Dopis z Prahy

Jaroslav Hašek

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2009

Dopis z Prahy

Jaroslav Hašek

Vršovice 28. IV. 1912

Milý příteli, občane Karle Pelante!

Věděl jsem zcela určité, že zaleknete se mé hrozby a onu opravu na základě § 19 tiskového zákona mně otisknete. Nikdo zajisté nerad by byl vláčen soudy a já bych nebyl býval rád, kdybych byl nucen nastoupiti proti Vám cestu soudní, abych vynutil si opravu na základe § 19, kdybyste byl býval přání mé ignoroval, abych byl rehabilitován, což by...

Všimněte si laskavě té dlouhé řady konjunktivů, které dají se prodlužovat donekonečna jako česko-německé vyrovnání a válka Itálie s Tureckem. Takovýmto způsobem psané obdržel jsem nedávno od berního úřadu vyzvání, abych neopomenul přiznati, zdali mám skutečně tak nízké příjmy, kdybych tak neučinil, že bych byl pokutován, kdybych neměl na pokutu, že bych byl zavřen. Odepsal jsem bernímu úřadu: "Což by mne mrzelo."

Velectěný příteli, redaktore! Otištěním mého posledního dopisu způsobil jste mně nejen velkou radost, ale i hroznou žalost. Neboť šiřitel myšlének Všelidských pan dr. Alexandr Batěk na otevřeném pohledním lístku svěřuje se mi, že jeho švagr pan dr. Dittrich vůbec esperanto nezná a ido že nepropaguje ani on, ani pan dr. Dittrich. To jest velice smutné, když takovou věc pan profesor Batěk veřejně píchne na svého švagra. Jest to tím smutnější objev, abych tak řekl odhalení, neboí pan profesor dr. Dittrich jednou jednomu lesníku, když byl ještě v Jičíně, se svěřil, že esperanto zná dokonale, a jest to tím hroznější, že tenkrát, když pan profesor dr. Dittrich působil ještě v Jičíně, dr. Zamenhof, tvůrce esperanta, ještě ani nevěděl, že dá své nově vynalezené řeči jméno esperanto.

Jsem přesvědčen, že když uveřejníte toto nápadnými písmeny ve Směru, že toto báječné odhalení úplné zatlačí do pozadí aféru poslance Vojny. Když již mluvím o této aféře, dovolíte mně, abych prohlásil, že jsem již dávno bratru Vojnoví nevěřil, neboť jednou jsem žádal na něm v kavárně Demínce na Vinohradech jednu cigaretu, a on mi řekl, že žádnou nemá. A zatím měl dvě, které vykouřil za mými zády na záchodě. To jest mé celé prohlášení v aféře národně sociálního poslance bratra Vojny. Mám mnoho příčin, abych jako bývalý redaktor Českého slova učinil ještě toto odhalení o bratru Vojnoví. Když jel jednou z Vršovic, koupil si v elektrické tramvaji malý lístek, který platí jen do ulice Štěpánské, ale on přejel až ke kostelu sv. Ignáce, úzkostlivě se ohlížeje, zdali nesedí ve voze kontrolor. Když jsem ho jednou na tohle upozornil, co tenkrát provedl, prosil mne, abych to nikde neříkal. Konám tedy jen milou povinnost, když Vám to svěřuji k volnému použití. Vím, že to není ode mne příliš šlechetné, ale prohlašuji, že s bratrem Vojnou jsem se znepřátelil, a proto ho tedy denuncuji, aby na něho byly upozorněny i elektrické podniky města Plzně, aby až přijede do Plzně Vám natlouct za uveřejnění tohoto odhalení, nemohl jeti na malý lístek jako na velký. V celé této záležitosti bratra Vojny je něco psychologicky zajímavého. Podrobil jsem jednoho předáka strany národně sociální interviewu a tázal jsem se ho, co soudí o této aféře bratra Vojny, a týž prohlásil, že jest to smutné, když se jedná jen o takový nepatrný obnos. Ta ostuda že právě leží v těch šestnácti korunách. To je asi tak, jako když si člověk od svých známých dluží po šestáku a nevrátí ho. Kdyby si vypůjčil hned padesát korun a nevrátil je, tak se o něm pořád ještě mluví jako o pořádném člověku, lidé si ho váží, kdežto v prvém případě, kdyby byli Němci, řekli by o něm "er ist ein Schuft!" My Češi nemáme rozhodně štěstí. Když už u nás vypukne nějaká aféra, jedná se vždy jen o pár krejcarů. Jak jsou proti nám vyspělí Francouzi, Němci, Angličané, Američané, Madaři a Rusové. Tam když někoho staví na pranýř, tak jde o statisíce! Pak si nás mají v cizině vážit! My umíme jenom dělat veliké komunální dluhy.

Již chápete zajisté, že chci mluvit o pražském mladočeském starostovi dr. Grošovi, ačkoliv uznávám, že on sám není vinen za ty dluhy. Pan dr. Groš je svedený člověk. On za nic nemůže. To je výchova. Člověk když přijde do špatné společnosti, zkazí mu ta společnost i jeho nejlepší zásady. Je mi upřímně líto tak nadaného člověka, jako je pan dr. Groš, starosta Královského hlavního města Prahy. Kam by to mohl až dopracovat, kdyby se byl neocitl v takovém ovzduší! Co mohlo z něho ještě být? Takhle se stal jen primátorem Královského hlavního města Prahy a na tom už asi zůstane. Už je potřetí starostou a hluboce lituji, že se mu nepodařilo sebe včas zachránit. Vždyť to nemusel přijímat. Znal jsem podobný případ. Byla to velká spořitelna a správní rada zvolila svého dosavadního ředitele opět podruhé již ředitelem, ale ten když viděl ze zkušenosti ze svého dřívějšího ředitelování, že to tam praská, tak volbu nepřijal. A ujel do Ameriky. Takhle však, když pan dr. Groš ujede, jak se dá očekávat, také do Ameriky, bude z toho nový skandál, neboť tam pojede na volný lístek.

Jest to velice smutný zjev u nás, že lidé stojící na nejvyšším stupni společenském mívají různé ošklivé aféry. Proč to nestihne spíš nějakého bezvýznamného člověka? Mluvil jsem právě o tomhle s jedním mladočeským předákem a ten řekl: "Milý příteli, to je kletba v naší straně." A já také neznám stranu tak pronásledovanou krutými osudy, jako je strana mladočeská. A jsem přesvědčen, že kdybych něco já provedl, že by mne to neštěstí potkalo právě v té straně. Ještě jedna politická strana žije asi v podobné situaci jako nahý mezi trním nebo jako člověk, který si sedl na ježka. Je to strana křesťansko-sociální. Ten člověk, to je Myslivec, a ten ježek, to je tatíček páter Horský, a pan Myslivec si nemůže ty bodliny vytáhnout, milý redaktore, víte asi odkud, a ten nahej v tom trní je Švec Blanický z 20. věku. To trní, to jsou rabíni, a ti se spikli, aby toho nevinného křesťanského mládence podřezali a jeho krve užili k rituelním účelům, do macesů. Jak mne svobodní zednáři informovali, ti oba pánové zemrou na rituelní vraždu. Ale místo v cihelné, jako toho hocha v Kyjevě, podřežou je v blázinci.

Mohl bych k Vám ještě nyní promluvit, příteli redaktore Pelante, o záhubě lodi Titanic. Ale to jste snad četl v Právu lidu, že to krásně vysvětlil žákyni páté třídy obecné školy v Hostivicích kaplan Josef Ptáček. Ten pravil, že se sázely dvě velké lodi, která dřív dojede do Ameriky. Jedna z nich narazila na ledovec a potopila se, protože se na ní nemodlili po celou cestu. Až teprve, když se potápěli, ale pánbůh je potrestal, už to nebylo nic platno a všichni se utopili. Já mám též svůj názor. Ten ledovec se modlil a tak se mu nic nestalo. Ostatně znám ještě jeden případ, kam vede vlažnost ve víře. Hrálo fotbalové mužstvo Bubeneč proti Vršovicům. Levé křídlo Bubenečských přihnalo míč ku brance Vršovic a brankář Vršovic ten gól pustil, a když viděl, že míč proletěl brankou, vykřikl "Ježíšmarjá". Jeden z diváků se nezdržel spravedlivého rozhořčení a řekl: "Tos měl, lumpe, dřív myslet na pánaboha!"

Tyto řádky budtež Vám, Karle Pelante, výstrahou, neboť o Vás vím, že jste se dal jednou zavřít k dvěma babičkám v noci v chudobinci u Bartoloměje v Praze a že jste jim bral pánaboha.

V dokonalé úctě - Jaroslav Hašek, Vršovice, Palackého 363.

Směr - 18. 5. 1912