřené tak, že prakticky neexistovaly. I když za ty tři týdny zhubla a seschla, snažila se stále držet rovně; ostatně byla zkušenou jogínkou.

Sama Sandra plakala jen trochu, a to v okamžiku, kdy rakev s rukou, pokrytá bohatými girlandami pivoněk a modrých lučních zvonků, pomalu zajížděla do pece, odevzdána s konečnou platností plamenům.

7. Duchové

Pro své setkání si vybrali nonstop bar ve čtvrti Komín, v onu jalovou část dne mezi druhou a třetí odpoledne, kdy je na něco brzy a skoro na všechno pozdě.

I tak u baru posedávají dva třicátníci v bermudách. Mlčí a upírají zrak do svých telefonů. Když Sandra vstoupí do baru, oba ve stejný okamžik zvednou oči od displejů, přeměří si její postavu odshora dolů a zase nazpátek, ale když vidí, že Sandra míří ke stolu v rohu, kde na ni čeká jakýsi muž, znovu se připoutají k něčemu důležitému, co se odehrává v jejich mobilech.

Sandra s Mirkem si krátce stisknou ruce a věnují si dva letmé polibky. Jako staří známí.

Všimla si, že už nepoužívá vůni borovicového lesa po dešti. Ucítila karamel a pomeranče a pak ještě něco, možná med nebo skořici.

Mirek zesládl.

Opatrně se rozhlédl kolem, čímž spíš upozornil na to, že chce říct nebo udělat něco zvláštního.

„Takže jsi to udělala.“

Má Mirkovi říct pravdu? Že Johannesova smrt byla nešťastná náhoda? Že s ním chtěla zůstat, protože ji aspoň nepodváděl s nejlepší kamarádkou? Nebo má tuhle vyčítavou část úplně vynechat? Vždyť se na ni tolik těšila. Pocit morálního vítězství chutná sladce jako marcipán.

Nebo má snad předstírat, že Johannese zabila? Že ho jedním pohybem ruky shodila ze skály? Aby Mirkovi dokázala, že to tak chtěla celou dobu, že jim jejich plán nakonec dokonale vyšel? Že ačkoliv své tělo propůjčila cizímu muži, její úmysly byly vždy čisté? Zatím ji přece nikdo nepodezírá. Nebo ano?

Alice byla během pohřbu chladná, ale to se dalo očekávat. Zkoumavý pohled měla ostatně od té doby, co Sandru poznala.

Detektiv Mole se neozýval.

Kdo všechno by si ještě mohl myslet, že Johannese zabila jeho vlastní manželka?

Vždycky je to manželka, poznamenal jednou kníratý detektiv v televizním seriálu, když vyšetřoval záhadnou vraždu strážce majáku.

Šerif s očima barvy Tichého oceánu, ten musí ze zákona podezírat každého. Poněkud zmateně vypadající Češka, mladé manželství, on bohatý, ona buranka zajímající se o čerstvost mléka.

Ještě není mimo nebezpečí. Ani zdaleka.

Uklidňoval ji však pocit, že je skutečně nevinná. Jsem nevinná, čistá jako lilie! Nic jsem neudělala! Haló, kdo mi co dokážete? Chtěla svou nevinnost vykřičet do světa, utíkat ulicemi a rozdávat letáky.

Rozhodla se tedy Mirkovi odpovědět neutrálně.

„Stalo se to,“ řekla a pokývla u toho hlavou. „A bylo to jednodušší, než jsem si myslela.“

Mirek vydechl: „A co teď?“

„Co bys rád?“

„Co bych rád? Bejt konečně s tebou.“

Srdce se jí náhle rozbušilo. Někdy stačí jedna věta, jedno gesto — a jste ztracená.

„Já s tebou taky,“ řekla a rozplakala se.

Na románek se Zorkou zapomene, rozhodla se Sandra.

Co měl dělat? Byl sám v Brně, zatímco ona se ve svítivě růžových plavkách koupala v oceánu, opalovala se na jachtě, kde ji lačný Johannes s neobyčejnou chutí na každém kroku pronásledoval, jako by jachty byly nějak speciálně předurčené k sexuálním radovánkám.

Porušila každý slib, který si dali. Kdo by se Mirkovi divil?

„A kde budeme bydlet?“ zeptala se.

Oběma se viditelně ulevilo, že zazněla právě tato věcná a praktická otázka. Už si nepřipadali tak zranění, podvedení a odcizení. Neustále řešit praktické věci a drobné problémy, to je přece tmel, který udrží pohromadě každý pár — žádné večeře v drahých restauracích na dovolené all inclusive, kdy ona a on sedí naproti sobě a jsou dobře srozumění s tím, že zásluhou krémového dortu, který jim zabetonoval útroby, nejspíš ani nebude sex, protože by to bylo příliš namáhavé.

Jde jenom o to to nevzdat. Řešit praktické věci, stěžovat si, vymýšlet stále nové problémy a pomlouvat páry, které jsou na tom ještě mnohem hůř. A zároveň u toho spoléhat na toho druhého.

„Máme tři možnosti: Brno-Kohoutovice — naši jsou kdesi ve světě a kdoví kdy se vrátí. V Kalifornii stejně končí nájem, takže bych tu vilu pustila,“ zamyslela se.

Mirkovy oči pohasly: „Kurňa, do té Kalifornie bych se zrovna rád podíval. Aspoň tam není kaltna.“

„Není o co stát,“ utěšovala ho, ale moc věrohodně to neznělo. „Víš, Mirku, ale ta vila z třicátých let po Johannesovi, ta je taky moc pěkná.“

„Pche,“ ušklíbl se Mirek. „To je ta nejhorší architektura, jaká kdy mohla vzniknout. Člověk aby měl strach, že se pořeže o všechny ty pravý úhly a sklo. Ten, kdo takový pičoviny vymýšlel, neměl podle mě rád ani lidi, ani sebe. Já bych to zboural a postavil znovu.“

„Možná bysme to mohli jen nějak zútulnit,“ navrhla Sandra.

„To by asi šlo. Rozhodně bych nejprv zajel do Ikey a nakoupil pár koberců, nějakej pěknej lustr a obrazy, na kterejch je něco normálního.“

„No jasně. A můžeme to nechat vymalovat! Nebo koupit fototapetu džungle, aby to tam bylo jakože takový přírodnější. Taky jsem tuhle viděla v Tchibu hezký kopretinový záclony. Však my si to zařídíme po svým, jen se neboj!“

„Tchibo není zrovna nóbl obchod,“ poznamenal Mirek. „Ale furt lepší než žít v obejváku, kterej připomíná operační sál.“

„Taky bysme si do kuchyně mohli dát nápis Eat, Pray, Love. Co myslíš? Člověk by se měl obklopovat pozitivníma věcma.“

„To je mi u prdele. Hele, a tu vilu v Pisárkách, kde bydlí jeho matka, tu zdědíš taky?“

„Tuhle vilu bohužel ne, tu chce Alice po své smrti věnovat nějaké nadaci, která se zabývá jógou pro romské ženy, co zažily sexuální diskriminaci v zaměstnání.“

Mirek obrátil oči v sloup: „Posraná sluníčkářská famílie bez špetky vkusu.“

Sandra se zasmála a Mirek neodolal a přitiskl své rty na její. Olizoval ji lačně jako pes. Ve ztichlém podniku se ozývalo vášnivé mlaskání spolu s tlumeným zvukem rádia, které zrovna vysílalo reklamu na střešní tašky.

Jeden z mužů na baru se otočil a věnoval jim trochu znechucený a trochu smutný pohled.

„Nech toho, prosím,“ zašeptala Sandra. Točila se jí hlava. „Někdo nás uvidí a budou řeči.“

Mirek se napil piva a podrbal se na hlavě.

„Jo, a říkal jsem si… neříkám, že hned, ale potřeboval bych možná půjčit trochu peněz. Ne všechno šlo podle plánu, když jsi byla pryč.“

Měla připravenou nějakou výčitku, jemné pokárání, ale když viděla Mirkovo svraštělé, ustarané čelo a pod ním dvě pravidelné cesty obočí, které se tázavě rozcházely, jen ho jemně pohladila po tváři.

„To víš, že jo, Mirunko,“ řekla něžně.

Dívá se na mužské tělo ve vnitřním bazénu. Je to tělo jejího Mirka. Konečně žije životem, jaký si muž jako on plně zaslouží. Sandra je šťastná a konečně ví, co to znamená, když se o někom řekne, že „je plný života“. Tohle je přesně to, na co celou dobu čekala! Jediné, co jí občas zkalí radost, je představa Zorky. Mirek o ní sice nemluví, ale vzpomínka na ty nešťastné události přesto občas vyleze jako ošklivý červ.

Nedívej se zpátky, ale dopředu, zněl její oblíbený citát. Ona si ho teď v duchu poupravila: Dívej se na to, co je teď.

Nic jiného než přítomnost totiž neexistuje.

Sandra otevře francouzské okno do zahrady, vzduch je studený, čerstvý a silný. Ozve se švitoření ptáků, sedících na mokrých větvích keřů u altánku. Sandra se zhluboka nadechne a láskyplně se zadívá na Mirka. Zdá se, že je tady, v přepychu Johannesovy vily, velmi spokojený.

Mirek si všimne, že na něj zírá, zvedne ruku a zašklebí se.

Kvůli potápění má nos plný vody, a tak se vysmrká do prstů a opláchne je pod hladinou. Sandra na něj zdálky varovně pokývá prstem — ty čuně! Mirek se zase zašklebí a zanoří se pod hladinu, elegantně jako úhoř.

Jejich štěstí však nemá dlouhého trvání.

„Co ti je?“

Mirek je bledý jako duch. Vzadu na tričku má propocený pruh, v podpaží dvě téměř pravidelná kola, a nervózně rázuje po kuchyni, kterou už stačili vybavit židlemi z Ikey a obrazy s nesmyslnými barevnými cákanci vyměnili za uklidňující březový háj a fotografii herečky Audrey Hepburn.

„Nevím. Udělalo se mi trochu špatně.“

„Možná z těch krevet…“

„No jo, ty krevety. Do Koishi už nikdy ani nepáchnu. Machrujou, že jsou nejlepší restaurace v celým štatlu, za kus ryby si řeknou pětikilo a pak je ti z toho blbě. Počkat, ale vždyť tys ty krevety měla taky.“

„To je fakt.“

„Děsně mě svědí kůže. Já bych se snad uškrábal.“

„Nechceš se jít osprchovat? To bude nejspíš z chloru. Zoltánovi možná ujela ruka s tou chemikálií, co tam přidává.“

Zoltán Žiga je asi stopadesáticentimetrový mužík, který bydlí s manželkou a čtyřmi dětmi v činžovním domě na Cejlu a který Johannesovi už pár let pomáhá udržovat dům i zahradu. Když se před pár měsíci dozvěděl o Johannesově smrti, něco zamumlal a pokřižoval se. Pokřižovával se ostatně dost často, což potvrzovalo Sandřinu teorii, že všichni cikáni jsou náboženští fanatici — Mirek sice taky kdysi ve své oktávii vozíval růženec omotaný kolem zpětného zrcátka, ale do kostela vlezl pouze v případě, když v parném létě potřeboval vyhledat stín.

Od chvíle, kdy se novým pánem domu stal Mirek, se jinak usměvavý a milý Zoltán na Sandru nikdy neusmál. Vlastně se mu nedivila — taky by si o tom všem nejspíš nemyslela nic dobrého.

„Musíš mu domluvit. Sakra!“ Mirek si setře studený pot z čela. „Čmoud jeden, ještě by nás tu všecky otrávil.“

„Zkusím to, ale je s ním dost těžká domluva. Mluví napůl česky a napůl romsky.“

„Nevím, proč nám musí sloužit zrovna cikán,“ vzdychl Mirek. „Cikáni se momentálně v Brně mají líp než bílí, takže se povyšujou. Pořád se tady pro ně vymejšlejí nějaký programy a cpou se do nich granty. Ale kdo se zastane bílejch? Nikdo.“

„Mirku, nebuď rasista.“

„No dovol, já a rasista? Ty se snad nepamatuješ na Mároše, co jsem s ním rozjížděl ten nonstopáč v Obřanech?“

„Pamatuju.“

„Tak mi nevykládej, že jsem rasista. Bože můj, mně je blbě.“

Když mu není dobře, bývá protivný, tak jako malé děti.

Jeho obličej získal našedlou barvu a celý se leskne.

„Lásko, nemám zavolat pohotovost? Zatím si lehni a odpočívej. Přinesu ti mokrej hadr na…“

Větu už nedořekne.

Otočí se za sebe a vykřikne. Mirek se pomalým, až elegantním pohybem sesouvá na koberec, zády ke zdi, která je momentálně jeho jedinou oporou.

Těsně předtím, než se v telefonu ozve vyzvánění, si všechno rozmyslí.

Ne, to nemůže. Nemůže nikam volat.

Vzpomene si na vlahé modré oči šerifa Lucase Molea, zahalené do zvláštního smutku nad bezútěšným stavem světa, plným zášti, násilí a fake news.

Ne, nemůže si to dovolit. První manžel zemře nešťastnou náhodou a za pár měsíců jí exne — přiotráví se — bývalý přítel z Čech. Vážně? Na to člověk nemusí být Sherlock Holmes, aby poznal, že tu něco nehraje.

Sandra v koupelně naplní kyblík ledovou vodou a celý obsah vyleje Mirkovi na hlavu. Ten se okamžitě probere: „Co to děláš, kurva!“ zakleje, ale vypadá o něco líp.

„Na, vypij tohle.“

Podává mu půllitr bíle zbarvené vody.

„Co to je?“

„Slaná voda.“

„Proč slaná voda?“

„Po tom se krásně vyzvracíš. Teta to jednou dávala naší Astě, když sežrala hnojivo na muškáty.“

„Tak to dej sem.“

Sandra pozoruje, jak Mirkovi při polykání slané tekutiny poskakuje ohryzek sem a tam.

„Mám ještě donýst?“

„Záchod,“ zamumlá Mirek.

Sandra mu pomůže vstát a odvede ho. Opatrně za ním zavře dveře a vyjde na terasu, aby nemusela poslouchat trýznivé zvuky dávení.

Když se Mirek dostatečně vyzvrací, dovede ho do ložnice, kde mu utře obličej vlhkým ručníkem a pohladí ho po hlavě.

„Odpočívej. Za chvilku tě přijdu zkontrolovat, jenom si vezmu časopis, nechala jsem ho u bazénu.“

Když zvedá časopis z lehátka, něco upoutá její pozornost. Něco není, jak má být.

Na hladině bazénu se vznášejí jakési zvláštní skvrny. Sandra zaostří a srdce se jí rozezní jako zvon. Ty tečky jsou tělíčka ptáků. Mrtvých. Otrávených.

Sedí naproti sobě.

Tiše, v očekávání.

Instinktivně předtím zatáhli žaluzie, i když je očividně nikdo nemohl vidět nebo slyšet.

Báli se vyslovit to, co napadlo oba.

Kolik vody asi můžou pojmout drobné ptačí zobáčky? Jaká musela být koncentrace jedu, aby k jejich usmrcení stačilo pár kapek?

Mirek má poněkud propadlou tvář, ale už se cítí líp. „Vyzvracel se z podoby.“ Tohle Mirek rád říkával, když mu po nějakém večírku nebylo dobře, a tak šel do koupelny a strčil si prst do krku. Tématem všedních dnů bylo jen to, ve které hospodě se kdo opil a co tam potom vyváděl. Kdo doma zvracel, kdo namíchl ženu, kdo měl opletačky s policií, kdo namočil do půl těla svlečené servírce ňadro do pivní pěny a pak ho olízl. Jejich kamarád Zbyňál jednou řídil opilý trabanta a pak ve vsi Křoví řekl policajtovi, že je piča. Té představě se Sandra skoro pousmála, ale zabránilo jí v tom Mirkovo ustaraně svraštělé obočí.

Zásadní otázka: Podezírá Mirek JI? Možná nějak vytušil, že Sandra o něm a o Zorce ví. Třeba mu taky bylo nápadné, že se přestaly stýkat, což Sandra vysvětlila tím, že Zorka začala žárlit na její luxusní životní styl a úspěchy na sociálních sítích.

Možná mu v hlavě šrotuje, proč zrovna dnes do bazénu vůbec nevlezla.

Sandra se snaží z jeho tváře vyčíst, co se dá. Je tam napětí? Je tam strach? Má Mirek strach z NÍ?

„Kamery,“ řekne Mirek unaveně. „Jsou tu přece všude bezpečnostní kamery.“

„No jasně!“

V technické místnosti pod schody zjišťují, že kamery nefungují. Okamžitě volají Zoltánovi, kterého zastihnou na rodinné večeři — přijel k nim strýc z maďarského města Mór.

Zoltán, trochu rozmrzelý z toho, že ho vyrušili uprostřed strýcovy zábavné historky o nějakém známém, který se opil a spadl do studny, zjistil, že poslední záznamy byly pořízeny před dvěma dny.

„Tady,“ ukazuje tlustým ukazováčkem na obrazovku.

Snědý obličej má unavený a je z něj slabě cítit pivo, mentolové bonbony a jakýsi gel na vlasy s vůní žvýkačky.

Sandru napadne, jestli by byla ochotná se s ním vyspat.

Asi spíš ano. Je sice nižšího vzrůstu, ale to je Bruno Mars taky. Zoltán má hezky tvarované svalnaté ruce a měkké rty. V posteli to musí být hotový divoch. Nebo taky ne. Není to gay? Těžko, když má rodinu. I když…

„Tady!“

Všichni upřou oči na obrazovku, kde se objevuje postava zahalená do dlouhé mikiny s kapucí a objemné péřové bundy. Na očích má sluneční brýle. Podle data uvedeného na záznamu je video staré čtyři dny. Tedy den předtím, než kamery někdo poškodil.

„Měli byste zajít na policii,“ pokrčí Zoltán rameny a pokřižuje se.

Mirek se Sandrou se na sebe podívají.

„My si to nějak vyřešíme,“ navrhne Mirek.

Zoltán znovu pokrčí rameny: „To si vyřiďte, jak chcete. Já nechci mít žádný opletačky. Můžu teď za strýcem?“

„Jasně,“ povolí Sandra blahosklonně. „Budete se strýčkem tancovat čardáš?“

„Nevím, proč si všichni myslí, že maďarští cikáni tančí čardáš,“ podivil se Zoltán. „Ale ano, budeme.“ Složité rodinné záležitosti v tomto domě už mu očividně lezly krkem.

Požádat Zoltána, aby vypustil celý bazén, si netroufnou. Jak se ale taková voda z bazénu vůbec vypouští? Je na dně nějaký špunt? A jak ho najdou?

„K čemu je škola, když v ní člověka nenaučí poradit si s běžnejma záležitostma praktickýho života?“ vzteká se Mirek. „To je samá posraná Pythagorova věta, vyprcaní láčkovci, trojčlenky, zasyflená byzantská říše a předsudky a podněty. Ale aby vám řekli, kde se vypouští zku…“

„Myslíš asi přísudky a podměty, Mirunko.“

Mirek mávne rukou.

„Je tu nějakej manuál?“ shání se. Následkem otravy je ještě poněkud pobledlý a Sandru malinko mrzí, že ho opravila. Měla to nechat být.

„Zkus Google. Tam je všechno.“

„Už to mám,“ zahlaholí skutečně po pár hodinách Mirek od počítače. „Už vím, jak se ten posranej bazén vypouští.“

A aby soukromě oslavil své malé vítězství, jde si vzít z ledničky pivo. Je to gesto příjemné domácí atmosféry a Sandru to trochu uklidní. Navíc to znamená, že už mu není tak mizerně.

Ale pak to přijde.

Těsně předtím, než Mirek orosenou láhev přiloží k ústům, sebou oba ve stejný moment cuknou.

Mirek ztuhne v poněkud nešťastné póze s hrdlem lahve několik centimetrů od rtů připravených se napít.

„Slyšels to, Mirku?“

Mirek opatrně přikývne.

Ozve se zadunění. Přímo nad jejich hlavami. Sandra vyjekne. Nejradši by se schovala pod stůl, ale ten je tak nízký, že by se tam asi nevešla.

„Půjdu se tam podívat,“ rozhodne se Mirek a na kuráž se napije piva.

„Nechoď, Mirunko. Zůstaň tady.“

„Měl ten idiot pušku?“

O mrtvých jen dobře: „Neříkej Johannesovi idiot.“

„Aby ses nezbláznila.“

Sandra ho zavede po schodech nahoru do ložnice a rozsvítí. Mlčky otevře skříň.

Mirek potěžká jednu ze dvou pistolí, tu větší.

„Nesmíš se jí dívat takhle do hlavně.“

„Nejsem blbej asi.“

„Ty víš, co je to za druh zbraně?“

„Jasně.“

Trochu se mu třesou ruce a Sandru to mírně znepokojí.

Mirek zkoumá pistoli, prohlíží si ji ze všech úhlů, potěžkává ji. V očích má zvláštní lesk, jako všichni lidé, kteří drží zbraň.

„Asi se nám to jenom zdálo,“ zamumlá Mirek.

„Připadalo mi, že slyším kroky.“

„Že by Zoltán?“

„Zoltán už přece dávno odjel. Před chvílí navíc zveřejnil fotku opilýho strýce na Instagramu.“

„No, ještě že ten Instagram máme,“ vzdychne Mirek. „Dopiju pivo a půjdeme spát,“ rozhodne se nakonec. „Asi se nám to opravdu jenom zdálo.“

Než ulehnou, Mirek za měsíčního světla loví ptáky z bazénu.

Je tak citlivý, pomyslí si Sandra. Chce ty chudáčky zakopat dole na zahradě, a než vykope díru do zmrzlé hlíny, bude to trvat celou věčnost.

Naštěstí už neviděla, že je Mirek všechny hodil přes plot k sousedovi.

* * *

Další den se Sandra rozhodla, že k večeři udělá lívance. Recept našla na internetu a Mirka vyslala do Kauflandu pro dvě kila jahod, mouku, mléko a podobné věci.

Mirek se trochu podivoval, že nevečeří mraženou pizzu jako obvykle, ale Sandra se chtěla předvést a taky do jejich domova vnést trochu rodinné pohody (a mít obsah na Instagram).

Od události s otrávenou bazénovou vodou má vtíravý pocit, že do vily s Mirkem přišli jen na návštěvu, jako hosté, pobýt, vypít všechno pivo z ledničky, použít postupně všechny ručníky a zase odjet, s malým spropitným zanechaným na nočním stolku pro pokojskou. Někdy se jí zdálo, že se k nim vila chová chladně a nepřátelsky: občas uklouzla na dlaždicích v koupelně a sem tam slýchávala zvláštní, strašidelné zvuky.

Ale večeře se jí nedaří, spálí i druhou várku, takže místo lívanců dá na Instagram aspoň rudozlatou večerní oblohu. Následuj své sny a sny budou následovat tebe, napsala k tomu.

„Pojďme se z téhle pojebané díry odstěhovat,“ navrhne zničehonic Mirek, když dostatečně vyvětrají jídelnu od smradu ze spáleného těsta.

„Jakože kam?“

„Kamkoliv. Je to nepříjemnej a možná i prokletej barák. Ale možná bysme to tu mohli někomu pronajmout,“ nechá Mirek promluvit svého podnikatelského ducha. „Například filmařům. Dalo by se tu točit celkem slušný porno — čtyři ložnice, tři koupelny, bazén…“

„Fuj, to je nechutný.“

„Já bych hlavně konal rychle, nebo se do toho vloží ta stará vojna Alice a brzy bude vilu okupovat nějaká posraná sluníčkářská banda. Lidi s IQ čtyřicet tu budou vyrábět keramický vázičky nebo hňácat fair-trade sýr s nudlí u nosu. A všechno to bude sponzorovat Evropská unie.“

„Ale Mirunko.“

Někdy býval necitlivý k sociálně slabším, ale on to tak nemyslel.

„Já ti jen říkám, co udělá Alice. Říkám ti, že ta babizna od tebe bude chtít ten dům na památku synáčka odkoupit a pronajme ho nějakýmu sboru pošahanejch fousatejch feministek.“

„Radši bych se odsud klidila se vším všudy. Ještě tu někdo napustí bazén žíravinou nebo do něho hodí elektrický dráty. Začínám se tu bát, Mirku. Včera jsem slyšela, jak někdo spláchnul záchod, ale v tu chvíli jsme spolu seděli na gauči. Bojím se, že mám nějaký halucinace nebo co.“

„Možná jsi jenom unavená, San.“

Sandra přikývne, ale pomyslí si, že nemá být z čeho unavená, když se celé dny jenom válí.

„A co zavolat policii, Mirku? Aby to prošetřili.“

„Ty jsi ale vážně unavená, San! Začínáš se chovat iracionálně. Musíme si prostě dávat bacha. A to především na Alici. Ta vysušená potvora nás chce vyštvat, takže bych to pronajal dřív, než se toho ujme sama.“

„Peněz máme dost,“ pokrčí Sandra rameny.

„To je pravda,“ rozzáří se Mirek a políbí ji na čelo. „Dostanu přidáno?“

„Jako kapesný?“ ptá se Sandra zmateně. Měla za to, že Mirek nouzí netrpí.

„Proboha, San. Lívance myslím. Šup sem s nima.“

Mirek nastaví talíř, ona se spokojeně usměje a naloží mu tři lívance s připálenými okraji.

Je dobře, že mu chutná. V poslední době je na něm vidět, že je spokojený — tváře má baculaté a pod tričkem se mu rýsuje bříško. Ale co, aspoň se nebude líbit cizím ženským, pomyslí si Sandra.

Těsně před západem slunce si jde zacvičit tai-či dolů na zahradu. Při tomto cvičení je nutné dýchat čerstvý vzduch — odkoukala to na YouTube v tutorialu jedné australské modelky, která ve svých čtyřiceti vypadá na osmatřicet.

V hlavě jí stále víří myšlenky na to, kdo mohla být ta tajemná osoba v baseballové kšiltovce, která stoupala po schodech k jejich domu, aby zničila kamery a otrávila jim bazén.

Nějaký pobuda? Zloděj? Feťák? To nedává smysl. Nic se z domu neztratilo.

Nemůže se zbavit pocitu, že něco není v pořádku. Neustále ji to provázelo — strach, zvuky, pocit ohrožení. Nebo jen různé zvuky víc vnímá? Nezačíná takhle nějak šílenství?

Geny jsou silné. Strýc Fanouš z Prostějova například trpí bludy: prohlašuje, že vakcínami nám lékaři do těla vpravují nemoci, aby nás pak farmaceutické společnosti mohly léčit; že jedenácté září zinscenoval Bush a že Saskia Burešová je už dávno po smrti. Sandra si uložila, že se bude víc pozorovat, a když u sebe zpozoruje známky blábolení, nechá si předepsat prášky. Taky si umínila, že už se s Mirkem nebude dívat na pořady o reptiliánech. Fakt, že Mirek věří na bytosti, které svou lidskou podobu jen předstírají, a přitom jde o lstivé ještěry z vesmíru plánující ovládnout naši planetu, ji mírně znepokojuje.

Podivný pocit úzkosti ji neopouští ani tady na zahradě. Dělá plynulé pohyby, vdechuje vzduch a snaží se uvolnit. Čerstvě napadaný sníh jí křupe pod nohama a do zahrady pomalu padá tma, i když jsou sotva čtyři odpoledne. Dá se do ní zima, zachumlá se do bundy a zamíří domů. Těsně předtím, než vstoupí na schodiště vedoucí k hlavním dveřím, koutkem oka zaregistruje jemný pohyb nahoře v okně ložnice. Ztuhne a srdce jí poskočí. Celou páteří jí projede mráz.

Možná už fakt mám halucinace, pomyslí si Sandra a rychle vklouzne do domu.

„Tys vypila mlíko?“

„Ne.“

„Hm. Divný. Vsadil bych se, že před chvílí byla ta krabice ještě plná.“

Sandra se v duchu ušklíbne. Nezná jediného dospělého muže, který by pil mléko jako nějaký kojenec. Trochu to snižuje Mirkův sex-appeal, ale naštěstí mu ho pořád dost zbývá.

Jde se upravit do koupelny. Musí přiznat, že poslední dny o sebe moc nedbá. Na bradě má tři pupínky a na čele hotový kráter. Nanese si aspoň trochu řasenky a učeše se.

„Sakra!“

Na dlaždicích jí podklouzne noha a má co dělat, aby se zachytila o okraj umyvadla.

„Lásko, můžeš po sobě sakra vytřít podlahu, když se umyješ?“

„Ale já se nemyl,“ zahuláká Mirek z chodby.

„Tak to je záhada, protože já taky ne.“

„Myslíš si, že bych ti…“

Ve stejný okamžik oba ztuhnou. Došlo jim to naráz — někdo je pořád v domě. Je tu od chvíle, co přišel zničit kamery.

Celou dobu to měli před očima a celou dobu jim to nedocházelo.

Podívají se směrem nahoru. Na půdu.

„Dojdi pro flintu,“ zašeptá.

Mirek beze slova přikývne.

Sandra za ním opatrně našlapuje do ložnice, srdce jí bije na poplach.

Tam, kde měly ležet dvě pistole, teď leží už jenom jedna. Ta menší.

„Kurva kurva kurva,“ zaúpí Mirek a opatrně vezme pistoli do ruky. Čelo má orosené potem.

„Mirku, já se bojím,“ zakňourá Sandra.

Schoulí se mu v náručí a přitom cítí jeho štiplavý pot.

„Zavoláme policajty?“

„Asi budeme muset.“

Mirek opatrnými kroky odchází do kuchyně. Jako kdyby je tiché našlapování mělo před něčím uchránit. Tomu, kdo je nahoře, je celkem ukradené, jestli o patro níž někdo našlapuje jako kocour, který jde vykrást špajz.

„Do prdele, kde mám mobil?“

Polekaně se rozhlédne.

„Prozvoním tě.“

Ale čím? Telefon neleží ani na stole v obýváku, ani na kuchyňské lince, není v žádné kapse svetrů a mikin visících na kuchyňských židlích.

Rozbuší se jí srdce: „Vzal nám mobily, hajzl!“

Podívá se na Mirka. Mirek vždycky něco vymyslí.

Mirek pokukuje po stropě, pusu má pootevřenou, oči zamyšleně přimhouřené.

Teď určitě řekne něco geniálního, přeje si Sandra vroucně. Musí.

„Když nemáme telefony, jen těžko zavoláme policii,“ řekne Mirek místo toho. Ne, dnes není mentálně ve formě.

„Utečeme,“ zašeptá Sandra.

A v tom okamžiku se to stane.

Ještě nikdy v životě neviděla, že by se někdo takhle proměnil přímo před jejíma očima. Z Mirkových rtů se vytratila barva, z obličeje ve vteřině zmizela všechna krev a přelila se bůhvíkam, možná se prostě vypařila.

Sandra prodlužuje tu chvíli, než se pomalu otočí a podívá se stejným směrem, kterým se dívá Mirek.

Později pochopí, že jeho úlek pramenil ještě z něčeho jiného než z přítomnosti člověka, který stál v místnosti.

Každého, kdo někdy podváděl svého partnera, totiž čeká přesně tahle chvíle.

„Co tu proboha děláš?“

Zorka stojí uprostřed kuchyně se svěšenými rameny, mastnou pletí a kruhy pod očima. Vypadá jako někdo, kdo už to vzdal. Pak si ale Sandra všimne, že v pravé ruce drží pistoli — křečovitě, protože klouby má úplně bílé. Prudce dýchá.

„Já vlastně ani nevím,“ hlesne Zorka a hlas se jí třese.

„Přišlas nás zabít,“ připomene Sandra a upřeně pozoruje Zorčinu pravou ruku.

„To není pravda. Chtěla jsem zabít jen tebe,“ upřesní Zorka, teď už s větší sebejistotou.

„Hele, a nechceš položit tu pistoli?“

„Se svou pistolí si budu dělat, co budu chtít.“

„Jestli něco uděláš, policie na to stejně přijde,“ upozorní ji Sandra. „A navíc o tobě ví Zoltán, náš sluha.“

Zorka se ušklíbne: „Sluha. Pche! Tak panstvo má čeledína.“

„Ale vážně, celej život máš před sebou. Nedělej kraviny, Zorko.“

„Nechápu, že zrovna ty se oháníš policií. Dobře víme, jak dopadl ten tvůj Johannes.“

„Abys tak nedopadla taky.“

„Jsi zlatokopka a vždycky ti šlo jenom o prachy. Když měl Mirek oktávku a kupoval ti Bohemia sekt, to ses kolem něj natřásala. Ale jakmile si nadělal dluhy, frnklas mu s tím kostnatým blbečkem.“

„Takhle o mým ex-manželovi laskavě nemluv.“

„A nemám snad pravdu? Chtěla ses zaopatřit, dokud vypadáš ještě trochu k světu. No, i když… pěkně ti narostla prdel. Hamburgry dají člověku zabrat, co?“

„To říká taková obézní megera jako ty?“ zaječí Sandra, které se poznámka o prdeli silně dotkla.

„No vážně, viděla ses poslední dobou v zrcadle zezadu? Možná bys měla.“

„Velký prdele jsou teď moderní, ty čúzo. Měla bys ses zajet podívat do Států.“

„Dej už s těma svejma Státama pokoj, ty jedna vypočítavá fuchtle! Seš důležitá jak někdo.“

„Sama seš důležitá, a přitom seš všem u prdele,“ vmete jí Sandra do obličeje a trochu ji poprská.

„Ty kundo, co na mě prskáš?“

„Co bych neprskala, ty krávo plesnivá! Já si budu dělat, co budu chtít.“

„Kurvo. Vždycky jsi byla smrdutá, nechutná ludra. Umíš se jen kurvit.“

„Seš mentální? Nevím, kdo z nás dvou se víc kurvil. Pamatuješ, jak jsi v Tabarínu vykouřila tomu Taliánovi? Ještě nebylo ani deset večer.“

„Tak ty budeš moralizovat, svině drzá? A nebyl to Talián, ale Španěl.“

Začínají se k sobě nebezpečně přibližovat, v očích divoký vztek.

Mirek, který se zatím držel zpátky, se rozhodne zasáhnout.

„Ven!“ zařve na Zorku. „Koukej zmizet, ať už tě tu nevidíme.“

„Kurvo,“ dodá Sandra a s radostí si uvědomí, že momentálně s Mirkem táhnou za jeden provaz. Dodá jí to odvahu: „Jsi tlustá kurva a svině. Když ti nedělá problém šukat borce nejlepší kámošce, zvládneš se kurvit všude. Snad tvejm kunšoftům nebude vadit ta tvoje jateční váha. Kdyžtak holt budou muset zavřít oči a myslet na někoho jinýho. Třeba na mě.“

„To víš, že jo, na tebe určitě, ty pičo zdechlá, to by se nikomu ani nepostavil. Klidně se půjdu kurvit, akorát že to vezmu přes první policejní stanici,“ vyhrožuje Zorka. „A až jim řeknu to, co vím, tak tam všechny ty četníky oprcám. Stoprocentně se jim to bude líbit, já prcat umím, že, Mirku?“

Sandře se zatmí před očima.

„Zavři hubu, nebo tě zabiju!“

„Tak pojď, ty děvko!“

Sandra se k Zorce přiblíží, chytne jeden pramen jejích umolousaných vlasů a vší silou trhne.

„Au,“ vřeští Zorka. „Ty pičo!“

Sandra tahá za pramen a řve: „Já ti ty mastný pačesy vyškubu! To máš za Mirka, couro!“

„Ty zasyflená šmetyno! Pusť mě, nebo Mirkovi řeknu, že podvádíš na Instagramu! Fotíš si nějaký posraný makronky a dortíčky, co sis koupila v cukrárně, a vydáváš je za svoje, ty pizdo prolhaná!“

„To já dávno vím,“ zabručí Mirek a snaží se postavit mezi ně.

Zorce se podaří vymanit a kolenem nakopne Sandru do stehna. Přitom se navzájem plácají dlaněmi.

„Zavři hubu, svině jedna,“ ječí Sandra.

„Taky to s tebou Mirek dělal šestkrát za sebou?“

„Jen šestkrát za sebou? Tak to ses moc nevytáhla, ty děvko odporná.“

„JEDU NA POLICAJTY! VŠECHNO ŘEKNU!“ vříská Zorka, až v kredenci drnčí skleničky.

„A my řekneme, žes nás chtěla otrávit,“ vytáhne Mirek svoje eso a vkročí mezi ně jako rozhodčí. „Máme tě nafilmovanou na kameře, jak ses tady děsně nenápadně potulovala v péřovce velikosti XXL, ty vyžraná kundo!“

„Hovno!“

Zorka uzná svou porážku, dojdou jí síly a znovu se rozpláče. Pistoli položí na kuchyňskou linku vedle pytlíku s hladkou moukou. Mirek tu svou pro jistotu stále třímá v ruce.

Během hádky vyskákaly Zorce na obličeji temně rudé skvrny, a ani Sandra nevypadá po rvačce zrovna líbezně.

„Já su taková piča,“ štká Zorka hlasitě.

Mirek se rozhodne hrát rozumného. Koneckonců je jediným mužem v místnosti.

„Podívej, Zorko, tohle je naprosto zbytečný. Vyřešme to jako dospělí lidi. A mimochodem, tlustá nejste ani jedna.“

Odloží pistoli na stůl a položí Zorce ruku na ramena. Sandrou projede jedovatá vlna žárlivosti.

Zorka si palcem kroutí pramínek zplihlých, ještě navlhlých vlasů: při tajné návštěvě koupelny nejspíš nechtěla upoutat pozornost použitím fénu. Na sobě má seprané džíny a růžovou mikinu s nápisem Massachusetts. Nápis vzdouvají kulatá prsa bez podprsenky.

Dívá se na Mirka s důvěrou dítěte.

„Dobře,“ hlesne a popotáhne.

„Hele, vy dva,“ ozve se najednou Sandra. Hlas má čistý a důrazný. „Vysvětlete mi, o co tady jde. Spoustu věcí už jsem si domyslela, ale chci to slyšet od vás. Prcali jste spolu, že?“

Mirek tuší, co přijde, zbledne a posadí se. Odšoupne si přitom židli co nejdál od stolu, jako by s touto situací nechtěl mít nic společného.

Mne si čelo, možná si v duchu říká: Kde to jsem a co tady dělám?

Je hezký i takhle zamračený.

„San,“ promluví Mirek, a i v tak krátkém slově mu trochu přeskočí hlas.

„Ano?“

„Když jsi byla pryč… víš, byl jsem sám, naprosto sám. Víš, co to vůbec je, dívat se sám na televizi? Házet do nákupního košíku místo deseti rohlíků jen pět? Pozorovat páry, jak se vodí za ruce a po pár pivech na Bláhovce si olizujou mandle? Víš, jaký to je? Všechno stálo za hovno. Žárlil jsem. Pořád jsem si jenom představoval toho chcípáka, jak tě ošahává a chce se s tebou líbat, spát s tebou a bůhvíco. Tak jsem měl tady se Zorou úlet. Nic to neznamenalo. Totální znouzectnost. Pak jsem jí dal kopačky, jenže ona to očividně nevydejchala.“

Sandra se na něho dívá s bezbarvým výrazem.

„Podvedls mě. Já tebe technicky vzato taky, ale na tom jsme byli domluvení, takže to se nepočítá!“

„To ona mě svedla.“

Zorka zakroutí hlavou a začne hlasitě vzlykat a popotahovat: „Ty hajzle. Ty mizero mizerná. Jaký ,dal kopačky‘?“ Jen jsi mi přestal odpovídat na zprávy. Tomu říkáš kopačky, ty hrdino?“

Nastane trapné ticho. Nikdo neví, jak s nastalou situací naložit.

„Nechceš napít?“ zeptá se Sandra Zorky zmateně, ale ta kupodivu přikývne. Asi jí na dusné půdě vyprahlo.

„Byl to jenom úlet, věř mi, San,“ naléhá Mirek. „My chlapi prostě občas potřebujeme sex, jinak začneme vymýšlet kokotiny.“

„Dalajlama nebo papež sex nemají, a jací jsou to borci,“ namítne Sandra a podá Zorce sklenici vody.

„Abyste se z toho dalajlamy neposraly,“ zabručí Mirek. „Zkrátka a dobře, byl to jenom úlet.“

Zorka se po pár locích vody rozbrečí: „Úlet? Co tím myslíš, úlet?“

„Párkrát jsme se spolu vyspali, no bože.“

„Párkrát?“ zamumlá Zorka skrze slzy. Pláč hlásky rozplizává, kroutí a natahuje. Když lidé brečí, jsou nebývale oškliví. „To je všechno, co k tomu řekneš? A párkrát to teda rozhodně nebylo.“

Mirek si zakrývá čelo dlaní.

„Nenecháme toho?“ nabídne nakonec s ledabylou přirozeností, jako kdyby tu právě řešili nějaký banální spor o tom, jestli mají právo sklízet sousedům hrušky ze stromu, který jim zasahuje do zahrady.

„To bych moc ráda,“ promluví Sandra nakonec. „A taky bych ráda, abyste oba co nejdřív vypadli.“

Sama se svého nekompromisního tónu na chvilku poleká, ale pak si vzpomene na jednu brazilskou blogerku (veganka s příklonem k breathariánství, zakladatelka nadace pro znevýhodněná hospodářská zvířata, matka trojčat, propagátorka vědomé výchovy), která v jednom popisku u své fotografie z pláže napsala: You only have one chance.

(Kdyby tenkrát Sandra četla dál, zjistila by, že příspěvek se netýkal vztahů, ale ekologického zemědělství.)

Zatímco Mirek si se zvláštní směsicí zpupnosti a zlomenosti balí věci do modré taška Ikea, Sandra sedí u stolu, utírá si slzy (Zorka jí poněkud rozpačitě podala balíček papírových kapesníků) a lítostivě se oddává představám, jaký by mohl být život s Mirkem: kráčeli by spolu k oltáři, oba krásní a dojatí, lidé by na ně házeli rýži a květiny a večer by se krájel obrovský růžový dort. Všichni by jim záviděli jejich štěstí a lásku (a peníze).

Původně se nikdy vdávat nechtěla, protože z filmů a literatury věděla, že manželky své muže ihned po uzavření sňatku přestanou vzrušovat, takže časem manželkám nezbude nic jiného než spokojit se s pohledy cizích mužů a s divokými fantaziemi.

Mirka by si klidně vzala.

Ale teď už to nejde.

„Dojdu si na půdu pro baťoh,“ ucedí Zorka a popotáhne. „Mimochodem, nepůjčili byste mi nějaký peníze?“

Mirek se Sandrou na ni nechápavě civí, a tak Zorka dotčeně dovysvětlí: „Já jsem se totiž kvůli tady Mirunkovi zadlužila, aby mohl splácet svoje dluhy a rozjíždět nový.“

Mirek se podívá do země a zrudne, podle čehož Sandra pozná, že je to pravda. „Takže jsem neplatila nájem a bytná mě vyhodila,“ dodá hořce Zorka. „Té se to řekne, zdědila po dědkovi činžák na Čápkově a celej život se může jen vrtat prstem v nose a vyhrožovat nájemcům, kteří se dostali do problémů. Ludra jedna, však brzo dostane anonym, že ji starej podvádí… No nic, a výsledek je ten, že jsem byla nějakej čas nucená žít u vás na půdě. Když jste byli pryč, šla jsem se rychle osprchnout, máznout se krémem — poslední dobou mám totiž dost suchou pleť, to dělá ten stres — vychcat se a tak dál. Zobla jsem si i něco málo z ledničky. Mimochodem, ten francouzskej sýr s fíkama je top. A v přihrádce na zeleninu je plesnivá paprika… A když jsem si všimla, jak se furt chodíte cachtat do bazénu, nalila jsem do něho obsah nějaký piksly, co jsem našla dole v garáži.“ Na chvilku se odmlčí. „Tak co, půjčíte mi?“

„Panebože,“ vzdychne Sandra a promne si oči. Bylo to na ni až příliš mnoho informací najednou.

„To sis nemohla od někoho půjčit?“ ozve se ostře Mirek, pro kterého bylo půjčování si peněz přirozenou součástí koloběhu života.

„Na tvým místě bych na tohle téma mlčela,“ usadí ho Sandra. „Sám ses zapletl s lichvářema asi milionkrát. Dodnes mám v živý paměti, jak ses musel vydávat za Roma, abys mohl využít grátis rad té právnické kanceláře, jak vyhlásit osobní bankrot.“

Zorka se zatváří zmateně. „Cože?“

„No vážně, předstíral, že se jmenuje Laci Fekete,“ žaluje Sandra a znechuceně potřásá hlavou.

S trpkostí si vzpomene, jak si několikrát museli postupně půjčovat peníze od jejích rodičů, aby měl Mirek na své splátky za obří televizi nebo za sadu japonských kuchyňských nožů (použili je všehovšudy asi pětkrát).

„Nemusíš mi to přece pořád vyčítat, San. To je přece bizardní!“

„Bizarní,“ opravila ho vztekle. „Je to bizarní, ne bizardní! A říká se spontánní, ne spontální! A taky se nauč pořádně splachovat záchod! A mohl bys vyhazovat ruličky od hajzlpapíru a nečekat, že se to udělá samo! Taky by ses mohl častějc mejt a dávat špinavý ponožky do koše s prádlem, a ne je cpát za topení! A mohl bys dávat číšníkům větší dýško než pět korun! A taky bys měl zvážit, jestli chceš opravdu používat mytologický přirovnání! Neexistuje žádnej Burianův osel! A když hledáš východisko ze složité situace, rozhodně tě nevede Adrianina nit! Žádná Adrianina nit kurva neexistuje! A PROBOHA UŽ NIKDY, NIKDY NEŘÍKEJ SLOVO RESPEKTIVĚ!“

Mirek na ni hledí s vykulenýma očima a otevřenou pusou. Sandru při pohledu na něho zalije vlna lítosti a hořkosti. Tak taková tedy ona je! Ponížila svého milovaného Mirunku. Ale co, aspoň dostal za vyučenou! Kdyby neprcal Zorku, nic takového by mu nikdy neřekla. Zorka se dívá stranou. Je jí trapně, ale zároveň se občas neubrání škodolibé radosti, což se projevuje drobnými úšklebky.

„Ale v jednom máš pravdu, Mirku, teď už ti nebudu vyčítat vůbec nic. Ani nevíš, jaká to bude úleva,“ řekla Sandra už tišším hlasem.

„Tak co, půjčíte mi?“ odkašle si Zorka a promne si unavené oči, jako by ji jejich hádka unavila. Se zájmem si prohlíží své gelové nehty, natřené už trochu oprýskaným jasně oranžovým lakem. Sandru zahřeje u srdce pocit sociální nadřazenosti.

„Kristepane, samozřejmě že ti půjčíme, hlavně už zmiz,“ vyštěkne Mirek. „Teda — Sandra ti půjčí. Já jsem momentálně na mizině. Došly mi prachy,“ dodá, jako by snad předtím nějaké měl.

Kolem čtvrté hodiny ráno udělali všichni tři dohodu: jejich cesty se rozdělí, na všechno zapomenou a nebudou se dál stýkat. Nikdo s nikým. Konec, finito. Každý z nich začne nový život.

Předtím vypili pět lahví červeného vína, několikrát se pohádali, brečeli, vyhrožovali si útěky — a zabitím. Několikrát vzali do ruky Johannesovy zbraně a z jedné dokonce i vystřelili, aby zjistili, že šlo o pistole na airsoft.

Mirkovi se v jednom okamžiku z vína udělalo nevolno a šel se vyzvracet, a když se vrátil z koupelny, prohlásil, že se těší na svůj nový život. Blábolil něco o tom, že by se chtěl živit jako motivační kouč, protože „má pocit, že mu lidi naslouchají“.

Za rozbřesku si Zorka pustila rádio a tancovala na píseň Material Girl. Poté se zhroutila, ale nikdo si jí nevšímal.

„Tolik se toho pokazilo,“ vzdychl při pohledu na ni Mirek a načal novou lahev vína. „Jak říká Martin Luther King, měl jsem sen. Ale teď už ho nemám. Je čas jít dál. Show must go on.“ A šel se znovu vyzvracet.

Druhý den ráno Sandru skličoval smutek a těžká kocovina, ale nedokázala v sobě potlačit hrdost a říct Mirkovi, aby se vrátil. Kdysi někde četla, že „jen velcí lidé dokážou odpouštět“.

Ale copak ona je nějaký velký člověk? Je zlá, hloupá a neschopná. Neumí dotáhnout do konce vraždu a není ani dost dobrá na to, aby ji její přítel vydržel nepodvádět. Kdoví, třeba to udělal už někdy předtím. Brno je plné různých podezřelých žen — barmanek s dvěma dětmi a manželem automechanikem, které vedou dvojí život a tajně se nechávají vydržovat bohatými znojemskými podnikateli; studentek, které se vydávají za květinové děti z Kamenné kolonie, a přitom po večerech loví v barech bohaté přespolní zámožné chlapíky. Všechny ty ženy s očima orámovanýma umělými řasami, na nehtech stříbrné ornamenty, v uších pozlacené náušnice. Falešná podprsenka, falešná prsa, falešné řasy. Chlapům to prý nevadí.

„Pamatuj si, chlapi se nechají snadno ošálit,“ říkávala jí občas matka.

Sandra dodnes neví, jestli to myslela jako radu, nebo jako varování.

Motivační citáty jí v tomto životním období nepomáhaly.

Vlastně si na žádný ani nemohla vzpomenout.

Jediným zdrojem potěšení byla sociální média. Například překvapivých 212 lajků u jejího eroticky laděného selfie z koupelny. Dvě stě dvanáct lidí, to je plný sál! Líbí se plnému sálu lidí!

Jakýsi člověk z Barmy napsal do komentáře: You are my queen, wanna fuck?

Nedělala si iluze, že podobné zprávy nepíše i jiným ženám, ale na chvilku jí to dodalo sebevědomí. V hloubi duše v ní však hlodaly nepříjemné myšlenky. Vrátil se Mirek k Zorce? Je teď povlečení v bytě na Lesné, to s drobnými plachetnicemi a majáčky, zvlhlé jejich těly? Jak moc už musí být zatuchlé? Mirek neumí používat aviváž. Netuší, do které přihrádky se nalévá. A Zorka peřiny a polštáře určitě sama od sebe nepřevlékne. Vždycky to byla taková šmudla se zapranou podprsenkou. Hlavně že má gelové nehty s třpytkami… Nebo je Mirek v jejich starém bytě, přestože je na to všechno sám? Nejradši by ho šla vystopovat, ale řekla si, že má svou důstojnost, a stalkovala ho aspoň na Facebooku: nic moc se z toho ale nedalo usoudit, protože Mirek sdílel pouze video prdících buldoků a jednu sebelítostivou píseň od skupiny Kryštof.

Jednoho pošmourného pondělí pak Sandra zvládla uskutečnit dva telefonáty: Alici a rodičům.

Alice se Sandře svěřila, že je jí sice smutno, ale pustila se do pilates a přispívá na mateřskou školku v Zimbabwe. Uvažuje taky o tom, že se vypraví do Amazonie a zapojí se do protestních akcí proti kácení pralesů, ale nerada by zanechala uhlíkovou stopu.

Zato Sandřiným rodičům je uhlíková stopa očividně ukradená, protože momentálně tráví dovolenou na plavbě po Indickém oceánu. Všechno je v pořádku, jen otec snědl zkažené pyré z humra a matka si odřela stehna na tobogánu. Taky by mezi personálem lodi uvítali „víc běžných Evropanů“.

Když telefonát skončil, Sandře se ulevilo.

Usíná až kolem půl druhé ráno — předtím popíjela víno a zírala na youtubový kanál svého oblíbeného čínského páru, který objíždí ta nejkrásnější místa světa a praktikuje tam jógu. Mělo jí to být jasné už od začátku: Mirek není typ ani na jógu, ani na YouTube. Měla se na něho vykašlat už dávno.

Asi po dvou hodinách neklidného spánku ji probudí nějaký zvuk. Jako by se v místnosti pohnul vzduch. Záchvěv jemného vánku. Jako by v místnosti někdo byl.

Sandra otevře oči.

Nad postelí stojí Johannes a dívá se na ni svýma bledě modrýma očima.

Ona ty své pevně zavře. Schová se pod deku a celá zpocená se snaží nedýchat.

Až dosud ji duchové nestrašili. Jen občas od dětství vídávala babičku s dědou. Jejich obrysy. Děda seděl na gauči a babička v kuchyni krájela cibuli. Duchové prarodičů ji ale neděsili.

Johannes ano.

Nemá zavolat kněze, aby dům vykouřil kadidlem? Nebo spiritistku, aby dům zbavila všech démonů? Vzpomněla si na tu šílenou černošku z filmu Duch a na hlavního hrdinu v podání Patricka Swayzeho, který svou přítelkyni miloval natolik, že ji jako duch doprovázel na každém kroku i po své smrti. Udělal by něco takového Mirek?

Ne. Mirek by se na mě určitě vysral, pomyslí si Sandra.

A pak se rozhodne: Nebude v tomhle domě už ani vteřinu.

Vstane a vytáhne z kumbálu kufr.

Rychle pryč, nejlíp do domku k rodičům. Do Kohoutovic!

8. Advent v Kohoutovicích

Celé dny si čte, většinou v obýváku pod lampou, jen s tiše puštěnou televizí, hltá časopisy a máminy knížky. Některé z nich mají štítek z veřejné knihovny. Je matka kleptomanka? Neměla by Sandra ty knihy vrátit? Co když se rodičům za dobu jejich nepřítomnosti nastřádá pokuta, kvůli které následně přijdou o dům? Slyšela o případu ženy, která zapomněla vrátit knihu Hovory s TGM, nezaplatila knihovně penále a poté byla nucena prodat chatu v Rosicích. Čapka s Masarykem by asi nikdy nenapadlo, co můžou způsobit za neštěstí.

Když ji omrzí knížky, čte staré časopisy. Drby a aféry už jsou staré a nezajímavé, a tak pročítá příhody o tom, jak někomu pomohl anděl nebo že nějaký pes z útulku upozornil svého nového majitele, že má rakovinu (majitel, ne ten pes).

Vypadalo to, že na Vánoce zůstane sama.

Otec s matkou se stále nacházeli na druhém konci planety — aktuálně si užívali letních teplot na Novém Zélandu. Chválili si krásné hory, ale byli „zděšeni“ vysokým počtem Asiatů.

Přece jenom se Sandra pár dnů před svátky rozhodla zajet autobusem do nákupního centra Olympia.

Čichá směs cigaretového kouře, který lidem ulpěl na vlněných rukavicích. Zatuchlý smrad péřových bund a laciných parfémů se mísí s výpary alkoholu — sezona vánočních večírků a příležitostných nevěr je v plném proudu. Někteří cestující s utrápeným výrazem v obličeji dospávají kocovinu.

Nostalgie přichází ve vlnách. Do předvánoční Olympie jezdívali s Mirkem, byl to jejich každoroční rituál. Navenek nadávali na fronty a davy lidí, ale ve skutečnosti se tetelili blahem.

Na vánoční nákupy šetřili už od listopadu, a tak si mohli dopřát Bohemia sekt, saténové pyžamo s vánočním sobem, luxusní nugátové bonbony.

Mirek ji zpravidla přemluvil i k návštěvě sex shopu — koupil jí síťované punčochy, boty s podpatkem z průhledné umělé hmoty nebo nějaké porno, které bylo spíš legrační než vzrušující, protože v něm souložili muži v kostýmech Santa Clause se čtyřicátnicemi, které předstíraly, že jsou problémové studentky katolické akademie.

Mraky jsou těžké, možná bude i sněžit.

Na sedadle za řidičem se líbá mladý pár, vážně, zaujatě. Sandra cítí kdesi dole v břiše jemné mrazení — zažije ještě někdy, aby ji někdo vášnivě líbal? Tak dlouho neměla sex, že jí možná dorostla panenská blána.

Vzpomněla si na Johannese, který se jejích rtů dotýkal suše a opatrně. Měl drobná ústa a tenké rty, které jí připomínaly úzký zip nebo pusu nějaké divné ryby z temných hlubin. Zato Mirek… Mirek?!

V Sandře hrkne, nakrátko ztratí dech, srdce dunivě bije mimo pravidelný rytmus.

Mirek.

Je to on.

Nejvyšší postava na nástupišti. Přešlapuje z nohy na nohu, asi je mu zima, a vyhlíží autobus. V levé ruce drží dvě igelitové tašky. Jsou v nich dárky? Pro koho? Roztřepené okraje džín má promáčené od sněhu. Na krku svou starou pruhovanou šálu, snad nikdy ho neviděla v jiné. Autobus zastavuje, ale ona je jako přimražená k sedadlu.

„Konečná!“ připomene řidič.

Jak symbolické, pomyslí si Sandra a pomalu se sune k zadním dveřím.

Netouží po tom, aby ji teď Mirek viděl.

Tedy vlastně ano, ale: už dva dny si neumyla vlasy, nezmohla se ani na řasenku a zapomněla se navonět. Až teď si uvědomuje, co má vlastně na sobě — kabát béžové barvy s vytahanými nitkami a prastaré sněhule se zašedlým kožíškem. To dopadla, milionářka.

Jenomže vystoupit musí, jinak by si řidič myslel, že je nějaká šílená ženská, která jezdí po Brně sem a tam, a určitě by se vytasil s nějakým zákonem o městské hromadné dopravě.

„Ahoj.“

Mirek užasne. Oči se mu rozšíří překvapením a jakousi něhou. Otevře ústa.

„San…“

V rozpacích si prohrábne vlasy. Sandra si všimne, jak se mu na límec bundy pomalu jako sníh snáší několik lupů.

„To je ale náhoda,“ řekne mu a snaží se, aby to znělo chladně.

„Byls nakupovat?“

„Jo. Jenom pár blbostí.“

„Chápu. Něco pro ni.“

Mirkova něha se promění ve zlost, rty se zúží a v unavených očích mu zaplane: „Pro ni? Myslíš pro Zoru? Ty si myslíš, že s ní snad po tom všem ještě něco mám? Vždyť mě málem otrávila! A to, jak se chovala k tobě?! Řekla ti, že jsi kunda a fuchtle.“

Sandra se dá do zoufalého pláče a zakrývá si oči drobnými zmrzlými prsty. „Když já na to nemůžu zapomenout, Mirku.“

„Ale no tak.“

Opatrně jí setře slzy hřbetem ruky z jedné tváře, jako by ta druhá vůbec neexistovala.

„Co kdybysme zašli do Mekáče? Dáme si hranolky napůl, tak jako dřív, pamatuješ?“

„Tys mě opustil,“ vzlyká Sandra. Jako by se v ní znovu rozpouštěla nějaká nahromaděná bolest, která se jí tak dlouho střádala kdesi v těle. Představila si ji jako letokruhy — bolest vepsaná do dějin srdce. Chudák srdce, je tím nejnamáhanějším orgánem v těle: po celý život je vylekané, šokované, odpumpovává bolest a šok ostošest, jinak by došlo ke zhroucení celého organismu.

„Vždyť jsi mě vyhodila! Řeklas mi, ať jdu pryč a že mě nechceš už nikdy vidět.“

„Ale já jsem to tak nechtěla. Sice jsem to řekla, ale nechtěla jsem to. No… a pak už bylo pozdě.“

„Řeklas mi, že jsem čurák.“

„Protože mám svou hrdost. A čurák jsem neřekla.“

„Řekla. Čurák,“ zopakuje triumfálně.

„Zradils mě.“

Mirek vzdychne. „Neměli jsme to nikdy dělat. Kdybysme byli trochu normální, tak se nic z toho nestane.“

„Trochu normální… Měli jsme být trochu normální. Máš pravdu — stačí tak málo.“

Z nákupního centra se linou tóny Tiché noci. V přítmí u popelnic se o čemsi huhlavě dohadují dva muži v černých kapucích, ale jinak tu vládne mír a jakási falešná pospolitost.

„Co kdybychom začali být normální teď?“ navrhl Mirek. „Už žádný vraždy. Jen život.“

Jakási hubená teenagerka s tlustě podmalovanýma očima, která sedí vedle na lavičce, jim věnuje prázdný pohled.

„Mirku, nemůžeme se takhle bavit na veřejnosti,“ zašeptá Sandra.

„Tak pojď do McDonald’s.“

Popotáhne a usměje se: „Tak jo.“

Až do smrti budu věřit na zázraky, opakuje si Sandra, když procházejí nákupním centrem mezi ledními medvědy, anděly a lehce podnapilými tatínky, kteří od tohoto období v roce chtějí jediné — přežít.

Alici odbyla krátkou návštěvou na druhý svátek vánoční.

Přinesla jí sadu šamponů a tekutých mýdel s vůní mandarinky a zeleného čaje, vánočně zabalených do zlatého papíru a oranžových stuh. Typ dárku pro ty, na kterých vám zase až tolik nezáleží, ale chcete udělat jistý dojem.

Sama od Alice dostala nevkusnou bavlněnou noční košili a knížku Jak se vyrovnat se ztrátou. Zaváhala, zda se s ní má podělit o novinu, že se opět dala dohromady s Mirkem.

Nakonec usoudila, že to takhle o Vánocích není úplně nejvhodnější. Od Johannesovy smrti přece jen neuplynula zase tak dlouhá doba.

„Žena musí ovládat své vášně,“ pronesla Alice kdysi u rodinného oběda s Johannesem, když diskutovali o jakési muzikálové zpěvačce, která se navzdory tomu, že byla vdaná pouhé dva roky, hned po šestinedělí spustila s nějakým tanečníkem.

„A muž nemusí?“ zeptala se tenkrát Sandra.

„Mužské touhy bývají povrchní. Muži kvůli nim nechtějí opouštět rodiny. Zato ženy jsou ochotné pro pár nocí vášnivého sexu ohrozit všechno, co mají.“

„A já jsem si myslela, že je to naopak.“

„Tak to sis myslela špatně.“

„Aha.“

„Když žena narazí na pozorného milence, tak nevidí a neslyší.“

Spojení „pozorný milenec“ znělo ze stařeniných úst trochu znepokojivě a Sandra chvíli přemýšlela, co přesně má na mysli tou pozorností. Staří lidé by neměli mít sex, anebo klidně můžou, ale neměli by o něm mluvit.

„Jen někdy, pár vteřin po probuzení, je to, jako kdyby mi ve spánku někdo vymazal paměť, jako kdyby všechno bylo jako dřív,“ štká Alice.

Sandra se snaží rozpomenout na nějaký motivační citát, a tak si jeden vymyslí.

„Musíme pokračovat dál. Vždycky se najde něco, co nás drží nad vodou.“

„Kdyby nebylo jógy, už bych asi nebyla,“ konstatuje Alice.

Sandra se v duchu ušklíbne. Jak může mít poloha žáby na někoho tak příznivý psychický vliv? Sama s jógou přestala — rozhodla se, že sport není nic pro ni. Raději si odpustí něco sladkého, než aby na podložce dřela jako kůň.

„Myslela jsem, že teď cvičíš pilates,“ poznamená.

„Jóga je víc duchovní, ale pilates mi zpevnily zadek,“ odpoví Alice a předvede jí splasklý zadek v legínách.

„Aha. To je… úžasné. Jako dva kmínky,“ pronese Sandra uznale.

Slíbily si, že se potkají na silvestra u Johannesova hrobu.

„Johannes silvestra odmalička miloval,“ vzpomíná Alice. „Vždycky se tak těšil na půlnoc, až z toho dostal průjem.“

To mě nepřekvapuje, napadne Sandru. Johannes měl průjem často, jednalo se o psychosomatickou záležitost. Stačilo, že byl trochu nervózní, a hned mu začalo škrundat a bublat v břiše. Jeho psychoterapeut se domníval, že se nejprve musí zbavit úzkosti, protože právě ta je důvodem, proč se i z malého problému doslova posere.

„Díky, žes přišla, San. V šest mi začíná meditace,“ ukončí Alice návštěvu.

„Vypadáš dobře, Alice. Ty pilates ti fakt prospívají.“

„Děkuju. Tobě to taky sluší.“

„Tak hezké svátky.“

Byla ráda, že ji Alice nepozvala k sobě na Štědrý den, ale zároveň ji to překvapilo.

* * *

Byly to první Vánoce, kdy nemuseli šetřit na stromku (dosud si každý rok kupovali nějakého zapomenutého ubožáka ve slevě). Mirka ale letos trochu pobolívala záda, takže přinesl jenom malý a jen mírně opelichaný stromeček v květináči, ozdobený slaměnými hvězdami. Nedomyslel však, že stromek obtěžkaný květináčem bude poněkud nad jeho síly. Když přišel po několika hodinách celý ohnutý a utrmácený do svého nového domova v Kohoutovicích (všichni taxikáři ho nevrle odmítli naložit, aby se jim do kufru nevysypalo jehličí), proklel Ježíška a šel se dívat na televizi. Sandra sice nikdy nebyla přehnaně věřící, ale Vánoce měla ráda a umínila si, že si nenechá zkazit náladu. Po celém domě rozvěsila svítící elektrické řetězy a blikající soby, takže jejich dům — lépe řečeno dům jejích rodičů — připomínal výkladní skříň Domu světel. Nebo diskotéku ve středních Čechách. Nebo vlastně v jakýchkoliv Čechách.

S nostalgií vzpomínala na časy, jak jeli na výlet k rybníku, Mirek tankoval do své staré oktávky a ruce mu byly cítit benzinem. Přinesl jí tehdy nanuka a smál se jí, že zmrzlina se líže, nikoliv kouše. Ona ho poprosila, jestli by jí to nepředvedl, a on prudce zatočil na lesní cestu a sklopil sedadla. Když si na to vzpomene, cítí jemné svrbění v podbřišku.

Jejich současný denní program byl stále stejný — ráno vstali (Mirek spal průměrně do jedenácti hodin, přičemž naříkal, jak je unavený), pustili si televizi, Sandra něco uklohnila k obědu nebo si zajeli do města do drahé japonské restaurace nebo na steak — personál „hoch“ restaurací na ně shlížel nanejvýš podezíravě, protože nebylo výjimkou, že si Mirek dal třeba čtyři nejdražší jídla z menu, pak se v přepychově naaranžované porci jen povrtal a konstatoval, že „kuchař dnes nejspíš neměl svůj den“.

Když měl Mirek náladu, jeli nakupovat do Vaňkovky nebo Olympie — boty, trička nebo kabáty, které se jim pak hromadily v zatuchlé skříni.

Sandru trápilo, že neměla z běžných věcí takovou radost, jakou by měla ještě zhruba před dvěma lety, a s jemným úšklebkem sledovala zpoceného a klejícího Mirka, jak se v kabince snaží nacpat do kalhot, které přitom byly jeho obvyklá emka. Málo pohybu, žádný stres a pravidelný přísun potravy s vysokým obsahem sacharidů se za pár měsíců na jeho postavě trochu podepsaly. Vystouplo mu bříško a obrys brady už nebyl tak zřetelný jako dřív.

Pořád však byl velmi pohledný. Není to fér — ženám se tři brady tak lehko neodpouštějí.

A měl taky pořád tu svou vůni, nezaměnitelnou — voněl podle ročních období: v létě jako dovolená u moře v Itálii, na podzim kouřem a listím, v zimě mokrým sněhem a na jaře po potoce lemovaném blatouchy.

„Nevyrazíme si třeba do kina? Nebo na dovolenou?“ navrhne Sandra v naději, že by jim to pomohlo vypadnout z domu. „Copak tebe by dovolená nelákala? Jen my dva a moře. A slunce.“

„Dovolená? Ještě nedávno jsi byla ve Státech, kde ses málem rozmočila v bazénu. A předtím jsi trajdala bůhvíkde. Navíc teď jsou všude nějaký tornáda nebo terorismus.“

„Jen mě to tak napadlo. Vždycky jsme přece chtěli cestovat,“ připomene mu Sandra. „Asie, Jižní Amerika, Afrika…“

„Než vyjmenuješ všechny kontinenty světa, musím ti něco říct.“

Zamrazí ji.

Chce jí oznámit rozchod?

Srdce se v jejím nitru chvělo jako zraněná veverka v parku. Jednou ji zahlédla: nějaký pes nebo jiné zvíře jí odkousalo obě zadní tlapky. Hned by si bývala vzala pilulku zapomnění. Některé obrazy bohužel z paměti jen tak nevymizí — polomrtvá veverka nebo nahé fotky politiků z dovolené.

Je fakt, že v poslední době spolu tak často nespali, a pokud ano, bylo to takové lenivé, z boku. Chvíle funění, pár přírazů a spát.

„Ano?“

„Říkal jsem si, že bych začal podnikat.“

„Aha!?“

„Máš s tím problém?“

„Já jen… není to tak dávno, cos musel vyhlásit osobní bankrot.“

„Ty mi nevěříš? Myslíš si, že to nezvládnu?“

„Samozřejmě že ti věřím. A v čem to bude tentokrát?“ zeptá se ho Sandra a přitom se snaží, aby to neznělo ironicky.

„V gastronomii,“ zavrčí Mirek.

„Aha. OK.“

„Když vidím, kolik lidí je ochotných dát majlant za kus syrové ryby nebo za obyčejnej loupák s termixem…“

„Budeš mít vlastní restauraci?“

„Budeme,“ odvětí Mirek. „Teď je taková doba, že všichni jen žerou a fotí si kus chleba s pomazánkou na Instagram.“

„Hm.“

„Tobě se to nelíbí?“

„Líbí, jen že ani jeden z nás není bůhvíjakej kuchař.“

Mirek se ušklíbne: „Nikdo taky neříká, že budem vařit.“

Po Vánocích a silvestru přišla první lednová neděle. Proč všichni nenávidí leden?

Jim je dobře.

Dnes je k obědu pečené kuře a brambory. Ve sklepě našla hruškový a švestkový kompot a smíchala je dohromady.

Mirek se tváří skepticky — nemůže to být zkažené? Odjakživa trpěl utkvělou představou, že domácí zavařeniny jsou plné botulotoxinu.

„Kompot se nemůže zkazit. Máma se nejspíš připravovala na konec světa.“

Skutečně — sklep je doslova naditý kompoty, marmeládami, kyselými okurkami a houbami.

Po obědě se Sandra rozhodne, že si napustí vanu v horní koupelně. Nemají žádný program, vlastně nikdy nemají žádný program. Tím pádem mají všechno, co si vždycky přáli.

Když Sandra leží ve vaně plné pěny s mdlou kokosovou vůní, zatímco Mirek dole v obýváku sleduje dokument o vyhynulých praještěrech, cosi upoutá její pozornost.

Je to skoro u stropu, v pravém rohu. Na první pohled to vypadá jako skvrna, možná plíseň. Napadne ji, že by měli zajet na nákup a koupit savo. Z plísně se chytá rakovina. Nebo spíš ze sava?

Když se ale na skvrnu zadívá pozorněji, znejistí.

Není to plíseň. Ani zkažená voda, která sem zatekla odkudsi z děravé střechy.

Srdce ji několikrát poplašeně udeří do hrudního koše, jako pták, který se zuřivě dobývá ven z klece.

To nahoře je červené, rudé.

Je to nápis.

Bleskurychle se zvedne z vany a zahledí se na strop.

Přečte si nápis a vší silou si přitiskne ruce k ústům, jako by chtěla zadržet výkřik. Vyběhne z vany a na podlaze vlhkou nohou uklouzne, naštěstí se v poslední chvíli zachytí o umyvadlo.

Nahá a ještě celá od pěny sbíhá schody dolů, Mirka najde polospícího u televize.

„Co se stalo, proboha?“

„Běž se podívat nahoru do koupelny,“ vzlyká mu v náručí.

„Co je tam?“

„Mirku, běž se podívat. Anebo radši nechoď. Mirku, já mám strach.“

„Co zas blbneš? Můžeš se uklidnit?“

„Nemůžu. Jdi… jdi se tam podívat.“

Mirek vypadá nevrle. „To je pořád nějaký psycho, do piče.“

„Na… na stropě.“

„Pavouk? Naberu ho na smeták a vyhodím ho z okna.“

„Ne,“ zakvílí Sandra plačtivě.

„Tak cos tam viděla?“

„Je tam nápis. Je tam napsáno: VÍM O TOBĚ.“

„Co je to zas za hovadinu? Mám pocit, že lidi v poslední době úplně zešíleli. Z normálních chlapů se stávají buzeranti a ženský se začínají přešívat na chlapy. Mě fakt jebne.“

„Co sem pleteš přešívání? Mirku, běž se podívat do koupelny.“

„Dobře,“ vzdychne.

„Nenechávej mě tu samotnou!“

„Tak pojď se mnou.“

„Vezmi si nějakou zbraň!“

Podá mu deštník. Mirek se zašklebí, ale deštník přece jen popadne.

Sebevědomě nakráčí do koupelny, ale pro jistotu se rozhlédne, jako policisté z rychlé zásahové jednotky v amerických seriálech.

Je slyšet jen monotónní zvuk kapajícího kohoutku (účty za vodu naštěstí nikdo nemusí řešit).

„No jo, máš pravdu, je tam nápis.“

„Co budeme dělat? Mirku, někdo po nás jde.“

„Je tam napsáno VÍM O TOBĚ. Takže ten někdo jde po tobě.“

„To znamená, že ty seš v klidu?“

„Jen konstatuju skutečnost.“

„Myslela jsem si, že seš má opora a že mě budeš chránit!“

„Vždyť snad vidíš, že tě chráním,“ ukáže Mirek na deštník.

V tu chvíli se ozve zadrnčení zvonku.

Mirek na okamžik zaváhá a pak jde dolů otevřít.

Na rohožce leží bílá obálka.

Sandra ji vezme do ruky, není podepsaná. Otevře ji a vytáhne bílý papír. Je na něm nápis poskládaný z písmen vystřižených z novin:

VÍM CO JSTE UDĚLALY JOHANNESOVI

Na první pohled ji zarazí hrubá pravopisná chyba a chybějící čárka. Až pak jí srdce prudce poskočí.

Naznačuje snad autor anonymního dopisu, že jej adresuje ženám? Nedávalo to smysl.

Mirek má jasno: „Ta svině Zora.“

Předstírá, že je klidný, dokonce trochu ironický a nad věcí. Pohodí papír na stůl, jako kdyby to byla třeba upomínka z plynáren nebo tak něco.

Sandra je naproti tomu vážná a tváře má bledé.

„Zora by rozhodně neudělala hrubku. Z češtiny měla vždycky samý jedničky. Kráva.“

„Prosím tě. Možná jí jenom došly písmena.“

„Sám víš, že to není pravda. Písmen jsou plný noviny.“

Několik minut mlčí a hledí z okna.

Mirek si promačkává tvář. Nejdřív celými dlaněmi, pak se do obličeje ďobe oběma ukazováčky, jako by měl pleť z bublinkové fólie a praskal bubliny jednu po druhé. Potom si hladí neviditelnou bradku.

„Na tohle já už nemám,“ zaúpí, jako kdyby na to snad někdy měl.

Sandra mlčí. Co kdyby se to pokusila zlehčit?

„Plánovat něčí vraždu se nejspíš nevyplácí,“ ušklíbne se, ale Mirkovi to vtipné nepřijde.

„Měli jsme se na to tenkrát vysrat. Tak špatně nám zase nebylo.“

Kolik banalit se dá říct, když je člověk v ohrožení života, napadne ji.

„Teď nás pronásledujou nějací šílenci, a to jsme ani nic neudělali.“

„Ale chtěli jsme.“

„Každej chce občas někoho zabít.“

Sandra si dokáže si představit milion situací, kdy člověk zatouží po smrti druhého člověka. Manžel, který přijde na to, že jeho žena spí s jeho nejlepším kamarádem. Žena, kterou manžel ponižuje a bije. Divák v kině, za kterým někdo hlasitě žvýká a vyfukuje bubliny. Soused, který si do pěti do rána pouští české muzikálové hity. Všichni lidé, kteří chtějí něčí peníze.

Zabít, zastřelit, zničit, utopit, probodnout, udusit, otrávit, uškrtit, nechat vykrvácet jako zvíře.

Svět je krutý a smrt je všude.

„Svědomí mám čistý. Nezapomeň, že v etice jsem kovaná,“ připomene Sandra Mirkovi. „Ve škole jsem z ní dostala jedničku.“

„Hm,“ zabručí Mirek.

„Zkusím jí zavolat,“ navrhne Sandra.

Mirek neochotně pokrčí rameny.

Sandra váhavě vytáčí Zorčino číslo.

„Ano?“ ozve se nedůvěřivě na druhém konci.

„To jsem já,“ řekne Sandra trochu přiškrceným hlasem. Kdo jiný by to mohl být?

„Co potřebuješ.“ Nezní to jako otázka, ale konstatování.

„Dostali jsme ten dopis,“ vymáčkne ze sebe Sandra stísněným hlasem.

„Jakej dopis?“

Tentokrát otázka nebyla do tečky, ale se skutečným otazníkem. A zněla podrážděně a zároveň zvědavě.

„Přišel nám anonym.“

„A co já s tím?“ ozve se Zorka dotčeně.

Nastane trapné ticho. Sandra by se jí nejradši zeptala: Jak se máš?

Některá pouta z minulosti jsou tak silná, až skoro zapomínáte, že vás ten druhý chtěl sprovodit ze světa.

„Ještě nějakej dotaz?“ zeptá se nakonec Zorka přísně, ale vlastně to moc přísně nezní.

„Ne. To je všechno… Poslyš, proč jsi na mě naštvaná? To já bych měla být naštvaná na tebe. Přišlas nás zabít.“

„To nebylo kvůli tobě, ale kvůli Mirkovi.“

Sandra položí telefon — Zorka to stihla ještě o vteřinu dřív. Podívá se na Mirka. Pokrčí rameny.

„Ona to nebyla. Poznám, když lže.“

Vzápětí si uvědomí absurditu té věty. A Mirek nejspíš taky, protože se zadívá stranou na nějakou neviditelnou skvrnu na podlaze a poškrábe se za uchem.

Jak může poznat, že ji klame, když před ní tak dlouho tajila, že spí s Mirkem?

„Je to pěkná mrcha,“ konstatuje Mirek a začne loupat pomeranč. Což je na první pohled normální činnost, ale Sandra moc dobře ví, že je trochu rozhozený. Nikdy předtím ho neviděla loupat pomeranč, vždycky to musela udělat sama, protože nesnášel prsty obalené žlutým šlemem, který štípá do neviditelných záděrek kolem nehtů a vysušuje kůži.

„Takže Alice?“

Přestane loupat a zamyšleně si vsune dva měsíčky pomeranče do úst.

„Panebože, máš pravdu, ta stará vyschlá bréca. Určitě se rozhodla pomstít svýho dementního synáčka, kterej naletěl špatné ženské. Teda sorry jako.“

„Ale no tak, Mirku. Johannes je její syn. Teda — byl to její syn,“ opraví se Sandra.

„Tady jde o princip!“ vykřikne Mirek, ale už nedodá o jaký.

Krásně voní pomerančovou silicí, nejradši by ho políbila na ústa, i když se na něho trochu zlobí za tu „špatnou ženskou“.

Mirek soustředěně žvýká a čelisti se mu pravidelně pohybují, pod kůží jako by měl nějaký tajemný mechanismus navržený Leonardem da Vincim. Občas pod ním vrzne židle, jak sebou šije, oči mu těkají.

Polkne a podívá se jí do očí.

„Měli bysme se jí zbavit.“

Sandra vyskočí z křesla a položí si ruku na srdce.

„Proč? Vždyť jsme nic neudělali. A ani ona nic neudělala.“

„Udělali neudělali. Chceš snad, aby nám ze života dělala peklo?“

„Mirku, to nemůžeme.“

„Stejně už je stará a ze života má hovno, když přišla o syna. Starejm lidem podle mě zas až tak nevadí, když je někdo zabije.“

„Ale no tak, Mirku,“ okřikne ho Sandra. „Vždyť cvičí jógu a snaží se pomáhat potřebným.“

„Pomáhat? Tím, že vydírá nevinný lidi?“

„Třeba to není ona. Jistotu nemáme. A taky už jsem z toho vraždění fakt unavená.“

„Tak si na chvilku odpočineš.“

„Nepřijde mi to prostě jako dobrej nápad,“ pronese Sandra sice opatrně, ale přesto s ostrým podtónem razance, kterou v jejím hlase nečekal.

Ta zpupnost ho popudí: „A je dobrej nápad nechat se zabít nějakou blbou bábou?“

„Nejsem ve vraždění moc dobrá, jak se ukázalo.“

„Ale jestli nás zabije, tak si mě nepřej,“ vydechne Mirek rezignovaně.

„Uvařím ti čaj,“ navrhne Sandra.

Musí si ji znovu připomenout — jednu z nejcennějších rad, kterou ji naučil sám život: Když máte starosti nebo cítíte, že nic není v pořádku, že vám něco důležitého uniká, že něco nedokážete při vší snaze uchopit nebo když vás zničehonic přepadne smutek, začněte se zabývat něčím banálním. Třeba vařením čaje.

„Černej, zelenej, nebo ovocnej?“

„Ovocnej.“

„Černej rybíz, jahoda a vanilka, divoká třešeň, máta? Heřmánek, rooibos, šípek, malina?“

„Máta není ovoce. Heřmánek taky ne.“

„Promiň.“

„Ale jo, dám si mátovej. Po tom tvým obědě mě pálí žáha.“

Sandra nedovede posoudit, jestli ta poznámka s žáhou byla míněna jako výčitka, a pevně doufá, že nikoliv. Vždyť se dnes s obědem tolik snažila — upekla na česneku a cibuli vepřový bok, uhňácala bramborové knedlíky z pytlíku a uvařila bílé zelí s kmínem.

Mirkovi chutnalo, dokonce si přidal, takže byla spokojená.

„Máta je na žáhu skvě…“ Zarazí se. „Mirku, slyšíš to?“

Mirek kývne a rozhlédne se kolem sebe. „Můžeš vypnout tu konvici?“

Když ustane bublání vody, slyší ten zvuk oba. Naprosto zřetelně.

Je tu hudba, tóny ozývající se odněkud z prvního patra, možná z ložnice, kde má Sandřina matka CD přehrávač (občas si pouštěla motivační hudbu). Oni ho nepoužili ani jednou, do její ložnice ostatně žádný z nich nechodí. Tóny jsou teď už docela zřetelné, protože skladba vygradovala do své dramatické části.

O názvu skladby není žádných pochyb.

Jsou to Johannesovy Temné tóny.

„Třeba se to nějak zapnulo samo,“ vzpamatuje se po několika vteřinách Mirek. „Tyhle čínský krámy jsou úplně z prdele.“

„Děláš si ze mě legraci? Nic se přece nemůže zapnout samo.“

Sandra se zachvěje. „Mirku, pojď pryč,“ zašeptá.

„Já nikam nejdu. Prostě běž nahoru, vypni tu kokotinu a dodělej mi ten posranej, vypíčelej čaj.“

„Já tam sama nejdu a ty nebuď tak hnusnej. Jak to se mnou kurva vůbec mluvíš?“

„Promiň. Promiň, San.“ Položí jí svou širokou dlaň na tvář, takže jí je vidět jen půlka obličeje. „Promiň, prosím. Mám pocit, že mi tady z toho baráku začne za chvilku regulérně mrdat.“

„Já vím. Mně taky.“

Hudba konečně ustala.

„Možná se nám to jenom zdálo,“ pokrčí Sandra rameny.

„Třeba jo. Oba máme příliš bujnou fantazii,“ souhlasí Mirek.

Oba vědí, že je to lež, ale trocha lži je častokrát lepší než příliš mnoho pravdy.

Podivné události toho dne však ne a ne skončit.

Když se Sandra s Mirkem zaboří do pohodlných křesel, ozve se zadrnčení zvonku. Hlasité a zlověstné.

Pak ještě jednou — dlouhé, nekonečné zvonění.

„Kdo to sem sakra leze?“

Na jejich řadový, sněhem zasypaný domek v Kohoutovicích zvonil málokdo. Vlastně skoro nikdo — Sandřini rodiče neměli prakticky žádné známé, protože si, jak říkali, „vystačí sami“.

Mirek míří chodbou ke dveřím. Vyzuje si pantofle a chodidla strčí do růžových crocsů, což není zcela ideální zimní obuv, navíc jsou o pět čísel menší (patří Sandřině matce), ale pohodlně se nazouvají. Hned po dvou krocích mu dírkami vleze dovnitř sníh, ale chlad už nevnímá.

Jde k brance jako náměsíčný.

Čas se na okamžik zastaví. Ustrne v pohybu. Město utichne a vyčkává.

Crocsy se zastaví těsně před první rudou skvrnou.

Stříkance jako obrazy v galerii, bílé pozadí, nepravidelné fleky a klikyháky. Kdyby to byl obraz a Mirek návštěvník galerie, přemítal by, co tento barevný útvar může znamenat, a pro jistotu by si přečetl popisek kunsthistorika. Pak by také přemýšlel, jestli vůbec někdy bude mít na to, aby jim takový obraz visel nad gaučem v obýváku — nebude. A tak se alespoň na okamžik snaží těšit ze synchronicity umělcova bohatého vnitřního světa a uměle vytvořené reality ve spojení se znepokojivou imaginací, kdy umělecká hypertenze odráží poststrukturální epochu paralely. Makabrózní makrela, postmoderní akvabela.

Mirkův pohled se posouvá dál, jeho oči už zahlédly, co leží těsně před zasněženou brankou, ale mozek tomu ještě odmítá uvěřit.

Vzadu uslyší výkřik.

„Mazej zpátky!“ vykřikne na Sandru, jako kdyby to byl pes nebo malé dítě.

Cítí se silný. Věří tomu, že má celou situaci konečně pod kontrolou.

Celou dobu byl na druhé koleji, musel se smiřovat s tím, že hladká stehna jeho milované dívky drtí cizí bílé kostnaté končetiny porostlé bledými, lehce dozrzava chycenými chlupy. Dlouhé nenechavé prsty, které si odběhly od piana a teď mačkají její kůži, jsou vlhké, lepkavé a trochu se — vzhledem ke zřetelným sklonům k neuróze — třesou. A jen čekal, jak se to celé vyvine.

„Kurva do piče,“ uleví si, když si ještě jednou prohlédne tu spoušť — hotové boží dopuštění, jak by řekla jeho babička z Hustopečí.

Vytáhne z kapsy tepláků mobil a pořídí pár fotek mrtvého těla. Včetně módu portrét. Chvíli bojuje s myšlenkou, že fotku ještě přetáhne filtrem, aby působila dramatičtěji, ale nakonec mobil schová do kapsy, vytáhne z kůlny lopatu a opatrně na ni nabere nebohou kočku, chlupatý a krvavý chuchvalec s drobnou tlamičkou, děsivě vyceněnými zuby a lesklýma očima.

Kočka skončí v igelitovém pytli a pak v popelnici.

Krvavou sněhovou břečku Mirek zasype čistým sněhem.

Zahrada připomíná hřbitov.

Ohlédne se a za záclonou vidí Sandřinu tvář.

Je bledá jako sněhulák, oči jako černé uhlíky.

„Nedává to smysl. Vždyť to ani nebyla naše kočka,“ uvažuje Mirek a drbe se hlavě.

„To je oblíbenej trik psychopatů — mrtvý zvíře. Pamatuješ na ten film, jak ta hysterická ženská zabila tomu dítěti králíčka, protože byla milenkou jeho otce, jenomže on jí dal kopačky? Uvařila ho v hrnci.“

„Jak se mohl vejít do hrnce?“

„Ježiši, uvařila králíka, ne chlapa.“

„Vzpomínám si! Hrál tam Richard Gere.“

„Ne, byl to Michael Douglas.“

„To vyjde nastejno.“

Sandra popotáhne a vysmrká se, ale nepomáhá to, slzy se nedají zastavit.

„Chudinka kočička,“ vzlyká. „Kolik jí tak mohlo bejt?“

„Vypadala dost staře,“ zalže Mirek.

„Snad dlouho netrpěla.“

„Určitě ne. To bychom jinak slyšeli vřískání. Kočky děsně vřískaj.“

„Zorka, nebo Alice?“ zeptá se Sandra, když se znovu pořádně vysmrká. „Mám dojem, že kočky nemusela ani jedna z nich. Alice má navíc na kočky slabou alergii.“

Mirek se zhluboka nadechne a nozdry se mu zachvějí.

Sedne si obkročmo na židli, lokty se opře o opěradlo a z dlaní udělá stříšku, takže připomíná vyšetřovatele z nějakého seriálu z produkce České televize Brno.

„Potřebuju to vyšetřit. Myslím si, že obě dámy brzo poctím svou návštěvou.“

Sandrou projede jako kudla starý dobrý pocit žárlivosti. Mirek že by si jel promluvit se Zorkou? Všichni víme, jak můžou končit dramatické scény s bývalými milenkami: hrubým, nespoutaným sexem.

„Ne. Udělám to já. Udeřím na Zorku i na Alici.“

„A jak to chceš provést? Poslat jim esemesku? Čau, Zoro, jak se vede? By the way, nehodilas nám ráno do zahrady mrtvou kočku? Nebo: Nazdar, Alice, ty stará vojno, omlouvám se, že obtěžuju, ale zajímalo by mě, zdali tvé plány a vize do budoucna zahrnují také plán zavraždit mě, anébrž Mirka? Že nikolivěk? Díky za odpověď a měj se, ty stará kostnatá rašple!“

Je celý rozohněný, pomyslí si Sandra. Kdy naposledy ho takového viděla? Oči mu planou a žíly na krku má napjaté. To, že špatně použil slovo „anébrž“, ji však nepřekvapilo.

Ale ano, má pravdu, musela to být jedna z nich. Kdo jiný?

„Dobře. Tak co kdybysme se zbavili Alice a pak zjistili, jestli to strašení pokračuje? Když ustane, je jasný, že Zorka to nebyla. Prostě budeme postupovat vylučovací metodou,“ uvažuje Mirek.

„Proč chceš začít zrovna Alicí?“

„Protože je stará a beztak Johannesovou smrtí ztratila smysl života. Je to zlá ženská, San. To, že je člověk svině, rozhodně nezakryje tím, že nosí tričko s Václavem Havlem. Už jen tak přežívá, já na jejím místě bych to zabalil už dávno — hodil bych si mašli nebo bych spáchal sebevražednej atentát.“

„Proč bys něco takovýho dělal?“

„Já nevím. Třeba bych zastřelil prezidenta. Nebo bych se odpálil v cirkusu na protest proti drezuře zvířat a lidi by mě po smrti uctívali.“

„Prosím tě. Ty zvířata to přece baví.“

„Copak medvěd jezdí v přírodě na kole?“

„Ne, ale mohl by.“

Mirek dlouze vzdychne. Razance a sebevědomí samozvaného vyšetřovatele už ho trochu opustily.

„Hele, Mirku,“ začne Sandra opatrně. „Víš přece dobře, jak jsme litovali, že jsme chtěli vůbec kdy někoho zabít.“

„Já vím.“

„A ty teď přijdeš s plánem na nový vraždění.“

„Ale co nám zbývá? Nápis na stropě a mrtvá kočka — to byl nejspíš jen začátek.“

„Možná jo, možná ne.“

Sandru něco napadne. Ta myšlenka v ní klíčila už nějakou dobu, ale teprve teď si ji v hlavě zformulovala přesněji.

„A nemůžou… nemůžou to být nějací tvoji věřitelé? Mirku, seš čistej?“

Mirkova tvář se zatáhne, jako když přijdou mraky. Znovu se podrbe na hlavě, jako kdyby ho svědila — a dost možná ho skutečně svědí, protože zásluhou líného života v kohoutovickém domečku do určité míry přestal dbát o osobní hygienu. Kdy si asi naposledy myl vlasy? Kdy se naposledy myl?

Ačkoliv nic neřekl, Sandře to bylo jasné — MŮŽOU to být věřitelé. Mrtvá kočka by jejich praktikám přesně odpovídala. Odpovídalo to ostatně obvyklým praktikám vyděračů — viz cihla, kterou jim tenkrát hodil do bytu jeden z Mirkových věřitelů.

„Nikomu nic nedlužím,“ zavrčí. „Dokonce i tu plazmu už jsem splatil! Určitě to bude ta stará bréca. Všem starým ženským začne dřív nebo později hrabat. Chce se pomstít, terorizovat nás, chápeš? Je to psychopatka.“

„Mám nápad,“ řekne Sandra asi vteřinu poté, co jí ta myšlenka probleskne hlavou.

Tabletky na spaní není těžké sehnat. Vlastně je to docela jednoduché — předepíše vám je každý praktický lékař. Pak je stačí jenom nastrouhat na prášek na struhadle, které se obyčejně používá na strouhání parmazánu. Sandra totiž přinesla veganský dort s pekanovými ořechy a datlemi, zakoupený v obchodě s názvem Rawdie, protože ví, že Alice vyznává alternativní nutriční styly. Byly časy, kdy se živila pouze vzduchem, ale po několika dnech upadla do kómatu. Zkusila i pojídání hmyzu, což ze začátku vypadalo slibně, ale pak jí jednou pražená kobylka vyskočila z talíře přímo do obličeje, a Alice se pokorně vrátila ke své dělené stravě podle Lenky Kořínkové.

Když se Alice otočí ke kredenci, Sandra jí prášek nasype do jasmínového čaje.

Stačí chvilka. Jeden dva loky. Aliciny pohyby se zpomalují, ruka, která drží vidličku s kouskem lepkavého dortu, se zastavuje, oči jí potáhne jakýsi povlak, rty obtížně artikulují slova.

„Přepadla mě nějaká únava,“ řekne Alice omluvně.

Ne asi, pomyslí si Sandra, ale starostlivě jí navrhne, jestli by si nechtěla jít na chvilku lehnout.

Otupělá Alice kývne hlavou.

„Dort si dojíš pak.“

Pomůže jí na gauč v obýváku, nad nímž visí velkolepý obraz s bílými a růžovými pivoňkami. Vypadají něžně a divoce zároveň. Ten obraz se Sandře líbil — ráda by ho jednou zdědila, ale pravděpodobnější je, že ho Alice odkáže nějakému hospicu nebo psímu útulku.

Přinese ze stolu Alicin telefon, opatrně vezme její palec a přitlačí ho na místo, kterým se telefon odemyká. Přijaté ani odeslané zprávy nevypovídají o ničem podezřelém. Běžné domluvy s kamarádkami, lektorka španělštiny (proč se proboha někdo v tak vysokém věku učí nový jazyk?). Fotky zachycují zasněženou zahradu, je tu dokonce i pár selfíček před zrcadlem, na kterých se Alice snaží usmívat, zatahuje břicho jako studentka a špulí pusu. Sandra se trochu dojme a zároveň pocítí prudký stud, že se dotýká těch nejintimnějších chvil staré ženy, se kterou se osud nemazlil, a ani nadcházející dny jí úlevu nepřinesou.

Teď ještě prozkoumat přijaté hovory a volaná čísla.

A tam to je.

Volané i přijaté číslo s podivným předčíslím — uložené jako Inspektor M.

„Buďme k sobě upřímní. Pokud se zbavíme Alice, znamená to, že je případ navždy vyřešen? Že jsme volní? Že už po nás nikdo nebude házet mrtvý kočky? Chápej, tohle není legrace. Může to roztočit hotovou spirálu vraždění,“ přemítá Mirek.

„Však já se taky nesměju.“

Nad Brnem se pomalu smráká, město čeká další mrazivá noc. Kvůli špatnému počasí je část Brna — Bohunice, Kohoutovice, Pisárky a půlka Bystrce — bez proudu, a tak na stole v obýváku hoří dvě vonné svíčky. Místnost svou vůní připomíná stáčírnu medu. Stíny na Mirkově tváři se třepotají jako motýli chycení do flašky.

„Inspektor z Ameriky, na toho jsme krátcí. Policie Los Angeles, to nejsou Četnický humoresky.“

„Dovol, abych ti připomněla, že jsem nikoho nezabila. Doufám, že si nemyslíš, že…“

„Že si nemyslím co?“ Jeho hlas zněl hluboce a vážně.

„Že jsem Johannese zabila.“

Mirek se na křesle pohne, staré pružiny zavržou.

„Prosím tě, San, neblbni. Vždyť je to jedno.“

„Jedno? To přece není jedno. Tak mi to řekni na rovinu — myslíš si to, nebo ne?“

„Nezvyšuj na mě hlas, San.“

Chytí ji za ruku. Jeho dlaň hřeje a zároveň studí. Jak je to vůbec možné?

„Podívej se. Zkoušelas to tolikrát. Mělas jasnej plán. Několik pokusů, a žádnej nevyšel. A pak poslední pokus, kterej jsi možná ani vůbec neplánovala. Výlet v kopcích, on na skále, dole propast. Stačil jeden jedinej pohyb.“

„Ale…“

„Nic ti nevyčítám, San. Udělal bych totéž.“

Z očí se jí začnou koulet slzy, horké a vydatné. Kdy naposledy cítila podobnou bezmoc?

Co komu udělala? Vždycky jí říkali, že špatné věci se dějí jenom zlým lidem. Nikdy nikomu neublížila, nepřidala se ani k ostatním dětem, když na zahradě mateřské školy pitvaly mrtvou žábu. Jenom zpovzdálí přihlížela, jak ostrý klacík krájí žábě bledé břicho, dokud nevylezly ošklivé útroby. Čím to, že jsou všichni tvorové uvnitř tak ohavní?

„No tak, nebreč přece.“ Podá jí papírový kapesník, který vyšťoural v kapse kalhot. „Život jde přece dál.“

„Ten Johannesův ne.“

„Přestaň už ho konečně litovat,“ vyjede Mirek popuzeně.

„Prosím?“

„Tobě se po něm snad stýská nebo co.“

„Ale já…“

„Dělal ti to líp? Nebo o co jde?“

„Ty ses snad zbláznil!“

Mirek chvíli přechází po místnosti. Pak se svalí do křesla. „Necháme toho. Už nám z toho oběma slušně jebe.“

„Tak to odvolej.“

„Odvolávám.“

„I to, že…“

Další slova zůstanou viset ve vzduchu.

Plamínky svíček se zachvějí, jak sem ode dveří zavane slabý průvan jako ledový dech. Ani se nemusejí podívat tím směrem a už vědí, že nejsou sami.

Pak se jejich hlavy pomalu otočí, synchronizovaně jako pohyby akvabel.

A tam stojí on a jeho oči jsou v chabém světle tmavé a propadlé hluboko do lebky. Tělo drží nahrbeně, je hubenější a má méně vlasů, než měl v době, kdy ho viděla naposledy. V očích divoký výraz plný zloby a pohrdání.

Jednu nohu má předsunutou a ruce mu visí podél těla nepřirozeně a napjatě. Připomíná šelmu připravenou zaútočit.

Johannes.

* * *

Za pár minut sedí Sandra s rukama spoutanýma za židlí. Provaz se jí zadírá do zápěstí a špatně se jí dýchá — má trochu rýmu a potřebovala by si pomoct ústy. Jenže ta má zalepená širokou lepicí páskou.

Ráda by si něčím zakryla prsa. Má na sobě volné triko s velkým výstřihem a prsa jsou odhalená tak, že kdyby ještě někdo shrnul látku o pár centimetrů, vykoukly by bradavky, jako kdyby chtěly říct „dobrý den“.

Podívá se vedle sebe. Mirek je na tom stejně — vlastně hůř.

Když se bránil, dostal po hlavě pistolí. Na spánku má krvavou ránu a po skráních mu tečou čúrky potu.

Sandra ho pozoruje zoufalýma očima a vydává nesouhlasné zvuky.

Co s nimi chce Johannes udělat?

A co se to děje?

Jak je to možné? Sandru několikrát napadne, jestli se neocitla v příliš zlém a příliš živém snu.

„To čumíte, co?“

Johannesův hlas zní jinak, je posazený hlouběji a se silným přízvukem. Zní jako hlas Ukrajince, který se snaží mluvit anglicky.

Sandra si bůhvíproč vzpomněla na svůj oblíbený citát: Není málo času, který máme, ale hodně času, který nevyužíváme.

Je tohle ten čas, který naplno využívá? Kdy se něco skutečně děje?

Mirek na své židli zlostně zaúpí.

Jedna svíčka dohořívá a zůstává za ní slabý proužek kouře. Pokoj tak ještě potemní. Těžká medová vůně se mísí s příjemným náznakem kouře.

„To jste nečekali, že?“

Na tom „že?“ na konci je něco znepokojivého. Je málo moravské.

Sandra na své židli zavrtí hlavou — ne, nečekali.

Johannes jí sjede pohledem na prsa.

„Jsi děvka.“

Mirek opět pod svou páskou cosi nesouhlasně zamumlá a divoce sebou zamele. Na rozdíl od Sandry má připoutané i nohy, takže jeho židle několikrát legračně poskočí.

Sandra cítí, jak jí bradavky tuhnou, strachem a zimou.

„To je ale překvapení, co?“ zahuhlá Johannes a oči vyzývavě upírá na její prsa.

„Mysleli jste si, že jsem mrtvej.“

Oba na svých židlích lehce přikývnou.

„Jenomže já žiju.“

Udělá pár dramatických kroků. V přítmí s tou svou hubenou postavou v černých džínách, roláku a kožené bundě připomíná havrana.

„A budu žít dál.“

Několikrát přejde místnost tam a zpátky.

„Ale jestli budete žít i vy, to ještě nevím.“

V tom okamžiku naskočí elektřina a místnost zalije teplé světlo ze dvou tisíců vánočních světýlek, kterými Sandra omotala každý volně stojící předmět v domácnosti. Televizní obrazovka začne ukazovat reklamu na těstoviny. Nevěsta ve svatebních šatech vcucne špagetu a kamarádky jí zatleskají. „Chutnají báječně,“ řekne nevěsta a vykulí oči do kamery. Následuje reklama na banku, ve které si pohádkové postavy sjednávají hypotéku.

„Budiž světlo,“ okomentuje návrat elektřiny Johannes. „Aspoň si vás můžu pořádně prohlídnout. A vy mě. Jsem fešák, co?“

Oba zírají na jeho tvář.

Je jaksi zdeformovaná, víc zvrásněná, jeho nos má divný, hrbolatý tvar.

„Nejsi,“ zamumlá Sandra slepenými ústy a Mirek po ní hodí zlostný pohled: Neprovokuj.

„A přichází další překvapení večera,“ oznámí Johannes trochu pobaveně.

„Já totiž nejsem Johannes, ale jeho dvojče.“

Několik vteřin si vychutnává všeobecné zděšení publika.

„Odvržené dvojče,“ dodá až téměř pyšně.

Tak proto mi přišel tak divnej, pomyslí si Sandra.

A proto se Alice celý život snažila dělat něco dobrého. Útulky, sbírky na postižené, menstruační stan před Janáčkovým divadlem, líšeňský hudební festival pro svobodné matky. Tak moc ji trápily pocity viny.

Znamená to, že všichni lidé, kteří se rozhodli zasvětit svůj čas a peníze charitě, někdy udělali něco špatného? Byla matka Tereza ve skutečnosti mrcha? Udělal Mark Zuckerberg někdy něco hrozného? Jsou lidé z Klokánku ve skutečnosti nájemní vrazi?

To všechno se jí honí hlavou, zatímco Mirek na své židli supí a zmítá se. V očích má pološílený výraz.

„Jmenuju se Roman,“ představí se. „Rád vás poznávám.“

Sandra cosi zamumlá, Mirek se zarputile mračí, v očích zlost i strach. V ostrém umělém osvětlení si Sandra všimne, jak hluboké má rýhy kolem očí a na čele. Přemýšlí, jestli i její vrásky jsou na světle tolik zřetelné. Nejspíš brzy přijde do věku, kdy bude nezbytné začít přemýšlet o návštěvě plastické chirurgie. Začne botoxem, bude pokračovat operací víček a uvidí, co se stane. Jednou četla rozhovor s lékařkou (její obličej připomínal balon), která tvrdila, že aplikace botoxu zmírňuje výskyt depresí.

Ale třeba už žádný botox potřebovat nebude, protože tenhle ptáček Roman je možná za okamžik podřízne jako slepice. Tím pádem se vyhne i depresím. Jak se říká: všechno zlé je k něčemu dobré.

Kdoví, třeba nastal čas odejít z tohoto světa! Dokud jsou s Mirkem mladí, svěží a plní opatrného optimismu. Jeden spisovatel (ale možná to byl Kurt Cobain) řekl, že život po třicítce stejně nemá smysl. Tak co. Viděli spolu krásná místa, koupali se v moři i v zeleném prýglu, ochutnali pokrmy mezinárodní kuchyně, na vlastní oči poznali lásku, ale i zradu a odpuštění.

Roman si sedne na gauč.

Dlouhé nohy pohodlně roztáhne před sebe a uvelebí se, jako kdyby jen tak přišel na návštěvu.

Sandra si všimne, že ozdobné polštářky jsou ošoupané a jejich náplň zcuckovatěla, takže leží schlíple a jaksi provinile. Sandra se zastydí. V poslední době nevěnovala péči o domácnost téměř žádnou energii. Zalituje, že před přepadením malinko neuklidila — stačilo by to tu trochu pojezdit luxem, natřepat lůžkoviny a uklidit ze stolu špinavé skleničky a obal od čokolády.

„A aby bylo jasno, tu kočku jsem nezabil. Našel jsem ji, chuděru, náhodou v zatáčce, nejspíš ji srazilo auto. No a tak mě napadlo, že bych vás mohl pěkně postrašit. Zvířata nejím, natož abych je vraždil. Jsem totiž vegan.“

Mirek protočí panenky a cosi zamumlá, zní to trochu jako „to jsme rádi, že to víme“. Na to, že je svázaný na židli, je docela drzý.

„A ten nápis na stropě byl jenom taková legrace… viděl jsem to v jednom filmu. Nějaká ženská se tam koupala ve vaně, pak se podívala na dřevěnej strop a uviděla tam doširoka otevřený oko, co na ni upřeně hledělo. Ta scéna mě vždycky příšerně děsila. Doufám, že ten šok z nápisu byl podobnej. No a pustit nahoře v ložnici ten bráchův dramatickej opus, to už byla jen třešnička na dortu. Jo a mimochodem, Sandro… celkem slušná sbírka spodního prádla.“

„Cože? A kde jako?“

Sandra si byla skoro jistá, že veškeré své sexy krajkové prádlo zapomněla v Americe, a od té doby si nové nepořídila.

„No přece ve skříni v ložnici.“

„Tak to musí patřit matce,“ usoudí Sandra.

Na to Roman obdivně pronese: „Úúúú la lá!“

Pak se na chvilku zamyslí a odkašle si.

„Taky bych rád řekl, že jsem dlouho nic nevěděl. Myslel jsem si, že jsem běžný dítě z děcáku — matka feťačka, otec nikdo. Jednou mě chtěl adoptovat takovej pobožnej manželskej pár, co nemohl mít děti, ale moc si mě neoblíbili a já je taky ne, takže mě po pár týdnech vrátili. Byl jsem rád — v děcáku jsem měl spoustu hraček a nemusel jsem chodit do kostela. Pak jsem vylezl ven a jen tak jsem se poflakoval. Byl jsem skoro všude. Jižní Amerika, Asie, půl roku Afrika, ale tam jsem nevycházel moc dobře s černochama. Jsem totiž rasista. Se svým životem nejsem nespokojenej, i když dvakrát jsem si už pobyl ve vězení, což se mi moc nelíbilo. Všechno, co znáte z vězeňských filmů, je pravda.“

Ozve se aplaus — publikum v televizi tleská tlustému soutěžícímu ve vědomostní hře: znal odpověď na otázku, co znamená slovo klokočí.

Roman se ušklíbne.

„No a pak jsem v novinách uviděl tu fotku. Že umřel nějakej skladatel. Kurva, říkám si, vždyť ten chlap vypadá stejně jako já — taková teploušská verze mě samýho. Tak jsem začal pátrat. A dopátral jsem se až k tomu, kdo to byl, kde žil, jak žil a kdo byla jeho žena. A tak jsem postupně přišel na vás dva.“

Sandra s Mirkem se na sebe podívají.

„Chodili jste spolu předtím, chodíte spolu zas. Je jasný, že jste šli po penězích. Jste ze stejný krve jako já. V životě vám jde jenom o prachy. A taky o trochu toho šukání.“

Ozval se nový jásot: tlusťoch tentokrát věděl, že Ohře je delší než Jizera.

Romanovi dojde trpělivost. „Kde máte kurva ovladač?“

Sandra i Mirek pokrčí rameny — ovladač je věc, která není k nalezení pokaždé, když ji člověk nejvíc potřebuje.

Roman mávne rukou a nechá televizi televizí.

„Hele, krasavice, nebudeš řvát, když ti z huby sundám tu izolepu?“

Sandra rychle zavrtí hlavou.

Roman jí rychlým pohybem serve pásku z obličeje.

„Hele, potřebuju, abyste vy dva se mnou spolupracovali. Nechám vás bejt, když mi ulejete nějaký prachy z bráchova dědictví. Pak už o sobě nikdy nemusíme slyšet. Teda leda že bys snad chtěla, krásko.“

V očích se mu zaleskne vzrušení a tón hlasu se o oktávu sníží. „Vypadáš jako celkem použitelná rajda. Doufám, že můj bro si s tebou pořádně užil.“

Sandra mlčí.

„To byla vlastně otázka. Tak co, užil si s tebou? Rád bych znal nějaký podrobnosti, když už jsem tady. Jsem totiž vyhlášenej prasák.“

Sandra opatrně pokrčí rameny: „To by asi musel posoudit on.“

„Jenže neposoudí. Protožes ho zabila.“

„To není pravda.“

„Nelži. Znám ženský jako ty. A moje máma je stejná. Mrcha. Cynická svině. Panička nechtěla dvě děti, líbilo by se jí jen jedno. Doufala, že vybrala to, který se má víc k světu. Ale to se spletla. Kdo z nás dvou žije teď? No?“

„Co je s Alicí teď? Byl jsi u ní?“ zajímalo Sandru.

„Co by bylo? Nic. Nezabíjím starý ženský, i když jde o matku, která mě odložila do útulku jako prašivý štěně.“

„To mě mrzí,“ zašeptala Sandra, ale ve skutečnosti jí to bylo celkem jedno. Co je jí do nějakých cizích dětí? Spíš se nestačila divit, co se vyklubalo z Alice. Kdo by to do ní řekl, že je taková potvora? Kdyby hendikepovaní věděli, co je zač, určitě by si od ní žádné pomůcky nevzali.

„To je mi fuk. Do konce měsíce dáte dohromady dva míče, je to jasný? A pak můžeme na všechno zapomenout. Chci jen normálně žít. Dva míče, to přece není moc. To dneska najdeš na ulici, když ti to trochu pálí.“

„Určitě se nějak domluvíme,“ řekne Sandra horlivě a podívá se na Mirka. Ten souhlasně zamrká. Dva míče, to za současné situace opravdu není zas tak moc.

„Ale ještě jednu věc bych chtěl,“ usměje se Roman. „Než odejdu.“

Oči se mu opět zalesknou.

„Původně jsem nechtěl, ale ten tvůj výstřih… ten si o to koleduje. Byl by hřích jen tak odejít a nechat takovou samici ležet ladem.“

Sandra se zachvěje, Mirek zuřivě huhňá pod svou páskou.

„Můžeme jít do ložnice, ale taky můžeme klidně zůstat tady. Většinu chlapů vzrušuje představa dívat se na svou ženskou, když ji obhospodařuje někdo jinej. Je to trochu divný, ale je to tak. Tak co, kámo, budeš se koukat? Bude na co, prej jsem dost dobrej.“

Mirek se snaží něco říct a páska se mu vzdouvá na vzteklých rtech.

Roman se zachechtá. „Neblbni, kámo. Já už holku mám. A jsem jí absolutně věrnej. To víš, já nejsem takovej kokot jako ty.“

Sandru zamrazí. Co všechno o nich ví? Mluvil se Zorkou?

„I když musím uznat, že buchta je to pěkná. Líbí se mi kozy, co vypadaj jako umělý, ale přitom nejsou.“

„Díky,“ řekne Sandra, protože ji nic jiného nenapadne. Chce odvést pozornost od svého těla, a tak řekne: „Teď už chápu, proč jsem před pár dny našla na záchodové míse takovej nazrzlej chlup. Říkala jsem si, komu asi patří.“

„To byl pubickej chlup,“ oznámí Roman.

„To, že už nechceš do chládku, znamená, že nás teda neodkrágluješ?“ chce se ujistit Sandra. Je na sebe pyšná, že ovládá vězeňský argot.

Roman blahosklonně pokrčí rameny: „V podstatě jo, znamená.“

„A sundáš Mirkovi tu pásku, aby mohl mluvit?“

Roman přelétne pohledem zpoceného Mirka, zhrouceného na židli.

„Ale jo.“

Když trhne páskou, Mirek zasyčí bolestí. Starý dobrý přecitlivělý Mirek. Sandra si vzpomene na den, kdy odmítl jít do práce, protože se mu na horní dásni udělaly afty.

„Svoje prachy dostaneš,“ promluví Mirek drsným hlasem. „Ale jestli nás budeš dál pronásledovat a vyhrožovat nám, tak půjdu na policii.“

Roman se suše zasměje. „Bojim bojim.“ Na chvilku se odmlčí. „Lidi, poslouchejte, nemáte hlad?“

Sandra neurčitě zavrtí hlavou; hlad sice nemá, ale třeba by se společnou večeří uvolnila napjatá atmosféra.

„Můžu uvařit špagety,“ navrhne.

„Žádný špagety se vařit nebudou,“ nesouhlasí Mirek. Tváří se zarputile jako malé dítě. „To je absurdní.“

„No tak se tolik nečerti, vztekloune,“ zašklebí se Roman. „Jdu se podívat do ledničky.“

Odejde do kuchyně, za chvilku žalostně zaskřípou dvířka ledničky (Mirek už dlouho slibuje, že s tím něco udělá).

Sandra s Mirkem se na sebe podívají. Co teď? Asi nic.

„Fuj, jsou tam jen nějaký párky,“ vrátí se Roman zklamaně. „Vy dva jste vážně nechutní. Copak nemáte v domě jedinej kus zeleniny? Hrách? Čočku? Proboha, vždyť jsou Vánoce, a oni v domě nemaj ani zrnko luštěniny.“

„Soused má na zahradě sněhuláka,“ ozve se Mirek odvážně. „Můžeš mu vzít mrkev.“ Uchechtne se vlastnímu vtipu.

Sandra se trochu stydí: co se týče humoru, mívá Mirek i slabší chvilky.

„A vida, pán je komik,“ ušklíbne se Roman.

Sandře je čím dál tím sympatičtější. Nejenže je nezabil, ale navíc je vtipný a uměl ocenit její prsa. Taky má široká ramena a velké ruce, větší než Mirek. Možná nezdědil hudební talent jako Johannes, ale celkově k němu příroda byla mnohem štědřejší. Jeho charisma jako by zaplnilo celou místnost až po strop.

Sandra si trochu odkašle, aby si vyčistila krk a měla jasnější, sebevědomější hlas.

„Chci, aby jedna věc byla mezi náma jasná,“ ozve se náhle.

Mirek a Roman k ní otočí hlavu ve stejném okamžiku.

Sandra si ještě jednou odkašle a napřímí hlavu. „Já jsem vašeho bratra nezabila. Byla to náhoda.“

Roman svraští obočí. „Fajn. Nevím proč, ale věřím ti. A nemusíš mi vykat. Jsme přece rodina. Já jsem švagr a ty jsi moje švagrová. Zatraceně hot švagrová.“

Sandra zrudne. Její pohled zalétne k Mirkovi a snaží se přečíst výraz jeho tváře. Je skeptický? Zbavený všech iluzí? Nedůvěřivý?

Roman ukáže na Mirka: „A věří ti on?“

„Jasně že jí věřím,“ ozve se Mirek. „Známe se třináct let.“

„Čtrnáct,“ opraví ho Sandra.

Roman se ušklíbne.

„To, pro co sis přišel, už máš. Teda nemáš, ale slíbili jsme ti to. Tvoje dva zasraný miliony, abys sis nepřipadal tak uboze a mohl sis třeba koupit nový rifle.“

„Haha, rifle,“ zasměje se Roman. „Vy Brňáci jste boží.“

Sandra přemýšlí, co je podle Romana na riflích špatného, a přála by si, aby Mirek mlčel. Ráda by už tento trapný večer měla za sebou.

„Nebo si můžeš pořídit tunu brokolice,“ dodá Mirek a sám se svému vtipu zasměje.

„To by snad stačilo,“ ozve se Sandra.

„Ještě se ho zastávej, San.“

„Nechápu, jak s tím vším souvisí to, že je vegan!“

„To souvisí vždycky se vším,“ uzavře to Mirek.

Roman se usměje a jasným pohledem se zadívá na Sandru: „Přiznej si to, krasavice, tvůj mužskej je blbec.“

„Co si to do…?“

Poslední slovo Mirek nedořekne.

Zahlédne totiž věc, která ho vyděsí k smrti. Lépe řečeno několik věcí: napřed nůž a pak ruku, která ho drží. A pak Alici.

Alice úhoříma očima šlehne po Sandře, pak po Mirkovi a nakonec uvidí Romana.

Vzápětí její ruka klesá. Jako ve zpomaleném filmu. Odhodlaný pohled se mění v překvapený.

Sandra si všimne, že už tak úzké rty staré ženy se ještě ztenčily. Připomínají namodrale bledou žížalu, která se ještě před chvílí vesele kroutila v trávě, ale pak uviděla kosa nebo jiné nebezpečí, a ztuhla strachy ve vroucné víře, že ji kosovo oko přehlédne.

Tvář s hlubokými i mělkými cestičkami vrásek zbledne, drobné tělo povadne a ztratí rovnováhu.

Největší postřeh z osazenstva kohoutovického domku má Roman. Vymrští se z gauče a zachytí Alicino tělo těsně předtím, než dopadne na zem.

„Vodu!“ vyštěkne.

Sandra utíká do kuchyně, natočí z kohoutku vodu do sklenice a její obsah chrstne Alici do obličeje, zatímco ji Mirek ovívá televizním programem.

„No, původně jsem myslel, že by se jen napila,“ poznamená Roman a otočí se k Mirkovi: „To je vždycky takhle hrrr?“

Mirek pokrčí rameny. „Jo jo, je malinko hrc prc.“

Sandra zvedne obočí. Tihle dva by si v normálním životě možná rozuměli.

Mirek by si ostatně zasloužil nějakého správného parťáka. Jeho kámoši, to byla vesměs banda budižkničemů, kteří se buď vezli na podnikatelském úspěchu svých rodičů, anebo se nevezli vůbec na ničem (což jim ovšem nebránilo chodit do lepších brněnských podniků v bundách značky Diesel). Někteří z nich prováděli jakousi blíže nespecifikovanou a pravděpodobně naprosto neužitečnou práci v nových prosklených kancelářích v byznysovém komplexu, báli se svých šéfů, trpěli stresovým průjmem a pomalu si budovali závislost na alkoholu. Tak jako většina mužů, i oni příležitostně podváděli své partnerky s opilými studentkami, které si vyrazily do klubu Two Faces nebo Charlie’s, nebo se ženami pochybné existence, které v přítmí baru vypadaly celkem fajn, ale za jasného denního světla se ukázalo, že jim je minimálně o deset let víc než večer v baru, a navíc mají celulitidu čtvrtého až sedmého stupně. Jak se říká, za tmy jsou všechny kočky černé.

Zato tenhle Roman — má charisma, je věrný a nejí maso a mléčné výrobky.

Proud Sandřiných myšlenek přeruší Alicino zachroptění. Stará žena otevře oči a posadí se. Vypadá jako nějaký domácí skřítek. Tedy až na ten nůž.

Její ústa se pootevřou, když hledí Romanovi do tváře.

„To je ale překvapení, co?“ neudrží se Mirek a bradou kývne směrem k Romanovi. „Tos nečekala.“

Alice je bledá jako měsíc.

„To není Johannes,“ vysvětluje rychle Sandra, aby Alice náhodou neomdlela podruhé. „Je to jeho bratr.“

„Tvůj druhý syn,“ poznamená Mirek dramaticky. „Kterého jsi zavrhla a odložila do babyboxu.“

„V té doby ještě žádný babyboxy nebyly,“ upřesní Sandra.

Alice pevně stiskne oči a rty. Hruď se jí prudce nadouvá a zase klesá. Sandra si všimne, že na tak starou ženu má poměrně velká prsa, až nepřirozeně plná. Silikony?

Romanův hlas je tichý, ale i tak prořízne těžký medový vzduch jako kudla.

„Vlastně ses zachovala velkoryse, matko. Taky jsi mě třeba mohla hodit do popelnice v igelitce z Lidlu.“

„Lidl v té době taky ještě nebyl,“ poznamená Sandra.

Roman rozhodí rukama a podívá se na Mirka: „To pořád takhle všechny opravuje?“

Mirek pokrčí rameny a Sandra zrudne.

Alice opět zavře oči a Sandra zvedá sklenici, ve které zbylo ještě trochu vody.

„Prosimtě, už na ni nic nelej,“ požádá ji Roman. „Je v pohodě. Že jo… mami? Zvláštní pocit, říkat někomu mami. Tati už ale nejspíš nikomu neřeknu, co?“

Roman se podívá na Sandru, jako by hledal odpověď.

Ta pokrčí rameny: „Ne, tvůj otec už bohužel nežije. Praskla mu aorta, když sekal zahradu.“

„To nebyla prasklá aorta, ale plicní embolie,“ opraví ji Alice káravě.

Pak se na zemi ztěžka posadí. Vypadá jako vrabčák, který vypadl z hnízda a zmateně se rozhlíží kolem, jestli si pro něho někdo přijde — jeden z rodičů nebo aspoň někdo z organizace Zvíře v nouzi.

„Byla jsem tak mladá,“ řekne Alice šelestivým hlasem plným hořkosti. „A plná ambicí.“

„To chápu. Dvě děti naráz musejí být pro mladou zaopatřenou ženu úplná pohroma,“ konstatuje Roman hořce.

„V Peru se jedné jedenáctileté holce narodily trojčata,“ doplní Mirek, který nikdy nepromeškal příležitost sdělit ostatním nějakou zajímavost. Rád si kupoval časopisy o zvláštních jevech. Ve společnosti pak s oblibou vyprávěl o dvouhlavých indických hadech, přinášel důkazy o tom, že vláda USA před občany celého světa tají existenci UFO, nebo o ženě z Čadu, která má tři prsa a dvě vaginy.

„Nesuďte mě,“ řekne Alice suše. „Já vás taky nesoudím. Nikoho z vás. A přitom každý z vás má máslo na hlavě.“

Uplyne pár vteřin ticha, během kterých všichni poctivě zpytují své svědomí.

„Ty, Sandro, jsi tady se svým povedeným přítelem spřádala plány na vraždu mého syna Johannese, a to jenom kvůli penězům. Chtělas, aby ho otrávil pavouk, aby se utopil v moři, aby se nadobro ztratil v kukuřičném poli. Měla by ses stydět.“

„V jakým kukuřičným poli?“ zeptá se Sandra zmateně, protože si na žádné kukuřičné pole vůbec nevzpomíná. Tím však nechtěně potvrdí, že v případě pavouka a utonutí Alice mluvila pravdu. „Říkám vám to znovu. Já Johannese nezabila,“ ucedí Sandra zlostně stisknutými rty, takže to zní jako zasyčení.

„A ty, Romane,“ pokračuje Alice, „tvoje životní dráha se odvíjí na samé hraně zločinu.“

„Někdy i za hranou,“ upřesní Roman.

„Vejtaho,“ zpraží ho Mirek. Teď, když se přestal bát o život, mu otrnulo.

Sandře dochází trpělivost.

„Lidi, lidi,“ zvolá. „Jsme přece dospělí. Můžeme se v klidu rozejít. Roman chce dva miliony a ty, Alice, ty nemáš důvod nikoho zabíjet, protože Johannesův pád — dej mu Pán Bůh věčné nebe — byla nešťastná náhoda a tvůj druhý syn je živý a zdravý. Možná byste se spolu mohli začít scházet nebo tak něco. Vždyť jste se tolik let neviděli, určitě si máte co povídat. A vůbec, už mě to nebaví. Nemohli byste se prostě sebrat a odejít z mého domu?“

„Tohle není tvůj dům,“ poučí ji Alice. „A kdy se vlastně vrátí rodiče z cesty kolem světa?“

„Trochu se pozdrží. Mámu předevčírem kousla v Singapuru vzteklá opice.“

„Ach tak. Vyřiď, že jí přeju brzké uzdravení.“

Alice se konečně zvedne ze země, posadí se do křesla a elegantně si přehodí nohu přes nohu, jako kdyby seděla na nějakém dekadentním čaji o páté.

„Věděl můj otec, žes ve skutečnosti čekala děti dvě?“ zajímá Romana.

„Ne. Nevěděl to nikdo. Vážila jsem tenkrát přes metrák, takže těch dětí tam teoreticky mohlo být klidně pět.“

Sandra, Mirek i Roman se zaskočeně zašklebí, když si představí, jak asi vypadala tato drobná, až vyhublá žena v dobách morbidní obezity. Pohybovala se po městě na invalidním vozíku? Zabrala v autobusu dvě sedačky?

„To je bizardní,“ poznamená Mirek, ale pak se rychle podívá na Sandru a opraví se: „Bizarní.“

„Byla jsem tenkrát závislá na bonbonech Haribo,“ vysvětlí Alice. „Sice jsem po porodu zhubla, ale na bocích mi zůstaly strie,“ dodá hořce.

„Koukám, že z popraskané kůže máš větší komplexy než z toho, žes mě zahodila do popelnice.“

„Nehodila jsem tě do žádné popelnice. Postarala jsem se o to, aby se tě ujali.“

„Jak velkorysé.“

„Jak je možné, že to nevěděl doktor?“ zajímalo Sandru. Začíná být z dnešního večera dost otrávená. Všichni si tu na něco stěžují, zatímco ona by měla taky co povídat. Třeba jak ji Johannes nutil sledovat filmy Jima Jarmusche a ona se u toho málem unudila k smrti. Proč musí mít každý člověk ze soužití s druhými lidmi nejmíň tunu různých traumat?

„K žádnému doktorovi jsem nechodila. Všichni si mysleli, že jsem jenom morbidně obézní.“

„Nechtěli byste si to náhodou vyříkat třeba někde v kavárně?“ navrhne Mirek. „Tohle je sice lepší než Pošta pro tebe, ale i tak už bych chtěl mít klid. Zítra mám náročnej den a chci se vyspat.“

Sandra přemýšlí, v čem bude Mirkův den náročný. Mirek neměl náročný den, ani nepamatuje.

„Kavárny už budou mít zavřeno, Mirku,“ řekne. „Ale Alice má tak velkou vilu, že by se tam možná jeden její ztracený syn vešel,“ mrkne na oba.

„Tak to je konec,“ ucedí Mirek. „Ještě mi řekněte, že spolu budete dnes popíjet čaj a hrát pexeso.“

„Nebo cvičit jógu,“ ucedí Sandra s patrnou ironií v hlase.

„Já náhodou cvičím jógu. Pomáhá mi přijímat svět takový, jaký je,“ zmíní se Roman a Aliciny oči se zablýsknou zájmem. Možná si v duchu říká: No jo, geny.

Tak proto je Roman tak pružný, pomyslí si Sandra a koutkem oka zhodnotí Mirkovo narůstající rosolovaté bříško a bradu slévající se do krku. Pak si ale představí Romana na karimatce, jak v legínách praktikuje pozdrav slunci. Proč chlapi nikdy nemůžou být normální? Proč?

„Tak jo,“ říká. „Všechno jsme si vysvětlili a nastal čas říct si sbohem.“

Ale sotva to dořekne, opět nastane tma.

„Zkurvenej Eon,“ zabručí Mirek. „Dojdu pro svíčky.“

A vtom se to ozve.

Dvojité hlasité zacvaknutí, ozývající se zpoza dveří — klap klap. A otočení klíče v zámku.

„Co to…“

Mirek se vymrští a zalomcuje klikou.

„Je to blbý,“ řekne nahlas to, co je už několik vteřin jasné všem. „Jsme tu zamčení.“

Sandře to v hlavě šrotuje. „Možná můžeme vyskočit z okna. Nejníž položené okno je v kuchyni, bych řekla. Když skočíme do sněhu, nic se nám nestane. Aspoň myslím.“

„Kam bys skákala? Zavoláme policii,“ navrhne Mirek.

„A co jí asi tak řekneme? Nezapomeň, že jsem celostátně hledanej,“ namítne Roman.

„Ty jsi celostátně hledanej?“ zeptají se oba téměř současně.

„Tak…“ ošije se Roman, „nejsem žádnej svatoušek a světem jsem se protloukal všelijak. A když říkám protloukal, tak to myslím doslova.“ Rozhlédne se po místnosti. „A něco mi říká, že nás je tady takových víc, kdo nechce mít s policií nic společnýho.“

Alice povolí pravou ruku, ve které stále drží nůž. Dokonce paží pohne o pár centimetrů dozadu, jako by ho chtěla schovat za sebe.

„Ale vážně, pojďme skočit,“ navrhne znovu Sandra. „Maximálně si něco zlomíme.“

Od osazenstva domu nepřichází žádná odezva, a tak Sandra dostane další nápad: „Taky bychom mohli zavolat hasiče. Hasiče spravedlnost nezajímá, ti mají za úkol jen zachraňovat lidi.“

„Máš pravdu, hasiči by možná bodli,“ uzná Mirek.

„A co jim řekneme?“ utrousí Roman. „Že nás někdo zamknul v domě? Pochybuju, že kvůli tomu přijedou. Tohle je spíš případ pro zámečníka.“

„Něco si vymyslíme. Třeba že chceme ze střechy zachránit koťátko. Hasiči si takový případy rádi nahrávají a dávají je na internet, aby byli lidem ještě sympatičtější.“

„Jak chceš na střechu dostat kočku?“

„To bysme nějak vymysleli.“

„Nebo jim můžeme prostě zalhat a říct, že hoří,“ navrhne Alice.

Sandra pokrčí nos a pak ještě jednou.

„Počkat, ale ono opravdu hoří!“

Teď už větří všichni — a opravdu, ve vzduchu je slabě cítit kouř.

„Jde to ze sklepa,“ volá Roman, který nechce ztratit dominantní postavení v domácnosti. „Jdu se tam podívat a zkusím to uhasit.“

Jakmile zmizí ve sklepě, v domě se náhle znovu rozsvítí.

Alice, Sandra a Mirek mžourají do světla.

„Oheň je uhašen,“ hlásí začouzený Roman, který právě vylezl ze sklepa jako horník z uhelného dolu. Pozornost všech však není upřena na něj, nýbrž na osobu, která vyšla ze sklepa s ním — obdobně začernalá.

„Zoro!“ vykřikne Sandra.

Mirek se plácne do čela.

„Proč je tu Zora?“ ptá se rozčileně Alice.

„Prostě sem přišla,“ pokrčí rameny Sandra. „Podpálit nám barák. Nemůže odpustit tady Mirkovi, že se na ni vysral.“

„Ale já jsem vás nepřišla podpálit. Chtěla jsem si jenom trochu přitopit, když je venku minus dvacet,“ vysvětluje Zorka. „Ale trochu se to zvrtlo.“

„Tys bydlela u nás ve sklepě?“ nevěří Sandra.

Zorka jen rozpačitě pokrčí rameny: „A co jsem měla dělat? Práci ještě nemám, podnájem taky ne.“

„To se na mě a na Mirka budeš přisávat do konce života? Bydlet střídavě na půdě a střídavě ve sklepě?“

„Radši bych se přisála na Mirka než na tebe,“ řekne Zorka drze a Sandra pevně stiskne rty.

„On s ňou Mirek něco měl?“ mračí se Alice.

„Jo,“ přisvědčí smutně Sandra.

Alice po Mirkovi šlehne pohledem: „Chlapi jsou prasata! Měla by ses na něho vysrat, San.“

Než Mirek stačí cokoliv říct, ozve se zazvonění zvonku. Dvakrát krátké „crrr crrr“.

Otevřít jde Sandra, protože je nejvíc paní domu.

Za dveřmi stojí malý, svalnatý muž.

Muž s průzračně modrýma očima.

Inspektor Mole.

„Na základě podrobné dedukce i indukce mi zřetelně vyplynulo, že vrahem vašeho syna je tento muž, váš syn a bratr zesnulého,“ oznámí triumfálně detektiv Mole poté, co v napjatém tichu vypije šálek černého čaje, takže působí spíše jako Angličan. Dokonce i přízvuk má v té chvíli britský. Možná to způsobuje fakt, že se snaží mluvit pomalou, srozumitelnou angličtinou, aby mu rozumělo co nejvíc lidí v místnosti.

V očích, které upírá na Alici, se mu temně zablýská.

Alice vytřeští ty své a Roman se pobaveně uchechtne: „To jako vážně? To jako obviňuje mě?“

„Co ten chlap povídal?“ ptá se Mirek nenápadně Sandry. Angličtině už se pár let, pokud nepočítáme hry na playstationu a stránky PornHub, pořádně nevěnoval. Kdykoliv se setkal s cizincem, vystačil si výrazy jako cool, of course, exactly, sounds great a podobně. Sandra mu Moleův proslov rychle přeloží.

„Co je to za blbost?“ řekne Mirek se silným moravským přízvukem. „To je jak u dementů totok!“

„Zjistil, že má bohatého bratra, a shodil ho ze skály, aby se mohl stát dědicem,“ pokračuje inspektor a se založenýma rukama začne chodit po místnosti. Sandra Mirkovi rychle překládá.

„Ale já jsem se Romana zřekla,“ pronese Alice zpupně. „Nic dědit nebude. Ostatně celý můj majetek po smrti připadne zčásti chovancům Jedličkova ústavu, zčásti útulku Buldočí naděje a zčásti několika mým nadacím. Závěť už mám hotovou dávno. V mé vile se budou pořádat workshopy o udržitelné módě.“

„Chovanci Jedličkova ústavu z těch peněz přece nic mít nebudou, když jsou mentální,“ namítne Mirek. „Takoví lidé se radují z jiných věcí než z peněz. Proto jsou neustále šťastní a pořád se usmívají.“

„V tom ústavu nejsou mentálové, ale tělesně postižení,“ opraví ho Sandra a Mirek ji odežene rukou jako otravnou mouchu.

„Je také možné, že se jednalo o vraždu ze žárlivosti. Roman se chtěl zbavit úspěšnějšího, milovanějšího bratra,“ uvažuje detektiv Mole, který už očividně zcela ztratil svou britskou (i americkou) sebejistotu a šarm.

„Já jsem ho zase tolik nemilovala,“ pronese Sandra opatrně a šlehne pohledem po Mirkovi. „Měla jsem ho jenom celkem ráda.“

A sotva to dořekne, do místnosti vstoupí Johannes.

Že je to pravý Johannes, je jasné všem už v první vteřině. Kromě toho, že mu plandá jeden rukáv, má jeho tvář typicky mdlé johannesovské rysy, přestože jsou zakryté vousem. Poněkud zhrubl, opálil se a osvalil. Ale je to on.

„Jak…“ Sandra nestačí doříct větu a sesouvá se na podlahu.

„Vodu,“ řekne suše Roman a pak pozdraví: „Čau, brácho.“

V obývacím pokoji hoří svíčky s vůní lesního ovoce, poslední, které Sandra našla ve skříni. Přes obličeje v místnosti se mihotají stíny a venku se stále sype sníh.

„Bylo to strašné,“ začne Johannes a na znamení toho, jak moc strašné to bylo, udělá dramatickou pauzu.

„Pohoří Sierra Madre pro mě navždy zůstane místem, ve kterém jsem přežil svou vlastní smrt. Ten okamžik… Myslel jsem, že za mnou je ještě kus pevné země, ale špatně jsem to odhadl. Jeden jediný krůček… šlápl jsem do prázdna a okamžitě ztratil rovnováhu. Řítil jsem se dolů jako hadrový panák. Těch několik vteřin bylo překvapivě dlouhých. Pak přišla rána. Tvrdý náraz, do očí mě něco bodalo a štípalo, příšerná bolest v páteři. Když jsem se trochu vzpamatoval, pomalu jsem začal vyhodnocovat situaci. Zjistil jsem, že moje tělo se zachytilo o strom vyčuhující ze skály. Od toho dne každý večer před spaním děkuji tomu semínku, které tam kdysi zafoukal vítr a ono našlo vůli k životu… Stejně jako já.“

Johannes se na chvilku odmlčí, aby dal vyniknout síle svých slov. Pak do hrobového ticha polkne a pokračuje.

„Opatrně jsem se rozhlédl: Pode mnou zela děsivá, ještě asi desetimetrová propast. Věděl jsem, že strom dlouho nevydrží. Kmen byl křehký a už tak se napínal jako tětiva. Co teď? Co kdyby… Vzpomněl jsem si na Keanu Reevese, který mi vyprávěl, že svůj volný čas rád tráví na lezecké stěně. Co kdybych… po skále přeručkoval dolů? Ve skále bylo mnoho výčnělků a prohlubenin, kterých se dalo zachytit. Zvažoval jsem všechna pro a proti, ale vtom se stromek pod vahou mého těla začal pomalu vyvracet z kořenů. Neměl jsem čas dál přemýšlet. Postupně jsem rukama přeťapal z kmene stromu na nejbližší skalnaté výčnělky. Viděl jsem svoje ruce, své prsty, které byly doposud zvyklé na klávesy piana. Měly před sebou důležitý úkol. Začal jsem se po skále sunout dolů jako pavouk. Vůle k životu a také půl litru kafe z Dunkin’ Donuts mi daly tolik potřebnou energii a já sestupoval stále níž a níž. Jenže pak…“

Nastane další dramatická pauza. V dálce se ozve svist posledního nočního trolejbusu.

„Přišlo to asi tak dva metry nad zemí. V okamžiku, kdy už jsem si myslel, že jsem v bezpečí, a pomalu mě začala zaplavovat radost z přemožení vlastní smrti, jsem ucítil prudkou ránu a na zlomek vteřiny ztratil vědomí.“

Tíživé ticho přeruší jen hlučné zaškrundání v Zorčině žaludku. Omluvně se usměje.

„V dalším zlomku vteřiny jsem zjistil, že mi levou paži rozdrtil balvan, který se zničehonic uvolnil ze skály přímo nade mnou. Strašný osud… nebo naopak Boží milosrdenství? Vždyť kdyby mi balvan spadl na hlavu, teď tu mezi vámi nesedím.“

Alici se zamží oči a popotáhne.

„Já i balvan jsme padali dolů, až jsme dopadli do hustých jalovcových keřů. Dodnes budu děkovat semínku, které do těch míst zavál vítr, aby dal vzejít bujnému jalovci…“

„To už jsi říkal,“ přeruší bratra netrpělivě Roman.

„Budu si říkat, co budu chtít,“ opáčí zpupně Johannes.

„Nehádejte se,“ okřikne je Alice.

„Dobře. Dole jsem za mučivé bolesti zjistil, že mi balvan ruku nahoře u ramenního kloubu prakticky přesekl, takže visela na cáru kůže. Vypadal jsem jako zombie z nějakého hororu.“

„Ty kráso,“ ujede Sandře.

„Vzpomněl jsem si na dokumentární filmy z první i druhé světové války. Tehdy bylo zcela běžné, že vojáci přišli o některou končetinu, a zase tak moc se z toho nestřílelo. Vzácností spíš bylo to, když měl někdo komplet všechno. Řekl jsem si: Johannesi, nebuď sentimentální. Musíš bojovat! Tu ruku si utrhneš!“

„Ach,“ vydralo se současně z Alice, Sandry i Zorky.

„Svou levou paži jsem jedním rychlým škubnutím utrhl a pohodil do křoví. Samozřejmě jsem si až později uvědomil, že jsem jednal v silném šoku.“

„Panebože,“ vydechne Alice.

„Silně jsem krvácel. Na chvíli jsem dokonce propadl panice. Dostal jsem strach, že tady, pod tou zpropadenou skálou v horách Sierra Madre, přijdu o život. Pak jsem si ale všiml, že v suché trávě se leskne něco stříbrného.“

„Had!“ zvolá Zorka.

„Žádný had,“ zamračí se Johannes. „Byl to můj telefon, který padal se mnou jako můj věrný druh. Zdravou rukou jsem nejprve navolil kontakt nadepsaný Sandra. Po chvilce váhání jsem ale rychle přejel na jiné jméno. Jméno Jack Dickinson.“

„Kdo je sakra Jack Dickinson?“ ptá se Sandra, kterou se dotklo, že Johannes jako první nevolal jí.

„Jack Dickinson je můj přítel.“

„Jak to, že jsem o něm nevěděla?“

„Nevědělas o mně spoustu věcí,“ pronese Johannes chladně. „Takže, Jack Dickinson je můj přítel a plastický chirurg. Velmi zkušený plastický chirurg — dělal brady dvěma členkám rodiny Kardashianových a Bill Clinton si ho objednal na liposukci hýždí. Zpěvačce Beyoncé pravidelně prováděl bělení řitního otvoru. Byl jsem u něj shodou okolností pár týdnů před nehodou na konzultaci, protože jsem chtěl zjistit, zdali je nějaká možnost zkrátit… ehm…“

„Zkrátit co?“ vyhrkne Zorka a poulí oči.

„Zkrátit krk.“

Roman se krátce zachechtá a Sandra trapností sklopí oči.

„A jde to?“ ptá se Mirek.

„Bohužel ne.“

„To jsem si myslel.“

„Nicméně…“ pokračuje Johannes. „Nicméně jsme se domluvili na několika drobných zákrocích: přistřižení uší, aplikaci botulotoxinu do brady, modelaci nosu a výplně lícních kostí. Těšil jsem se na to, že konečně budu vypadat víc americky. Teď jsem však Jacka potřeboval, aby pro mě neprodleně přijel do pohoří Sierra Madre, a ve své soukromé nemocnici mi zašil ruku a zastavil krvácení. A aby o tom nikomu neřekl.“

„Proč jsi nechtěl, aby to někdo věděl?“ zajímalo Sandru, která se cítila trochu dotčeně. Úplně zapomněla na to, že Johannese plánovala úkladně zavraždit. Vypadám před ostatními jako kráva, pomyslela si.

„V nemocnici jsem strávil tři týdny, během kterých jsem se postupně zotavoval. A posledních pár dnů,“ zamrkal na Mirka a Romana, „jsem dokonce laškoval s jednou pohlednou kubánskou sestřičkou.“

Sandra bezděčně zaskřípe zuby.

„Na lůžku jsem měl spoustu času přemýšlet. A dospěl jsem k tomu, že změním celý svůj život. A to pěkně od základů.“

Johannes se podívá na Sandru, která se tváří jako bublina, se rty pevně semknutými a nenávistným leskem v očích. V obličeji je červená jako rak.

„Což o to, Sandro, měl jsem tě rád,“ řekne Johannes potichu. „Rád jsem se díval na tvé pružné tělo a hladil tvou jemnou kůži na stehnech.“

„Hou hou hou,“ vloží se Mirek do Johannesových zasněných vzpomínek, ale Johannes ho nevnímá: „Vždycky když jsem tě objal, vonělas ovocem. Sám jsem si často říkal, jak je to možné — jako bys měla uvnitř kůže a vlasů speciální sérum. Někdy jsi voněla jako jahody, někdy jako broskve, meloun, kiwi…“

Sandra zjihne a oči se jí lesknou něhou.

„Stačí ale omamná vůně ženy k tomu, aby byl muž šťastný?“ položí si Johannes řečnickou otázku a hned si odpoví: „Nestačí. Kam jsem dal oči, říkal jsem si někdy. Vzpomněl jsem si třeba na den, to bylo ještě v Brně, kdy jsem Sandře navrhl, že si uděláme výlet do Olomouce. Byla tam výstava barokního umění, ale Sandra chtěla jít do akvaparku. A to ani nebylo bůhvíjaké počasí. Tenkrát jsem si u kiosku zarazil do paty střep — to mělo být znamení. A pak, Sandro, pak to tvoje vaření. Občas, když ses nedívala, jsem hodil minimálně třetinu jídla do koše. Řízky nebyly osolené a strouhanka se odlepovala od masa. V bramborové kaši byly hrudky. Muffiny věčně přisražené, kuře na paprice zoufale mdlé či přesolené, kolínka samozřejmě rozvařená. A ten hudební vkus! Trpěl jsem jako zvíře, když sis pouštěla Maroon 5 nebo nějakou děsnou ženskou, která neuvěřitelnou rychlostí rapovala o tom, že si ráda strká do pusy banány a další věci.“

Sandru na okamžik přemůže vztek: „Jak by asi nebyly v kaši hrudky, když blbnul mixér?“

„A k otázkám sexu,“ pokračuje Johannes k překvapení všech, kterým toto vystoupení začíná být trapné. „Sex byl dobrý, ale upřímně, nenabídlas mi o mnoho víc než každá druhá prostitutka z průměrně luxusního pánského klubu. Občas jsem míval pocit, že tě to ani nebaví. Tvrdošíjně jsi odmítala svazování. O pissingu ani nemluvě, a přitom je to taková přirozená věc. A nebylas dostatečně soustředěná. Nebralas to vážně. Jako ostatně nic.“

Sandra se vysmrká do kapesníku a podívá se na ostatní, jak se tváří — Alice pohrdavě, Mirek vyděšeně, Roman pobaveně, Zorka zvědavě.

Připadá si uboze a poníženě. Proč se tenkrát nenechala svázat? Nějak už by to přežila. A nemusela by podstoupit toto trapné grilování.

„Rozhodl jsem se, že se k tobě nevrátím,“ pokračuje Johannes, který už naštěstí otázky sexu vyčerpal. „A nejenom to. Rozhodl jsem se zmizet.“

„Jak to myslíš, zmizet?“ otáže se Mirek.

„Víš, Mirku, muž jako ty to možná nepochopí, ale pro mě majetek nic zásadního neznamená. Ve skutečnosti mi přinesl jenom smůlu. Ženy se mnou nebyly proto, že by se mnou chtěly být, ale slétaly se na mé peníze jako vosy na sladkou limonádu. Byl jsem si celý život dobře vědom toho, že nejsem žádný fešák. Kdybych nebyl býval úspěšný a bohatý, těžko by o mě někdo zavadil pohledem. Včetně tady Sandry.“

Sandra sklopí oči.

„Nikdy předtím mi to nevadilo, takové myšlenky jsem vytěsňoval. Ale teď, poté co jsem přišel o ruku, se mi vyjevila celá nahá pravda. A moje milovaná hudba? Přišel jsem o ruku, takže s kariérou je stejně konec.“

Dvě z osmi svíček už dohořely. Zorce znovu zaškrundá v žaludku, a tak si z misky na stole nenápadně vezme sušenku, chytí ji oběma rukama jako myška a začne opatrně chroupat.

„Věděl jsem, že musím být opatrný. Zůstal jsem naprosto bez peněz. Platební i kreditní kartu jsem sice měl, ale používat jsem je nemohl, protože bych po sobě zanechal digitální stopu. Musel jsem za sebou zamést. Veškerou minulost smazat, všechny svoje úspěchy, slávu, peníze, manželku.“

„Ehm,“ odkašle si Alice.

„Matku,“ doplní Johannes a opět se odmlčí. Je slyšet pouze Zorčino soustředěné chroupání.

„Byl jsem mrtvý muž,“ pokračuje Johannes ve svém vyprávění. „Musel jsem se chovat velmi opatrně, abych také mrtvým zůstal.“

„Jak jsi zaplatil Jackovi Dickinsonovi?“ zajímá Zorku.

„Nijak,“ pokrčí Johannes rameny. „Naštěstí nemusím trpět výčitkami. Z novin jsem se za pár týdnů dozvěděl, že u Jacka několik dnů poté, co jsem opustil nemocnici, vypukla schizofrenie. Ubohý Jack se domníval, že je porotcem talentové soutěže, a hodnotil lidi na ulici. A bohužel jim většinou nadával. Zavřeli ho do luxusního sanatoria v Santa Monice. Chudák Jack.“

„A cos vlastně dělal ty?“ Sandra je už poněkud nedočkavá.

„Co bych dělal? Stal se ze mě poustevník,“ odpoví Johannes s jakousi povýšeností v hlase, typickou pro všechny, kdo se vymanili ze zaběhnutých kolejí a teď se posmívají průměrákům. „Odjel jsem do hloubi lesa, kde jsem se živil ovocem, kořínky, občas jsem políčil na nějakého drobného živočicha. Hluboko v lesích kousek od oceánu jsem našel opuštěnou chatu, ve které jsem objevil pasti na myši, rybářské pruty, kompas, sbírku pornografických časopisů a další užitečné věci. Chytal jsem králíky a večer si je opékal na ohni. Ani nevíte, jak takový divoký králík chutná! Taky jsem lovil ryby. Pil jsem vodu ze studánky. Narostly mi celkem bujné vousy a vlasy. Byl to krásný život. Kdybyste cítili tu vůni pryskyřice v lese po dešti. Paprsky slunce, které se derou do korun stromů. Zpěv ptáků, sykot hadů, štěkání a štkaní dravců. Cítil jsem, že každým dnem sílím. Přišel jsem o ruku, ale našel jsem sám sebe.“

Zorka se neudrží a krátce zatleská: „To je tak krásný. A dojemný.“

„Jediné, co mi v divočině chybělo, bylo — samozřejmě kromě vřelé ženské náruče — kafe. Člověku to přijde až zajímavé, že jsem byl ochotný vzdát se úplně všeho kromě kávy. Právě ta byla důvodem, proč jsem občas žebral. Fousáčovi s jednou rukou občas někdo hodil i desetidolarovku. Spoustu kolemjdoucích se domnívalo, že jsem veteránem války z Iráku, a občas se na mě i usmáli. Veteráni se ve Státech stále těší velké oblibě… No a jednou, když jsem vybíral popelnice u své oblíbené benzinky na předměstí L. A., mě oslovil jakýsi slizký člověk, který šel ze záchoda. Vyklubal se z něho agent modelingové agentury, který shodou okolností hledal nové tváře do reklamní kampaně na novou řadu pánské veganské kosmetiky. Poslal jsem ho do háje, ale vizitku jsem si vzal. A pak… pak přišel den, který změnil můj poustevnický život.“

„To je tak napínavý!“ vyjekne Zorka a natáhne se pro poslední sušenku.

„Bylo krásné, průzračné ráno a já jsem otevřel jednu z popelnic u supermarketu Stop & Shop, když vtom mě upoutala poslední strana novin. Rubrika World News, zajímavosti ze světa. Byla na ní krásná černovlasá žena s pěšinkou uprostřed. Seděla u piana a trochu plaše se dívala přímo do objektivu.

Nadějné české klavíristce utrhla rachejtle ruku, hlásal titulek. Večírek se změnil v horor.

Moje srdce se zachvělo.“

„To musela být Šarlota Čvaňháková,“ vyjekne Sandra. „Skutečně přišla o ruku.“

Johannes přikývl. „Byl jsem oslněn její oduševnělou krásou. Kdybyste viděli tu fotku… ty překrásné bílé paže, ty dlouhé prsty, které spočívaly na štíhlých nohou a těšily se, až se zlehka dotknou klaviatury. Došlo mi, že teď už z těch krásných rukou zbyla jen jedna. Koneckonců, druhou grafik v novinách přeškrtl dvěma červenými čárkami ve tvaru X. Prostě je přeškrtl! A já jsem dostal bláznivý nápad.“

9. Velké finále

„Johannesi, to je neuvěřitelný příběh,“ řekne dojatá Sandra. „Ani nevíš, jak jsem šťastná, že žiješ. Odpusť mi, prosím! Já tě nechtěla zabít. Teda zpočátku ano, ale pak už ne.“

Johannes se zamračí: „Počkej… tys mě chtěla zabít?“

„Já jsem to říkala,“ pronese Alice suše.

Mirek se plácne do čela a zavrtí hlavou.

Sandra si stoupne před Johannese a vezme jeho jedinou ruku do své. Ruka je teplá a hrubá, plná mozolů.

„Odpusť mi to, Johannesi,“ zopakuje jasným hlasem.

„Aha, tak proto jsem tenkrát našel v boloňských špagetách špendlík.“

Sandra nechápavě přikrčí nos: „Cože? Špendlík?“

„V boloňských špagetách?“ Mirek má zdvižené obočí. Jemu Sandra ještě nikdy boloňské špagety neuvařila.

„Promiň,“ omlouvá se Sandra. „A ty taky, Alice, odpusť mi, že jsem ti chtěla zabít syna. A ty taky, Mirku, že jsem spala s jiným mužem, a ještě navíc se mi to docela líbilo. Ale tys mi zase zahýbal, takže co.“

„Vážně se ti to líbilo?“ zareaguje překvapený Johannes. „Vždycky jsem si myslel, že jsi tak trochu mrtvá na spodek.“

„No dovol,“ ucedí Sandra dotčeně.

„Nevypadá frigidně,“ poznamená Roman a přejede Sandru pohledem.

„Je to pro nás všechny ponaučení,“ shrne celou situaci Mirek, který chce odvést pozornost od toho, kdo s kým spal, k vraždění. „Neměli bychom řešit své problémy tím, že chceme někoho zabít.“

„Mimochodem, zabít jsme chtěli i tebe, když jsme zjistili, že jsi nám na stopě,“ otočí se Sandra k Alici. „Ale to už je pryč.“

Mirek zaúpí a obrátí oči v sloup.

„Mysleli jsme si — a byl to omyl —, že se nás chystáš zavraždit,“ doplní Sandra.

„To nebyl zase takový omyl,“ vysvětlí Alice. „Já jsem vás opravdu chtěla zabít. Měla jsem v plánu dát vám k Vánocům poukaz na tandemový seskok, ale s poškozeným padákem. Nebo vám otrávit perníčky. Pak mi ale přišlo nejlepší vás pěkně postaru kuchnout nožem. Starou ženskou jako já by nikdo nepodezíral.“

„Počkat, počkat, co Alice teď právě říkala?“ ptá se detektiv Mole Zorky.

Ta mu větu přeloží jako: „Alice říkala, že ji to všechno moc mrzí. Mrzí nás to úplně komplet všechny a všechno už je úplně OK.“

Detektiv se nedůvěřivě zašklebí.

„Lidi, je v tomhle domě vůbec někdo, kdo nechtěl nikoho zabít?“ otáže se Sandra. „Když nepočítám tady detektiva. A možná Johannese, ale kdoví, třeba chtěl zabít mě, protože zjistil, že jsem chtěla zabít já jeho.“

„Já jsem nikoho zabít nechtěl,“ brání se Johannes. „A byl bych moc nerad, kdyby matka zavraždila vás. Na její celoživotní dobročinné zásluhy by to navždy vrhlo stín.“

„Co to říkají?“ vyzvídá opět Mole a vztekle se dívá na Zorku.

„Nic důležitýho,“ odsekne Zorka.

„Nevadí, všechno mám nahrané tady na diktafonu,“ zasměje se ďábelsky Mole a poklepe si na kapsu u košile. „Tohle ještě bude zajímavé, vážení. Tak se mi zdá, že v místnosti máme hned několik osob, které měly, nebo dokonce ještě mají v úmyslu někoho zabít. A i úmysl je trestný čin, rozumíme?“

Ostatní si nejprve vymění pohledy mezi sebou a pak bezbarvě upřou zrak na detektivovu tvář.

Mirek pomalu, jako ve snách, zamíří ke vchodovým dveřím a zamkne je na dva západy. Cvak cvak.

Klíč si strčí do kapsy.

Roman zastoupí dveře do obýváku, rozkročí nohy a založí ruce před sebe. Sandra se Zorkou se postaví vedle něho. Obě upřeně pozorují detektiva Molea.

Johannes si dá svou jedinou ruku v bok a podívá se na matku.

Ta zatáhne závěsy a na okamžik se podívá na nůž, který se stále leskne na prádelníku.

Johannes s matkou na sebe krátce kývnou a pak se střetnou s pohledy všech ostatních v místnosti.

Panuje hrobové, duté ticho, až je téměř slyšet, jak venku za okny padá sníh.

„Udělej to ty. Jsi z nás nejsilnější a máš obě ruce,“ řekne Mirek, vezme nůž z prádelníku a podá ho Romanovi.

Detektivova ústa se otevřou v němém úžasu.

Prodáno 28.03.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

Zvonkohra

EPILOG

Toho rána vstal Frank Day o hodinu dřív než obvykle.

Nebyl si jistý, jestli ho probudilo vzteklé cinkání zvonkohry na verandě — byl silný vítr — nebo prostě fakt, že po loňském infarktu změnil životosprávu, takže měl mnohem víc energie a už nepotřeboval spát deset hodin denně. Rozhodl se to však svést na zvonkohru. K čemu taková blbost vlastně je? Musí nějak šikovně říct Hollie, aby se toho krámu zbavila. Zavrčel a šel si do kuchyně udělat ovesnou kaši.

Na stole už ležely noviny. Hollie bývala ráno nejčipernější, už stihla vyskládat nádobí z myčky, vyvenčit jejich kolii Cherry a teď byla nejspíš na cestě do práce. Představil si Cherry na zadním sedadle, jak strká svůj mravenečníkovitý čumák přes opěradlo k paničce. Možná je pes v mnoha ohledech srovnatelný s dítětem, které se jim i přes mnohaletou snahu nepodařilo počít, donosit, vychovat. Když začali propadat skepsi, někdo jim poradil, ať si pořídí psa, že tím přijdou na jiné myšlenky. A opravdu, pes jim ze života smazal spoustu smutku.

Frank si vzal misku kaše a s těžkým vydechnutím se posadil na židli. Heknul už spíš ze zvyku — za osm měsíců shodil patnáct kilo a dalších pět se chystal ještě setřást.

Další článek nesl titulek: Koncert pro dvě (různé) ruce: Slavný skladatel a tvář veganské kosmetiky Johannes Ulriksen přelstil smrt a nyní s handicapovanou umělkyní znovu vyprodává koncertní sály. Frank zpozorněl a článek si přečetl celý.

Byl rád, že ruka, kterou našel, patřila živému člověku.

To je dobré znamení, řekl si a nacpal si do úst lžíci plnou lepkavé, stydnoucí kaše.

Rozhodl se, že vezme zvonkohru na milost.

Iva Hadj Moussa

Šalina do stanice touha

Odpovědný redaktor Radek Štěpánek

Literární redaktorka Petra Dvořáková

Jazyková redaktorka Olga Trávníčková

Technický redaktor Petr M. Dorazil

Obálka Andrej Nechaj

E-book připravil Jaroslav Bulíček

Vydalo nakladatelství Host

Radlas 5, 602 00 Brno

roku 2020. První elektronické vydání

www.hostbrno.cz