Petra Hülsmann

WENN´S EINFACH WÄR, WÜRD´S JEDER MACHEN

Copyright © 2018 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2019 by Jana Pecharová

Cover design © 2018 by Manuela Städele-Monverde

Titelillustration © 2018 by iStockphoto: Daria Voskoboeva,

Shutterstock: Olena Kuznietsova

ISBN  978-80-249-4045-2

Pro všechny nerdy, šílence,

snaživce, snílky a outsidery.

Pro všechny, kdo jsou jiní

a cítí se proto často mimo mísu.

Zůstaňte, jací jste, svět vás potřebuje.

Zkažená oslava narozenin

„Dobrý den, paní Paulsenová!“

Leknutím jsem sebou škubla a málem upustila krabici s čokoládovým dortem i knížku, kterou jsem zrovna četla. Byla tak napínavá, že jsem se od ní nedokázala odtrhnout ani na těch pár metrů, které mě dělily od stanice S-Bahnu s mojí školou, tedy Wertherovým gymnáziem. Otočila jsem se a uviděla rozesmátou Carlu, jednu z mých žaček z páté třídy.

Odpověděla jsem také s úsměvem. „Taky tě zdravím, Carlo.“

Ukázala na nazdobený čokoládový dort, knížku a mou aktovku. „Můžu vám s něčím pomoct?“

Je to vážně moc milé dítě, to musím uznat. „To je od tebe milé, ale já už to nějak zvládnu.“ Carlinu nabídku jsem odmítla hlavně proto, aby ji spolužáci nepřistihli, jak nese tašku učitelce. „Tak co plánuješ o prázdninách? Pojedeš někam s rodiči?“ vyptávala jsem se, zatímco jsme spolu mířily ke škole. Už pozítří na mě k mé velké radosti čekal den, který jsem si pro sebe pojmenovala dnem správně zvoleného za městnání, protože po něm začínaly letní prázdniny.

„Kdepak, rodiče musí pracovat,“ zavrtěla Carla hlavou a vzdychla. „Ale dovolili mi, abych jela na jezdecký tábor, to bude taky cool.“

„O tom nepochybuji,“ souhlasila jsem nadšeně. Carlini rodiče byli oba lékaři a většinu svého času věnovali záchraně lidských životů. Bohužel často zapomínali, že by se při tom zachraňování měli věnovat aspoň trochu i své dceři.

„Taky jste jezdila na koni, když jste byla mladá?“ vyptávala se Carla.

No nazdar, dneska slavím sedmadvacáté narozeniny a nemůžu tvrdit, že bych se cítila nějak moc staře. Zřejmě se nad tím budu muset zamyslet.

„Ne, nikdy jsem na koni nejela. Vždycky mi připadali hrozně veliký. Raději jsem hrála na klavír.“

„Ale klavír je přece taky veliký.“

Rozesmála jsem se. „To je fakt. Ale neřehtá. A pokud ano, tak to znamená, že člověk zmáčkl špatnou klávesu.“

Mezitím jsme dorazily na školní dvůr a naše cesty se rozdělily. Carla mi zamávala a rozběhla se směrem k hlavní budově. Po pěti vteřinách se zastavila. „Proč vlastně nesete dort? Je pro nás?“

Lítostivě jsem zavrtěla hlavou. „Ne, pro moje kolegy.

Mám dneska narozeniny.“

Carla vykulila oči. „Aha. Tak to vám přeju všechno nejlepší. Stejně je ale škoda, že dort dostanou jenom učitelé.“

„Já vím. Po prázdninách vám taky nějaký upeču, okej?“

„Ano, to by bylo super. Tak na shledanou, paní Paulsenová,“ zavolala.

Zamířila jsem přes dvůr ke škole. Wertherovo gymnázium sídlí v úctyhodné budově, plné všelijakých schodišť a dlouhých chodeb, ve kterých se dá snadno zabloudit. Nad školní budovou se tyčí do výšky obrovské duby a já mám pokaždé pocit, že vstupuju do nějakého zámku. Tahle škola patří k nejlepším ve městě a mně ještě pořád úplně nedocházelo, jaké mám štěstí, že tady můžu učit hudební výchovu a zeměpis. Vešla jsem do budovy a hned za dveřmi mě uhodila do nosu typická vůně leštidla a starého dřeva. Uši mi zaplnil obvyklý školní rámus, směs dětského smíchu, vzrušených rozhovorů a dupání nohou. Miluju tuhle atmosféru plnou očekávání a prázdninových dobrodružství. Vydala jsem se ke sborovně a cestou mě zdravila spousta žáků. A to je další věc, kterou mám na téhle škole ráda: většina žáků je milá a dobře vychovaná. Samozřejmě by se našlo i několik méně příjemných jedinců, ale věděla jsem moc dobře, že jako učitelka bych se kdekoli jinde cítila mnohem hůř než právě tady. A bezproblémová práce bylo něco, čeho jsem si opravdu velice cenila.

„Ahoj, Anniko, všechno nejlepší k sedmadvacetinám,“ uvítala mě moje nejmilejší kolegyně Maike. Objala mě kolem krku a vtiskla mi do ruky kytici. „Tohle je pro tebe.“

„Moc děkuju,“ odpověděla jsem a neubránila se dojetí. Vzápětí je ovšem vystřídaly obavy o osud krabice s dortem, tašky i kytice, které vypadaly, že mi co nevidět vyklouznou z rukou. „Prosím tě, počkej chvilku, mohla bys mi pomoct…“ Maike mi odebrala kytici. „Dej to sem, než dojde ke katastrofě,“ usmála se.

Položila jsem krabici s dortem na stůl a právě mířila do kuchyňky, abych dala květiny do vody, když se ozval hlas ředitele naší školy, doktora Friedricha: „Milé kolegyně a milí kolegové, mohli byste mi laskavě věnovat chvilku pozornosti? Chtěl bych vás požádat, abyste se všichni shromáždili před odpoledním vyučováním ve sborovně. Musíme si o něčem promluvit!“ Nato zmizel ve své kanceláři.

Ze zkušenosti jsem věděla, že takové prohlášení nevěstí nic dobrého. A nebyla jsem sama, veselý hovor ve sborovně rázem vystřídaly vzrušené spekulace o tom, co po nás asi ředitel bude chtít.

„Ach jo,“ vzdychla Maike, když jsem dávala vázu s květinami na stůl. „Cítím ve vzduchu průšvih.“

„A co by se podle tebe mohlo stát?“ nadhodila jsem a bezděky se ušklíbla. „Myslíš, že nám všem chce dát padáka?“

„Ne, spíš jsem myslela na nějakou nepříjemnou práci.“

„Ale ne, zbytečně se vzrušuješ,“ odmávla jsem její obavy.

„Pravděpodobně půjde zase o problémy s parkováním. Tak, a já teď musím letět. Ahoj.“

Sebrala jsem aktovku a hnala se k osmé D, kde mě čekaly dvě hodiny hudební výchovy. O přestávkách jsem byla na řadě s dozorem a ani jsem se nestihla stavit ve sborovně. Proto mi ředitelova výzva dávno vypadla z hlavy, když jsem se po skončení vyučování vrátila ke kolegům.

Maike už seděla na svém místě, vedle ní byl pohodlně usazený také Volker Dannemann, který učil stejně jako já hudební výchovu a zeměpis. „Zdravím, Anniko, všechno nejlepší k narozeninám,“ přivítal mě a ukázal na dort, který stál na stole.

„Ten je pro nás? Směje se tady na mě už málem celý den.“

„Jasně, je pro všechny.“ Zrovna jsem se chystala dort nakrojit, když do sborovny vešel pan Friedrich. Poklepal klouby prstů na stůl a přistoupil rovnou k věci: „Jak už jsem dopoledne naznačil, mám pro vás důležitou zprávu.“

„Do háje, to nemůže přijít jindy? Teď abych na dort čekal ještě nejmíň půl hodiny,“ bručel potichu Volker.

Pan Friedrich si urovnal svou bezvadně padnoucí kravatu.

„Nebudu chodit dlouho kolem horké kaše. O akutním nedostatku učitelů v Hamburku vám nemusím nic vykládat, situace je všeobecně známá. Jak víte, jsou gymnaziální učitelé z tohoto důvodu dočasně překládáni na jiné školy. Doposud nás tady na Wertherově gymnáziu nic takového nepostihlo, ale věc se má tak, že jsme ze statistického pohledu obsazeni nadprůměrně. Vzhledem k této skutečnosti pochopitelně rádi vypomůžeme našim kolegyním a kolegům na jiných školách.“

„Co se mě týče, řekla bych, že to nebude až tak úplně pravda,“ špitla jsem. Maike i Volker souhlasně přikývli.

Pan Friedrich si odkašlal. „Volání o pomoc k nám tentokrát přišlo ze školy Astrid Lindgrenové v Ellerbrooku.“

„No nazdar, Astrid Lindgrenová,“ otřásla se Maike. Škola Astrid Lindgrenové měla v učitelských kruzích ná-lepku jednoho z nejděsivějších ústavů ve městě. Sídlila v jedné z nejproblematičtějších čtvrtí Hamburku, opředené těmi nejhoršími pověstmi. V souvislosti s ní kolovaly zkazky o násilí, drogách a kriminalitě. Když se promítal televizní dokument o nejhorších školách v Německu, mohli jste si vsadit na to, že se autoři nezapomenou zmínit o škole Astrid Lindgrenové. A pokud existovalo něco, o co nestál žádný učitel, tak to byla právě povinnost učit na téhle škole. Ale proč by to mělo potkat zrovna mě nebo někoho z mých oblíbených kolegů?

„Škola Astrid Lindgrenové neustále zápasí s nedostatkem učitelů a teď jim navíc vypadli dva kolegové, kteří dlouhodobě onemocněli,“ vysvětloval pan Friedrich.

Maike se naklonila ke mně a k Volkerovi. „Na eppendorfské univerzitní klinice prý rezervují na psychiatrii celou chodbu pro učitele z Astrid Lindgrenové.“

„Propána, uklidni se, jen žádnou paniku.“ Podívala jsem se povzbudivě na Maike. „Bezpochyby půjde stejně jen o angličtinu nebo matiku. My jsme se svými aprobacemi v bezpečí, tak klid.“

Pan Friedrich pokračoval ve svém projevu nemilosrdně dál: „Kolegové potřebují naléhavou pomoc v oborech hudební výchova a zeměpis.“

No nazdar! Srdce mi zděšením spadlo do kalhot a bezděky jsem se pevně chytila opěradla židle. Také ostatní kolegyně a kolegové, kterých se to týkalo, zbystřili. I z Volkera po mém boku jsem cítila sálat napětí. Šťastlivci vyučující jiné předměty si naopak ulehčeně vydechli.

„Hlásí se někdo dobrovolně?“ rozhlédl se po nás pan Friedrich. Volker se skrčil pod stůl a začal se přehrabovat v tašce. Andreas Berthold si intenzivně prohlížel nehty na rukou a Wiebke Mattischeková bloudila očima po místnosti, jako by se oznámení pana Friedricha netýkalo jí, ale někoho absolutně jiného. I já se na své židli sesunula hlouběji.

Pan Friedrich si povzdechl. „Já vím, že škola Astrid Lindgrenové nemá zrovna nejlepší pověst, ale je to jen na jeden dva roky. Maximálně na tři.“

Cože!? Na tři roky!? Následovalo ještě intenzivnější prohlížení nehtů, provázené rekordy ve zmenšování a naprosté neviditelnosti.

„Přesto musím apelovat na vaši solidaritu, milé kolegyně a milí kolegové,“ zvýšil přísně hlas pan Friedrich.

Žádná reakce. Tak solidární, aby šel dobrovolně na Astrid Lindgrenovou, se nenašel nikdo.

„No dobrá. Když se nepřihlásil žádný dobrovolník, nezbude mi, než abych určil někoho sám. Tenhle scénář jsem si už dopředu promyslel a prohovořil vše také s naším osobním oddělením. S mým rozhodnutím souhlasili.“

Takže to už bylo dávno rozhodnuté předem? To je tedy pěkný podraz! Sepjala jsem ruce v klíně, zatímco jsem v duchu vroucně prosila patrona učitelů svatého Jeronýma o pomoc, aby volba nepadla na mě. Posléze jsem se ale vzpamatovala. Jen žádnou paniku. Proč bych to měla být zrovna já? Jasně, jsem nejmladší z těch, o kterých by se dalo pravděpodobně uvažovat, ale jinak jsem přece docela oblíbená. A nejen u žáků, ale i mezi kolegy. Takže, koho to nakonec potrefí? Tipovala jsem Andrease Bertholda. Děti ho nemají zrovna moc v lásce, mezi jiným i proto, že si extrémně rád a často dává k obědu žemli plněnou syrovým mletým vepřovým s cibulí. A zkuste cítit náklonnost k někomu, komu je neustále cítit z úst cibule? Kromě toho při zkoušení velice rád využívá slepé mapy – tedy mapy, na kterých chybějí popisky. Na začátku každé hodiny si Andreas vybere nějakou oběť, kterou

znemožní před celou třídou tím, že ji požádá, aby na mapě ukázala třeba Loiru, Ulánbátar nebo pohoří Atlas. Abych byla upřímná, mám slepé mapy taky docela ráda, ale raději píšu předem neohlášené testy. Pokud se někdo znemožní, tak to alespoň není veřejné.

„Paní Paulsenová,“ zaslechla jsem hlas pana Friedricha.

„Ano?“ vzhlédla jsem překvapeně, protože jsem ještě byla v zajetí svých úvah.

Maike se prudce nadechla, chytla mě za ruku a já na sobě ucítila soucitné pohledy šťastnějších kolegů.

„Nuže, slečno Paulsenová, myslím, že jste přesně ta pravá volba na podporu týmu na škole Astrid Lindgrenové.“

Najednou jsem nemohla popadnout dech, v hlavě mi hučelo a srdce mi sevřela ledová ruka. „Cože, já?! Ale… ne! Já určitě nejsem ta správná volba pro tuhle práci. A kromě toho mám dneska narozeniny,“ dodala jsem slabomyslně.

„Nu, v tom případě vám přeji všechno nejlepší.“ Pan Friedrich se na mne usmál, ale já měla dojem, že ve výrazu jeho tváře čtu zcela jasnou známku špatného svědomí. „Paní kolegyně, jen žádnou falešnou skromnost. Jste vynikající učitelka, velmi kompetentní po odborné stránce, a kromě toho to také báječně umíte s dětmi.“

Moji kolegové – především panstvo z osobního oddělení a šťastlivci, kteří byli za vodou – souhlasně přikyvovali a klepali klouby prstů na stůl. Taková sbírka hanebných pokrytců se hned tak nenajde!

„Já nemám plný úvazek, jinak bych se určitě přihlásila,“ tvrdila Wiebke, zatímco jsem si v jejích očích mohla přečíst úlevu a škodolibou radost.

„No ano, a nepřestěhovala ses docela nedávno na východ města?“ ušklíbl se pokrytecky milovník cibule Andreas. „V tom případě budeš mít mnohem kratší cestu do práce.“

Dostala jsem hroznou chuť zabalit mu hlavu do slepé mapy Hamburku a namířit kuší přímo na východní okraj města. Ovšem Andreas teď nebyl můj největší problém, a tak jsem se opět obrátila k našemu řediteli. „Ale já vůbec nechápu, proč tam mám jít zrovna já.“

„No, paní Paulsenová, protože jste mladá a motivovaná.

A nepatříte k lidem, kteří se bojí výzev.“

„To se tedy náramně mýlíte,“ ujistila jsem ho. „Žádné výzvy nepotřebuju, opravdu ne. A vůbec nejsem nijak zvlášť moti… Tedy, chci říct, na téhle škole jsem moc ráda, a já…“ Horečnatě jsem pátrala po důvodech, které by přesvědčivě prokázaly mou nepostradatelnost, ale žádný mě nenapadl. Tvrzení, že nepáchnu po cibuli nebo děti mě mají rády, by měla na pana Friedricha asi těžko žádoucí účinek. Nakonec jsem hlesla slabým hlasem: „Ale já nechci na Astrid Lindgrenovou.“ Bylo mi však jasné, že nemám šanci. Byla jsem nejmladší. Poslední, která přišla na školu. Prostě nejslabší článek řetězu.

„Máme vás tady velice rádi, ale nehledě na to se domnívám, že vám tato výzva nesmírně prospěje a posune vás dál jak profesně, tak i lidsky. Takže, neztrácejte odvahu, paní Paulsenová.“

Ještě stále jsem doufala v zázrak, čekala jsem, že zazvoní budík a vysvobodí mě z toho hrozného snu. Ale nic takového se nestalo. „A kdy tam musím nastoupit?“

Pan Friederich si znovu urovnal perfektně sedící kravatu.

„Po prázdninách můžete rovnou odstartovat rok na své nové škole.“

„Cože?!“ vykřikla jsem zděšeně.

„Na první pohled se to může zdát jako poněkud krátký termín na přípravu, ale na škole Astrid Lindgrenové vás potřebují opravdu naléhavě.“

Taková do nebes volající nespravedlnost! Zrovna já! Něco takového se hned tak nevidí. „No dobře.“ Vstala jsem a ukázala prstem na dort. „Ten tu ale nenechám!“ Bylo mi jasné, že se chovám směšně a hloupě, ale byla to jediná možnost, kterou jsem v tu chvíli měla po ruce. Jediná forma protestu, s jejíž pomocí jsem mohla vyjádřit svůj hluboký nesouhlas nad nespravedlností, která mě potkala.

Pan Friedrich se na mě zpříma podíval. „To je sice velká škoda, ale vzhledem k vašemu momentálnímu rozpoložení naprosto pochopitelná. Prosím přijďte zítra do mé kanceláře, abychom mohli vyřídit potřebné formality.“ S těmito slovy opustil sborovnu.

Byla jsem jako zkamenělá. Nevnímala jsem, že se Maike, Volker a všichni ostatní kolegové shromáždili kolem mě, aby mi vyjádřili soustrast a dodali odvahu. V jednom okamžiku jsem si uvědomila, že už jejich povzbuzování nedokážu snést. Sbalila jsem si rychle věci a rozjela se domů. Jen ještě jeden den. Jeden den idyly na Wertherově gymnáziu, než se budu muset na dlouhá léta ponořit na úplné dno lidské existence. Takový dárek k narozeninám jsem opravdu nečekala!

Cestu ze školy domů jsem absolvovala jakoby v mlze. Byla jsem tak ponořená do temných vyhlídek do budoucnosti, že jsem málem zapomněla vystoupit. Ještě včas jsem se vzpamatovala, protlačila se k výstupu a v poslední vteřině, než mě mohly uvěznit zavírající se dveře, jsem vyskočila na nástupiště. Vyjela jsem po schodech nahoru a pokračovala v cestě po Wandsbecker Chaussee. Asi by se těžko našel někdo, kdo by byl ochoten tvrdit o čtvrti Eilbek, kam jsme se s mou nejlepší kamarádkou Nele před třemi měsíci přistěhovaly, že je to nejkrásnější část Hamburku. Turista sem zabloudí jen výjimečně, nejsou tady ani žádné pamětihodnosti, ani hipísácké hospody a restaurace. Ale abych pravdu řekla, nijak mi to nevadí. Všechno, co s Nele potřebujeme, je jen kousek cesty od našeho bytu. Máme tady svou hospodu a dvě restaurace, jeden kiosek, dva supermarkety a pobočku Tchiba, kde si můžu nakoupit Non-Food-Artikel, tedy nepotravinářské výrobky, které mám ve velké oblibě. Bydlíme jen dvě minuty od parku i Labského kanálu, po jehož břehu se dá pohodlně dojít až k Alsterskému jezeru. Takže, co víc si člověk může přát? Jenže když jsem dneska odbočila do naší klidné ulice a došla k čtyřposchoďovému činžáku z červených cihel, kde jsme bydlely, napadlo mě, že moje přestěhování na východ Hamburku se mi vlastně stalo osudným. Dobrá, ulici lemují staré vysoké lípy, líbí se mi osobitá atmosféra téhle části města a bydlím tu vážně ráda, ale pokud mám přijmout tezi cibulového Andrease, tak nese právě tahle čtvrť svůj díl viny na tom, že mě přeložili na školu Astrid Lindgrenové.

Sotva jsem odemkla a vešla do prostorné předsíně našeho bytu, přiběhla z kuchyně Nele. „Happy Birthday to you, happy Birthday to youuuu,“ zpívala hodně nahlas a trochu falešně, ale její nadšený úsměv a jahodový narozeninový dort se svíčkami, který držela v ruce, naprosto přehlušily případnou disharmonii. „Všechno nejlepší k narozeninám,“ volala a objala mě kolem krku, přičemž dávala velký pozor, aby se dortu nic nestalo.

Z kuchyně se vynořily další dvě postavy, jedna vysoká, s širokými rameny, druhá menší a sporá. Byli to Sebastian a Kai, naši sousedé, které jsme si jaksi pronajaly i s bytem, i když nebyli uvedeni v nájemní smlouvě. Objevili se ještě před naším nastěhováním a pomohli nám vymalovat byt a zbrousit staré dřevěné podlahy. Při stěhování samotném byli velmi nápomocní s taháním a stavěním nábytku (upřímně řečeno, v podstatě udělali všechno sami), a od té doby byli po ruce pokaždé, když bylo třeba něco opravit. Jak šel čas, tak jsme s Nele zjistily, že se u nás naopak rádi vyskytují v době večeře, aby si nacpali neustále prázdné žaludky.

Zpočátku to Nele i mně šlo dost na nervy, ale mezitím jsme všichni došli k nepsané dohodě, že jejich chování je právě podstatou našeho vzájemného soužití. Ti dva hráli roli muže v domě, a logicky proto pravidelně podnikali nájezdy na naši ledničku. Časem si Sebastian a Kai zvykli trávit v našem bytě stále více času. Byli stejně staří jako my, Sebastian pracoval jako malíř pokojů, Kai jako elektrikář, a kromě toho se skvěle osvědčili při tahání přepravek s nápoji do schodů i při vynášení odpadků. Takže praktičtí sousedé. Udělaly jsme s Nele zatím jedinou chybu. Když jsme jednou nemohly doma počkat na kominíka, daly jsme jim klíč od bytu. Poté jsme klíč už neviděly, a naopak se často jeden z nich nebo i oba dva objevovali u nás doma bez ohlášení, což občas vedlo k trapným situacím, třeba když Nele vycházela z koupelny v prádle se Snoopym, na tváři naplácanou obličejovou masku, nebo když jsem si při vaření prozpěvovala Krále duchů a doprovázela svůj zpěv dramatickými gesty. Nakonec jsme si s mládenci vážně promluvily o určitých mezích ve vzájemných kontaktech, a od té doby pokaždé nejdřív zazvonili, místo aby rovnou vpadli dovnitř.

„Všechno nejlepší k narozeninám!“ volal Sebastian, tedy ten velký, ramenatý, a vesele se přitom usmíval. Když se to vezme kolem a kolem, tak my dva nemáme až na smysl pro humor absolutně nic společného. Sebastian hraje fotbal, dívá se na všechna myslitelná sportovní utkání v televizi a rád mě popichuje. Nebere si přitom žádné servítky a skoro pokaždé se mu podaří mě něčím vytočit. Kromě toho má na pravé ruce tetování, a já k tetovaným lidem chovám odjakživa určitou nedůvěru. Známe se už tři měsíce, ale pořád si ještě nejsem jistá, jestli si rozumíme nebo ne.

„Taky ti přeju všechno nejlepší, Anni,“ nezůstal pozadu Kai a rozpačitě si uhladil na ježka ostříhané vlasy. Kai toho moc nenamluví, pročež jsme si Nele a já ze začátku myslely, že je to úžasný posluchač. Postupem času jsme ale zjistily, že se v myšlenkách většinou vznáší v naprosto jiných sférách a vlastně nás nevnímá. Miluje počítačové hry, jako třeba World of Warcraft a Fantasy-Roleplay, prostě LARP hry. Kromě toho sepisuje na pokračování fanfiction na téma Pána prstenů. Před časem mi dal přečíst jednu kapitolu a jeho příběh o Odorfovi, zlém dvojčeti pána Mordoru, mi připadal docela zajímavý. Od té doby dostávám ke zhodnocení pravidelně každou novou kapitolu.

Nele ukázala na jahodový dort, na kterém pomalu dohasínaly svíčky, takže se chodbou začala šířit vůně připomínající silvestrovskou oslavu. „Prosím, pojďte si dát dort, dokud drží.“ Kai, Sebastian a já jsme ji následovali do naší maličké kuchyně, kam se kromě kuchyňské linky, lednice, poličky a stolu se dvěma židlemi už víc nevejde. Vzhledem k časté přítomnosti Kaie a Sebastiana se nám nakonec podařilo vtěsnat ke stolu ještě další dvě židle. Nele láskyplně vyzdobila kuchyni dalšími svíčkami a papírovými konfetami. Přes celou místnost zavěsila girlandu s nápisem Happy Birthday a moje místo u stolu bylo ozdobené gerberami a gumovými medvídky.

„To je od tebe hezké,“ ocenila jsem výzdobu. „Moc děkuju!“

Nele postavila tác s jahodovým dortem na stůl a vytáhla z lednice láhev šampaňského. „Rádo se stalo. Myslím, že bychom neměli ztrácet čas nejdřív s kávou, ale rovnou přejdeme k tomu základnímu. Co vy na to?“

„Jsem pro.“ Položila jsem svůj čokoládový dort na kuchyňskou linku a poté vyčerpaně klesla na židli.

„Jasně. Do toho.“ Nele se zářivě usmívala a předvedla mi kýčovitý princeznovský diadém posázený lesklým štrasem.

„Koukej, obstarala jsem ti čelenku pro oslavence.“

Zoufale jsem se na ni podívala. Čelenka bylo to poslední, po čem jsem dneska toužila.

„Tak to nezdržujte a pojďte si prosím sednout.“

Nele mi očividně chtěla udělat radost, takže jsem s povzdechem sáhla po čelence a dala si ji na hlavu. „Jsi zlatá, Nele. Děkuju.“

„Vypadáš jako opravdová princezna,“ prohlásila nadšeně, na což Sebastian reagoval hlasitým odkašláním. „A protože máš narozeninovou čelenku, máš taky právo na bláznivá přání. Stačí, abys vyslovila jakékoli přání a my ti ho splníme.“

„Mohla bys to my prosím definovat přesněji?“ ozval se provokativně Sebastian. „Já žádný pochybný přání rozhodně plnit nehodlám.“

„Vřelé díky, Sebastiane. Opět se ti podařilo předvést svůj proslulý šarm,“ ušklíbla jsem se a natáhla se po láhvi šampaňského, abych ji otevřela. „Kdo si dá?“ Nečekala jsem na odpověď a rovnou každému nalila.

Nele naložila mně i hostům na talíř pořádný kus dortu a napjatě sledovala, jak se tváříme. „Doufám, že vám bude chutnat.“

Kai se po prvním soustu ošklíbl, Sebastian se otřásl nechutí. Já měla taky co dělat, abych nedala najevo své pocity. Základ dortu byl totiž rozplizlý a vůbec nedržel tvar. Nele zřejmě zapomněla na prášek do pečiva, ale jak jsme zjistili, největší problém byl úplně jinde.

„Je absolutně čistý, bez chemie, a především bez cukru,“ hlásila hrdě. „Je šílený, kolik cukru každý den zkonzumujeme. Už dávno jsme my lidi zapomněli na přirozenou chuť potravin. Je načase se to znovu naučit.“

S obtížemi jsem polkla a přikyvovala na souhlas. I když nebyl k jídlu, byl to můj narozeninový dort, který Nele upekla extra pro mě. „Je dobrý, díky!“

Sebastian znechuceně odstrčil svůj talíř. „Ne, není dobrý.

Bez cukru nemá vůbec žádnou chuť.“

„Nech toho,“ napomenula jsem ho, když jsem zahlédla Nelin zklamaný obličej. „Mně připadá docela dobrý.“

Zkoumavě se na mě podíval. „Prosím tě, nelži!“

„To je opravdu tak špatný?“ hlesla nešťastně Nele.

„Jo,“ ujistil ji Sebastian.

„Trochu… snad kyselý,“ zkusil zmírnit ostré odsouzení dortu opatrně Kai.

„Ne, ne, tak špatný zase není,“ bránila jsem svůj narozeninový dort.

Nele vzala do ruky vidličku a vložila si kousek do úst. Trvalo sotva tři vteřiny, než se znechuceně ušklíbla. „Páni, to je ale trapas. Je vážně hrozný.“

„Je pečený z lásky, to je to hlavní,“ hájila jsem nechutný výrobek.

„Hm,“ zabručela Nele. „Taková blbost. Za to může ta reklamní výzva 40 dní bez cukru, kterou teď připravujeme.“ Nele pracovala v reklamní agentuře a věděla pokaždé naprosto přesně, co se zrovna aktuálně propaguje. Její velkou vášní byly trendy a měla poměrně dobrý cit pro tendence a nálady mezi lidmi. Často se stávalo, že je vycítila dokonce ještě předtím, než si je uvědomili v agentuře ostatní, a z tohoto důvodu byla ve své práci naprosto bezkonkurenční. Nele hodila vidličku na talíř a lokla si zhluboka šampaňského. „Je mi moc líto, že tvůj narozeninový dort dopadl tak děsně. Poslyš, z tvého čokoládového dortu pro kolegy asi už nic nezbylo, co?“

Kai vstal a podíval se s nadějí na krabici na kuchyňské lince.

„Ale ano,“ přiznala jsem. „Podej ho sem, Sebastiane.“

Sebastian, který se tísnil mezi linkou a stolem, se hbitě otočil, sáhl po plastové krabici a postavil ji před nás.

Sundala jsem víko a objevil se nedotčený čokoládový dort s extra velkou vrstvou čokolády. „Prosím.“

Kaiovy oči zazářily radostí. „Ten určitě není bez cukru,“ zašeptal nábožně při pohledu na polevu z jemné hořké čokolády a na krémovou náplň dortu.

Taky Sebastian hleděl na dort jako hypnotizovaný. „Jestli mi z něho kousek dáš, udělám opravdu všechno, co si budeš přát,“ sliboval.

Vzala jsem nůž, rozkrájela dort a každému dala na talíř velký kus.

Nele si nacpala do pusy plnou vidličku a zavřela na chvilku oči. „Ňam. Páni, to je dobrota. Anni, ty umíš dělat fakt úžasný dorty. A já ti přísahám, že si tu naši vysněnou kavárnu spolu jednou přece jen otevřeme.“

Kavárna snů byla oblíbeným tématem našich fantazií. V pravidelných intervalech jsme si s Nele představovaly, jak stojíme v troskách našich životů, a nečekaně zdědíme po dosud neznámé tetě dům, ve kterém si otevřeme kavárnu.

„To bych udělala nejradši hned, to mi věř. Dnes mi totiž dopadla na hlavu vážně tvrdá a nečekaná rána. Přeložili mě z naší školy. A sice do místního ústavu,“ dořekla jsem maximálně otrávaně.

Nele klesla ruka s vidličkou, kterou zrovna nesla k ústům, Kai se krmil bez povšimnutí dál a Sebastian vypadal jako člověk čekající na pointu, protože se na mě díval s velkým očekáváním.

„A?“ nevydržel to nakonec.

„Jaké a? Budu učit v té nejhorší škole z celého Hamburku!“ vzdychla jsem.

„Ale proč zrovna ty? Nemůžou tě k tomu přece donutit!“ vykřikla rozhořčeně Nele.

„Co jiného jim zbývá, když tam nikdo nechce jít dobrovolně?“ namítl Sebastian.

„Obávám se, že mě k tomu můžou donutit docela snadno.“ Zatímco jsem Nele vysvětlovala podrobně situaci, rozčilovala jsem se stále víc a víc nad tou strašlivou nespravedlností, která mě potkala. „Jenom proto, že jsem nejmladší, tak si pan Friedrich automaticky myslí, že jsem motivovaná, nebo co?

A k tomu ještě ten cibuložrout Berthold nebo ta pitomá Wiebke. To bylo opravdu nesnesitelný, jak se z toho vykroutili. Ale dort,“ zvolala jsem a ukázala prstem doprostřed stolu, „jsem si odnesla zase zpátky domů! Nedostali z něho ani drobeček! Ty teda ne!“

„Jasně. Ani drobeček! Nejseš přece žádný vořezávátko!“ poznamenal Sebastian s plnou pusou.

„Myslím, že ses zachovala naprosto správně,“ pochválil mě Kai a nabral si s chutí další kousek.

„Přesně tak,“ souhlasila jsem. „V podstatě se jedná o jasný případ diskriminace. Jenom proto, že bydlím ve východním Hamburku, tak mě do té školy přeložili.“

„To myslíš vážně?“ zeptal se Sebastian. „Cítíš se diskriminovaná, protože bydlíš v Eilbeku?“

„Jistě!“ Sotva jsem to vypustila z pusy, bylo mi jasné, že jsem své rozhořčení trochu přehnala. „Ne tak docela, postihlo mě to hlavně proto, že jsem v učitelském sboru jedna z nejmladších. To je přece nespravedlivý.“

Sebastian se na mě zadíval s přehnaným soucitem. „To je tedy k pláči, jak si s tebou zahrál osud, ty ubohá dceruško akademiků.“

„Co ty víš o mém životě? Nic moc, nebo se pletu? Radím ti, aby ses se svými soudy držel raději zpátky.“

„Kde je přesně ta tvoje nová škola?“ chtěla vědět Nele.

„V Ellerbrooku. Je to škola Astrid Lindgrenové.“

Sebastian se hlasitě rozesmál. „Astrid Lindgrenová? To je moje stará škola! No nazdar! Neumím si představit, že zrovna ty budeš učit na mojí bývalý škole.“

„Ty seš z Ellerbrooku?“ podivila jsem se.

Sebastian se uhodil pěstí dvakrát do prsou v místech, kde má srdce (v jeho případě pouze černočerné beztvaré Cosi).

„Moje ghetto. Tam jsem se narodil a vyrostl. Teda, jak se zdá, taky toho o mým životě moc nevíš, co?“

„Nikdy jsem netvrdila nic jiného,“ ujistila jsem ho a ukázala na jeho paži, na které se skvěl vytetovaný orel.

„V tom případě předpokládám správně, že tohle je kérka tvého gangu? Nebo je snad z kriminálu?“ vykulila jsem na něho nevinně oči.

Úsměv na Sebastianově obličeji pohasl. „To radši ani nechtěj vědět.“

„Ale ano. A hned teď.“

„Ne, nic takovýho nechceš.“

„Samozřejmě že to chci vědět! Jinak bych se přece neptala.

Tak přiznej, byl jsi někdy v kriminále?“

Sebastian obrátil oči v sloup. „To tetování nesouvisí ani s gangem, ani s kriminálem. V mém životě se možná vyskytovala období, kdy jsem se choval jako idiot, ale tak velkej idiot jsem přece jen nebyl.“

Jen těžko jsem dokázala krotit svou zvědavost, ale na Sebastianovi bylo jasně vidět, že už nehodlá poskytovat další informace o svém životě. Takže jsem si svoje otázky nechala v zásobě na příště. Jednou to z něj určitě dostanu.

Když později Sebastian s Kaiem odešli, otevřela jsem ještě jednu láhev sektu a usadily jsme se s Nele v mém pokoji, kde jsme se uvelebily pohodlně na podlaze a pouštěly si moji oblíbenou klasiku. Poslední, co mi Nele povolila, byla Beethovenova Měsíční sonáta.

„Tohle už dál nechci poslouchat,“ namítla energicky.

„Když to hraješ ty, tak je to okej, ale od nikoho jiného nemám zájem ji poslouchat.“

„To je v pořádku, já to přece taky nechci,“ uklidňovala jsem ji. „Alespoň ne teď.“

Nele se na mě zamyšleně podívala. „Teď mě napadá… Od té doby, co spolu bydlíme, jsem tě neslyšela ani jednou hrát na klavír.“

„Je to tak.“ Vyhrabala jsem play-list svých oblíbených písniček, které milovala i Nele. Brzy se pokojem rozezněly naplno Bad Ideas.

„Proč ne?“

„No… vlastně, co jsem skončila studium, tak hraju už jen ve škole. Po skoro dvaceti letech hry na klavír jsem toho měla nějak dost.“ Teď jen poslouchám jiné klavíristy. Takové, kteří to opravdu umějí, ale o tom jsem nechtěla mluvit. Než se mohla Nele pustit do rozebírání tématu, nabídla jsem jí plnou sklenku šampaňského. „Na zdraví.“ Můj manévr naštěstí zabral. Nejprve jsme si povídaly o všem možném a hudba zněla spíš jen jako kulisa, ale potom přišly na řadu naše absolutně nejoblíbenější hity a dostaly jsme se do nálady. Při Hey, Soul Sister jsme začaly zpívat s sebou, a nejpozději ve chvíli, kdy si Paolo Nutini obul New Shoes a všechno dobře dopadlo, jsme se daly do tance.

V půl třetí zabušil na zeď Sebastian, který měl pokoj přímo vedle mého. „Páni,“ lekla se Nele. „Neříkal, že musí ráno vstávat v šest?“

Přikývla jsem. „Ano, to říkal.“

„Tak to abychom raději skončily. Jsem už docela pěkně utahaná.“

„Máš pravdu, skončíme.“ Vypnula jsem přehrávač a popřály jsme si s Nele dobrou noc.

Ležela jsem v posteli a zírala do stropu, na kterém měsíční světlo kreslilo bizarní stíny. Zmocnila se mě strašlivá lítost, protože jsem si najednou uvědomila neúprosnou skutečnost, kterou jsem se snažila celý večer intenzivně potlačit: Zítra je můj poslední den na Wertherově gymnáziu. Všechno přišlo tak nečekaně, že mi to vlastně ještě ani pořádně nedocházelo.

Princ William

Sebastianova pomsta byla strašná. Dostavila se v pět hodin ráno v podobě hitu Nirvány Smells Like Teen Spirit. Nastavil zvuk na nejvyšší hlasitost, zpíval s sebou a k tomu ještě popojížděl po zemi vysavačem.

Ne, prosila jsem v duchu a zahrabala se co nejvíc pod peřinu. Ale ani tam jsem nebyla v bezpečí před jeho příšerným zpěvem, dunícími bicími, kvílícími kytarami a neustálým hučením vysavače. „Hnusák jeden mstivej,“ nadávala jsem a vztyčila se na posteli, abych pomstychtivě zabušila pěstí na zeď a zařvala „Ticho!“ Naštěstí jsem si ještě včas uvědomila, že nejlíp pokazím Sebastianovi radost z pomsty tím, že ho budu prostě ignorovat. A tak jsem si zacpala uši a snášela to mučení, dokud neodešel do práce. Naštěstí máme byty v nejvyšším poschodí a pod námi jsou pouze důchodci, kteří špatně slyší, takže je hlučný souboj mezi mnou a Sebastianem nevyrušil.

Poslední den na Wertherově gymnáziu uběhl jako voda. Když jsem žákům oznámila, že od příštího školního roku budu učit na jiné škole, reagovali s velkým rozčílením. To mě pochopitelně na jednu stranu potěšilo, ale na druhou ještě víc rozesmutnilo. V páté třídě se dali moji malí žáci v čele s Carlou dokonce do pláče, takže jsem sama neměla daleko k slzám. Devátá D chtěla sepsat petici proti mému odvolání a začala připravovat texty transparentů pro velkou demonstraci, kterou hodlala uspořádat. Dalo mi hrozně práce je odradit od návštěvy školského úřadu.

Ani loučení ve sborovně pro mne nebylo snadné. Maike a Volker byli moji přátelé, s těmi se budu vídat i nadále, ale bude to jiné. Nebudeme spolu každý den probírat události ve škole, povídat si o práci i o dětech, smát se a bavit o všem, co nás zajímá. To byla hrozná představa. Na konci dne jsem odevzdala klíče, objala Maike a Volkera a opustila s těžkým srdcem školní kampus. Já se sem vrátím, slíbila jsem si v duchu, když jsem se ještě jednou zastavila u vchodu a ohlédla se na starobylé zdi. Potom jsem se zhluboka nadechla, udělala čelem vzad a vydala se za rodiči.

Cestou jsem při pomyšlení na nadcházející návštěvu sbírala všechny síly, abych ji zvládla. Moji rodiče bývají totiž někdy poněkud řekněme… vyčerpávající. Tak dobrá, ne někdy, ale vždycky. A ne poněkud, ale hodně. Oba dva učí na gymnáziu, do kterého jsem chodila až do desáté třídy, což je bezesporu okolnost, která může představovat dost velký problém pro obě strany. Matka je učitelkou hudební výchovy a biologie, otec učí angličtinu a výtvarnou výchovu. Oba dva své předměty nejen milují, oni jimi přímo žijí. Pochopitelně, že i svého jedináčka vedli k lásce k jejich předmětům, takže mě odmalička vodili na výstavy, do muzeí a na opery. Ve čtyřech letech jsem navštěvovala kurz kreslení, hrála na housle a na flétnu a od pátých narozenin také na klavír. U klavíru jsem potom zůstala, a díky kombinaci osobní ctižádosti, ukázněnosti a výuky u nejlepších učitelů jsem to dotáhla až ke stipendiu pro nadané žáky na konzervatoři. Mým jasně definovaným cílem bylo stát se koncertní klavíristkou, a o jeho dosažení jsem bojovala do totálního vyčerpání. Všechna ta příšerná námaha mi nakonec přinesla jen místo učitelky hudební výchovy.

Odmalička mě máma na procházkách a výletech učila znát rostliny, zatímco otec pěstoval jednoduchou anglickou konverzaci typu in English, please. Náš byt je přeplněný knihami, rodiče mi je předčítali a povzbuzovali mě, abych se zapojovala do jejich rozhovorů o tom, co jsme četli. Tak se stalo, že ze mě vyrostlo mírně podivínské dítě s mnoha zájmy. Až do určitého věku jsem si neuvědomovala, že bych byla nějak výrazně jiná než většina ostatních dětí. Teprve v páté třídě mi došlo, že kromě rodičů a pár kamarádů z hudební školy nemám nikoho blízkého. Moji spolužáci si se mnou neuměli poradit – a to je ještě velmi zdvořilé vyjádření. Nikdo z nich se ani náznakem nezajímal o Roberta Schumanna, druhy kopretin nebo van Goghovy obrazy, a co se týče románů Christiny Nöstlingerové, nenašla jsem nikoho, kdo by si o nich chtěl se mnou povídat.

Život se mi trochu vylepšil ve chvíli, kdy jsem v desáté třídě přešla na jiné gymnázium a v sedmnácti se konečně rozloučila s mylným snem, že ze mě bude celosvětově uznávaná klavíristka. Sice ještě chvíli trvalo, než jsem se přestala definitivně chovat jako nějaká nerdka a dokázala se přizpůsobit ostatním, ale zvládla jsem to. Dnes coby dospělý člověk chápu, že to rodiče s mou výchovou k všestrannosti mysleli dobře. Jejich problém byl v tom, že vůbec nevzali na vědomí, o kolik dětských radostí jsem díky tomu přišla a že jsem byla, objektivně vzato, také velmi osamělé dítě. Dnes už se k tomu nechci vracet. Je to jedno, protože teď už nejsem ani osamělá, ani podivínská, ale docela normální. A mám přátele.

Vlak S-Bahnu zastavil ve stanici Bahrenfeld a odtud jsem už šla k domu svých rodičů pěšky. Ještě stále žijí ve čtyřpokojovém bytě, ve kterém jsem vyrůstala. Když mi bylo třiadvacet a dostala jsem svůj první plat, přestěhovala jsem se do garsoniéry v Eimsbüttelu. Můj pokoj si potom rodiče předělali na pracovnu s knihovnou, jinak se toho doma moc nezměnilo. Pořád byl značně chaotický, přeplněný a příliš malý na hromadu zájmů mých rodičů a na všechny ty krámy, které sem v průběhu doby postupně nanosili a uchovávali.

Otevřela jsem dveře bytu a vešla do předsíně. „Je někdo doma?!“ zavolala jsem.

„Anniko!“ ozval se z kuchyně radostný výkřik. Potom jsem zaslechla rychlé kroky a vzápětí se přihnala máma, objala mě a pevně k sobě přitiskla. „Všechno, všechno nejlepší k narozeninám, Anni!“

„Děkuju,“ huhlala jsem jí do ramene. Pomalu jsem se začínala dusit a musela se z pevného objetí vymanit.

Pátravě si mě prohlídla pozornýma hnědýma očima, které jsem po ní podědila. „Děje se něco?“

Typické. Její mateřský radar okamžitě zaznamenal problém. Většinou to fungovalo tak, že zachytila signály o tom, že se něco děje, už když jsem se ohlásila v telefonu.

Než jsem stačila odpovědět, otevřely se dveře kombinované pracovny s knihovnou a do předsíně vyšel táta. Jak mě uviděl, obličej se mu rozzářil radostí. „Říkal jsem si, že slyším tvůj hlas. Srdečné blahopřání, moje malá.“ Také on mě vtáhl do náruče. „Sedmadvacet, to je k neuvěření.“

„S Annikou je něco v nepořádku,“ informovala ho neprodleně máma a ukázala na mou tvář. „Jen se na ni podívej, jak zasmušile kouká.“

Teď si mě zkoumavě prohlížel také táta. „Máš pravdu.

Stalo se něco?“

„Nemohli bychom si prosím nejdřív sednout? Nechci o tom mluvit v předsíni.“

„Ach!“ vykřikla máma. „Máme si na to sednout? Tak to musí být něco opravdu zlého. Doufám, že nebereš drogy?“

„Ne, žádné drogy, mami,“ vzdychla jsem, abych ji už kdoví pokolikáté uklidnila. Drogy byly máminým evergreenem, ačkoliv jsem nikdy, ani náznakem, nezavdala důvod k takovému podezření a neměla s ničím podobným nic společného.

„Tak ven s tím,“ pobídla mě máma, když jsme se usadili na balkoně u prostřeného stolu s kávou. „Co se stalo?“

Vyprávěla jsem rodičům o nuceném přeložení a posledním dnu na Wertherově gymnáziu. „A tak se po letních prázdninách ocitnu na nejproblémovější hamburské škole, na ústavu s nejhorší pověstí. Což je přesně to, o co jsem nikdy nestála.“

Máma potřásla zamyšleně hlavou. „Možná to není to, cos chtěla, ale na druhou stranu ti taková výzva může prospět. Je nesporné, že ses v posledních letech nemusela nijak zvlášť namáhat. Nebo bojovat. Možná nastala doba, abys zase…“

Postavila jsem šálek na stůl tak prudce, až mi horká káva vystříkla na ruku, ale sotva jsem si toho všimla. „Víte moc dobře, že jsem si v životě už musela ledacos vybojovat! A myslím, že mi to bohatě stačilo!“

„Ano, to víme,“ snažila se mě máma uklidnit. „Jenže s tím bojováním se mýlíš, toho se bohužel nezbavíš nikdy. A já si myslím, že ti udělá dobře, když zase nastoupíš do ringu.“

„No tohle,“ zlobila jsem se. „To tedy zírám, co je ve vašich očích pro mě dobré.“

„Neber si to tak,“ pohladil mě táta po ruce. „Škola Astrid Lindgrenové prý není tak zlá, jak se říká. Nedávno jsem o ní četl zprávu a zdá se, že má ve srovnání s dalšími problematickými školami slušný počet žáků, kteří jsou schopni školu dokončit.“

„Hurá,“ houkla jsem bez nadšení. „Už se celá třesu nedočkavostí, až budu moct učit elitní blbečky!“

Máma se prudce nadechla. „Anniko! To nemyslíš vážně, že ne?“

„K takové hrubosti jsme tě nevychovali,“ přidal se táta.

„Pokládáš se snad za něco lepšího?“

„Ne, to opravdu ne. S těmi blbečky jsem to nemyslela doslova, jen je to tak… Prostě mi to ujelo. Ach jo, do háje.“ Prohrábla jsem si rukou vlasy. „Byla jsem na Wertherově gymnáziu hrozně spokojená a vážně mě strašně mrzí, že musím nuceně odejít.“

„Tomu rozumím.“ Táta mě objal kolem ramen a přitáhl k sobě. „Ale zkus to prostě přijmout. Bez předsudků. Nakonec se to třeba ukáže jako dobré místo a nebude se ti chtít odejít.“

Smutně jsem se usmála. „Jasně. A jestli neumřeli, tak žijí dodnes. Ne, ne, nechme toho. Budu se snažit, abych se mohla na Wertherovo gymnázium vrátit co nejdřív.“

„Nakonec si musíš svou vlastní cestu najít sama,“ kývla máma. „Jen se mi v poslední době zdá, že sedíš na hodně vysokém koni, a že by bylo dobře, kdybys slezla dolů. Dřív jsi taková nebyla.“

Ne, možná opravdu ne. Dřív jsem neseděla na vysokém koni, ale na tvrdé zemi a hledala díru, kam bych se mohla zahrabat. Ale na to se už zapomnělo.

Rodiče naštěstí brzy změnili téma a po zbytek večera jsme moje narozeniny slavili v klidu a míru.

V sobotu jsme Nele a já měly sraz s Lisou a Gülcan, dvěma kamarádkami, se kterými se známe ještě ze školy. Obě přivedly své přátele Tima a Saschu. Protože jsme ještě dodatečně oslavovali moje narozeniny, směla jsem rozhodnout, kam půjdeme. Vybrala jsem jednu ze svých nejoblíbenějších hospod, bar U žraloka. Objednala jsem pro všechny po jednom velkém pivu a potom jsme se stěsnali u volného stolu, abychom si připili na moje sedmadvacetiny.

„Na tebe, Anni!“ zdvihla půllitr s pivem Lisa. „Na to, aby se ti splnily všechny sny. A taky abys víc myslela na svá stará kolena.“ Lisa je bankovní úřednice a pečlivě dohlíží na naše úroky i úspory. Svého přítele Tima poznala na odborné škole, jsou spolu už sedm let a docela nedávno se nastěhovali do prvního společného bytu.

Gülcan vytáhla s hekáním zpod stolu velký balík. „Prosím, Anni. Tohle je náš společný dárek pro tebe, od nás všech.“

„Vy pro mě máte dárek?!“ zaradovala jsem se s předstíraným úžasem. Velký balík mi byl nápadný hned, když jsme se sešly. „To je tvůj import?“ hádala jsem. Gülcan studovala podnikovou ekonomii a pracuje teď ve firmě svého otce, který dováží z Turecka olivy a další pochoutky.

Gülcan se rozesmála. „Kdepak. V žádném případě.“

„Přemýšleli jsme, co bys ještě tak mohla potřebovat. A přitom nám došlo, že vlastně všechno máš,“ prohlásil Sascha. Jeho jsem ještě dobře neznala, protože s Gülcan chodil teprve dva měsíce. Říkala, že si ho vygooglila na internetu. Nic moc o něm nevím, jen to, že je milý a šíleně zamilovaný do Gülcan. A to mi bohatě stačí jako důvod, abych ho měla ráda.

„Jediný, co ti chybí, je chlap,“ dodal Tim.

„V každém případě od té záležitosti s Leem uběhly už dva roky,“ poznamenala Nele.

„No jo. Když to tak vezmu, tak mi žádný chlap nijak moc nechybí,“ namítla jsem, zatímco jsem balík převracela zvědavě v ruce. „Chci tím říct, že nepláču každý večer před spaním do polštáře, ani nehynu touhou.“ Ty časy, kdy jsem usínala s pláčem a hynula touhou po jednom muži, už dávno minuly.

Tak dávno, že předmět mé touhy tehdy ještě nebyl ani dospělý muž, ale kluk. A sice – v mých očích – ten nejúžasnější, nejinteligentnější a nejcitlivější mladík na celém světě: Tristan. A já byla hloupá husa, která ho celé roky zbožňovala. Byl to prostě idol mého života, ale já nebyla bohužel ta pravá pro něho. Smutné je, že mě zatím žádný jiný muž nedokázal okouzlit tak jako Tristan. Žádná z mých známostí mu nesahala ani po paty. Tedy, abych byla přesná, byli jen dva, ten druhý před dvěma roky. Rozhodně nejsem nijak přelétavá.

„To přece víme,“ mrkla na mě Lisa povzbudivě. „Prostě nám to přišlo docela vtipný. Tak nezdržuj a vybal to.“

„Ostatně, všechno nepřichází jen tak, samo od sebe,“ přispěchala s poučením Gülcan. „Ani ten pravý muž. Někdy se tomu musí trochu pomoct.“ Podívala se zářivě na Saschu a nato se ti dva vášnivě políbili.

Zahnala jsem vzpomínku na Tristana a tvářila se, že jsem nad věcí. „Neměj péči, však se jednou objeví ten pravý i pro mě. Doufám, že bez námahy.“

Lisa se usmála. „Vždycky jsi měla zvláštní talent, jak dosáhnout maximálního výsledku s minimálním vynaložením sil.“

„Kdepak, rozhodně ne vždycky,“ namítla jsem. „Ale někdy jsem byla dost chytrá, abych neplýtvala energií zbytečně. Proč bych se měla namáhat, když to jde taky jednoduše?“ Zvědavě jsem začala rozbalovat dárek. Z balicího papíru vykoukla lepenková krabice, na které byl vyobrazený gumový panák. Zaraženě jsem zdvihla hlavu a rozhlédla se po napjatých tvářích svých přátel. „Co to k čertu je?“

Všichni vyprskli. „To je Big John, tvůj náhradní přítel,“ vysvětlovala Gülcan, která už dál nedokázala potlačovat smích.

„Jste fakt praštěný,“ potřásla jsem hlavou, ale vzápětí jsem se taky rozchechtala. „Tedy, ehm… moc děkuju. Jsem neskonale šťastná, protože tím se splnila všechna moje přání.“

„Tak honem, rozbal ho,“ pobízela mě Nele. Lisa se tak smála, až se zakuckala a pivo jí vybublalo nosem ven.

„Ale později chceme jít do Kiezu a tam se nemůžu procházet s gumovým panákem,“ protestovala jsem.

„Proč ne?“ povytáhl obočí Tim. „To je přece normální legrace, neboj se, nikdo si tě ani nevšimne.“

S povzdechem jsem otevřela krabici. „Kde jen jsem já chudinka přišla k takovým kamarádům,“ postěžovala jsem si při vybalování. Za obrovského povzbuzování jsem začala figurínu nafukovat. Nakonec jsem držela v ruce dokonalého, metr osmdesát vysokého krasavce s bíbrem a namalovanými tmavými vlasy, který lhostejně zíral na strop.

„Co je mu?“ zamračila jsem se. „Myslíte, že se mu tady nelíbí?“ Zakryla jsem si rychle dlaní pusu. „Nebo se mu snad nelíbím já?“

Gülcan ho podrbala po hlavě, načež se ozvalo hlasité zakvičení. „Myslím, že nechce ležet tady na stole na pivním tácku.“

„Máš pravdu.“ Sundala jsem Big Johna dolů a posadila ho vedle sebe. „Takhle je to lepší, co ty na to?“ Žádná odpověď. Jen nezúčastněný pohled bez emocí. „Myslím, že vůbec nevypadá jako Big John.“

„No jo.“ Nele vrhla významný pohled na Big Johnovo umělé tělo.

„Řekla bych, že se mu určitě nelíbí, když ho posuzujeme jen podle toho, jak vypadá. Máš úplnou pravdu, není to Big John, zdá se mi, že spíš vypadá jako…“ Zamyšleně si panáka prohlížela. Potom vyhrkla: „Princ William.“

„Cože? Ten nemá s princem Williamem společné ani ň.“

„Já vím, ale nic jiného mě zrovna nenapadlo.“

„No dobrá.“ Lisa postavila před figurínu pohostinně pivo.

„Na prince Williama!“

„Na prince Williama!“ Zvolali jsme všichni a pozvedli půllitry k přípitku.

„Není zrovna moc citově založený, viď?“ nadhodila Gülcan s pohledem na Williamův strnulý obličej.

„No jo, takoví jsou všichni, myslím Windsory,“ konstatovala jsem. „Ti nikdy nedávají na veřejnosti najevo svoje emoce.“

„Ale přinejmenším se usmívají, na rozdíl od tady toho,“ namítl Sascha.

Po zbytek večera jsme se s Williamem královsky bavili. Přesněji řečeno: moji přátelé se skvěle bavili, když jsem se procházela s nafukovacím panákem po Kiezu. Protože jsem ho nechtěla vystavit pohledům veřejnosti jen tak nahého a bezbranného, zakoupila jsem mu kalhoty. K mé smůle byly v tuhle noční dobu otevřené v Kiezu pouze sexshopy, kde nabízené zboží odpovídalo tak pornu třetí kategorie. Nejskromnější varianta byly těsně přiléhavé slipy s leopardím potiskem. Byla bych raději koupila něco stylovějšího, ale lepší něco než nic. Později, když se mnou William seděl ve sklípku na Grosse Freiheit u nálevního pultu, uvědomila jsem si, že už mi přirostl k srdci. Bylo mi to sice trochu trapné a sklízela jsem díky Williamově přítomnosti mnohem víc pozornosti, než mi bylo milé, ale nakonec: byl to dárek od mých přátel. S kamarádkami jsme mu kupovaly pití a bavily se tím, že jsme ho pořád vtahovaly do konverzace. „Je sice trochu nemluvný, ale zato dobrý posluchač,“ prohlásila jsem a přiťukla si s Williamovou sklenicí.

Kolem čtvrté jsme se s Nele vydaly na cestu domů. Když jsme se blížily k domu, zahlédla jsem Sebastiana, jak sedí na schodech. Jakmile nás uviděl, rychle vyskočil. „Proč sedíš v noci venku na schodech?“ zahuhlala jsem.

„Čekám tu na vás!“ vykřikl rozčileně. „Už hodinu se vás pokouším sehnat. Copak se nikdy nedíváte na mobil?“

„V poslední hodině ne. Co se stalo?“ Přehodila jsem si panáka z jedné ruky do druhé.

„Já jsem…“ Sebastianův pohled padl na mého nového nafukovacího přítele, a uprostřed věty se zarazil. „Co je sakra tohle?“

„Dárek k narozeninám. A není to žádné tohle, ale William.“

„William?“ opáčil podrážděně Sebastian.

„Ano, jako princ William,“ vysvětlovala Nele, která se právě pokoušela odemknout dům.

„Vážně? Ty říkáš sexuální hračce princ William?“ Sebastian se rozesmál. „Takže ze všech chlapů na světě je hvězdou tvých sexuálních snů právě princ William? Nudnějšího mužskýho bys už asi těžko hledala.“

„On není ideál mých… ty seš vážně cvok,“ protestovala jsem, zatímco jsme stoupali po schodech nahoru.

„A kdo to potom tedy je?“ ohlédla se na mě Nele. Děkuju za optání. „Přece si vážně nemyslíte, že vám budu něco takovýho vykládat? Nebo snad ano?“

Nelle odemkla a všichni tři jsme vešli do našeho bytu.

„Ne,“ ušklíbla se Nele. „Ty jsi byla vždycky taková tajemná.“

„Nejsem vůbec tajemná. Ale sex je něco, o čem prostě nemluvím. V každém případě ne s každým.“ Posadila jsem gumového panáka na zem, svlékla si bundu a obrátila se k Sebastianovi. „Co vlastně chceš?“

„Zapomněl jsem si klíče a Kai dneska zůstal u nějakýho kamaráda v Pinnebergu.“

„V Pinnebergu? Co tam proboha dělá?“ ohrnula nos Nele.

„Netuším, asi nějaká párty. V každým případě potřebuju náhradní klíč.“

Vyndala jsem klíč ze šuplíku a vtiskla ho Sebastianovi do ruky. „Prosím.“

„Moc díky. Tak dobrou noc.“ Významně pokynul hlavou směrem k Williamovi. „A moc prosím, dneska už nedělejte takovej rámus jako včera, ano? Dobře víš, že mám pokoj hned vedle tebe.“

Nele se zachichotala a já obrátila podrážděně oči k nebi.

„Mezi mnou a Williamem nic není. Jsme pouze přátelé.“

„To říkají všichni,“ poznamenal vtipně Sebastian. Než odešel, rozloučil se s figurínou plácnutím rukou, a vypochodoval ze dveří.

Usadila jsem Williama na židli a přikryla ho dekou. Jen tak ve spodkách by mu určitě byla zima. Když jsem ležela v posteli a dívala se na Williama odpočívajícího v jasném měsíčním světle, uvažovala jsem, jestli už nenastal čas, abych si opatřila svých patnáct koček. Rozhodně by bylo lepší být podivínskou ženskou s kočkami než podivínskou ženskou s gumovým panákem. Zatím to nechám být. Byla jsem příliš unavená, abych o tom přemýšlela, a kromě toho už se stejně nedá nic dělat, protože jsem definitivně přijala Williama do svého srdce.

Smells Like Teen Spirit

Voní jako duše náctiletá

Letní prázdniny utekly jako voda. Vyhýbala jsem se pomyšlení na školu Astrid Lindgrenové, jak jen to šlo. Když jsem ale ležela poslední den prázdnin v posteli, musela jsem připustit, že situace začíná být opravdu vážná. Žaludek se mi svíral, bylo mi špatně a ruce jsem měla studené jako led. Nejdřív jsem nemohla usnout, a když se mi to konečně podařilo, vrátil se mi hrozný sen, který mě trápil už řadu let: Honila mě obrovská nestvůra s vyceněnými tesáky, která mě chtěla zabít a sežrat. Bylo úplně jedno, kam jsem běžela, nezáleželo na tom, u koho jsem se schovala – nestvůra se pokaždé vynořila znovu, nikde jsem nebyla v bezpečí. Jako vždycky jsem se probudila křikem, zalitá potem a totálně vyděšená. Trvalo mi pěknou chvilku, než jsem se dokázala ze snu vzpamatovat. Strach mě pevně svíral v pařátech. Nakonec jsem si vzala knížku, stulila se pod peřinu a četla tak dlouho, dokud jsem znovu neusnula.

Jedno bylo jisté: cesta ke škole Astrid Lindgrenové je skutečně kratší než cesta k Wertherovu gymnáziu. Po pětadvaceti minutách jsem vystoupila z autobusu a zbytek cesty došla pěšky ulicemi bezútěšném Ellerbrooku. Navíc ke všemu pršelo, takže okolí školy působilo ještě tísnivěji než normálně. Kam jsem dohlédla, tyčila se k nebi obrovská masa šedých domů. Ulice lemovala zničená hřiště, ploty a fasády domů vyzdobili sprejeři graffiti. Ellerbrook je sice známý velkým množstvím zeleně, ale ani ta zřejmě nedokáže zmírnit pochmurný dojem, kterým působí na náhodného návštěvníka. Předešla jsem mladou ženu v teplákové soupravě. Strkala před sebou kočárek s dvojčaty, v koutku úst vybalancovanou cigaretu. Hlasitě telefonovala, každé druhé slovo bylo prdel. Pomyslela jsem si, že když někdo bydlí v takové končině, musí tím být nutně poznamenaný, a přitom jsem si všimla, že čím víc se blížím ke škole, tím jsou moje kroky pomalejší.

Nakonec jsem zůstala stát před svým budoucím pracovištěm, budovou školy Astrid Lindgrenové. Odpovídala přesně mému očekávání. Naskytl se mi pohled na typickou stavbu ze šedesátých let, s plochou střechou a půdorysem do písmene U, se zdmi obloženými zčásti zašlými žlutými kachlíky, zčásti červenými cihlami. Graffiti na zdi oznamovalo, že Chabos vědí kdo je Babo. S bolestí v srdci jsem zaregistrovala chybějící čárku ve větě i své nedostatečné vědomosti, protože jsem neměla nejmenší tušení, kdo jsou Chabos ani kdo je Babo. Vnitřní dvůr byl vybetonovaný a nic nelákalo případné zájemce, aby tady strávili přestávku – ani rozbitá lavička, ani basketbalové hřiště s orvanými koši. Pokud pověsti nelžou a žáci neustále utíkají ze školy, aby si někde ve skrytu zakouřili nebo vykradli benzinku, mám pro ně naprosté pochopení.

À propos žáci – courali se jednotlivě nebo ve skupinkách k budově školy či postávali na vnitřním dvoře, hráli si s mobily a klábosili. Byla to pestře namíchaná skupina dětí pocházejících z nejrůznějších zemí. Zaslechla jsem turečtinu, arabštinu, polštinu i němčinu, viděla jsem spoustu teplákových souprav, natupírovaných a tužidlem zpevněných účesů, černě obtažených očí a až přespříliš mejkapu pro tuhle denní dobu. A taky přespříliš chudoby. Měla jsem chuť všechny ty děti sbalit a vzít je s sebou na Wertherovo gymnázium. Tady nemáte šanci, pomyslela jsem si zoufale.

Ale možná se mýlím. Možná to všechno jsou jen hloupé předsudky, za které bych se měla stydět. Zhluboka jsem se nadechla a vešla do budovy. Do nosu mě ostře udeřil pach leštěnky a uši mi zahltil nápor hlasů, dosahující hlasitosti orkánu. Ale na to jsem byla zvyklá. Oslovila jsem asi dvanáctiletého chlapce, který seděl v hale na lavici a četl roztrhaný komiks se Spidermanem. Měl na sobě tepláky, tričko s potiskem StarWars a na nohou prastaré roztrhané tenisky, které vypadaly, že se každou chvíli rozpadnou. Místo školní tašky mu z útlých ramen visel reklamní batoh od HamBank.

„Ahoj, prosím tě, mohl bys mi říct, kde je tady sborovna?“ oslovila jsem ho.

Prohlédl si mě vážným pohledem temně zastíněných očí a přikývl. Čekala jsem, že odpoví, ale když ani po pěti vteřinách nic neřekl, bylo mi jasné, že jsem naletěla na prastarý vtip. „Tak uděláš to?“

Zakryl si pusu rukou a vydal podivný zvuk, který měl být smíchem, ale ve skutečnosti zněl jako zavrčení. Oči mu zářily radostí, že jsem mu sedla na lep.

Jenže mně doopravdy nebylo do smíchu. Přesto jsem se pokusila zasmát s ním. „Vtipálku.“

Chlapec se rozhlédl opatrně na všechny strany, jako by měl strach, aby nebyl přistižen při něčem nevhodném.

„Můžu vám ukázat cestu,“ nabídl se nakonec. Měl překvapivě hluboký hlas.

„A uděláš to doopravdy?“ ušklíbla jsem se.

Znovu vyrazil to své zavrčení. Potom vstal a zatahal mě za rukáv, což zřejmě znamenalo, že mám jít za ním. „Jste matka? Nebo nová učitelka?“ vyzvídal, zatímco mě vedl chodbou. Otevřenými dveřmi jsem mohla krátce nahlédnout do tříd. Na stěnách visely obrázky, které zřejmě namalovaly děti. Téma bylo jasné: léto. Některé nebyly vůbec špatné.

„Jsem nová učitelka,“ odpověděla jsem. „Dnes jsem tady první den.“

Vzal mou informaci na vědomí, přikývl a ukázal na koženou tašku, která mi visela přes rameno. „Myslel jsem si to. Kvůli té tašce. A na matku vypadáte moc elegantně.“

Opravdu jsem byla tak elegantní? Zkoumavě jsem se na sebe podívala. Měla jsem letní šaty, tenký svetřík a balerinky. Vlasy jsem si vyčesala nahoru a byla jsem nenápadně nalíčená. Jako vždycky, když jsem šla do práce, jsem si nasadila kontaktní čočky. Nepřipadala jsem si nijak přehnaně elegantní, ale kdoví, jak tu působím. Nakupovat se mnou chodila Nele a do jisté míry dohlížela na mé oblékání. Já sama jsem se o módu nikdy moc nezajímala. Podle Nele jsem svým výběrem oblečení obvykle všechno pohnojila.

„Co učíte?“ zajímal se můj průvodce.

„Hudební výchovu a zeměpis. Zaskakuju, protože je tady tolik nemocných učitelů.“ Odbočili jsme do další dlouhé chodby, na jejímž konci jsem už zahlédla typické dvoukřídlé prosklené dveře, které na všech školách signalizovaly vchod do posvátného hájemství učitelů.

„Aha. Tak to vás asi budu mít.“

„Jak se vlastně jmenuješ?“

„Michael.“ Vyslovil to anglicky.

„Jako Michael Jackson?“

Jeho obličej byl jediný velký otazník. „Kdo?“

Odmávla jsem to. „To je jedno. Ostatně, já jsem Annika Paulsenová.“

Mezitím jsme došli ke sborovně. „Tady je to,“ řekl zbytečně a ukázal na prosklené dveře.

„Moc děkuji za pomoc, Michaeli. Třeba se vážně zase uvidíme při vyučování.“

Sklonil hlavu ke straně, zamračil se a pozorně si mě prohlížel. Skoro jsem měla dojem, že si musí přebrat, jestli jsem to myslela opravdu vážně. „Jo, to by bylo okej.“ Naposledy mi pokývl hlavou, obrátil se a utíkal v rozedraných teniskách pryč. Dívala jsem se za ním. Levá bota měla v podrážce díru. Otevřela jsem prosklené dveře do sborovny a po několika dotazech se mi nakonec podařilo najít dveře do ředitelny. Znejistěla jsem. Byl to můj první den na škole, byla jsem tady nová, a já ze srdce nenávidím být někde nová. Co když mě tady nebude mít nikdo rád? Třesoucí se rukou jsem zaklepala na dveře ředitelny. Když se ozvalo hlasité „Dále“, vešla jsem dovnitř.

Za neskutečně velkým stolem, skoro úplně zakrytým papíry, seděl štíhlý muž, kterého jsem odhadla tak na polovinu čtyřicítky. Měl na sobě džíny, košili s krátkými rukávy, prořídlé světlé vlasy a velmi laskavé hnědé oči.

„Dobrý den,“ pozdravila jsem trochu zadýchaně jako pokaždé, když jsem rozčilená. „Jmenuji se Annika Paulsenová, učím hudební výchovu a zeměpis. Vyhodi… tedy, přeložili mě sem z Wertherova gymnázia.“

„Ach, paní Paulsenová!“ Úsměv, který se objevil na tváři, mu ubral několik let. S napřaženou rukou obešel stůl, přičemž jsem si všimla, že i on má na nohou tenisky a je o něco menší, než jsem odhadovala. „Jsem Stefan Sandmann. Srdečně vás vítám na škole Astrid Lindgrenové.“ Stiskl mi ruku tak pevně, že jsem málem vykřikla bolestí. „To je moc dobře, že jste tady. Už jsme vás toužebně vyhlíželi. Pro vás to možná bylo všechno moc narychlo, o to víc dokážu ocenit, že nám vypomůžete. Takže tisíckrát děkuji.“

„Rádo se stalo,“ odpověděla jsem automaticky a zároveň mě bodlo svědomí.

„Tak se přece posaďte,“ ukázal na jednu ze židlí pro návštěvníky u svého stolu. Sedla jsem si úplně na kraj a tašku postavila vedle sebe, zatímco on zamířil zpátky do své šéfovské židle. „Je mi jasné, že přejít z Wertherova gymnázia na školu Astrid Lindgrenové pro vás musí být drastická změna. Chtěl bych ale zdůraznit, že média o nás vytvářejí na veřejnosti naprosto falešný obraz. Věřte mi, že už sem nehodláme pustit ani jednoho kameramana. Přicházejí sem s představou, že tahle škola… Ale to je jiné téma.“ Zhluboka si lokl kávy a pokračoval. „Ve srovnání s jinými problematickými školami, přičemž to označení používám jen velice nerad, máme velmi slušný průměr dětí, které úspěšně dokončí školu.“

„Ano, už jsem o tom slyšela.“

„V podstatě tu nejsou velké problémy. Vlastně vůbec žádné,“ opravil se, ale jeho slova nezněla v mých uších příliš přesvědčivě.

„S kriminalitou tady máme mnohem menší problém, než co tvrdí v těch hrozných dokumentech a v bulvárním tisku. Ty byly opravdu skandální…“ Pan Sandmann se zarazil a mávl rukou. „V každém případě platí, že už dlouho se tu objevují jen ojedinělé případy šikany, ale i to se snažíme řešit pevnou rukou. Tu a tam se vyskytnou případy s držením zbraně a konzumací drog, případně dealerstvím, ale není to problém ve velkém stylu. No ano, a potom už zbývají jen typické normální potíže, jako jsou prohřešky proti dobrému chování, příležitostné rvačky a vandalismus. To znáte z vlastní zkušenosti.“

Ehm… ne. To teda určitě neznám. Udělalo se mi ještě víc mdlo než před chvílí.

Zdálo se ale, že pan Sandmann si ničeho nevšiml, protože vesele pokračoval ve své přednášce: „Na škole máme dva sociální pracovníky a jednoho specialistu na mobbing, jsme tedy docela dobře vybaveni. Informujte mě prosím, pokud nastanou s žáky nějaké problémy, kdybyste třeba zjistila vážné nedostatky v učení nebo budete mít podezření na domácí násilí, na konzumaci drog či něco podobného. Já poté zařídím vše potřebné s Regionálním vzdělávacím a poradním centrem. Nebo s Všeobecnou…“

„… sociální službou úřadu pro mládež, já vím.“ Domácí násilí a konzumace drog se nevyskytovaly jen na problematických školách, ale i v bohatých předměstích Hamburku. Na Wertherově gymnáziu to byly pouze jednotlivé případy a nikdy se naštěstí netýkaly žádného z mých žáků. Ze způsobu, jakým mě o nich informoval pan Sandmann, jsem získala dojem, že tyto problémy jsou na škole Astrid Lindgrenové součástí normálního provozu.

Pan Sandmann se na mě povzbudivě usmál. „A také tehdy, když se vynoří jakýkoli jiný problém. Moje dveře jsou pro vás vždy otevřené.“

„Moc děkuji, pane Sandmanne.“

„Prosím. Nuže, co bychom si měli ještě říct? Převezmete devátou C jako třídní učitelka. Předám vám rozvrh, knihy a všechno, co budete potřebovat. Chcete se ještě na něco zeptat?“

Ano, jistěže bych měla nějaké otázky. Například, kdy mohu podat žádost o přeložení zpátky na své milované gymnázium a co musím udělat pro to, abych se mohla co nejrychleji vrátit. „Teď mě právě nic nenapadá,“ přiznala jsem, protože jsem si ho nechtěla hned první den popudit. „Jakmile se nějaké otázky vyskytnou, tak se ohlásím.“

Pan Sandmann se mnou zašel ke svému zástupci a poté do sborovny, kde jsem byla zásobena všemi potřebnými náležitostmi. Potom odešel a já ve sborovně osaměla, takže mi nezbylo než chodit k telefonu a řešit dotazy, na které jsem neuměla odpovědět. Hromadu knih a papírů jsem nacpala do tašky, jak to jen šlo, a dala se do studia svého rozvrhu. Čekal mě zeměpis v deváté C, tedy v „mé třídě,“ místnost 171. Předání třídy by bylo docela fajn, říkala jsem si v duchu, když jsem s rozvrhem v ruce zamířila do útrob školy. Uvítala bych nějaké informace o žácích, na které je třeba zvlášť dávat pozor, o typickém chování třídy. Místo toho mě hodili rovnou do vody. Co nadělám, mávla jsem v duchu rukou, když jsem přesně s gongem dorazila před třídu číslo 171. Nějak to už zvládnu a budu se snažit, abych vyměřený čas strávila co možná příjemně.

Zhluboka jsem se nadechla a vešla do třídy. „Dobré ráno,“ zvolala jsem s mnohem větší radostí, než jakou jsem cítila ve skutečnosti. Asi dvacet pět dětí postávalo ve třídě ve skupinkách, jiné seděly u stolků a bavily se. Když jsem vešla, všichni se zarazili a zvědavě si mě prohlíželi.

„Kdo ste?“ oslovila mě blondýnka, jejíž prosvítající hnědé vlasy už akutně volaly po další dávce barvy. Ale mohla jsem se mýlit a možná šlo jen o další módní výstřelek, který jsem nestihla zaregistrovat.

„Ste studentka, nebo co?“ chtěl vědět tmavovlasý mládenec, který si přehrával na mobilu nějakou rapovou písničku.

Došla jsem ke katedře a postavila tašku na stůl. „Ne, jsem Annika Paulsenová, vaše nová třídní učitelka. Budu vás učit zeměpis.“ Podívala jsem se na svůj rozvrh. „A také hudební výchovu,“ dodala jsem.

„Vy pracujete u hasičů?“ zajímala se další dívka.

„To zrovna ne. Proč myslíš? Byla jsem sem přeložena ze své školy na dva až tři roky, abych tady vypomohla.“

„Fajn, teda, vypadáte jako studentka,“ promluvil zase ten tmavovlasý chlapec. „Smíte už vůbec učit?“

Několik žáků se zasmálo.

„Ale ano. Neboj se. Jsem plně kvalifikovaná učitelka. A teď prosím vypněte mobily a sedněte si na místa.“

Ostatní žáci se odebrali na svá místa, ale raper si očividně dával na čas. S naprostým klidem se loudal pomalu ke svému stolku v poslední řadě, urovnával vestoje tužky, postrkoval sešity sem a tam, odtáhl s velkým rámusem židli, než si konečně sedl. Teprve potom vypnul mobil.

Šel mi svým provokativním chováním na nervy, ale nedala jsem na sobě nic znát. „Super,“ promluvila jsem, když se konečně všichni utišili, a prohlížela jsem si své nové žáky. Můj pohled uvízl na drobném, hubeném chlapci v tričku s potiskem StarWars, který vypadal podstatně mladší než jeho spolužáci. „Michaeli,“ zvolala jsem radostně. „To je hezké, že se zase vidíme.“

Chlapec zrudl a skrčil se na židli, jako by toužil zmizet.

„Super, starouši, takže už ses stihl vlísat, co?“ vykřikl světlovlasý chlapec s pihovatým obličejem. „No jasně, to se dalo čekat.“

Ach jo, ach jo. Do prdele. Poplach číslo 1. „Nikdo se nelísal. Požádala jsem dnes po příchodu do školy Michaela, aby mi ukázal sborovnu,“ oznámila jsem tónem, který zakazoval jakoukoli další diskusi. „Takže, protože vás neznám, chtěla bych projít seznam žáků, abyste se mi představili.“ Nakreslila jsem si do bloku náčrt zasedacího pořádku a vytáhla ze zásuvky třídní knihu. „Byla bych ráda, kdybychom se mohli trochu líp poznat, a proto…“

„A to jako proč?“ vpadla mi do řeči jedna z dívek.

„Protože chci vědět, koho učím. Vy jste nejspíš také zvědaví, kdo jsem. Takže, budu vás vyvolávat jednoho po druhém a vy se krátce představíte. Nejlíp bude, když začnu jako první. Jak už jsem řekla, jmenuju se Annika Paulsenová a učím hudební výchovu a zeměpis. Doteď jsem působila na Wertherově gymnáziu…“

„No nazdar, taková bonzácká škola!“ vykřikla blondýnka.

„Ty dostávaj všecko naservírovaný na zlatým talíři.“

„To je pro vás ale pěknej sešup, že jo?“ popíchl mě pihovatý kluk.

„Jak jsi na to přišel? Vůbec ne,“ řekla jsem důstojně hlasem vyjadřujícím hluboké přesvědčení. „Jen pro informaci, bydlím v Eilbeku spolu s mou nejlepší přítelkyní. Ráda čtu a peču a zajímají mě dokumentární filmy o zvířatech a vzdálených zemích. Nesnáším houby a taky se mi dost hnusí hlemýždi.“

„Brr, jo, ty jsou fakt hnusný,“ vykřikla dívka se zrzavými vlasy, lehce při těle.

„Jak se vám můžou líbit ty děsně nudný dokumenty?“ dožadoval se odpovědi vytáhlý kluk v baseballové čepici. „Ty jsou přece šíleně otravný.“

„Neřekla bych. Ráda se dozvídám něco o končinách, které neznám. Takže…“ Vrhla jsem pohled na seznam žáků.

„Victoria Abramoviczová?“

Přihlásila se zrzka s odporem k hlemýžďům. „Ano, ehm. Zdravím. Jsem Victoria Abramoviczová, bydlím v Ellerbrooku a je mi čtrnáct. Mám ráda němčinu a výtvarku. A taky ráda peču.“

„Taky podle toho vypadáš,“ vykřikl tmavovlasý chlapec. Na toho jsem už měla pěkný vztek. „Hej! Takové komentáře absolutně nesnáším. Laskavě si je propříště strč někam, jasný?“ Do háje, ujelo mi, co mi ujet nemělo. Několik žáků do sebe šťouchlo a ušklíblo se.

Tmavovlasý mládenec zkřížil ruce na prsou, ale už nic neřekl.

„Okej, tak dál. Tülay Arslan?“

Přihlásila se vysoká, silně nalíčená dívka. „Zde. Já jsem Tülay Arslan, taky Ellerbrook, a je mi patnáct. Ráda tancuju, třeba hip hop a podobně. Až po škole chci pečovat starý lidi.“

„Super. V celých větách by se mi to líbilo víc, ale dobře.“ Tülay se na mne nechápavě podívala. „Cože?“

„Jsou taková krátká slovíčka, která se nazývaji předložky a členy. Ta slovíčka mám moc ráda, protože doplňují větu. Jako třeba: Bydlím v Ellerbrooku, a až skončím školu. Pokud tahle na první pohled nenápadná spojení ve větě nepoužijete, něco v ní chybí. Na tom můžete vidět, že i ty nejmenší věci mohou mít význam.“ Přátelsky jsem se na Tülay usmála a ona mi úsměv vrátila.

„Aha, tohle,“ odtušila nevzrušeně.

„Tak dobře, přejdeme k… Pawel Berkowitz.“ Pihovatý blonďák zdvihl otráveně ruku.

„Co je s tebou, Pawle?“ pokusila jsem se ho povzbudit.

„To mě nebaví, takovýhle sračky,“ utrousil s pohrdavým výrazem.

Pozor! Druhý poplach! Anniko, drž se! „Nevadí, nikdo vás nenutí, je to dobrovolné. Teď…“ Když jsem uviděla další jméno, krátce jsem se zarazila. Co je to zač!? „Heaven-Tanita Blömerová?“

Přihlásila se dívka, která dokonce vstala. „Ano, tedy, jsem Heaven-Tanita, je mi čtrnáct, a jako všichni tady bydlím taky Ellerbrook. A zpívám,“ prohlásila důležitě a podívala se na mě plná očekávání.

„V Ellerbrooku,“ opravila jsem ji automaticky. „Ty zpíváš?“

„Ano, zpívání je můj život. Zpívala jsem dřív, než jsem začala mluvit. Když stojím na jevišti, chci vzbudit v posluchačích silné emoce, aby plakali a tak. Víte, jak to myslím, paní Paulsenová?“

„Myslím, že ano.“

„Měla jsem dokonce dvě hodiny zpěvu, a učitelka řekla:

,Och, Heaven-Tanito, ty jsi vážně megatalent‘, a já na to ,super‘, a ona ,Budeme muset ještě trochu zapracovat na tvé intonaci, víš, jak to myslím?‘ A já: ,Jasně, senzace, ale moji rodiče nemají prachy na další hodiny‘. A ona: ,Škoda‘, a já na to ,Ano‘. A teď se všecko učím sama.“

Z té hromady informací mi začalo hučet v hlavě. „Okej, prima, že jsi už našla něco, co tě baví, Heaven-Tanito. Takže, přejdeme…“

Než jsem mohla pokračovat v předčítání seznamu, skočila mi Heaven-Tanita do řeči. Zřejmě měla pocit, že ještě zdaleka neřekla všechno, co má na srdci. „Už jsem dvakrát soutěžila v The Voice Kids, ale nevyšlo to. Asi jsem se jim nějak nezdála.“

„Protože seš blbá,“ vyložil jí Pawel a třída se rozesmála.

Chystala jsem se přispěchat Heaven-Tanitě na pomoc, ale ona si uměla poradit docela dobře sama. Energicky se obrátila ke třídě. „Cože!? Držte huby, vy pitomci!“ zaječela tak hlasitě, že by leckterý důstojník u vojska zbledl závistí. A opravdu, až na malé výjimky, smích rázem děti ve třídě přešel. Heaven-Tanita znovu obrátila svou pozornost ke mně.

„Jenže tam projdou pokaždý jen děti bonzáků, víte, jak to myslím, paní Paulsenová? Takový blbý nány od Kellys nebo ty, co maj rodiče ve velkým balíku.“

„Když jsi z ghetta, nemáš nikde šanci,“ přidal se tmavovlasý chlapec a hodně žáků přikývlo na souhlas.

„Líbilo by se mi, kdybychom se mohli shodnout na tom, že nebudeme o Ellerbrooku mluvit jako o ghettu,“ přednesla jsem svůj návrh a dodala: „Ostatně záleží na vás, co z vás bude, ne na čtvrti, odkud pocházíte.“

Heaven-Tanita se rozesmála. „To snad ne, paní Paulsenová. Něco takovýho může říct jen někdo, kdo přišel z bonzácký školy. No jo, v každým případě s The Voice Kids jsem skončila, a až mi bude šestnáct, půjdu rovnou k DSDS.“

Ať je to, jak chce, v žádném případě se o ní nedá říct, že by byla přehnaně skromná.

„Prima, tak ti přeju hodně štěstí. Dobrá, další na řadě je…“

„Můj absolutně nejoblíbenější song je Titanium od Davida Guetta a Sii,“ pokračovala Heaven-Tanita neohroženě ve svém výkladu.

„To je nádherná píseň, taky se mi líbí,“ souhlasila jsem a učinila nový pokus o vyvolání dalšího žáka, jenže Heaven-Tanita mi v tom lehce zabránila.

„I’m bulletproof, nothing to lose, fire away, fire away,“ začala zpívat a mně okamžitě naskočila po celém těle husí kůže. Bylo mi naprosto jasné, proč už dvakrát ztroskotala u The Voice Kids. Její hlas zněl jako kombinace cirkulárky, zoufalého vlkodlaka a Shakiry, která přišla o hlas. „Ricochet, you take your aim, fire away, fire away,“ pokračovala Heaven-Tanita. Její spolužáci se rozesmáli, ale ona je zcela v duchu písně ignorovala. Zavřela oči, aby mohla vložit do zpěvu celou duši. „You shoot me down, but I won’t fall, I am Titaaaniiiuuum.“

Abych ukončila sebeponížení, jemuž se Heaven-Tanita osobně vystavovala, zatleskala jsem a zavolala: „Tedy, to bylo vážně… neuvěřitelné.“

Heaven-Tanita vypadala, že je se sebou maximálně spokojená. „Slyšela jste ty emoce, jo, paní Paulsenová?“

„Ano, opravdu to bylo… neuvěřitelné,“ zopakovala jsem svůj názor.

„Neuvěřitelný. Absolutně k posrání,“ okomentoval spolužaččin výkon Pawel. Jenže Heaven-Tanitě to bylo naprosto jedno. „Mohla bych vám zazpívat ještě něco od Adele. Například…“

„To stačilo, Heaven-Tanito,“ zarazila jsem ji rychle. „Chtěla bych se seznámit také s dalšími žáky. Ale v každém případě srdečné díky za příspěvek.“

Heaven-Tanita si konečně sedla a nechala mě, abych pokračovala. „Na řadě je Justin Dannmeyer.“

Přihlásil se tmavovlasý chlapec. „Zde. Nemám chuť na blbý žvanění.“

„Jasně.“ Poznamenala jsem si jeho jméno na zasedací pořádek. „Dál bychom tady měli…“ Pohled na seznam mi ukázal, že můj ranní přítel se píše „Meikel“, a nikoli „Michael“. Nijak zvlášť mě to nepřekvapilo. „Meikel Decker.“

Malý, drobný chlapec se ještě víc přikrčil na židli. Rychle mrkl vlevo, potom vpravo, a nakonec špitl tak tiše, že ho skoro nebylo slyšet: „Já jsem Meikel a…“

„… smrdím a ještě si čurám do kalhot,“ ozval se Justin a celá třída se zase rozesmála.

Meikel zrudl a sklopil zrak.

„No jasně, už zase bulí,“ ohrnul nos Pawel. „Búúúú, já chci k maminceee,“ pokračoval naříkavým dětským hláskem, za což ho spolužáci odměnili ještě hlasitějším smíchem.

Dostala jsem obrovský vztek. Vyskočila jsem ze židle a uhodila pěstí do stolu. „Buďte zticha! Co si o sobě myslíte? Hned se přestaňte smát, okamžitě!“

Moji žáci na mě chvilku překvapeně zírali.

„Ale on si fakt ještě čurá do kalhot,“ namítl nakonec Justin tónem, který svědčil o tom, že je absolutně přesvědčený, že právo stojí na jeho straně.

„To není pravda, už rok nic takovýho neudělal,“ oznámila Tülay.

„No a, přesto smrdí dál,“ trval na svém Justin.

„Jo, jako svině,“ souhlasil Pawel.

Na Meiklovi byl jasně znát, že by se nejraději někam propadl. Hlava mu zapadla mezi vyhrbená ramena, jako by čekal každým okamžikem ránu.

„Dost! Nechte toho! Copak nevidíte, jak odporné je to, jak se chováte?“ obořila jsem se na Justina s Pawlem. Zhluboka jsem se nadechla a otočila se znovu k Meiklovi. „Takže Meikle, co tě baví?“

„Čurat do kalhot. A dolejzat,“ zabručel Justin zdánlivě tiše, ale dost hlasitě na to, aby ho všichni slyšeli. Věděla jsem, že bych teď měla zasáhnout. Měla bych mu dát trest nebo ho vyhodit ze třídy. Jenže tvrdý zákrok bylo něco, co jsem se dosud nenaučila, protože jsem se za celou svou dosavadní učitelskou dráhu nesetkala s tak příšernými žáky.

Meikel se neodvažoval zvednout hlavu. Seděl tiše na svém místě a už jsem myslela, že neřekne vůbec nic, ale nakonec zamumlal: „Nemám chuť na takový žvanění.“

Jasně. Kdybych byla na jeho místě, neměla bych ji taky. Vyvolala jsem dalšího žáka, ale ani ten „neměl chuť“. Tak to pokračovalo, dokud jsem nedošla k Maryam Tarhi.

„Té se nemusíte vůbec ptát,“ oznámila mi Heaven-Tanita.

„Zrovna sem přešla z IVT, teda z přípravky, víte, paní Paulsenová? Tam choděj uprchlíci, aby se naučili německy a tak. V každym případě vám neřekne vůbec nic. Pravděpodobně ještě vůbec neumí německy ani slovo.“

„Jsem Maryam Tarhi,“ ozval se tichý, ale překvapivě drsný hlas. Maryam sice mluvila s cizím přízvukem, ale svými slovy jednoznačně prokázala, že Heaven-Tanita je se svým názorem naprosto vedle. Maryam byla křehká dívka, kolem hlavy měla uvázaný dlouhý šátek a opatrně si mě prohlížela tmavýma, vážnýma očima.

„Dobrý den, Maryam,“ usmála jsem se na ni přátelsky.

„Jsem ráda, že tě poznávám. Jsem tady nová stejně jako ty, takže jsme ve třídě dvě.“

Po tváři jí přeběhl náznak úsměvu, ale hned zase zvážněla, jako by viděla veškeré utrpení světa. „Je mi čtrnáct let a přicházím ze Sýrie.“

Aha, hned je všechno jasné. Není divu, že se dívá tak vážně.

„Ale jdi, co to tu vykládáš, nepřicházíš ze Sýrie, ale z Německa,“ vysmál se jí Pawel.

„Ano, teď sice bydlí v Německu, ale pochází ze Sýrie,“ namítla jsem ostře.

„No a? Co se mě týče, může se tam zase klidně vrátit,“ odmlouval Justin. „Nikdo tady nestojí o uprchlíky.“

„Drž hubu, Justine,“ vyjela na něho Tülay.

„To zrovna, koukej ji sama držet!“

„Chceš jednu do držky?“

„Chceš ty jednu po hubě?“ Oba se tvářili výhružně a vyskočili ze svých míst.

Nejraději bych tloukla hlavou o stůl. Copak nebudu vůbec ničeho ušetřená? „Hej, vy dva! Nechte toho!“ vykřikla jsem s pocitem, že to říkám v poslední půlhodině nejmíň posté. „Sednout! A hned!“ Justin s Tülay se ještě chvíli měřili vražednými pohledy, ale potom poslechli a opravdu si sedli.

„A Justine, buď prosím tak hodný, a nemluv tady za nás za všechny, ano? Existuje spousta lidí, kteří vidí věci jinak než ty. A jsou naštěstí ještě pořád v převaze.“ Ignorovala jsem Justinův vzdorovitý pohled a obrátila se znovu k Maryam.

„Takže, Maryam, co ráda děláš?“

Během předešlé výměny názorů Maryam zbělela kolem nosu a její tvář vyjadřovala ještě větší smutek než předtím.

„Ráda maluju. A hraju si se svou sestrou. A… víc už nic.“ Skrčila se na židli a dala jasně najevo, že její seznamovací pohovor je u konce.

„Okej, moc děkuju, Maryam.“ Vyvolala jsem dalšího žáka, ale ani ten „neměl chuť“. Ukázalo se, že je to nakažlivé, takže nakonec projevila ochotu se mnou mluvit jen asi třetina třídy. Zbytek hodiny jsem se snažila zjistit, co žáci vědí o monokulturách. Moc velkou povědomost o tomto tématu neměli. Většina na mě jen tupě zírala, zatímco zbytek třídy demonstroval svůj očividný nezájem tím, že si hrál s mobilem nebo si povídal.

Oddechla jsem si, když se přiblížila velká přestávka, a měla jsem věci sbalené málem rychleji než žáci. Což už něco znamená, protože v tom byli proklatě dobří. Jen Meikel nevypadal, že se chystá vyjít do haly. Místo toho si sedl na parapet před třídou a vytáhl z tašky svůj komiks se Spidermanem.

„Meikle, ty nejdeš o přestávce do haly? Nebo ven?“

Jen pozdvihl oči od svého komiksu a zavrtěl hlavou: „Nee, zůstanu radši rady.“

Přistoupila jsem k němu blíž a podívala se na jeho četbu.

„Máš rád Spidermana?“

„Jo, docela jo. A podařilo se mi koupit na bleším trhu docela levně celou krabici komiksů, tak…“ Nechal konec věty nedopovězený viset ve vzduchu a rozpačitě si okusoval nehet na palci.

„Řekni mi, Meikle…,“ začala jsem opatrně. „Stává se často, že ostatní o tobě mluví tak ošklivě jako teď v hodině?“

Ruka s časopisem mu klesla dolů. „Ale ne, kdepak. Někdy se to stane, ale to je stejně jenom legrace.“

Usmál se, ale bylo mi jasné, že nuceně. Podle statistiky jsem jako učitelka měla být obelhávána v průměru šestadvacetkrát za den. Ani Meikel, ani já jsme si sice tuhle statistiku nevymysleli, ale opírala se také o naše osobní zkušenosti. I začínajícímu učiteli stačil maximálně rok, aby dokázal bezpečně prohlédnout jakékoli předstírání. Každý učitel pozná, když mu žáci lžou. A já jsem si byla v téhle chvíli naprosto jistá, že mi Meikel zalhal. Dokud ale bude lhát, nemůže mu nikdo pomoct.

„No dobře,“ přikývla jsem posléze. „Ale kdyby se k tobě chovali hnusně, můžeš si vždycky o tom promluvit s… panem Sandmannem nebo některým sociálním pracovníkem. To přece víš, viď?“

Přikývl. „Ano, ale to opravdu není nutný.“

„Okej, takže se měj, a pěkně se bav se Spidermanem.“ Znovu jsem se na chlapce usmála a pomalu se vydala na cestu ke sborovně.

◆

Na rozdíl od dnešního rána tam teď bylo mnohem víc učitelů a já zůstala chvíli stát před prosklenými dveřmi, abych obhlédla situaci. Kolegyně i kolegové seděli u stolů, pili kávu, jedli svačinu, povídali si, smáli se a probírali přípravy na příští hodinu. Znovu se mě zmocnil nepříjemný pocit, cítila jsem, že jsem tady cizí a hrozně toužím, aby mě všichni měli rádi, ale nevím, jak na to. Ale ono to půjde. Proč by mě neměli mít rádi? dodávala jsem si v duchu odvahu. Přistoupila jsem ke dveřím, narovnala se a stiskla kliku.

Sotva jsem prošla dveřmi, přispěchal ke mně pan Sandmann. „Paní Paulsenová, tak jaká byla vaše první hodina?“

„Děkuji, docel…“

„Nemám zrovna teď moc času…,“ přerušil mě. „Rád bych vás ale představil učitelskému sboru.“ S těmi slovy mě uchopil za loket a vedl do jámy lvové. Šla jsem za ním celá vyděšená a nenáviděla se kvůli tomu, že mi srdce zběsile buší, že mám ruce studené i zpocené zároveň a cítím se tak zoufale nejistě, jako kdybych byla zpátky v jedenácté třídě. Pan Sandmann se zastavil v uličce mezi stoly a hlasitě zvolal:

„Milé kolegyně, milí kolegové, mohu vás požádat o chvilku pozornosti?“

Hovor v místnosti postupně umlkal, až se všichni přítomní dívali na pana Sandmanna a na mě. Nenápadně jsem zkontrolovala své oblečení, abych se ujistila, že je všechno v pořádku a že nejsem nahá, jak se mi stávalo v jednom z mých nejhroznějších snů.

„Toto je Annika Paulsenová, naše nová kolegyně, která k nám přišla z Wertherova gymnázia, aby nám vypomohla ve výuce hudební výchovy a zeměpisu,“ představil mě pan Sandmann. „Paní Paulsenová, srdečně vás vítám jménem celého sboru.“

Všichni poklepali na znamení souhlasu na stoly a jejich tváře, které jsem vnímala jen rozmazaně, se na mě dívaly přátelsky, zvědavě nebo povzbudivě. „Moc děkuji,“ usmála jsem se rozpačitě. Hlas mi zněl zoufale potichu. „To je milé.“

Pan Sandmann mrkl na hodinky. „Takže teď vás přenechám vašim novým kolegům, paní Paulsenová. Přeju vám dobrý start. A vy víte, že mám vždycky uši otevřené.“

Sotva to dořekl, byl pryč, a já osaměla v centru pozornosti nových kolegů. Co mám teď udělat? Nejistě jsem se usmívala a uvažovala, jestli mám zmizet na záchod nebo přednést básničku.

„Ahoj,“ zavolala rusovlasá žena z druhého konce sborovny.

„Pojď sem k nám, máme tady ještě volné místo.“

Vydechla jsem úlevou a zamířila k ní. Sborovna se zase rozezvučela hovorem a chvíle nepříjemné pozornosti byla naštěstí za mnou.

„Dobrý den,“ pozdravila ještě jednou zrzka, když jsem dorazila k jejímu stolu. Odhadla jsem ji věkem na něco mezi třicítkou a čtyřicítkou. Se svými pihami a lehce povoleným uzlem vlasů vypadala velmi laskavě. „Já jsem Sandra. Sandra Liebknechtová. Matika, dějepis.“ Ukázala na židli po své pravici. „Tady vezmi místo.“

„Moc děkuju. Dobrý den.“ Usmála jsem se na své sousedy, odložila tašku a sesula se na židli.

„Takže ty jsi z Wertherova gymnázia, ano?“ zeptal se vysoký, sportovně vyhlížející hnědovlasý muž. „To je tedy pro tebe docela drsná změna. Jsi tu z donucení?“ Hned ale mávl rukou. „Promiň, do toho nám nic není. Já jsem Ralf. Ralf Pfeifer, ale to není důležité. My si tady všichni tykáme. Já učím tělocvik a biologii, a to už dvacet let.“ Zavrtěl hlavou, jako kdyby tomu sám nemohl uvěřit.

„Já jsem Sertab. Hi,“ představila se drobná tmavovlasá žena, která vypadala o několik let mladší než já. Takže byla buď jen na praxi, nebo měla čerstvě po státnicích. Zazářila na mne nadšeným úsměvem, jako by seznámení se mnou bylo to největší štěstí na zemi. „Je hezké, že jsi tady. Ostatně, já učím taky hudebku, tak jsme spolu na jedné lodi.“

„No, a já jsem čtvrtá do party,“ ozvala se baculatější kolegyně kolem padesátky. „Marie Greschnerová, němčina, angličtina. Máš ráda shortbread?“ Podala mi otevřenou krabici s báječně vonícími máslovými sušenkami.

„Ano, děkuju, dokonce moc.“

„No, tak si vezmi. A pěkně vítám v blázinci.“

Vzala jsem si jednu sušenku a zakousla se do ní. Chutnala úžasně a přesně tak, jak má shortbread chutnat. Voněla máslem, byla sladká, a tak křehká, že se jen v puse rozplývala.

„Páni, ta je dobrá. Už jsem se je tisíckrát pokoušela upéct, ale pokaždé byly tvrdé jako kámen.“

Sandra Liebknechtová hrábla také do krabice a strčila si do pusy celý kus najednou. „Tak jak se ti tady zatím líbí? Jasně, vím, že jsi zrovna přišla, ale jaký je tvůj první dojem?“

„Ach, myslím, že je moc brzy na to, abych mohla vynášet nějaké soudy,“ odpověděla jsem vyhýbavě.

„Máš pravdu,“ přikývla souhlasně Sandra. „Je možný, že ti to tady na první pohled nepřipadá moc lákavé…“

„Zvláště tehdy, pokud člověk předtím učil na Wertherově gymnaziu,“ poznamenal Ralf, kterého tenhle fakt očividně fascinoval.

„… ale nedej se mýlit,“ polkla sousto Sandra.

„Není to tady až tak zlé,“ hájila školu Sertab. „Vlastně je to docela zábava, myslím práce se žáky. Co jsi vlastně nabízela na své staré škole?“

„Já? Nabízela?“

„Ano, myslím kroužky nebo projekty.“

„Aha… vlastně jsem nenabízela vůbec nic.“ Po tváři se jí mihl stín zklamání. „Ach tak.“

„No, měla jsem hodně práce s výukou,“ řekla jsem na svou obranu. „A co nabízíš ty?“

Pokrčila rameny. „Nic až tak moc, jsem tady také nová a potřebuju celou věčnost na přípravy. Ale jestli můžu věřit tady kolegům,“ přitom se podívala na Ralfa a na Marii, „tak se to za takových pět let drasticky změní.“

Za pět let? U mě to bude už po roce.

„Zatím jsem dokázala nabídnout jen kroužek hip hopu,“ pokračovala Sertab. „A vedu big band. Vlastně bych ráda znovu probudila k životu školní sbor, ale to teď nezvládnu. Možná bychom se do toho mohly pustit spolu?“

V tmavých očích jí svitla taková naděje, že jsem nedokázala rovnou odmítnout. „Ano, uvidíme. Jen co se trochu rozkoukám,“ snažila jsem se oddálit rozhodnutí. Byla jsem opravdu ráda, že jsem se hned první den seznámila s tak milými kolegy. To bylo ovšem to jediné pozitivní, s čím jsem se na škole Astrid Lindgrenové prozatím setkala. Po maximálně neproduktivním prvním dnu ve škole jsem se vydala na cestu domů.

Vystoupila jsem z S-Bahnu a zamířila nejdřív do supermarketu, abych se pro dnešní večer dostatečně zásobila vším, co by mohlo posílit mé vyčerpané nervy. Koupila jsem přílohy pro pastu s garnáty a jako moučník zmrzlinu, čokoládu, brambůrky a gumové medvídky. Chvíli jsem uvažovala, jestli k tomu nemám přidat ještě burské oříšky, ale potom jsem ten nápad zavrhla. Obsahují neskutečné množství tuku a hrozně se po nich tloustne.

Doma vládlo ticho, Nele ještě zřejmě nedorazila z práce. Vyložila jsem nákup na stůl v kuchyni, převlékla se do pohodlných legín a trička a nasadila si brýle. Seděla jsem nerozhodně na posteli a cítila se hrozně osaměle. Co kdybych to zkusila u sousedů? Při troše štěstí by někdo z těch dvou mohl být doma, při troše většího štěstí by to mohl být Kai. Přešla jsem chodbu a zazvonila u dveří.

Po chvilce otevřel dveře Sebastian. Prohlédl si mě od hlavy k patě a místo pozdravu prohodil: „Kvůli mně ses zrovna nemusela házet do gala.“

„Promiň, kdybych tušila, jak ti na tom záleží, vzala bych si rovnou večerní róbu. Je tady Kai?“

„Není. Můžu ti nějak pomoct?“

Zamyšleně jsem se na něj podívala. Vlastně jsem zrovna teď neměla chuť poslouchat jeho provokativní kecy. Jenže na druhou stranu, jsem opravdu nechtěla být sama. „Mohl bys očistit zeleninu,“ navrhla jsem posléze milostivě.

Přešli jsme do mého a Nelina bytu, kde jsem vyhrabala ostrý nůž a prkénko na krájení zeleniny, zatímco Sebastian vybaloval můj nákup. „To to zas má jedna z vás dostat?“ popíchl rádoby vtipně a ukázal na horu nezdravých dobrot, kterou vyskládal na stůl. „Máte svý dny jak na běžícím pásu. Není to až moc vyčerpávající?“

„Žlutá karta pro Sebastiana Bucka,“ ohlásila jsem přísně.

„A za co?“

„Za absolutně nepřiměřené sexistické poznámky o Nelině a mém cyklu. Do kterého ti ostatně nic není. Ani do Nelina, ani do mého.“ Položila jsem před něho na stůl nůž a prkénko.

„Tak dobře, všemožně se omlouvám za… prostě za všechno. Mám nakrájet chipsy, nebo čokoládu?“

Sklidila jsem ze stolu pytlík chipsů, medvídky a čokoládu a pod nimi se vynořily jarní cibulky s rajčaty. „Tohle prosím.“ Ze spíže jsem vylovila stroužek česneku. „A ještě tohle.“

Zatímco Sebastian krájel, vybalila jsem garnáty a opláchla je pod tekoucí vodou. Chvíli jsme svorně mlčky pracovali.

„Tak jaký byl první den na mý starý škole?“ přerušil ticho Sebastian a vstal, aby mi přinesl nakrájená rajčata.

„Dost deprimující.“

„To si umím představit. Pro mě to tam bývalo taky takový.

A jak jsou na tom žáci?“

Hodila jsem rajčata na pánev a natrhala z květináčů na okně trochu bazalky, rozmarýnu, tymiánu a oregana. „Páťáci byli docela fajn, ale ty jsou takoví vždycky. Starším dětem bylo většinou naprosto fuk, co jim vykládám. Velká část neměla ani zájem, ani motivaci, bez ohledu na to, jestli šlo o monokultury nebo Beethovenovu Devátou.“

„Ale ne!“ Sebastian si dal v předstíraném rozhořčení ruku před pusu. „Teenageři, co se nezajímají o monokultury a Beethovena? Ale vážně, kde je něco takovýho možný?“

„V Ellerbrooku. Ve tvém ghettu.“ U posledního slova jsem namalovala do vzduchu vykřičník. „Řekni mi, prosím tě, co je na Beethovenově Deváté tak nezajímavého? Udělal s ní revoluční krok v tehdejším hudebním světě a prohřešil se proti všem pravidlům tím, že vložil do symfonie sbor. Zhudebnil Schillerovu Ódu na radost a složil tak v podstatě světový hit, a sice ten nejnádhernější světový hit, který člověku nahání husí kůži a má nadčasovou platnost. Jde v něm o rovnoprávnost, mír, lidskost, přátelství. A to že není zajímavé?“ Pomoc, Beethoven patří k tématům, která mě pokaždé rozohní. Bohužel moje nadšení sdílí jen málokdo.

Taky Sebastian si mě měřil trochu udiveně, potom se mu na tváři objevil úsměv. „Vykládáš svým žákům Beethovena taky tak vášnivě?“

Rozpačitě jsem odvrátila pohled a nasypala na rajčata do pánve nasekané bylinky. „Ne.“

„Možná bys to měla udělat. V každým případě bych teď hned chtěl slyšet Beethovenovu Devátou.“

„To přece nemyslíš vážně.“

„Ale ano, myslím,“ potvrdil Sebastian.

„Ano?“ Chopila jsem se svého mobilu, vyhledala Beethovenovu Devátou a nastavila čtvrtou větu. „Není to samozřejmě optimální, reprodukce z mobilu není až tak…“

„Buď zticha!“ okřikl mě Sebastian. „Chci poslouchat.“

Posadila jsem se k němu na kuchyňský stůl, položila mobil mezi nás a hledala ve výrazu jeho tváře stopy toho, že si ze mě dělá legraci. Ale buď se uměl perfektně přetvařovat, nebo opravdu nic nehrál a neskrýval posměch. Vypadal, že vážně jen poslouchá. Svorně jsme mlčky naslouchali, a zrovna zabouřil vší silou sbor, když vešla Nele. Udiveně se rozhlédla, překvapeně se zarazila na prahu kuchyně a klouzala střídavě pohledem ze Sebastiana na mne a zpátky.

„Oho, dneska je to tady kulturně na vysoký úrovni,“ ušklíbla se. „To tě už taky nutí, abys poslouchal ty její klasiky?“

„Ne, to je naprosto dobrovolné,“ odpověděl Sebastian.

„Anni mi před chvilkou držela přenášku o Beethovenově Deváté. Když už se o ni nezajímají její žáci, pokusila se přesvědčit alespoň souseda. A musím se přiznat, že to zabralo.“

„Když to říkáš,“ pokrčila rameny Nele a zamířila ke sporáku, aby překontrolovala obsah pánve. „Páni, pasta s garnáty. To je takové blaho bydlet s tebou, Anni.“ Vytáhla z lednice láhev vína a sedla si k nám na stůl. „Tak, a teď povídej, jaký to dneska bylo?“

Zatímco jsem přistoupila ke sporáku, abych dala garnáty do omáčky, poreferovala jsem Nele o svých zážitcích ze školy Astrid Lindgrenové. „Neumím si představit, jak to tam vydržím,“ skončila jsem výklad.

„Ale jdi,“ ušklíbl se Sebastian. „Já jsem to tam musel vydržet šest let a taky jsem to přežil.“

„Je mi moc líto, Anni, že ten první den byl tak hrozný.

Pusť kousek Krále duchů, aby ses z toho dostala.“

„Krále duchů?“ podivil se Sebastian.

„To je můj nejoblíbenější klavírní kus,“ vysvětlila Nele hbitě. „Dřív ho hrála často.“

„Je to od Schuberta, zhudebnil jednu Goethovu baladu,“ vyložila jsem. „A vlastně je to jen klavírní doprovod. Kdysi dávno jsme to hráli v soutěži Hudební mládeže s jedním klukem, co se učil zpěv. Ale nezvítězili jsme,“ dodala jsem rychle na vysvětlenou. „Byli jsme jen druzí.“

„Jen druzí? Vy srabi,“ bavil se Sebastian.

„No jo, Thorben byl dost rozčilený a já taky. Vloudila se nám tam chybička, zrovna když Thorben zpíval pojď po dob rém, sic budeš litovat. Byl to totální trapas. Vzhledem k našemu věku to ale byl poměrně vysoký stupeň obtížnosti.“

Sebastian se zhluboka nadechl. „Anniko. To byl jen vtip.“

„Aha. Tak jo.“

O chvilku později zazvonil u dveří Kai. Otevřela jsem mu a on se okamžitě vrhl rovnou ke stolu. „Mám takovej hlad, že bych sežral prase.“

„No, tos nám zase jednou oznámil novinku.“ Postavila jsem pánev s garnáty a pastou na stůl, abychom si všichni mohli nabrat plné talíře.

Nele si strčila vidličku s pastou do pusy. „Ňam ňam, to je ale dobrota.“

„Docela se to povedlo,“ souhlasila jsem spokojeně.

„Povedlo se to mimořádně dobře,“ prohlásil s plnou pusou Kai.

„Jste fakt moc dobré sousedky,“ přidal se Sebastian.

Nele si utrhla kousek bagety, která ležela na stole, a namočila ji do omáčky. „To víme.“

Když jsme dojedli, opřela jsem se zády o opěradlo židle a napila se vína. „Po prvním dnu na škole Astrid Lindgrenové můžu v každém případě docela jistě prohlásit, že chci bezpodmínečně zpátky na Wertherovo gymnázium. A sice tak rychle, jak to jen půjde. Třeba mi bohové budou naklonění. Ostatně jsem už za to zaplatila dost draho.“

Sebastian sebral prázdné talíře a odnesl je ke dřezu, aby je umyl, zatímco Kai se chopil utěrky. Jedno se těm klukům musí nechat – sice se u nás nacpou, ale pokaždé při vaření pomáhají a pak se postarají o to, aby kuchyň vypadala jako ze škatulky. „Jak jsi přišla na to, že máš nárok na štěstí?“ zeptal se Sebastian, zatímco přidával saponát do tekoucí vody. „A jakou cenu jsi za to zaplatila? Rodiče ti nedarovali k třináctým narozeninám poníka? Nebo jde snad o to, že jste s tím Thorstenem zvorali při soutěži Hudební mládeže toho Skřivánčího krále a byli jste jen druhý?“

„Za prvé: poníci mě nikdy nezajímali. A za druhé: ten kluk se jmenoval Thorben a píseň Král duchů,“ opravila jsem ho. „A fakt je, že to byl průšvih, že jsme kvůli té úplně malé chybce nevyhráli. Jasně, superlaciný Brahmsův Letní večer se dá přednést naprosto snadno. Ale vyhrát s ním, jako se to povedlo těm protivným Konstantinovi a Phillipovi – to byl teda vrchol!“

Sebastian, Kai a Nele si mě zaraženě prohlíželi. Nakonec promluvila Nele: „Samozřejmě vím, žes dostala stipendium pro nadané děti na hudební škole a chtěla jsi ještě výš. Ale ušlo mi, žes byla až tak ctižádostivá.“

„To není pravda, nebyla jsem taková,“ bránila jsem se.

„A relativně brzy po tomhle nešťastném vystoupení mi stejně skončilo jak stipendium, tak i všechno ostatní.“

Sebastian potřásl nevěřícně hlavou. „Takže to špatné a nespravedlivé druhé místo je skutečně ta vysoká cena, kterou jsi za to musela zaplatit? Kvůli tomu máš nárok na celoživotní štěstí?“

„Ano,“ odsekla jsem vzdorovitě. Byl to sice jen malý kousíček pravdy, ale celou mu rozhodně nehodlám vykládat.

„Můžeme teď prosím mluvit o něčem jiném?“

Sebastian už otevřel ústa, aby něco namítl, ale Nele ho předešla. „No tak nám přece řekni, jak to chceš zařídit, aby ses vrátila na Werthera?“

Zamyšleně jsem zírala do stolu a přiznala. „To ještě nevím.“

Kai hodil utřenou vidličku do zásuvky. „V každém případě ti držím palce.“

„Já taky,“ přidala se Nele. „A jestli ti můžu nějak pomoct, dej vědět.“

Pozdě večer, když ostatní zalezli do svých pokojů, jsem seděla na posteli a marně si lámala hlavu, co bych mohla udělat, abych prosadila svůj návrat na Wertherovo gymnázium. Nakonec padl můj pohled na piano, které mi rodiče dali k ukončení studia a na které jsem sotva sáhla. Aniž jsem si plně uvědomovala, co dělám, vstala jsem a šla si k němu sednout. Místo abych hrála, zírala jsem jen tupě na klávesy. Posedlá ctižádostí, řekla předtím Nele. A přesně taková jsem taky byla. Ale nikam jsem se se svou ctižádostí nedostala a musela svůj sen o tom, že se stanu světoznámou pianistkou, nakonec vzdát. A teď jsem toužila už jen po jediném: vrátit se co možná nejdřív do svého pohodlného života s prací na Wertherově gymnáziu.

Nezájem

„Heaven-Tanito, dej ten prokletý Fidget Spinner pryč,“ zopakovala jsem už po čtyřiadevadesáté za poslední dva týdny.

„Ach jo, uf, paní Paulsenová,“ odpověděla ona i po čtyřiadevadesáté úplně stejně jako třiadevadesátkrát předtím.

„Mě to hrozně uklidňuje, dokážu se s ním mnohem líp soustředit.“

„Ale já ne. Takže pryč s ním.“

Heaven-Tanita nasadila ukřivděný výraz hluboce znechucené a absolutně nepochopené teenagerky a uložila mobil do batohu.

„Děkuji mnohokrát.“ Vyučování začalo už před pěti minutami, ale moji žáci měli ještě pořád plné ruce práce s vytahováním věcí z tašek a batohů a s probíráním nejnovějších novinek se svými sousedy. Do třídy se jako obvykle se zpožděním dostavilo několik opozdilců, kteří se teď zdravili s dochvilnějšími kamarády, sedali si na místa a dělali přitom hrozný rámus se židlemi. Pokaždé to bylo stejné. Tihle specialisté vždycky dokázali zkrátit vyučování o několik drahocenných minut. „Takže jste se už konečně uklidnili?“ volala jsem vynervovaně, když hluk ve třídě neustal ani po sedmi minutách. Nemělo cenu déle čekat, proto jsem zvýšila hlas, abych přehlušila neustálé hučení hovoru. „Přejdeme k domácím úkolům. Požádala jsem vás, abyste v několika větách popsali možné následky výsadby monokultur. Tülay, co tě napadlo?“

„Vůbec nic. Jak jsem to měla udělat?“ ohradila se Tülay rozhořčeně. „Následky jsme přece ještě neměli. Kromě toho jsem byla včera úplně hotová, protože jsem byla v doučování matika.“

„Protože jsem byla odpoledne na doučovacím kurzu matematiky,“ opravila jsem ji. „Domácí úkol sis ovšem mohla udělat už dřív. Máš pravdu, že jsme o následcích výsadby monokultur ještě nemluvili. Ale mezitím jste se dozvěděli, co vlastně ty monokultury jsou, ne? A za úkol jste se měli zamyslet nad tím, jaké následky by mohly mít. Prostě trochu použít mozek, chápeš?“ Nebo si o tom přečíst něco v učebnici, dodala jsem v duchu a obrátila se na dalšího žáka. „Pawle, co sis připravil ty?“

Pawel si prohrábl rukou vlasy a nasadil svůj obvyklý přezíravý výraz. „Nic.“

„Proč ne?“

„Neměl jsem chuť.“

„Pawle, je mi srdečně jedno, jestli jsi měl nebo neměl chuť psát domácí úkol. A to platí taky pro všechny ostatní. Nevyhnutelnou součástí vašeho života bude nutnost dělat věci, do kterých nebudete mít chuť. Takže bude jen dobře, když si na to začnete zvykat už teď. To platí pro Tülay a Pawla… popřípadě… kdo z vás ještě neudělal domácí úkol?“

Postupně se zvedlo nahoru patnáct rukou, takže zase víc, než půlka třídy byla nepřipravená.

„To je tedy nádhera,“ povzdychla jsem si zamračeně.

„Takže úkol přinesete příští hodinu.“ Bylo mi jasné, že moje nařízení nemá smysl. Stejně nic neudělají. „Heaven-Tanito, přečti, prosím, cos napsala.“

Otevřela sešit a četla: „Monokultury jsou nudné a špatné, protože všechny vypadají stejně. To není dobře ani pro životní prostředí, když se například v Asii pěstuje všude jenom rýže, tak půda zůstává mokrá a není tam žádná suchá. Kde potom mají bydlet krávy a podobně a kde se má pěstovat něco tako vého jako mouka? Kromě toho nikdo nedokáže sníst tolik rýže, ani Asiati. Potom se musí všechno vyhodit, a to je společnost nadbytku. Palmový olej je taky svinstvo.“ Heaven-Tanita se na mě podívala. „Víc toho nemám.“

„Ano, tedy… moc děkuji.“ Ach jo, co jiného jsem taky mohla říct? Ve třídě se ozývalo tiché pochechtávání, ale já byla natolik frustrovaná, že jsem neměla daleko k pláči. Ani po dvou týdnech jsem si ještě nezvykla na úroveň žáků školy Astrid Lindgrenové. V pohledu Heaven-Tanity se ale skrývalo tolik naděje, že jsem se na ni přátelsky usmála. Přece jen svůj domácí úkol napsala a přemýšlela o tom, co jsem jim zadala.

„Páni, Heaven-Tanito, ty seš tak pitomá,“ poškleboval se zle Justin. „Mouka se přece nepěstuje, ty náno!“

„Drž hubu, ty blbečku, jasně že to vím! Myslela jsem obilí, a tak.“

„Justine, nikdo není hloupý!“ okřikla jsem ho ostře.

„Heaven-Tanita se přepsala, to se může stát každému. A kromě toho správně přišla sama od sebe na několik věcí, například, že monokultury neprospívají kvalitě půdy.“ Byla to sice velmi benevolentní interpretace jejího textu, ale budiž.

Heaven-Tanita vrhla na Justina vítězný pohled.

„Zmínka o palmovém oleji byla ostatně také výborná,“ dodala jsem. „Palmové plantáže sloužící k získávání oleje jsou dobrý příklad pro monokultury, o tom jsme mluvili už minulý týden. Škoda žes nenapsala jednu nebo dvě věty o tom, proč je palmový olej tak škodlivý.“

„Kvůli gorilám?“

„Ano, to je správný důvod, i když jde spíš o orangutany. A teď se ještě musíme vrátit k tomu, co mají orangutani společného s palmovým olejem.“ Pro jistotu jsem dodala: „Vzpomeňte si na deštný prales.“

Heaven-Tanita si pohrávala s pramínky vlasů. Bylo přímo vidět, jak rychle se jí otáčejí kolečka v hlavě. „Hm…, protože se gorily živí kokosovými ořechy? A když se ořechy použijí pro výrobu palmového oleje, tak gorily nemají co žrát a vymřou?“ Zhluboka jsem se nadechla a důrazně zopakovala: „Orangutani, Heaven-Tanito, jsou to orangutani. A neměla bys své odpovědi pokaždé formulovat jako otázky. Ale to, cos řekla, už bylo… docela blízko.“

Victoria mávala hekticky rukou. „Já to vím, paní Paulsenová, já to vím!“

„Tak nám to pověz,“ pokynula jsem jí. Victoria se poměrně brzy propracovala na pozici mé oblíbené žákyně, protože byla stejná jako moji žáci z Wertherova gymnázia: milá, dobře připravená, pilná a zdálo se, že učení ji dokonce baví.

„Kvůli palmovým plantážím se kácejí deštné pralesy, a ty jsou životním prostředím orangutanů,“ vysvětlovala Victoria.

„Proto orangutani vymírají, ale vymírá taky spousta jiných zvířat, která v nich žijí.“

„Výborně, Victorie,“ pochválila jsem ji.

„Deštné pralesy jsou taky totálně důležité pro klima, proto je bezpodmínečně potřebujeme,“ pokračovala. „A při vypalování deštných pralesů vzniká docela dost kysličníku uhličitého, což má vliv na klima a skleníkový efekt.“

„Šprtko,“ ucedil tiše Justin, ale přece jen dost hlasitě, aby to slyšeli všichni.

„To je fakt,“ přisadil si Pawel. „Je skoro horší než prcek Meikel.“

Zaznělo souhlasné mručení, zatímco Meikel a Victoria zrudli a svěsili hlavy.

Při pohledu na ně jsem pocítila, jak se mi v žaludku tvoří obrovský balvan. Uvědomila jsem si, že se mi třese ruka, a stiskla jsem pevně tužku, „Okamžitě se přestaňte navážet do svých spolužáků!“

Po zbytek hodiny jsme se zabývali výhodami a nevýhodami monokultur na příkladu plantáží olejových palem. Popravdě jsem to byla hlavně já, kdo se tím zabýval. Na Wertherově gymnáziu jevili zájem o toto téma vlastně všichni žáci, ale devátá C reagovala až na několik málo výjimek demonstrativní nudou. Aktivně se účastnila jen Victoria. Několik žáků projevovalo zájem tak napůl, a na chudákovi Meiklovi bylo vidět, že by rád něco řekl, ale netroufá si. Všem ostatním bylo ničení životního prostředí absolutně lhostejné. Nejraději bych jednoho po druhém chytla a pořádně s nimi zatřásla, ale zachovala jsem klid a pokračovala dál. Nakonec mi může být srdečně jedno, jestli si z toho něco vezmou nebo ne. Taky je mi úplně fuk, jestli všichni dostanou z příští písemky šestku, jestli řádně ukončí školu a co provedou se svým životem. Všechno to záleží jen na nich, ne na mně. Nechápu, proč bych se tím měla trápit, když od nich nepřichází žádná odezva.

Ještě před koncem zvonění ohlašujícího velkou přestávku všichni jako obvykle vyskočili a zmizeli s rozevlátými vlasy pryč ze třídy. Všichni, s výjimkou Meikla. Zatímco jsem čekala u dveří, abych mohla třídu zamknout a zmizet k zasloužené kávě a troše milého popovídání do sborovny, dával si pořádně na čas. Pečlivě si zandal tužky do penálu a uložil ho spolu se sešitem a knihou do batohu. Potom se ke mně loudal tak pomalu, že bych ho nejradši popostrčila. Pohled mi sklouzl na jeho nohy. Zase ty ošlapané boty. Venku lilo jako z konve a já nedávno zahlédla, že má na podrážce levé boty díru.

„Meikle, proč máš zase tyhle boty? Musíš mít úplně mokré nohy.“

Podíval se dolů. „Ale to jsou pravý konversky. Ty jsou totálně cool.“

Přistoupila jsem k němu blíž. Tričko měl flekaté a ani džíny nepůsobily dojmem, že by nedávno přišly do styku s pračkou. Vlasy měl nemyté a teď, když jsem stála blízko něho, jsem si uvědomila, že je i cítit, jako by to nebral s osobní hygienou až tak vážně. „Samozřejmě jsou cool. Ale když venku prší, tak jsou dost nepraktické, nemyslíš?“

„Jsou to pravý konversky,“ opakoval Meikel s takovým důrazem, abych pochopila, že tohle je nejdůležitější. „A nemám mokrý nohy.“

Jasně. Pro dnešek žákovská lež minimálně číslo čtrnáct.

„Co říká maminka na to, že chodíš v tomhle počasí v takových botách?“

Meikel, který dosud čelil statečně mému pohledu, uhnul rychle očima stranou. „Nic. Nic proti tomu nemá.“

Tak jo, lež číslo patnáct. „Aha, opravdu? Vážně si tvoje maminka myslí, že je to v pořádku?“

Meikel cupoval řemen svého batohu. „Ano, ne, teda myslím…“ Odmlčel se a vzhlédl. Měl tak smutné a beznadějné oči, až mě bodlo u srdce. „Ona to vůbec neví.“

Zamračila jsem se. „Jak to, že ne?“

„Protože… jsem měl ráno jiný boty a pak jsem si tajně obul tyhle. Protože vypadají víc cool.“

„Aha.“ Něco tady bylo v nepořádku. Buď se Meiklova matka nestará pořádně o to, v jakém stavu dnes její syn odešel do školy, nebo je jí to jedno. Nelíbila se mi ani jedna ze dvou variant. Na druhou stranu… jsem určitě příliš zaujatá. To můj mozek, rozmazlený z Wertherova gymnázia, mě vede ukvapeně k podobným závěrům, jako že je Meikel zanedbaný, ačkoliv je nejspíš všechno v pořádku. Zdaleka ne všichni rodiče žáků školy Astrid Lindgrenové si mohou dovolit kupovat svým dětem předražené značkové oblečení. Tady měly převahu Kik, C&A a Takko. Proto znamenal pro Meikla fakt, že má konversky, něco zcela výjimečného, a chtěl je nosit co možná nejvíc. Když mu to jeho matka nedovolila, udělal to tajně, to je jasné.

Udělám líp, když se do toho nebudu plést, jinak si o mně budou všichni myslet, že jsem namyšlená učitelka s předsudky.

„Poslyš, Meikle, to nejde,“ uzavřela jsem nakonec hovor.

„Když prší, potřebuješ pevné boty. A jestli ještě jednou uvidím, že sis vzal tajně tyhle, budu to muset říct tvé mamince. Je to jasné?“

Chlapec se díval na zem a mlčky přikývl.

Poklepala jsem mu povzbudivě na rameno. „No tak, neměj strach, mám jen o tebe starost. Nechci, abys byl nemocný, víš?“

Trhnul hlavou a podíval se na mne. V očích měl slzy a třásla se mu brada. Vypadal tak dětsky a bezbranně, že bych ho nejradši vzala do náruče. Ale ten okamžik pominul stejně rychle, jako se objevil. Meikel se poškrábal na čele, jako by chtěl zahnat všechny nevítané myšlenky, které se za ním skrývají. Zdvihl svůj batoh a hodil si ho přes rameno. „Nebudu nemocný. Mějte se, paní Paulsenová,“ vyhrkl a vyběhl ze třídy.

„Taky se měj!“ zavolala jsem za ním.

Chvíli jsem zůstala stát a dívala se zamyšleně před sebe. Nakonec jsem sebrala ze stolu tašku a zamířila do sborovny. Nejvyšší čas užít si přestávku.

Dala jsem si narychlo kávu se Sandrou, Sertab, Marií a Ralfem. Místo u jejich stolu bylo teď moje a já byla nesmírně ráda, že jsem na nové škole našla tak rychle přátelské kontakty. Bohužel mi dnes nezbyl čas ani na malé popovídání, protože kvůli rozhovoru s Meiklem se moje přestávka drasticky zkrátila. Jen jsem do sebe rychle nalila kávu a musela znovu vyrazit na dvouhodinovku zeměpisu. A ještě ke všemu v sedmé D. Sedmá třída nebyla všeobecně oblíbená, protože v tomhle věku se začínají silně projevovat hormony a žáci často nevědí, kam s přebytečnou energií.

„Dobré ráno všem,“ pozdravila jsem hlasitě žáky a dva asistenty, když jsem otevřela dveře. Právě tahle třída byla úplný přeborník ve zdržování zahájení hodiny a žákům se přecházením z místa na místo a zbytečnými řečmi vždycky podařilo odsunout začátek vyučování minimálně o pět minut. Jediní, kdo seděli připraveni ke startu na svých místech, byli oba asistenti, Achim a Doris, sedící vedle svých chráněnců.

Ze začátku mě iritovalo, když jsem v každé třídě viděla mezi dětmi jednoho nebo dva dospělé. Možná to bylo i tím, že mi nepříjemně připomínali moje začátečnické časy a nesčetné hospitace. Mezitím jsem si ale na asistenty zvykla a byla jsem dokonce nesmírně vděčná za jejich existenci. V každé třídě jsem měla pět až šest žáků, kteří dřív spadali do zvláštní školy. Jenže po zavedení inkluze chodili teď do spádových škol po celém městě, aby se tak mohli účastnit normálního školního života. Na jednu stranu dobrá a vítaná myšlenka. Na druhou to byl pro mne jako učitelku téměř nezvladatelný úkol – a to nejen proto, že jsem se na Wertherově gymnáziu s inkluzí nesetkala, a neměla s ní proto žádné zkušenosti. Prostě jsem nezvládala současně vypracovat dobré učební plány a připravovat žáky na úspěšné zakončení školy a vedle toho se ještě starat o děti vyžadující speciální péči. Bez ohledu na to, jestli byly jejich problémy důsledkem fyzického nebo mentálního postižení. Asistenti se starali o tyto zvlášť náročné případy, a odebírali mi tak spoustu práce.

Dnes byla ale sedmá D natolik hlučná, že ani asistenti nedokázali udržet své svěřence pod kontrolou. Už patnáct minut po začátku hodiny se začali Enver s Lionelem rvát a při jejich uklidňování jsem přišla i já k pořádné ráně do žaludku. Dopravila jsem oba dva s velkou námahou do ředitelny, načež se maximálně přecitlivělá Debbie dala ve třídě do pláče a jen stěží byla k utišení. Brzy nato se začaly Nathalie s Josefou z nevyjasněných vlastnických nároků tahat o ovocné tyčinky z Lidlu, a když se mi je konečně podařilo srovnat, dostal

Dorisin svěřenec Timur záchvat zuřivosti, protože nedokázal vyplnit list se svou úlohou. Na konci hodiny jsem byla s nervy naprosto u konce sil, a to jsem nezvládla probrat ani třetinu toho, co jsem měla udělat.

Jako vrchol dne na mě ještě čekala hudební výchova v páté A. Vlastně jsem ty malé měla moc ráda, ale aktuální téma hodiny znělo Rytmus a takt a já jim neprozřetelně slíbila, že se dnes všichni vyzbrojíme nástroji, jako jsou tamburiny, cajony, zvonce, conga nebo bonga, a uděláme si pěknou perkusní session. Byla to pokaždé milá zábava a bavila žáky i mě. Dneska jsem na něco takového ale neměla vůbec náladu. Mnohem radši bych nechala kluky a děvčata poslouchat Bacha a kreslit obrázky inspirované jeho hudbou. Pěkně potichu a kultivovaně. I za tu krátkou dobu, co jsem učila na škole Astrid Lindgrenové, jsem už ale pochopila, že za prvé neexistuje činnost, kterou bych mohla s jejími žáky provozovat „potichu a kultivovaně“, a za druhé: co se slíbí, má se také splnit.

Když jsem se odpoledne vracela ze školy domů, hlava mi třeštila bolestí. Potřebovala jsem si ještě připravit výuku na následující den, opravit test ze slepých map, nakoupit, a navíc ještě uklidit koupelnu – ale teď jsem chtěla pouze lehnout si jen tak na postel a zírat do stropu.

Aby toho nebylo málo, byla jsem ještě na večer domluvená s Maike a Volkerem. Soucitné pohledy a povídání o idylickém Wertherově gymnáziu byly opravdu to poslední, co jsem teď potřebovala. Málem jsem schůzku odřekla, ale potom jsem si to rozmyslela. Koneckonců se tam přece chci vrátit, dneska víc než jindy. A možná budou mít nějaký nápad, jak by se mi to mohlo podařit. Takže jsem se přinutila vstát z postele a vyrazit na cestu k St. Georgu.

◆

Když jsem u hlavního nádraží vystoupila ze zastávky U-Bahnu, ještě pořád pršelo. Vytáhla jsem z tašky deštník a roztáhla ho. Namáhala jsem se zbytečně, protože foukal silný vítr, což se v Hamburku stává velmi často. Při mém pochodu po Lange Reihe mi dalo hroznou práci udržet deštník proti větru. Musela jsem ho svírat oběma rukama, takže jsem za prvé neviděla, co mi stojí v cestě (pachole na uvazování lan, jeden Hell’s Angel a schránka na dopisy, ale to jen tak mimochodem). A za druhé jsem byla úplně mokrá, protože poryvy větru si pohazovaly s deštníkem po libosti a neustále ho sklapovaly. Naštěstí jsem si prozíravě vzala svou žlutou námořnickou nepromokavou bundu a gumové holínky.

„Hej, koukej přece na cestu!“ obořil se na mě člověk s rozcuchaným plnovousem a brýlemi s obroučkami ze želvoviny, když jsem do něj plnou parou vrazila.

„Sorry, neviděla jsem vás,“ omlouvala jsem se a pokusila se o šarmantní úsměv, který ale na něho nezapůsobil.

„Nic se nestalo,“ poznamenal sarkasticky a namířil ukazováček na mou hlavu. „S takovým účesem není žádná škoda, když se zničí, takže si ten svůj deštník můžeš klidně zavřít. Kromě toho máš přece pršák, tak o co jde.“ Než jsem stačila zareagovat, zmizel hipík rychle v dáli.

Zůstala jsem jako opařená, neschopná cokoli říct. Chvilku jsem jen tupě zírala, ale potom jsem se probrala a zakřičela: „Tobě taky pěkný den! A mimochodem – tyhle idiotský dřevorubecký plnovousy už nosí kdekdo!“ Namáhala jsem se zbytečně, protože hipík byl ode mne už tak daleko, že mě neslyšel.

Naopak Hell’s Angel, do kterého jsem taky narazila, se mezitím vzpamatoval a moje volání zaslechl. Zřejmě si myslel, že můj křik byl adresován jemu, protože si rukou udiveně prohrábl svoje černé strniště. Ach jo, tak teď mi hrozí odstřel ještě od tohohle dlouhovlasého rockera. „No, dneska nemáš zřejmě svůj den, co?“ nadhodil dobrosrdečně. „Sem ti něco proved?“

„Kdepak, vůbec ne,“ pospíšila jsem si s odpovědí. „Nemyslela jsem vás, a za to, že jsem do vás tak vrazila, se moc omlouvám, bylo to přehlédnutí, a…“

Mávl rukou. „V pohodě, maličká. Dej si horkej rum s čajem a svět bude hned vypadat líp. Já to taky teď udělám.“

„Líbí se mi, jak máte nastavené priority u rumu a čaje,“ rozesmála jsem se. „V tom případě na zdraví. A ještě jednou se omlouvám.“

„Se nic nestalo.“ Přátelsky se na mě usmál, přičemž odhalil mezeru po řezáku.

Měla jsem dojem, že ho odněkud znám, a když jsem si ho pořádně prohlédla, byla jsem si jistá, že už jsem ho někdy viděla. Ale kde? Než jsem se ho mohla zeptat, zamával mi na rozloučenou a dál se probojovával hustým deštěm za svým cílem. Zvláštní, že se někdy lidé, od kterých by člověk automaticky čekal něco drsného, projeví jako ti nejlaskavější. Sklapla jsem deštník, abych po zbytek cesty viděla, kam šlapu. Před mým vnitřním zrakem se vynořil Meikel, který běhá v tomhle počasí po světě v děravých konverskách, a z té představy mi nebylo vůbec dobře po těle. Špinavé oblečení, umaštěné vlasy, zápach nemytého těla… Justin s Pawlem nedávno tvrdili, že Meikel „smrdí“. Samozřejmě to od nich bylo sprosté, o tom nelze pochybovat, ale zřejmě to znamenalo, že ten zápach, který jsem v jeho blízkosti dnes cítila, není nic výjimečného. A to by zase znamenalo…

„Hej, Anniko,“ vytrhla mě ze zamyšlení Maike, která se vedle mě zničehonic vynořila. „Tohle pitomý počasí jde jednomu pěkně na nervy, co?“ poznamenala, ale pod svým deštníkem vypadala tak spokojeně, že jsem její nadávání mohla jen těžko brát vážně.

„No jo, je to vážně otrava,“ přitakala jsem a objala ji. „Jak se máš?“

„Docela dobře, ale chybíš mi ve sborovně.“

„Vy mi taky chybíte. A vůbec – i žáci a škola.“

Mezitím jsme došly k Frau Möller, což je naše oblíbená hospoda, tedy Maike, Volkera i moje.

„To slyším opravdu nerada,“ potřásla Maike hlavou, zatímco jsme přede dveřmi sklepávaly vodu z deštníků.

Vešly jsme do hospody, kde nás uvítalo teplo, intenzivní hluk hlasů a melodie jedné z mých nejoblíbenějších písní: I Don’t Care As Long As You Sing od Beatsteaks. Jako vždycky bylo víc než plno, vůně kávy a pečených brambor se mísila s pivním aroma a od jednoho stolu nedaleko nálevního pultu na nás mával Volker. Hned mi bylo líp u srdce. Vysoukala jsem se z mokré bundy, přivítala se s Volkerem a nato padla spokojeně na židli. „Páni, to je nádhera, že vás zase vidím.“ Přivolala jsem číšnici, abychom si s Maike mohly objednat. Jako pokaždé ve Frau Möller jsem si poručila porci pečených brambor. Chvíli jsem uvažovala o rockerově radě a pořádném hrnku „rumu s čajem,“ ale nakonec jsem uvážila, že ještě lepší nápad je rum s kávou, a rozhodla se pro farizea.

„Pečené brambory s farizeem?“ povytáhl Volker pohoršeně obočí. „Copak je to s tebou?“

„Neboj, než přinesou pečené brambory, budu mít farizea už dávno v sobě.“ Maike mi položila ruku na paži a soucitně se na mě podívala. „No tak povídej. Jaké to je v Astrid Lindgrenové?“

„Děsný. Přesně tak děsný, jak jsem se bála.“ Nato jsem bývalým kolegům podrobně vylíčila všechny své potíže na škole. Mezitím přede mě postavila servírka sklenici farizea. Pohled na pořádný kopec šlehačky na černé, kouřící kávě a vůně rumu mě utěšil málem ještě víc než Beatsteaks, Maike a Volker dohromady. Než jsem skončila se svými nářky, byla moje sklenice prázdná a přede mnou stál ohromný talíř s voňavými, dozlatova pečenými bramborami. Objednali jsme si u servírky každý po pivu a pustili se do jídla.

Během toho mi Maike s Volkerem poreferovali o posledních novinkách z Wertherova gymnázia. Wiebke oznámila, že je těhotná, a pan Friedrich očividně podstoupil o letních prázdninách transplantaci vlasů. Visela jsem jim na rtech a pocítila takový stesk po své staré škole, že mi málem nechutnaly ani oblíbené brambory. Když jsme vyjedli talíře do posledního drobečku a před námi stály tři sklenice čerstvě natočeného piva, prohlásila jsem: „Chci zpátky na Wertherovo gymnázium. Na Astrid Lindgrenové to nevydržím.“

„A jak to chceš udělat?“ podivila se Maike.

„Doufala jsem, že byste mi mohli pomoct něco vymyslet.“ Maike s Volkerem si vyměnili pohledy a chvíli nic neříkali. Nakonec si Volker zamnul ruce a trochu se předklonil. „Podle mého názoru se toho moc udělat nedá. Samozřejmě by sis mohla promluvit s Friedrichem, ucházet se znovu o přijetí nebo požádat o přeložení. Nejsem si ale zdaleka jistý, jestli by ti to schválili. Na Wertherově gymnáziu trvá pořád nadstav učitelů a počítá se s tím, že i v příštím školním roce bude muset odejít někdo další. Ovšem…“ Volker se naklonil přes stůl ještě o kousek blíž, takže se mu hrana stolu zabořila do břicha. „Byla by tady jistá možnost, taková nepatrná šance. Ale nejdřív si musíš vyjasnit, proč padla letos volba zrovna na tebe.“

„No, proč asi? Protože jsem přišla jako poslední, tak jsem musela prostě jít jako první.“

„To není ten pravý důvod,“ zamítl můj názor Volker. „Když se podíváme na všechny kolegy, kteří přicházeli v úvahu, tak za prvé: já jsem vedoucí oddělení zeměpisu, čímž jsem vypadl a ve výběru jsi zůstala ty, Wiebke a Andreas. Ti dva nejsou o moc starší než ty. Tak co si myslíš, čím se od sebe lišíte?“

„Nemám tušení.“

„Zkus se vžít do Friedrichovy situace. Musel uvolnit jednoho učitele hudební výchovy a zeměpisu. Co si myslíš, pro koho se rozhodl?“

Postupně mi docházelo, kam Volker míří. „Rozhodl se pro toho, koho může nejlíp postrádat.“

Volker přikývl. „Bingo.“

„Ale proč zrovna mě?“ ohradila jsem se rozhořčeně.

„Žáci mě mají rádi a kolegové taky.“

„Anniko, vůbec přece nejde o to, jestli tě mají nebo nemají rádi,“ potřásl Volker hlavou. „Máš za úkol své žáky něco naučit.“

„Ale to přece taky dělám! Chceš snad říct, že jsem špatná učitelka?“ zamračila jsem se. „To tedy nejsem.“

„Ne, samozřejmě že ne,“ snažila se mě uklidnit Maike.

„Myslím, že to, k čemu míří Volker, není tvoje schopnost při vyučování, ale prostě to něco, co je navíc. Jako ředitel si Friedrich pochopitelně cení víc těch učitelů, kteří jemu a škole přinesou ještě nějaké body navíc, kteří škole prospívají. Přinášejí užitek. A co se toho týče, jsi poměrně zdrženlivá.“

Zkřížila jsem v obraně ruce na prsou a dívala se do plamene hořící svíčky. Čím víc jsem o tom přemýšlela, tím mi bylo jasnější, že nejsou tak úplně vedle. „Andreas vede kroužek ekologie,“ zauvažovala jsem po chvilce nahlas. „A Wiebke muzikálový kroužek. Zatímco já… člověče, je to fakt. Já žádný kroužek nevedla.“

„Kromě toho Wiebke dělá při školních akcích pokaždé ty bezvadné fotky, které potom vystavuje na školním webu,“ dodala Maike.

Do háje, bylo to přesně tak, jak se mi snažili naznačit Maike s Volkerem. Zařídila jsem se ve své práci hezky pohodlně a užívala si spoustu volného času, zatímco moji kolegové dělali navíc věci, které měly pro školu další přínos.

A já idiot je ještě všechny litovala a divila se, proč si nakládají všechnu tu vedlejší dřinu. „Tak jo. Došlo mi to. Bohužel se zpožděním. Ledaže…“ Otáčela jsem sklenicí v rukou a přemýšlela. „Ledaže najdu způsob, jak se na škole

Astrid Lindgrenové zapojit tak, aby to zaujalo i Wertherovo gymnázium.“

„Přesně.“ Volker spokojeně přikývl. „A můžeš si být jistá, že se Friedrich o tom doslechne. Například ode mne a od Maike.“

„Hm. Takže musím najít něco, co na Astrid Lindgrenové nemají, a to…“ Postavila jsem sklenici s hlasitým bouchnutím na stůl. „Muzikálový kroužek! Nic takového tam nemají! To je ono!“

„No jo, ale na Wertherově gymnáziu už jeden muzikálový kroužek je,“ poznamenala Maike.

„To je fakt. Ale…“ Píchla jsem ukazováčkem do vzduchu a triumfálně zvolala: „Jeho vedoucí je, tadáá, těhotná! Wiebke půjde brzy pryč. A kdo potom převezme muzikálový kroužek v příštím školním roce? Má opravdu zůstat tak dlouho u ledu? Na gymnáziu, které klade tak velký důraz na hudebně-uměleckou oblast? Já si to nemyslím.“

Maike potřásla hlavou. „Je vážně až zázrak, že ses dokázala jako učitelka hudební výchovy na naší škole tak dlouho vyhýbat nějakému kroužku.“

„Máš pravdu, ale to už je odteď minulost. Muzikálový kroužek sice obnáší šílený množství práce navíc, ale to už nějak zvládnu. Skoro všichni žáci mají divadlo jako volitelný předmět, takže mají určité zkušenosti. S choreografií se můžu obrátit na kolegy tělocvikáře. O zpěv se postarám sama. No, a až se mi podaří postavit muzikálový kroužek na nohy, výsledek nemůže být jiný než fantastický. Představení, o kterém se bude psát v novinách nebo… za které dokonce získáme cenu. A jakmile se o tom dozví pan Friedrich, nasadí všechny páky, aby mě dostal zpátky na Wertherovo gymnázium. A potom přijde ten slastný okamžik: ,Pěkně vítám zpátky, paní Paulsenová‘ a ,Mnoho úspěchů na škole Astrid Lindgrenové, pane Cibuložroute‘.“ Podívala jsem se rozzářeně na své přátele.

Volker pokýval rozvážně hlavou. „Je možný, že to bude fungovat. Jak už jsem řekl, ta šance je velmi nejistá, ale je jediná, kterou máš.“

„Já vím. Radši malá a nejistá šance než vůbec žádná. Nejpozději do roka a do dne jsem zpátky na Wertherově gymnáziu. Do té doby to už na Astrid Lindgrenové nějak vydržím.“ Maike se rozesmála. „Jestli chceš dát na té škole dohromady muzikál, který by měl šanci na výhru, budeš mít tolik práce, že ti čas uteče jako voda.“

„No, tím líp,“ poznamenala jsem spokojeně. „Ale teď si konečně pojďme povídat o něčem jiným.“

Domů jsem dorazila v jedenáct večer. Všude vládlo ticho a tma. Takže Nele už nejspíš spala. Oblékla jsem si pyžamo, vyčistila si zuby a šla do svého pokoje. William seděl na židli a bez úsměvu na mě zíral. Měl na sobě moje tričko a joggingové kalhoty. Sice mu to všechno bylo trochu malé a příliš krátké, ale přesto jsem měla dojem, že se cítí líp oblečený.

Zalezla jsem si pod peřinu a vzpomínala na rozhovor s Maike a Volkerem. Poprvé od toho osudného dne, kdy mi pan Friedrich oznámil, že musím odejít na školu Astrid Lindgrenové, jsem pocítila naději a důvěru, že můžu na své situaci něco změnit. Hned zítra zajdu za panem Sandmannem a promluvím si s ním o muzikálovém kroužku. Vůbec nebylo marné mít cíl a plán. Něco, na čem můžu pracovat, kde můžu uspět. Už dávno jsem necítila ctižádost a touhu na něčem pracovat a vyniknout, tu touhu po vítězství. A nikam daleko tě ani to nedovedlo, zašeptal tichý hlásek v mé hlavě. Ale to je jedno. Svou ztracenou poklidnou práci si získám zpátky – i kdyby to znamenalo, že kvůli tomu budu nějakou dobu padat únavou na hubu. Odhodila jsem deku stranou, vstala a sedla si k počítači, abych si pořádně vygooglila, co je k práci na muzikálu třeba.

Bezbřehý optimismus

Druhý den jsem vyrazila rozespalá na cestu do práce. Dělala jsem rešerše až do čtyř hodin do rána a připravila tak hrubou koncepci svého projektu. Rešerše ukázaly, že skutečně existuje cena pro školní představení, a sice Hamburská cena školních divadel. Vyznamenávány byly především klasické divadelní hry, ale zúčastnit se mohly školy i s muzikály. Vítěz získá neuvěřitelných pět tisíc euro, a to nejlepší na tom je, že se o této ceně referuje každoročně ve všech médiích. Můj nápad s muzikálem má jediný, zato ale poměrně velký háček: cena se uděluje už v květnu příštího roku. To znamená, že bych musela za devět měsíců vydupat ze země celé představení. To je v podstatě nadlidský úkol, jenže já už si umínila, že tu cenu získám. A když budu vyznamenaná jako angažovaná učitelka muzikálového kroužku, nezbude panu Friedrichovi nic jiného než mě vzít na Wertherovo gymnázium zpátky, ne?

Při svém včerejším surfování po internetu jsem si jasně uvědomila jednu podstatnou věc: budu potřebovat pomoc. A to hodně velkou. Nedokážu se sama současně postarat o pěvecké, herecké, taneční a hudební zkoušky, zajistit technické zázemí, kostýmy a plakáty. To není v silách jednoho člověka.

Hned při první volnější přestávce jsem o svém plánu řekla Sertab, Ralfovi, Marii a Sandře.

„Muzikálový kroužek?“ opakovala po mně Sertab s rozzářenýma očima. „To je opravdu úžasný nápad!“

„To je v první řadě extrémně pracovně náročný nápad,“ konstatoval suše Ralf. „Především tehdy, když chceš získat cenu!“

„Vím, že je to ctižádostivý plán,“ souhlasila jsem a přitom se na své kolegy mile usmála. „Musím se hned zkraje čestně přiznat, že doufám ve vaši pomoc.“

Ralfovi klesla ruka s kávou zpátky na stůl. „Naši pomoc?

A jak bych ti třeba já mohl pomoct?“

„Jsi učitel tělocviku. Mohl by ses postarat o choreografii.“ Ralf se rozesmál. „Opravdu si myslíš, že jsem tak vynikající tanečník?“

„Ne. Tedy, ano,“ opravila jsem se rychle. „Lépe řečeno, myslím, že máš dostatek předpokladů pro to, abys to zkusil s choreografií. Myslím – jako zkušený učitel tělocviku.“

„Jestli se do toho Ralfovi nechce, můžu se o choreografii postarat já,“ nabídla se Sertab. „Poměrně dlouho jsem dělala hip hop a jazz dance. A se svým hiphopovým kroužkem jsem už nastudovala různé choreografie.“

„Já přece vůbec netvrdím, že to nechci dělat,“ prohlásil dotčeně Ralf. „Jasně že to udělám.“

„Moc děkuju, Ralfe, to je skvělé! Sertab, pro tebe bych měla jiný úkol. Měla bys chuť postarat se s tím svým big bandem o hudební doprovod?“

„Jasně,“ zajásala. „Děti budou nadšené, když budou hrát něco víc cool než zrovna jazz.“

„A co se týče kostýmů a masek, tam jsem doufala ve tvou pomoc, Marie. Nebylo by to něco pro tvůj šicí kroužek?“

„Hm.“ Marie kousala zamyšleně sýrovou tyčinku. „Ale ano, zní to zajímavě. Myslím, že holky si docela s radostí vyzkoušejí roli kostýmních výtvarnic a maskérek.“

„Páni, to je senzace!“ vykřikla jsem s úlevou. „Jak jsme na tom s jevištní technikou jsem zatím moc nezkoumala, ale v aule by přece mělo být všechno potřebné.“

Sandra se pousmála. „Tím bych si nebyla až tak jistá.“

„Ty teď připravuješ nabídku pro kroužek zájemců o vědu a techniku. Mohla bys třeba napsat oznámení, že hledáš technické nadšence,“ navrhla Sertab Sandře. „Určitě se najdou děti, které budou mít chuť pracovat v zákulisí jako zvukaři a osvětlovači.“

„Pod mým vedením,“ přikývla Sandra. „Nemůžu sice tvrdit, že jsem expert v oblasti divadelní techniky, ale mám dost času, abych do toho pronikla. Takže jestli chceš, moc ráda ti pomůžu. Můžeme z toho udělat kroužek, kde by se část dětí zabývala přímo muzikálem a druhá jeho technickým zázemím.“

Objala jsem Sandru kolem ramen a přitiskla ji k sobě.

„Moc děkuju, jste vážně skvělí!“

„A co scéna, kulisy a tak?“ chtěla vědět Marie. „Kdo ji bude mít na starosti?“

„Zatím přesně nevím. Něco se mi honí hlavou, ale musím si to ještě promyslet. V nejhorším případě ji uděláme minimalisticky. Dvě židle a bílé prostěradlo nebo něco takového.“

Sertab se rozesmála. „Minimalistický muzikál?“

„Proč ne?“ pokrčila jsem rameny, ale nakonec jsem se také rozesmála. „Tak vymyslíme něco totálně intelektuálního.“

„Intelektuální muzikál?“ chechtala se Sertab.

„Pozor, ani slovo proti muzikálům, já je mám moc ráda.“ Svou lásku k muzikálům jsem musela obhajovat už nesčetněkrát. Moji rodiče jsou zapřisáhlí operní fanatici a kladli velký důraz na to, abych získala klasické klavírní vzdělání. Klasickou hudbu samozřejmě miluju, ale stejně ráda poslouchám pop, rock nebo muzikály.

Ještě jednou jsem poděkovala svému čerstvě vzniklému muzikálovému týmu, a poté jsem se vypravila do třídy na výuku. Jakmile dvouhodinovka skončila, vyrazila jsem do kanceláře pana Sandmanna a zaklepala na dveře (které mimochodem, navzdory jeho slibům, nebyly vždycky otevřené).

„Dobrý den, paní Paulsenová,“ uvítal mě přátelsky. „Jak se máte? Co pro vás mohu udělat?“ Ukázal na židle u svého stolu. „Posaďte se přece.“

Poslechla jsem a sepjala nervózně ruce. „Věc se má tak, že bych chtěla v tomto roce nabídnout žákům kroužek.“

Tvář se mu vyjasnila. „To je hezké. Seznam kroužků jde sice už pozítří do tisku, ale do té doby jistě stihnete sepsat informaci o jeho náplni. Jaký kroužek chcete nabídnout?“

A tak jsem mu pověděla všechno o muzikálovém kroužku a také o tom, že se chci ucházet o hamburskou divadelní cenu. Oči pana Sandmanna se rozzářily a okamžitě se pro můj nápad nadchnul. K jeho nadšení nesporně přispěla představa, že bychom mohli získat pro školu pět tisíc euro a dobrou publicitu. „Tedy vážně, paní Paulsenová, to je fantastické. Obdivuju váš drive a ochotu se tak angažovat. Víte co? Pošlu vám ještě několik uprchlických dětí ze vzdělávacích kurzů. Integrace vždycky působí dobrým dojmem. A porota to bezpochyby ocení.“

„Ehm, okej. Takže mám pro svůj kroužek zelenou?“

„Samozřejmě. A co se týče financování… Nějakou smičku už pro vás někde vyhrábnu.“

Bylo už po přestávce, takže jsem vstala a usmála se:

„Mnohokrát děkuju, to by bylo od vás moc vstřícné.“

„Já děkuju vám. A jsem opravdu rád, že jste k nám přišla.“

Při jeho slovech se mi udělalo nedobře po těle a hryzlo mě svědomí. Pan Sandmann projevoval ještě větší nadšení než moji kolegové a já jsem to všechno přitom dělala jen proto, abych mohla odejít.

Po konci vyučování jsem si ještě sedla s Marií, Ralfem, Sertab a Sandrou, abych jim řekla, jak dopadl můj rozhovor s panem Sandmannem. Když jsme si prohlédli plán obsazenosti tříd, dohodli jsme se, že zkoušky budou probíhat ve středu odpoledne.

„Perfektní.“ Zavřela jsem diář. „Dneska odpoledne ještě připravím informaci o kroužku. V podstatě nám teď chybí jen žáci a konkrétní muzikál.“

„Tomu říkám bezmezný optimismus,“ poznamenal suše Ralf.

„No ano, optimismus je vlastně všechno, co momentálně máme, ne?“ kontrovala jsem s úšklebkem.

Ostatní odešli domů, ale já si zašla prohlédnout aulu, do které jsem se zamilovala na první pohled. Architekti se sice z neznámých důvodů rozhodli z ní udělat díru bez oken, ale v sále byla polstrovaná sklápěcí sedadla s tmavočerveným potahem, která se mi moc líbila. Okej, tu a tam vykukovala z prasklých švů pěnová výplň, ale to nebylo podstatné. Nejlepší na aule bylo obrovské jeviště, které se dalo od publika oddělit oponou. Když jsem ho uviděla, srdce se mi rozbušilo radostí. Kromě toho jsem objevila funkční reflektory a hudební mixážní pult. Víc už jsem si opravdu nemohla přát.

Vrátila jsem se do sborovny a začala sepisovat informaci o náplni muzikálového kroužku. Do diáře jsem si poznamenala několik bodů, jako například Poptat se v hodinách hudební výchovy po hudebních nástrojích, protože několik houslistů a flétnistů by mohlo v kapele najít skvělé uplatnění. Nakonec jsem ještě připsala Najít muzikál, zeptat se na práva a potom jsem se konečně vypravila domů. Když jsem procházela halou, padl můj pohled na osamělou postavu, která se krčila na lavici u okna a četla si. Byl to Meikel. Hryzal při čtení jablko a působil dojmem, že je totálně ponořený do svého světa. Bezděčně jsem zkontrolovala jeho oblečení. Dnes všechno vypadalo čistě. Už neměl rozedrané, děravé konversky, ale sportovní boty, které se zdály být v pořádku. Vlasy měl zřejmě čerstvě umyté, takže jsem včera opravdu přeháněla a dala se svést ošklivými předsudky. Dobře, že jsem hned nezavolala Meiklově matce nebo neinformovala pana Sandmanna.

„Ahoj, Meikle,“ pozdravila jsem chlapce, když jsem došla k lavici, na které seděl.

Bezděky sebou cukl a podíval se na mne. „Dobrý den, paní Paulsenová.“

„Co tady děláš? Vyučování už přece dávno skončilo.“

„Jen jsem si chtěl v rychlosti dočíst tenhle komiks.“

„To přece můžeš udělat i doma.“

„Ano, ale… ehm, od té doby, co je tam můj malý bráška, je tam vždycky moc hlučno.“

„Kolik je bratříčkovi?“

„Tři měsíce.“ Meikel se zamračil. „Moje matka má nového přítele. Toho malého má od něho.“

To je tedy podivná formulace. „A jak se jmenuje? Myslím brášku.“

„Jayden,“ odpověděl bez známky citového projevu. „Pořád jen brečí.“

Neodvážila jsem se pomyslet, jak asi vypadá písemná podoba Jaydenova jména v rodném listě. „To mimina dělávají. Ale přesto jsou docela fajn, nemyslíš?“

Meikel pokrčil rameny. „Asi jo. Máte bratra nebo sestru?“

„Ne, bohužel ne. Ale vždycky jsem chtěla mít velkého bratra, který by na mě dával pozor.“

Meikel se na mě zkoumavě podíval. Bylo mi to skoro nepříjemné, jako by jeho pohled mohl proniknout do mého nitra a spatřit tam všechno, co jsem v něm uzamkla. „Proč by měl na vás dávat pozor?“

„Nu, ano, tedy…. někdy by bylo docela fajn mít ve škole spojence. Myslím. A když…“ Pomoc, teď jsem se do toho zamotala! Naštěstí jsem dostala spásný nápad. „Když chce člověk u rodičů něco prosadit, má ve dvou mnohem větší šanci, než když je sám.“

„To jako myslíte, že bych se měl s Jaydenem spojit?“

„Jasně. A mít radost z toho, že máš bratra,“ usmála jsem se. Meikel vypadal, že si moje slova nechává projít hlavou.

„Hm. Můžu to zkusit.“

„Dobře. Za pokus nic nedáš.“ Chtěla jsem počkat, než si sbalí věci, ale nevypadal na to. Ani se nepohnul. „Co je s tebou? Nejdeš domů?“

„Ne, teprve až dočtu ten komiks.“

„No, tak si pospěš. Tvoje maminka už má určitě starost, kde ses zdržel. Takže hezkou zábavu se Spidermanem.“

„To není Spiderman,“ ohradil se dotčeně Meikel. „Je to Hulk.“

Lehce jsem se dotkla rukou čela a ušklíbla se na něho.

„Jasně, promiň. To jsem to pomotala!“ Ještě jednou jsem mu zamávala a nechala ho s komiksem na lavici. Při každém setkání s Meiklem se mě zmocnil zvláštní, těžko popsatelný, stísněný pocit, který jsem si nedokázala dost dobře vysvětlit. Žádné důvody pro takové pocity jsem neměla, se vší pravděpodobností za tím vězí prostě jen můj nedostatek zkušeností.

Nele mi napsala zprávu, že je s Kaiem a Sebastianem u Alsterské perly. Není divu, protože konečně přestalo pršet a šero zamračeného dne vystřídal nádherný, teplý večer, jaký bývá na sklonku léta. A když se počasí rozhodlo ukázat ze své nejlepší stránky, je třeba to využít. Vyložila jsem doma rychle tašku, oblékla si oblíbené džínové kraťasy a blůzu bez rukávů a rozjela se na kole podél Labského kanálu k Alsterské perle. Bylo sedm hodin a slunce pomalu klesalo za obzor. Je zvláštní, jak čas letí. Vždyť ještě minulý týden se dalo venku pohodlně číst až do deseti hodin.

Cesta k Alsterské perle mi trvala jen čtvrt hodiny. Jako vždycky tady bylo plno lidí. U kiosku s pivem i u stánku s opečenými klobáskami stály nekonečné fronty, na lavicích a na louce posedávali letně oblečení lidé, kteří se smáli, popíjeli pivo a naplno si užívali krásný večer. Přede mnou se otevřel pohled na Alsterské jezero, jehož hladinu třpytící se ve večerním slunci čeřil mírný větřík. Vodu brázdil nespočet plachetnic, a světlo pomalu nabíralo oranžový odstín, jako by chtělo té nádheře nasadit zlatou korunu. Hamburk se dnes ukázal v nejlepším světle. Vlastně jsem se vždycky cítila spřízněná s Labem, ale od té doby, co bydlím v Eilbeku, jsem se naučila milovat i Alsterské jezero.

„Hej, Anni!“ zaslechla jsem Nelin hlas.

Zahlédla jsem ji, jak sedí se Sebastianem a Kaiem na zpevněném břehu na sedákách a máčejí si nohy ve vodě. Lépe řečeno, Sebastianovy a Kaiovy nohy se kývaly pohodlně pod hladinou, zatímco Nele se musela pěkně namáhat, aby si ve vodě namočila alespoň palec. Seděla tak těsně na kraji, až jsem dostala strach, že skončí každou chvilku ve vodě.

„Ahoj,“ zvolala jsem na uvítanou, když jsem se k nim přiblížila. „To byl cool nápad sem zajít.“ Shodila jsem z nohou balerinky a vecpala se do mezery mezi Sebastianem a neznámým týpkem s dřevorubeckými vousy a hipísáckými brýlemi z rohoviny. Na okamžik mě napadlo, že je to stejný chlápek, který mi včera tak vynadal, ale naštěstí to byl někdo jiný.

„Nadzvedni se!“ poručil Sebastian a podržel ve výšce sedák. „Tohle jsme vybojovali pro tebe.“

Opřela jsem se o ruce a nadzdvihla pozadí o několik centimetrů výš, takže Sebastian mohl pode mne podstrčit sedák. S úlevou jsem dopadla zase zpátky. „Moc děkuju. Ta fronta před kioskem sahá nejmíň k hotelu Atlantic,“ postěžovala jsem si.

„Možná bych měla zajet rychle na kole k benzince, abych…“

„Prosím,“ vpadl mi do řeči Sebastian a s úsměvem mi podal plnou sklenici piva.

Udiveně jsem se na něho podívala. „Děkuju! Čemu vděčím za takovou čest?“

„Nedělej, že je to poprvé, co jsem ti přinesl pivo,“ namítl uraženě.

„No dobře, přiznávám, žes to udělal už víckrát,“ uznala jsem. Na usmířenou jsem pozvedla sklenici. „Na zdraví!“

Přiťukl si se mnou a Kai s Nele ho napodobili.

„S jídlem čekáme na tebe,“ vysvětlila mi Nele. Rozesmála jsem se. „Jste na mě dneska opravdu vyslo-

veně hodní.“

„To bude asi tím krásným počasím,“ odtušila Nele. „Takže, kdo se dobrovolně hlásí, že dojde pro klobásky?“

„Já. Už mi tuhnou nohy, trochu pohybu mi neuškodí.“ Kai vyskočil s úšklebkem na nohy a několikrát poskočil na místě. Když se podíval na dlouhou frontu před stánkem s opékanými klobáskami, vzdychl. „Počítám, že se uvidíme tak za hodinu.“

„Přines radši pro každého rovnou dvě,“ zavolal za ním Sebastian, zatímco se Kai nořil do davu.

Chvíli jsme seděli s Nele a Sebastianem mlčky. Dívala jsem se na lesknoucí se hladinu a cítila, jak mi večerní vánek čechrá vlasy. Ve vzduchu se vznášela báječná vůně opékaných klobásek a z reproduktorů k nám doléhala náladová muzika. Sebastian vedle mě se zavrtěl. Teprve v tu chvíli jsem si uvědomila, jak jsme k sobě natěsnaní. Možná bych se měla kousek odtáhnout. To by ale znamenalo, že se musím nalepit na toho hipíka, a do toho jsem neměla ani trochu chuť. To se radši tlačím na Sebastiana.

„Jak ses vlastně měla včera s Maike a Volkerem?“ přerušila ticho Nele.

„Prima. A hlavně, mám pro vás velkou novinu. Při našem setkání jsem přišla na to, jak zařídit, abych se mohla vrátit zpátky na Wertherovo gymnázium.“

„To je to na Astrid Lindgrenové vážně tak zlý?“ povytáhl Sebastian obočí.

„Ano, je.“

„A proč? Protože se žáci nejmenují Bengt Ake nebo Parcival Korbinian? A protože mají jiné starosti než jak získat první cenu na Hamburském mistrovství v šachu nebo v Hu dební mládeži? Protože pravděpodobně nemůžou hrát hokej, nemluvě o tom, že…“

„Takové to na Wertherově gymnáziu nebylo. Nebo aspoň ne tak extrémní. Já jen prostě nejsem na takové žáky dělaná, nemám tušení, jak je mám něco naučit. Neumím si poradit s dětmi, které potřebujou zvláštní péči, nikdy jsem se to neučila, a je pro mě záhadou, jak bych mohla vyhovět potřebám všech dětí. Kromě toho opravdu nemám chuť hrát celý den sólo baviče. V podstatě se setkávám jen s nezájmem a nedostatkem motivace, a to mě děsně štve.“

Odmlčela jsem se, abych nabrala dech.

Na Sebastiana moje odpověď zřejmě neudělala žádný dojem. „Ano, ale to, co tě tak nervuje na tvých žácích, je přece přesně to, co jim poskytuješ ty sama: nezájem a nedostatek motivace.“

„Prosím? Jak to myslíš!?“

„Od té doby, co jsi na Astrid Lindgrenové, nemluvíš o ničem jiným než o tom, jak je to tam hrozný a že chceš bezpodmínečně pryč. Proč se prostě nenaučíš s těmi dětmi vycházet?“

Trochu jsem se od Sebastiana odtáhla, ale kontakt s hipíkem mi byl natolik nepříjemný, že jsem se posunula zpátky.

„To je vážně dobrá rada. Jasně, můžu se to prostě naučit. Ale víš ty co? Můžu se na to taky vykašlat a prostě se vrátit na Wertherovo gymnázium.“

Sebastian znechuceně zasténal a právě se chystal k odpovědi, když ho předešla Nele. „Promiň, že se vám do toho pletu, ale můžu se jen krátce zeptat, co chceš dělat, Anni? Zřejmě si myslíš, že teď víš, jak se vrátit na svou starou školu?“

„Přesně tak. Pochopila jsem totiž, že jsem se na Wertherově gymnáziu neangažovala tak, jak jsem mohla. Takže jsem se rozhodla, že založím na Astrid Lindgrenové muzikálový kroužek, s nímž vyhraju cenu města Hamburku pro školní divadelní představení, která vynese Astrid Lindgrenové spoustu peněz a přinese velkou slávu. A potom mě zaručeně vezmou na Wertherovo gymnázium zpátky.“

Nele a Sebastian se na mě mlčky dívali. Po chvíli promluvila Nele: „A to je ten tvůj plán?“

„Hmm.“

„Zní naprosto dokonale,“ zašklebil se Sebastian.

Nele se zachichotala. „A nejen to. Uvědomuješ si, že aby ses vrátila ke svýmu pohodlnýmu učení jako dřív, budeš muset pořádně zabrat? To nedává smysl.“

„Ano, zní to divně, ale tohle je můj plán. Taky vím, že nemám zrovna velkou šanci, ale jsem pevně rozhodnutá, a když na to přijde, umím být pěkně tvrdohlavá a umíněná.“

„No jasně!“ vykřikla Nele a ukázala na mě prstem. „Jako bych to nevěděla!“

Kai se vrátil s těžkým nákladem osmi klobásek, které mezi nás rozdělil.

„Moc díky, Kai,“ zaradovala jsem se a přebrala od něj dva papírové tácky. „Jsi fakt úžasný.“

„No jo, vy nás pořád krmíte, tak teď jsme zase na řadě my.“

„Za pivo jsi neděkovala tak nadšeně,“ poznamenal s úsměvem Sebastian.

Někdy mu opravdu nerozumím. Před několika minutami se na mě hrozně rozčiloval, a teď se zase tváří, jako by se nic nedělo?

„Co je?“ zavrtěl se. „Proč na mě tak zíráš?“

„Nic, jen jsem měla pocit, že seš na mě naštvanej.“

„Omyl, nic takovýho. Jsou věci, který mi lezou u tebe na nervy, ale to ještě neznamená, že…“

„Jsou věci, které u tebe jdou na nervy zase mně,“ přerušila jsem ho.

„To předpokládám.“ Ukousl si pořádné sousto ze svojí klobásky a s požitkem ji vychutnával.

„To tě vůbec nezajímá, co konkrétně mě na tobě štve?“ zaryla jsem do něj.

„Ne.“

„No vidíš, a to je přesně to, co mi na tobě vadí. Ta přezíravost. A taky že nikdy nemluvíš o sobě.“

„To je fakt,“ přidala se Nele, která se už dopracovala k druhé klobásce. „Vážně si dáváš pozor, abys na sebe nic neprozradil.“

Přikyvovala jsem. „O Kaiovi jsem se mezitím dozvěděla téměř všechno, což je o to divnější, že vlastně skoro nemluví.“ Předklonila jsem se, abych na Kaie viděla. „Nemyslím to ve zlém.“

Bezstarostně mávl rukou. „To je dobrý.“

Sebastian protočil oči k nebi. „Tak prosím. Jmenuju se Sebastian, pocházím z Hamburku, je mi 32, už půl roku jsem singl a pracuju jako malíř pokojů. To je v podstatě všechno a neměla by to pro vás být žádná novinka. Ale jak je to vlastně s tebou, Anniko?“

„Se mnou?“

„Ano, s tebou. Když o sobě mluvíš, tak je to jen o době, kdys přišla na školu k Nele. Co bylo předtím, to si necháváš pro sebe. Vypadá to, jako kdybys před změnou školy vůbec neexistovala.“

Automaticky jsem přešla do obranného postavení. „No a? Co bylo předtím, je přece úplně jedno. Ta doba je už dávno pryč.“

„Jistě, ale nemůžeš čekat, že ti budu vykládat o svém soukromí, když ty sama to neděláš.“

Do háje, má pravdu, proti takovému argumentu nic nezmůžu. „Okej, tak teda ne. No, je nejvyšší čas dát si další rundu. Dojdu pro ni.“ Nevšímala jsem si udivených pohledů Nele, Sebastiana a Kaie a opřela se Sebastianovi o rameno, abych mohla vstát. Uprostřed pohybu jsem se zarazila, protože mě zaujal muž na paddelboardu. Vůbec nešlo o jeho prkno, na ty jsem už dávno zvyklá, i když jsem se ze začátku musela podívat dvakrát, abych se ujistila, že ten člověk nekráčí po vodě, jenže tenhle muž nabral cíleně kurs naším směrem a vesele na nás zamával. „Vy ho znáte?“ obrátila jsem se k ostatním, ale v příštím okamžiku se záhada vysvětlila, protože muž na paddelboardu vykřikl: „Ahooj, Nele!“

Nele pozdrav opětovala. „Ahoooj!“ Narovnala se, uhladila si tričko a vlasy. Měla jsem dojem, že jí dokonce na tváři naskákaly červené skvrny. „To je Tobi, můj nový kolega,“ informovala nás.

Její chování ve mně vzbudilo ohromnou zvědavost. Bleskurychle jsem se rozhodla, že nákup piva ještě chvilku počká, aby mi ze setkání těch dvou nic neuteklo. Uvědomila jsem si, že se ještě pořád držím Sebastiana za rameno, tak jsem ruku rychle odtáhla a zase si sedla. Mezitím připlul nový kolega z práce až k nám a stál na svém prkně těsně před námi. Vypadal vážně dobře: blond a sportovec. Kromě toho měl velmi sympatický smích. Odhadla jsem ho na začínající třicítku. „To je hezké, že se tady setkáváme,“ usmíval se na Nele.

„Zahlédl jsem tě, jak jsem jel kolem, tak jsem si řekl, že tě krátce pozdravím. Jak se máš?“

Nele si odsunula z čela pramen vlasů. „Dobře.“ Potutelně se usmála. „Za uplynulé dvě hodiny se toho u mě moc dramatického nestalo.“ Oba se zasmáli, jako kdyby to byl zvlášť povedený vtip.

„No jo, není to až tak dlouho, co jsme se viděli naposled. Bude asi líp, když se teď zase ztratím. Stejně mě budeš mít za několik hodin znovu na očích.“

„Ne, ne, to je v pořádku,“ vyhrkla rychle Nele. Potom nás představila. „Ostatně, tohle jsou moji přátelé. Kai, Sebastian a Anni. A to je můj kolega Tobi.“

Poté, co jsme se pozdravili, si Nele zase odsunula rozpačitě neviditelný pramen vlasů z čela. „Ehm, paddelboarding, tak tohle děláš ve volném čase?“

Tobi hrdě přikývl. „Ano, a já zase zjistil, co děláš ve svém volnu ty. Bavíš se s přáteli a piješ pivo.“

Nele se zasmála. „Přesně tak to vypadá.“

Tobi a Nele se na sebe usmívali. Právě teď to byl zase Tobi, kdo si chtěl rukou prohrábnout vlasy. Zapomněl ale zřejmě na to, že v té ruce drží pádlo. Než mu to došlo, jeho prkno se docela pořádně rozhoupalo.

„Pozor!“ vykřikla Nele a natáhla se prudce po Tobiho ruce, aby ho zadržela. Její pomoc ho ale ještě víc rozkolísala a prkno mu vyklouzlo zpod nohou, takže díky její pomoci skončil po kolena ve vodě, zatímco Nele ztratila rovnováhu a řítila se z okraje hráze do vody. Instinktivně se zachytila Tobiho. Kameny na dně byly zřejmě hodně kluzké, protože oba dva měli co dělat, aby udrželi rovnováhu, nesklouzli a neskončili ve vodě. Na několik neuvěřitelných vteřin vypadali, jako by předváděli jakýsi moderní výrazový tanec na téma zkáza Titaniku, ale jako zázrakem se jim podařilo vyhnout ledovcové kře, takže nakonec zůstali stát bez úhony vzpřímeně, ještě pořád vzájemně propleteni.

Sebastian, Kai i já jsme seděli bez hnutí a zírali na ty dva.

Nakonec se Kai hlasitě rozchechtal. „Jak jste si to užili?“

Sebastian i já jsme se přidali ke Kaiově veselí, za což jsem od Nele sklidila zuřivý pohled.

„Tedy, musím se přiznat,“ prohlásil Tobi, když už seděl v suchu a bezpečí vedle Nele na hrázi, „že něco takovýho jsem ještě nezažil. Přitom by se mi stejně nic nestalo, i kdybych do tý vody spadnul.“

„Ale mně ano,“ namítla Nele. „Nemám na sobě plavky, ale šaty. Tedy, opravdové šaty,“ pospíšila si dodat a ukázala na Tobiho funkční oblečení.

Ti dva se na sebe znovu usmáli a vypadali, že zapomněli na okolní svět. Že by se ve vzduchu vznášelo něco jako láska? Neliny zčervenalé tváře, Tobiho rozpačitý smích a jejich do sebe pohroužené pohledy o tom podávaly dost jednoznačné svědectví. Nikdo netuší, jak moc bych Nele něco takového přála!

„Ehm, ovšem, tvoje prkno je pryč,“ upozornila Nele po chvilce.

Měla pravdu. Asi deset metrů od nás se pohupovalo na hladině Alsteru osamělé prkno.

Tobi mávl rukou. „Nevadí. Hlavně že se nám nic nestalo.“

„Ano, máte opravdu štěstí, že jste z toho vyvázli, byť i jen holými životy,“ odpověděl s předstíranou vážností Sebastian.

Šťouchla jsem do něho „Ty si děláš legraci, ale zkus se na to podívat z druhé strany. Mohli uklouznout a polámat si kosti. A už vůbec nechci pomyslet, co by se mohlo stát, kdyby při pádu narazili hlavou na kameny. Měli byste si přiťuknout na druhou šanci.“

„To je vlastně pravda,“ souhlasil Tobi. „Docela rád bych to udělal, ale nemám u sebe vůbec žádné peníze.“ Přitom se zkroušeným výrazem v obličeji ukázal na své oblečení.

Nela se ušklíbla. „Není problém, založím tě.“

„Nechtělas vlastně dojít pro další pivo, Anni?“ vzpomněl si Kai.

Mrkla jsem na hodinky. „Ano, ale mezitím se už docela připozdilo. Musím do zítřka vyřídit nutně ještě nějaké věci do školy, takže se raději rozloučím. Vy dva ostatně taky musíte brzy vstávat.“ Podívala jsem se výhružně na Kaie a Sebastiana.

„Cože?“ zaťukal si na čelo Kai. „Je teprve osm. Tak brzy zase do postele nechodím. Takže, já si dám ještě jedno pivko.“

„A jak to vidíš ty, Sebastiane?“ zeptala se Nele.

„Pro mě už ne, díky. Půjdu s Anni.“ Vstal a podal mi ruku, aby mě vytáhl nahoru.

Rozloučili jsme se s ostatními a loudali se pomalu po louce. V duchu jsem uvažovala o tom, jestli můj opatrný a nenápadný kuplířský pokus bude korunován úspěchem. U Tobiho jsem si byla téměř na sto procent jistá, že se mu Nele líbí, ale u Nele jsem byla trochu na pochybách. Sice vysílala určité signály, ale do dneška se přede mnou ještě o Tobim ani nezmínila.

Když jsme se Sebastianem došli ke stojanu na kola, vyhrabala jsem klíč a odemkla zámek. „Je načase, aby sis taky konečně opatřil kolo,“ nadhodila jsem vyčítavě. „Teď budu muset celou cestu strkat kolo vedle tebe.“

„Nemusíš nic strkat. Já budu řídit a ty si můžeš sednout dozadu na nosič.“

„Není to zakázané?“

„Jasně, je to totálně zakázaný. Když nás chytnou, tak nám hrozí nejmíň dvacet let tuhýho vězení, ale bez rizika není sranda. No risk, no fun.“

„Tobě se to mluví. S tím svým tetováním jsi jistě jako bývalý člen gangu zvyklý na porušování zákona, ale já nechci…“ Jak se dalo čekat, Sebastian jen tiše zasténal. „Anniko, přestaň už prosím tě s těmi pitomými kecy a laskavě se usaď na nosič. Nebo jeď sama napřed, ale dej mi už jednou pokoj s těmi blbými řečmi o gangu a tetování.“

To zrovna, to se načeká. S rejpavými poznámkami na adresu jeho kérky skončím, až se přestane rozčilovat pokaždé, když se o ní zmíním. Jakmile zůstane zticha, tak bude po legraci a já zmlknu. Chvilku jsem se rozhodovala mezi malým prohřeškem proti zákonu v délce tří kilometrů pěší chůze nebo sólo odjezdem. „No dobře,“ ustoupila jsem nakonec.

„Tak jedem!“

Sebastian nasedl, zatímco já zkoumala nosič a zvažovala, jestli mám naskočit elegantně s nohama na jednu stranu jako dáma, nebo si sednout obkročmo. „Jak je to bezpečnější? Mám si sednout…“

„Nechceš mi snad tvrdit, žes ještě nikdy nejela jako spolujezdec na nosiči?“

„Ještě nikdy jsem nejela jako spolujezdec na nosiči,“ zopakovala jsem trucovitě.

Sebastian zavrtěl hlavou. „Kde jsi vlastně strávila dětství a mládí? Na samotce?“

„Ne, na konzervatoři.“ A protože od Sebastiana jsem zřejmě nemohla očekávat pomoc ani radu, sedla jsem si obkročmo na nosič a chytila se pevně sedla.

„Držet se ale musíš někde jinde, jestli nechceš, abych si ti sedl na ruce,“ upozornil mě a vzápětí naskočil na kolo a rozjel se. Na poslední chvíli jsem ucukla rukama a chytla se ho kolem boků. Zvedla jsem nohy, aby nedrhly o zem, a snažila se udržet rovnováhu. Nosič mě tlačil do zadku a držet nohy celou dobu nahoře nebyla taky velká radost. Přesto jsem nemohla popřít, že mě to bavilo. Nechali jsme za sebou Kuhmühlenteich a jeli dál podél kanálu, u něhož kotvily hausbóty. Každých pár metrů jsme míjeli nějakého chodce. Ty, kteří mířili stejným směrem, předjížděl Sebastian s výsměšným úšklebkem. Po chvíli jsem zavřela oči a užívala si vítr, který mi foukal do tváře a cuchal vlasy, zatímco jsme se řítili podél vody.

„Seš v pořádku?“ zakřičel na mě dozadu Sebastian.

„Ano, je to senzační jízda,“ zahulákala jsem, ale v následující vteřině najel do výmolu, až jsem bolestivě nadskočila.

„Au!“ vypískla jsem a bláznivě se rozchechtala. „Jeď opatrně.“

„To nejde, protože musím celou cestu koukat po policii, aby nás nechytili. Nemůžu si dovolit dávat pozor na to, kudy jedu.“

„Je mi srdečně jedno, jestli nás chytnou!“ Pustila jsem se Sebastiana a roztáhla nadšeně paže ve vzduchu.

„Jestli teď zavoláš, že seš královna celýho světa, tak bude zle,“ pohrozil mi se smíchem Sebastian.

„Jsem královna celého světa!“ vykřikla jsem okamžitě, načež Sebastian vjel do výmolu na chodníku a já se ho musela zase pevně chytit. „Hej, to jsi udělal naschvál.“

„To se ti jen zdá.“

Až příliš rychle odbočil do naší ulice, kde začal zpomalovat, až jsme konečně zastavili před naším domem. Slezla jsem z nosiče a třela si bolavé pozadí. „To byla fakt zábava. Ale dýl než deset minut bych takhle nikam jet nechtěla.“

Uklidili jsme kolo do sklepa a vyšli nahoru. U dveří do svých bytů jsme se po sobě podívali.

„Tak hezký večer,“ popřála jsem. „Dobrou noc. A díky za svezení.“

„Rádo se stalo. Děkuju, žes riskovala budoucnost kriminálnice a nenechala mě jít pěšky samotného.“

„Není zač.“ Několik vteřin jsem nerozhodně zaváhala, ale potom jsem si dodala odvahy a zeptala se: „Jak je to vlastně s námi dvěma? Jsme přátelé?“

Sebastian se na mě udiveně podíval. „Prosím?“

„No, já u tebe nikdy přesně nevím, jestli ti připadám protivná nebo milá. Osobně myslím, že jsem vlastně docela milá,“ dodala jsem spěšně. „Ale jestli si myslíš, že jsem pitomá nebo protivná, tak je to v pořádku a nedá se nic dělat. Je to jen tak trochu nepříjemné, protože jsme sousedi. A protože jste s Kaiem u nás tak často, a…“

„Zadrž, Anni,“ skočil mi do řeči Sebastian. „Nepřipadáš mi ani protivná, ani pitomá. Jen ti někdy nerozumím. A i když si pokaždé nemyslím o věcech totéž co ty, zdaleka to neznamená, že tě nemám rád.“

„Já jsem na tom stejně. Takže jsme přátelé?“

„Hm.“ Sebastian si dal na čas s odpovědí a zamyšleně si mě prohlížel.

Srdce se mi rozbušilo a už jsem se bála, že si zaklepe na čelo a vykřikne: Co tě to napadlo! Nic takovýho! Ale zrovna ve chvíli, kdy jsem se chystala svou otázku odvolat, promluvil: „No dobře, tak… okej, jasně, jsme přátelé.“ Ze srdce mi spadl obrovský balvan a pravděpodobně jsem se rozzářila jako malé dítě, které právě zahlédlo Ježíška. Rychle jsem se pokusila nasadit neutrální výraz. „To je prima. Mám z toho radost.“

Sebastian opětoval můj úsměv. „Hm. Já taky.“

„Takže, dobrou noc.“ Vešla jsem do bytu a zavřela za sebou dveře. Bylo mi lehko u srdce jako už dlouho ne. Ve svém pokojíku jsem pozdravila Williama, sedla si k psacímu stolu a dala se do muzikálových rešerší.

Bylo už dvanáct, když jsem zaslechla otáčení klíče ve dveřích. Nele se vracela domů. Zastihla jsem ji v kuchyni, kde zapnula varnou konvici a chystala si do hrnku pytlík s čajem.

„Ahoj,“ usmála se, když si mě všimla. „Teď už se venku hnusně ochladilo. Léto definitivně končí.“

Svlékla jsem si pletený svetr a podala ho Nele. „Tumáš, je zahřátý.“

„Díky.“ Vklouzla do svetru a celá se do něj zabalila.

„Jaké to bylo po našem odchodu?“ zkoumala jsem nenápadně.

„Hezké. Bylo příjemné si s Tobim povídat jednou v klidu mimo kancelář. Má opravdu dobré nápady pro naši novou reklamní kampaň s ovocnou tyčinkou.“

Pocítila jsem zklamání. „To jste celou dobu mluvili jen o práci?“

Voda na čaj začala vřít a potom se konvice s hlasitým cvaknutím vypnula. „Ne, taky o jiných věcech.“ Nele nalila horkou vodu do hrnku a sedla si ke stolu. „Ze začátku tam byl ještě Kai.“

„A když odešel, tak jste ještě pořád mluvili o práci?“

„No, nějak tak, trochu.“

„Ale proč? Zdálo se mi, že je Tobi docela milý.“

„To taky je.“

Sedla jsem si k Nele ke stolu a natáhla nohy. „Máš ho ráda?“ vylítlo mi z pusy. Na nenápadné vyptávání nejsem stavěná. Chybí mi trpělivost.

Nele foukala celou věčnost do svého čaje a potom se pořádně napila. „Ano, myslím, že ano. Jak už jsem předtím řekla, je milý. Proč?“

„Protože jsem měla dojem, že mezi vámi dvěma něco je.

Že tam něco jiskří.“

„Jak jsi na to přišla?“ zatvářila se naivně.

„No, protože se na tebe díval určitým způsobem a taky tak s tebou mluvil. A ty jsi byla tak…“ Přehrála jsem ji její rozzářený pohled a nervózní odstraňování neexistujícího pramínku z čela.

„Tak to vůbec nebylo,“ protestovala Nele, ale po tváři se jí přitom rozlila lehká červeň. „Připadá mi milý, víc v tom není.“ Vzala jsem si z misky na stole jablko a otřela ho o tričko.

„Zrudla jsi, takže pardon, ale tyhle řeči neberu.“ S chutí jsem se zakousla do jablka a připadala si šíleně rafinovaná.

Nele vzdychla. „Ach Anni, já… Nemám ponětí, jestli ho mám až tak ráda nebo ne. Nechci teď navazovat žádný vztah. Prosím tě, můžeme se bavit o něčem jiném?“

Vlastně bych ráda v hovoru ještě pokračovala, ale vím, že Nele dosud neměla ve vztazích moc štěstí. Její poslední přítel

David ji několikrát podvedl a nejpozději od té doby byla v názoru na muže extrémně opatrná. Zaručeně si teď dává pozor, aby se bláznivě nezamilovala. Asi bude líp, když na ni nebudu kvůli Tobimu tlačit. „No dobře,“ potlačila jsem zvědavost.

„A o čem bys chtěla mluvit?“

„Pověz mi něco víc o tom tvém muzikálovém kroužku.“ Příští půlhodinu jsem Nele vyprávěla o svých dosavadních plánech a o tom, co se mi podařilo zjistit.

„Vypadá to jako bezvadný projekt, ale bude to šíleně náročná dřina,“ konstatovala Nele, když jsem skončila. „Kdybych ti mohla nějak pomoct, tak dej vědět.“

„Doufám, že to myslíš vážně,“ ušklíbla jsem se. „Je docela dobře možný, že tě vezmu za slovo.“

Vyčistily jsme si zuby a popřály dobrou noc. Když jsem ležela v posteli, táhly mi hlavou tisíce věcí. Poznání, že Sebastian a já jsme přátelé a že mě má rád, ačkoliv to někdy vůbec tak nevypadá. Muzikálový kroužek a množství práce, které mě čeká. V podstatě jsem neměla tušení, co bych měla udělat a kde začít, a v duchu jsem se ptala, jestli nebudu potřebovat profesionální pomoc. Před očima se mi naprosto automaticky zjevil Tristan, moje první láska. Tristan, z něhož se mezitím stal divadelní režisér. Ale ne! V žádném případě! To je naprosto nesmyslný nápad. Než bych požádala o pomoc zrovna jeho, zůstanu raději do konce svých dnů na škole Astrid Lindgrenové.

Muzikál je přece lepší než matika

Ve středu jsem sešla po konci vyučování do auly, kde už na mě čekali Sertab, Sandra a Ralf. Srdce mi bušilo nepříjemně rychle a byla jsem stejně nervózní jako první školní den. Dneska je den, kdy se rozhodne, jestli budeme schopni dát dohromady kroužky, jak muzikálový, tak jevištní techniky.

„Skoro nikdo tu není,“ rozhlédla jsem se a vrhla pohled na hodinky.

„Ještě přijdou,“ uklidňovala mě Sandra.

„To teda doufám,“ odtušil Ralf. „Jinak bych naposlouchal těch padesát muzikálů na videu totálně zbytečně.“

„To nikdy není zbytečné.“ Málem jsem si začala nervozitou okusovat nehty, ale naštěstí jsem včas ruku zase spustila.

„Co když nikdo nepřijde?“

„Ach Anniko.“ Sertab mě povzbudivě poplácala. „Jasně, že dorazí.“

„Ano, ale zpívání, tancování a hraní, to většina rovnou odmítne, od začátku…“ Zarazila jsem se uprostřed věty, protože právě dorazila Heaven-Tanita.

„Jsem první?“ vyhrkla. „Extra jsem spěchala, abych si ještě předtím stihla s vámi promluvit. Takže za prvé moc díky, paní Paulsenová, za tuhle skvělou příležitost.“

„Rádo se stalo. Jsem moc ráda, že jsi tady.“

„Jo, vážně? Taky jsem si to nechala pořádně projít hlavou.

A to…“

Teď to byla Heaven-Tanita, kdo sám od sebe zmlknul, protože do auly vešel osobně pan Sandmann. V závěsu za ním kráčela Maryam a ještě jedna dívka a dva kluci, kteří podle toho, jak vypadali, nejspíš přišli rovnou z přípravné třídy. Takže skutečně zrealizoval svou nabídku, že mi přivede pár dětí uprchlíků, protože si od toho slibuje výhody u poroty. Ty čtyři děti se sotva odvažovaly zdvihnout oči od země a já se v duchu ptala, jestli vůbec chápou, co se tady děje, nebo jestli je pan Sandmann prostě popadl za krk a dotáhl sem.

„Dobrý den, paní Paulsenová,“ pozdravil mě. „Ach, takže Sertab, Sandra a Ralf. Tvoříte jakýsi muzikálový čtyřlístek, nebo co?“ Popostrčil svůj doprovod kousek dopředu. „Tady vám vedu první čtyři účastníky.“

„Já byla první,“ přihlásila se Heaven-Tanita.

„Ovšem,“ rychle se opravil pan Sandmann. „No dobrá, tak vám vedu číslo dva až pět. Maryam už znáte, paní Paulsenová. A tady máme Hameda ze Sýrie a Belala z Afghánistánu.“ Ukázal na oba chlapce, které jsem odhadovala tak na třináct let. Potom ukázal na vysokou štíhlou dívku, která působila trochu starší. „A to je Florica z Rumunska.“

„Flora,“ opravila ho.

„Ahoj.“ S úsměvem jsem kývla na nově příchozí. „Je moc pěkné, že se k nám chcete přidat. Já jsem Annika Paulsenová.“ Tři z nich se na mě klidně a vážně zadívali a já nedokázala odhadnout, jestli mi dostatečně rozumějí.

„Hamed je v Německu dva měsíce,“ vysvětlil pan Sandmann. „Belal a Florica jsou tu trochu déle.“

„Flora,“ ozvalo se znovu, tentokrát podrážděněji.

„Kdybyste měli nějaké otázky nebo něčemu nerozuměli, klidně za mnou přijďte, okej?“ podívala jsem se na ně.

Belal a Flora přikývli, ale Hamed na mě jen třeštil oči.

V tu chvíli dorazila do auly celá skupina žáků a pan Sandmann se dal na ústup. „Rád bych tu s vámi zůstal a všechno sledoval, ale mám ještě schůzku.“ Pokynul nám a zmizel tak nečekaně, jako se objevil.

A od té chvíle to šlo ráz na ráz. Do auly se hrnulo stále víc a víc žáků. Usazovali se na ošoupaných divadelních sedadlech. Některé tváře jsem znala, kromě Heaven-Tanity a Maryam tu byli z mé deváté C ještě Pawel, a dokonce i Meikel. Několik žáků z desítky jsem znala také, ale většinu příchozích jsem nikdy předtím neviděla. Řada z nich měla s sebou nástroje, objevila jsem dvoje housle, cello a několik fléten. V půl třetí byla aula tak plná, že jedno už bylo jasné: i kdyby tu všichni přítomní nebyli kvůli jevištní technice nebo orchestru, muzikál dáme rozhodně dohromady. Ze srdce mi spadl obří balvan a nejradši bych se samým rozjařením dala do tance. První krok na cestě zpět na Wertherovo gymnázium byl učiněn.

„Vidíš,“ pošeptala mi Sertab do ucha. „Bylo přece jasné, že dorazí dost lidí.“

Sandra ukázala na hodiny a rozhodla: „Za dvacet minut celá. Myslím, že teď už nikdo nepřijde. Začneme?“

„Jasně.“ Ještě jednou jsem se zhluboka nadechla a zakřičela: „Ahoj, všichni, srdečně vás vítám na první schůzce nového kroužku. Je báječné, že jste dorazili v tak hojném počtu.“ Podívala jsem se na své spolubojovníky. „Nejprve bychom se měli trochu seznámit. Okej, já začnu. Někteří z vás už mě znají, většina ale ne. Jmenuji se Annika Paulsenová a učím hudební výchovu a zeměpis. Tahle pracovní skupina sice vznikla na můj popud, ale velký díl práce připadne tady panu Pfeifferovi, paní Akayové a paní Liebknechtové.“

Heaven-Tanita zdvihla ruku a luskla prsty. „Jaký muzikál vůbec budeme hrát?“

„To ještě není úplně rozhodnuté,“ odpověděla jsem. „Nejprve musíme zjistit, co umíte.“

Další otázkou bylo, kdo chce patřit do jaké skupiny. Deset chlapců mělo zájem o divadelní techniku, orchestr kromě hráčů na smyčcové nástroje a flétnistů chtělo zkusit asi dvacet žáků, takže mi zůstalo osmadvacet herců. „Tak to je vážně dobré. S tím můžeme dát dohromady pořádné představení. Teď bych pozvala na jeviště zpěváky a tanečníky, prosím.“

„Hudebníci, shromážděte se prosím tady u mě!“ zařvala Sertab.

„A já zvu techniky do zákulisí!“ volala Sandra.

Nastal příšerný chaos a zvedla se neuvěřitelná změť hlasů. Žáci křižovali místnost, proplétali se mezi sebou a řadili se před jednotlivými učiteli. Nakonec se všechno natolik zklidnilo, že mohli Sertab a Sandra se svými svěřenci odpochodovat do zákulisí. My s Ralfem odvedli svoje účinkující ven z auly, prostorem pro orchestr a potom zadním schodištěm na jeviště. Pro tuhle cestu budeme muset najít schůdnější řešení. „Srdečně vás vítám na prknech, která znamenají svět,“ usmála jsem se na žáky, když byli všichni nahoře a zvědavě se rozhlíželi. Někteří měli rozrušením červené tváře a široce se usmívali, jiní působili střízlivěji. Zbytek se snažil tvářit cool, ale uctivé pohledy, které vrhali na strop ztrácející se v nekonečnu a do prázdného hlediště, prozrazovaly, že i jich se zmocňuje jevištní horečka. „Dneska bychom rádi alespoň rámcově zjistili, jak jste na tom s divadlem. Tak mi prosím řekněte, kdo už máte nějaké zkušenosti s hraním, tancováním nebo zpíváním a proč chcete na tomto muzikálu spolupracovat.“ Právě jsem se chystala někoho vybrat, když v tom se Heaven-Tanita opět ohlásila lusknutím prstů a vystoupila před shromážděné žáky.

„Takže, vy mě vlastně už znáte, paní Paulsenová. Jmenuju se Heaven-Tania a jsem z devátý C. No jo, víte taky, že jsem byla na pár hodinách zpěvu. A taky docela dobře tančím.“

Co má znamenat to taky?

„Rozhodně ale jasně vím, že zvládnu hlavní roli,“ pokračovala Heaven-Tanita. „Protože prostě mám ty hodiny zpěvu a umím do toho dát hodně emocí a tak. Zpívání je můj život, víte, jak to myslím, paní Paulsenová?“

„Vím vlastně vždycky, jak to myslíš, Heaven-Tanito.“ Postupně se představovali všichni žáci a rychle se ukázalo, že budeme pracovat s pořádně rozmanitou skupinou charakterů. Byla tady Pola z deváté B, baculaté děvče s černými vlasy a stejně černýma očima, která se sotva odvážila zdvihnout zrak od země. Ptala jsem se v duchu, co ji vůbec přivedlo na nápad přihlásit se k účinkování v muzikálu. Každé slovo, které musela pronést před ostatními nahlas, pro ni znamenalo očividné utrpení. Podobně na tom byl Meikel, který během představování šeptal tak potichu, že mu bylo sotva rozumět, a měl hlavu tak přikrčenou, jako by se bál, že schytá pohlavek.

Po Meiklovi se představil chlapec v joggingových kalhotách a sneakers botách, který měl na černém triku napsáno tlustými, výraznými písmeny GANGSTA. Baseballovou čepici měl staženou hluboko do čela, zpod ní si mě měřil tmavýma očima. „Eh, teda, no tak co? Jsem Mesut Mercan z osmý D, jsem hiphoper, ale v kroužku hip hopu už bylo plno, v boxu taky, tak jsem si řekl, že se checknu sem. Protože tancovat umím, hip hop, a taky rapuju.“

„Prima,“ usmála jsem se a kývla, ale pro sebe si říkala, jestli vůbec najdeme použití pro rapera.

„Taky píšu songy,“ pokračoval Mesut. „Jako dělám gangsta rap. Chcete to ukázat?“

„Ráda.“

Mesut se začal hýbat do taktu, který slyšel jen on, a pohyby rukou dokonale napodoboval Sidoa. „Ahha… yeah… MM Sledge is in da house, yeah.“ Zmlkl a podíval se na mě.

„MM Sledge je moje raperský jméno, chápeš?“ Přikývla jsem. „Myslela jsem si to.“

Mesut alias MM Sledge se znovu soustředil na song. „MM Sledge is in da house, jéé… ahha… Jo, jo, checkni na to, Dig gere. My sme ty honks z ALS, všichni máme ADHD, život nás srazil na kolena, nikdy nedostanem od svý holky šálu. Eller brook je náš svět, v žilách nám koluje násilí, joo, všichni skon číme v lochu, posraný štěstí se nás nedrží – z odraných bot padá a nedrží. Ahha.“ Mesut si posunul čepici o kousek dozadu a vyzývavě si mě měřil.

„Super,“ pochválila jsem ho. „Velmi… intenzivní. Jak je to dál?“

„Dál jsem se ještě nedostal.“

„No, potom,“ zatleskala jsem mu, „mnohokrát děkuju.“

Pár dětí se k potlesku přidalo, některé pískaly a dokonce zavýskly. MM Sledge se i pod tvrďáckou maskou trochu začervenal a jistě ho stálo velké úsilí, aby si udržel nezaujatý výraz.

Ovšem zdálo se, že Heaven-Tanita s Mesutem nesouhlasí.

„Všichni nemáme ADHD,“ zaútočila. „Já teda rozhodně ne. Honk taky nejsem. A co se týče násilí, s tím taky nesouhlasím.“ Mesut protočil oči k nebi. „Pochop, baby, to je prostě gangsta rap: ,Všichni sme tvrďáci z ALS a všichni drsný frajeři‘ to je tradice, ne dovopravdy.“

Zasáhla jsem. „To je Mesutův song a Mesutův pohled na věc, Heaven-Tanito. Řekl to, jak to cítí. Proti tomu nelze nic namítat.“

„Ale je to přece děsný klišé,“ zatvářila se dotčeně. „A nechci, aby mi říkal baby.“

„Se vybreč a napiš vo tom hustej popsong,“ vysmál se jí Mesut.

„Tak dost, to stačí,“ přerušila jsem je. „Každý ať si poslouchá, jakou chce muziku, aniž byste se za to kritizovali navzájem. Tak kdo další je na řadě?“

Z hloučku vystoupil Jo, vytáhlý hubený chlapec z desáté A, který při vyučování nedokáže ani dvě minuty posedět v klidu. „Dobrej, paní Paulsenová, a zdravím, kolegové,“ pohlédl za sebe na shromážděnou skupinu. „Jsem Jo, je mi patnáct a jsem raper z celýho srdce. Jsem tu taky proto, že byl kroužek rapu plnej, a protože Sandmann říkal, že někam chodit musím, kvůli rozhodnutí z konference a tak. Proto jsem si říkal, že muzikál je přece lepší než matika.“

Moc dobře jsem věděla, proč a jaké disciplinární opatření má Jo na mysli: přistihli ho na školním dvoře s hašišem.

„No, na každej pád rád tancuju,“ pokračoval Jo. „Hip hop jasně. Teda něco takovýho.“ A hned předvedl pár moves na jevišti, ze kterých mi zůstala pusa dokořán. Nevyznám se v tanci dost dobře, ale s takovými mrštnými a rytmickými pohyby by klidně mohl jít na mistrovství v hip hopu.

Skončil, znovu zazněl aplaus.

„Paráda,“ pochválil ho Ralf, „to je vážně dobré.“ A mně do ucha dodal: „Toho klidně můžu jmenovat svým trenérským asistentem.“

Další na řadě byla Maryam. „Ahoj,“ promluvila hlubokým, ochraptělým hlasem, který vlastně vůbec neseděl k jejímu drobnému, něžnému vzhledu. „Jsem Maryam. Jsem tady, protože mě o to pan Sandmann požádal. Ale na jevišti hrát ani tancovat nemůžu, moji rodiče to nedovolí. Můžu zpívat ve sboru, v poslední řadě.“ Přitom se na mě podívala tak vyčítavě, jako bych ji já nutila tady být.

Vyměnili jsme si s Ralfem pohledy, „Dobře,“ přikývla jsem. „Ale tanečních zkoušek se zúčastníš?“

Maryam na chvilku zaváhala, potom souhlasila: „Ano.

Hrozně ráda zpívám a tancuju. Ale jen na zkouškách.“

„Okej.“ Podívala jsem se na chlapce vedle ní, kterého pan Sandmann představil jako Hameda „A kdo jsi ty?“

Zamračil se a pohledem hledal u Maryam podporu. Ta mu něco zašeptala do ucha, takže se napřímil a oznámil se silným arabským přízvukem: „Hamed. Jsem ze Sýrie.“

„Dobrý den, Hamede.“ Snažila jsem se vyslovovat co nejzřetelněji. „Umíš zpívat nebo tancovat?“

Zase se podíval na Maryam a ta mu šeptem přeložila moje slova. On jí šeptem odpověděl, načež Maryam nahlas řekla: „Umí zpívat.“

„Jak dlouho chodíš do přípravné třídy, Hamede?“ zajímalo mě.

Tentokrát odpověděla Maryam rovnou za něj. „Už tři týdny. Ještě moc dobře nerozumí ani nemluví.“

„Okej.“ Usmála jsem se na Hameda povzbudivě. „Nějak to zvládneme. Je hezké, žes přišel.“

Maryam mu to přeložila a Hamed odpověděl na můj úsměv tak opatrně, jako by si nebyl jistý, že smí.

Flora a Belal mluvili i rozuměli mnohem lépe než Hamed.

Zkušenosti se zpěvem ani tancem ovšem neměli.

Největším překvapením pro mě bylo, že se z Pawla vyklubal nadšený zpěvák. K jeho super cool image to totiž vůbec nesedělo.

Z osmadvacetičlenné skupiny zájemců o účinkování v muzikálu jich nakonec umělo zpívat nebo tancovat jen deset. To bylo trochu demotivující, ale na druhou stranu to je prostě realita, ze které budeme muset vyjít. „Tak, nyní víme, s kým budeme pracovat,“ uzavřela jsem kolečko představování. „Příště se podíváme trochu podrobněji na to, co zvládnete. Pan Pfeifer s vámi nastuduje kratší choreografii, a přitom mi ještě zazpíváte.“

„Zazpíváme?“ pípla zděšeně Pola a zírala na mě vytřeštěnýma očima.

„Ano, abychom zjistili, jakou máte hlasovou polohu.“ A přirozeně také, abych zjistila, jestli mají nějaké nadání. Ale to nemusejí vědět, bez toho jsou někteří hodně nervózní. Pár žáků si vyměnilo neklidné pohledy a navzájem si něco šeptali.

„Podívejte, nebojte se, to není nic ve zlém,“ pokoušela jsem se je uklidnit. „Jen pár minut a jen pro mě. Připravujeme muzikál, dřív nebo později budete muset předstoupit před třeba tři sta diváků. Takže to příští týden bude ještě snadné. Tak, a abychom ani dneska neskončili jen povídáním, zkusíme si něco spolu. Znáte všichni písničku Morning Has Broken od Cat Stevens?“

Dětí kývly. „To přece zpíváme v hudebce pořád.“

Rozdala jsem svazek not. „Správně. A tuhle písničku teď s vámi chceme zazpívat. Paní Akayová připravuje s hudebníky doprovod. Máme ještě asi hodinu, než přijdou, pak to zkusíme dát dohromady.“

„Hele, paní Paulsenová, smíme na místě, kde je Bůh, taky zpívat Alláh?“ nadhodil Mesut.

„Smíte zpívat Alláh, Buddha, Bůh, Bráhma nebo létající strašidlo, to je mi úplně jedno. Hlavně, aby to vyšlo do taktu. Tak, jdeme na to.“ Odpočítala jsem rytmus a pokynula na začátek.

„Morning has broooooken like the first mooorning,“ ozvalo se. Zasáhla mě neuvěřitelná kakofonie hlasů. Ještě nikdy v životě jsem neslyšela tak falešnou a nepodařenou verzi téhle písničky. Některé děti zpívaly rychleji než druhé, takže melodie nebyla v podstatě k rozeznání. O textu raději pomlčím. K tomu se ještě ozvalo osmadvacet různých hlasových poloh. Možná každý z nich svým způsobem držel svůj tón – ale to se nedalo dohromady rozpoznat. „Stop!“ zakřičela jsem, jak nejhlasitěji jsem dokázala. Žáci pomalu umlkali. Když se všichni utišili, sedla jsem si ke klavíru. „Zkusíme to s doprovodem. Zahraju vám melodii, poslouchejte.“ Zahrála jsem úvod a chtěla dát pokyn sboru, když najednou Pola vyhrkla: „No teda, to je krásné, paní Paulsenová“ a zatleskala. Hned poté se ovšem vyděsila, ruce jí klesly a ona se začervenala studem.

„Děkuju, Polo,“ usmála jsem se. „Tak, ještě jednou.“ Znovu jsem zahrála předehru a dala sboru znamení k nástupu. Teď, když se všichni mohli chytit melodie, vyšel song mnohem lépe, což mě vedlo k podezření, že předtím selhalo u dětí čtení not.

Ještě třikrát jsme si zazpívali písničku s doprovodem a konečně, počtvrté, zněl sbor poměrně harmonicky. Krásně by o tom ale zatím nikdo říci nemohl.

Brzy nato se k nám připojila Sertab s hudebníky. „Tak se předveďte,“ vyzvala jsem je a vnitřně se obrnila proti nejhoršímu. Nakonec jsem musela uznat, že je výsledek Sertabiny práce slyšet. Není divu, big band už byl navzájem sehraný a s houslisty a flétnisty jsme měli očividně štěstí.

I Sandra se se svými jevištními techniky během zkoušky sboru činila, a když dával sbor s orchestrem dohromady k lepšímu verzi Morning Has Broken, vyzkoušeli si divadelní osvětlení. Bohužel blikali reflektory na jeviště tak vehementně, až jsem se začala bát, aby někdo z orchestru nebo sboru nedostal epileptický záchvat. Diskotékově nažhavené osvětlení však bylo naším nejmenším problémem, protože zkouška sboru a orchestru dohromady ukázala, že jsme žáky beznadějně přecenili.

Poslední pokus vyšel konečně jakžtakž slušně, takže jsem se rozhodla zkoušku raději ukončit. Aspoň zamíří děti domů s kapku dobrým pocitem o zdaru věci. „Mockrát vám děkuju. Pro dnešek končíme. Byli jste super. Můžete si se svým sousedem nebo sousedkou poklepat na rameno a říct: Dobrá práce.“

Za veselého pochechtávání a povídání se žáci navzájem pochválili a vyřítili se z haly.

Jakmile jsme my vedoucí osaměli, dosedla jsem tvrdě na židli u klavíru a nechala padnout hlavu na klávesy. Zazněl atonální akord, který mi silně připomněl předchozí zpěv.

„Panebože,“ zasténala jsem. „Morning Has Broken je přece ta nejjednodušší píseň na světě.“

„Ano, okej, moc se to nepovedlo,“ ušklíbla se Sertab. „Ale měli jsme na nazkoušení sotva hodinu. Asi jsme toho od dětí chtěli příliš. Nepochybně se to takhle na začátku nemohlo podařit.“

Narovnala jsem se a uhladila si oběma rukama rozcuchané vlasy. „Ale musí to být perfektní. Chceme přece vyhrát cenu.“

„Nejsme Wertherovo gymnázium, Anniko,“ upozornil mě Ralf. „Radši si uvědom, že pro spoustu zdejších dětí bude ohromné už jen to, že se dostanou k uvedení hry. Na výhru by ses rozhodně neměla fixovat.“

Bylo mi jasné, že má pravdu. Ale já se k získání téhle ceny upnula, chtěla jsem bezpodmínečně vyhrát, museli jsme vyhrát. Ovšem moji kolegové nemohli tušit, jak je to pro mě důležité. „Mrzí mě, jestli trochu přeháním.“

Shodli jsme se na tom, že uvedeme muzikál Lothara Beckera, Elecs Geheimnis, Elekovo tajemství, protože téma i stupeň obtížnosti budou našim účinkujícím nejlépe vyhovovat. Kromě toho všichni máme rádi příběh, ve kterém se jedná o mimozemského chlapce, který se na Zemi učí, co je to lidství. Po příchodu domů jsem hned napsala e-mail do nakladatelství, abych se poptala na cenu a autorská práva při uvedení.

Během dalších dvou zkoušek nastudoval Ralf s kompletním sborovým i tanečním obsazením krátkou choreografii k písni z muzikálu, zatímco já si zvala jednotlivě studenty k vyzkoušení zpěvu.

Nepřekvapilo mě, že první, kdo se přišel předvést, byla Heaven-Tanita. „Brej, paní Paulsenová.“

„Ahoj, Heaven-Tanito, doufám, že nejsi nervózní.“ Potřásla hlavou. „Ale, nesmysl, už jsem tohle zažila.

A trémou netrpím nikdy.“

Trochu jsem o jejích slovech pochybovala, neušlo mi, jak je bledá kolem nosu a jak se jí chvěje hlas. Zkusili jsme společně několik hlasových cvičení, potom jsem jí zahrála pár jednoduchých tónů v rozdílných výškách, které měla následně zazpívat. Zvládla to celkem dobře, což dokazovalo, že skutečně hodně zpívá a cvičí, jak tvrdila. Ovšem zněla trochu nejistě, jako cosi mezi Shakirou a Lenou Meyer-Landrut pro armádu. „Tak ti mockrát děkuju, to bylo velmi dobré,“ pochválila jsem ji. Rozzářila se a sevřela pěst. „Rozhodně s tím můžeme pracovat.“

Úsměv jí trochu pobledl. „Pracovat?“

„Ano. Víš, co je tvůj problém? Přepínáš to. Chceš bezpodmínečně předvést, co všechno dokážeš, ale je to přehnané, nepřirozené. Prostě se tolik nesnaž o techniku.“

„Ech… rozhodně to zkusím,“ slíbila a vypadala přitom tak neskutečně zklamaně, až mě z ní zabolelo u srdce. „Ale já si to vážně extra nacvičovala a učitelce zpěvu to připadalo taky super.“

„Je vážně dobré, co jsi všechno sama dokázala. A přirozeně, technika je moc důležitá, na tom budeme v průběhu roku pracovat. Ale já bych teď chtěla slyšet tvůj hlas, ne Shakiru. Chápeš?“

„Hm. Okej. Můžu zazpívat Titanium?“

„Jasně. Dej se do toho.“

Heaven-Tanita si několikrát odkašlala, zhluboka se nadechla a pomalu zase vzduch vypustila. Pak zdvihla hlavu a spustila zase stejně: „You shout it out, but I can’t hear a word you say…“

„Stop,“ přerušila jsem ji. „To byla zase Shakira, a ne Heaven-Tanita.“

„Sakra, paní Paulsenová,“ vyhrkla zoufale. „Přece já stojím tady před váma. To jsem já, kdo zpívá.“

„Ne, nejsi to ty. Ukážu ti, co mám na mysli.“ Zazpívala jsem jí úvodní část písně jako Shakira a potom přirozeně, za sebe.

Heaven-Tanita na mě zírala, jako by potkala ducha. „Zatraceně, paní Paulsenová! Vy umíte zpívat!“

„Díky,“ řekla jsem, i když mi to nebylo příjemné, protože vím, že nejsem ve zpěvu moc dobrá. „Chápeš teď, co jsem ti chtěla povědět o způsobu zpívání a o Shakiře?“

Kývla.

„Dobře. Tak teď prosím Titanium à la Heaven-Tanita.“ Zavřela oči a dala se do zpěvu. Sice ještě trochu sklouzávala, ale snažila se a její přirozený hlas už byl slyšet. A rozhodně to nebylo špatné.

„Super, to bylo mnohem lepší!“

Heaven-Tanitě se rozzářily oči. „Vážně? Tak dostanu hlavní roli?“

Ach proboha, copak jsem řekla nebo udělala něco, co ji na tu myšlenku přivedlo? „To ještě není jisté.“

Na chvíli zkoprněla. „Okej,“ vzdychla nakonec. „Můžeme teď tu písničku zkusit ještě jednou obě dvě společně a s klavírem?“ navrhla.

Mrkla jsem na hodinky. „To bohužel nejde. Musím vyzkoušet i ostatní.“

Ramena jí poklesla zklamáním. „No dobrá.“

„Ale ráda si to s tebou zazpívám jindy. Třeba po vyučování,“ snažila jsem se ji povzbudit.

„No, jakmile řeknete snad nebo třeba, rozhodně na to nikdy nedojde. To říká vždycky můj táta: O víkendu snad přijdu, a potom nikdy nedorazí.“ Oči, které měla jindy živé a zářivé, vypadaly najednou prázdné a bez života. Cítila jsem, že se ve mně něco pohnulo. Někde blízko u srdce.

„Ale samozřejmě že to platí. Bez toho snad, tedy. Na mě se můžeš spolehnout. Okej? Tak a teď mi prosím pošli dalšího spolužáka.“

Heaven-Tanita odešla a krátce nato vstoupila do místnosti Maryam. „Dobrý den,“ pozdravila a postavila se přede mě s rukama zkříženýma za zády.

„Ahoj, Maryam, jak se cítíš?“

„Dobře,“ odvětila vážně a já se v duchu ptala, jestli jsem ji někdy viděla se usmát. Nemohla jsem si vzpomenout.

Opět jsem zahrála pár útržků melodií, které měla Maryam zazpívat. Když spustila, téměř jsem úžasem zapomněla hrát. Měla nádherný hlas. Chraplavý a drsný, ale zároveň sladký a podivně zranitelný. „Tedy, Maryam, to je úžasné!“

Její úsměv nedosáhl až k očím. „Díky. Hodně mi zpívala babička, v Sýrii.“

„Zpívali jste tam i ve škole?“

Pokrčila rameny. „V naší vesnici už žádná škola není. Teď zpívám jen sama. Utekli jsme před třemi roky. Dva roky jsme žili v Libanonu, potom jsme odjeli do Řecka a nakonec sem.“

„Chápu. Zvykla sis už tady v Hamburku?“

Zase pokrčila rameny. „Mám tu rodiče a sestru. Ale hrozně mi chybí babička. A kamarádi. Mnohem radši bych byla tam. Jen bez války.“

A zase se mi stáhlo srdce dojetím. „To si umím představit.

Stýská se ti. Našla sis tady ve škole nějakou kamarádku?“

„Ne, ne takovou jako doma.“

„To ještě přijde, uvidíš, Maryam,“ ujistila jsem ji povzbudivě, i když jsem tušila, že to bude vnímat jako prázdná slova. Netušila jsem, jestli si může na škole Astrid Lindgrenové najít kamarádky. „Jakou písničku bys mi ještě chtěla zazpívat?“

„Jednu, co znám ze Sýrie, zpívaly jsme si ji s babičkou,“ vysvětlila Maryam a spustila. Jestli jsem předtím byla z jejího hlasu nadšená, tak teď mě docela okouzlila. Maryam zpívala arabskou píseň se zavřenýma očima a s takovým citem, až mi běhal mráz po zádech. Nezpívala jen prostě a přirozeně, ale jako anděl.

„To bylo nádherné.“ Teprve teď jsem si uvědomila, že mám slzy v očích. „Máš obrovský talent, víš to?“

Zavrtěla hlavou. „Jen prostě ráda zpívám.“

„To je znát. Děkuji, Maryam.“

Jako dalšího přivedla Hameda a zůstala během jeho zkoušky s ním, aby mu mohla překládat. I Hamed zpíval hezky, i když ne tak kouzelně jako Maryam.

Zbytek zkoušení dopadl ovšem poněkud deprimujícně. Jak se ukázalo, skutečný talent měli z přihlášených dětí především Nike, Engin a Maryam.

S herectvím to byl ale ještě větší problém. Ralf nechal děti nazkoušet krátký skeč pro dvě osoby. Na schopnost se předvádět jsem hodně sázela, protože všechny děti měly jako obor ve škole divadlo. Co předvedly, bylo příšerné. Nedokázaly využít prostor na jevišti a očividně se při předvádění necítily dobře, takže byly jako svázané. Mesut si ani nedokázal zapamatovat tři věty, které se měl pro svou roli naučit. A to poté, co s Joem celou hodinu scénku zkoušeli.

Když ho na to Ralf upozornil, Mesut odsekl: „No, prostě sem se to nedokázal naučit pořádně.“

„Mesute, posledně jsi perfektně rapoval Eminema, Lose Yourself, a to bez nápovědy,“ upozornila jsem ho. „Mohl ses na ten text aspoň podívat.“

„Jo, ale to bylo něco jinýho. To je holt rapování, ne divadlo.

A vůbec, netušil jsem, že se tady budu muset tolik učit.“

„Ale samozřejmě že budeš muset. I kdybys neměl v divadle žádný text, ani písničky nemůžeš přece na jevišti zpívat z papíru.“

„Můžu se na to ještě mrknout!“

„Okej, Mesute. Pak to nějak zvládneme.“

Jediným pozitivním překvapením byl Meikel. Měl obrovský komediální talent a svou roli ve scénce předvedl tak úžasně, že všechny rozesmál a sklidil obrovský potlesk. Zaraženě se kolem sebe rozhlédl, jako by nemohl uvěřit, že od spolužáků sklízí něco jiného než hloupé poznámky a posměch.

Potom, co se předvedly všechny dvojice, seděla jsem s Ralfem v první řadě v hledišti a bezradně jsme na sebe zírali.

„Tanec ještě jde, ale tohle teda bylo… ne moc dobré, co?“ nadhodil Ralf.

„Ne, to se opravdu nedá líp nazvat.“

„A co teď?“

„Potřebujeme pomoc,“ rozhodla jsem a zase si v duchu vzpomněla na Tristana, zatímco se mi kolem žaludku šířil nepříjemný pocit. „A to naléhavě.“

„Vidím to stejně.“

Kdyby to bylo tak snadné, dělal by to každý

V pátek večer jsme měly Nele a já sraz s Lisou, Gülcan, Sašou a Tomem v Kiezu.

V sedm hodin jsem čerstvě vysprchovaná zabušila Nele na dveře pokoje. „Hej, Nele, pomalu už se musíme chystat. Co si mám vzít na sebe?“

„Zlato, musíš se naučit rozhodovat sama.“

„Jenže vždycky, když to udělám, do mě hrozně rejpeš.“

„No dobrá.“ Nele s povzdechem vstala z postele a přešla ke mně do pokoje. Otevřela skříň a po krátké prohlídce vybrala černé úzké džíny a černý top. „Prosím, tohle bude super.“

Vklouzla jsem do černého spodního prádla a outfitu, který mi Nele vybrala. „Uděláš mi cop, prosím?“

S úsměvem mě objala. „Občas mi připomínáš mluvící panenku, kterou jsem měla jako holka. Ano, zapletu ti vlasy. Ale nejdřív se musím osprchovat.“

Zatímco byla Nele v koupelně, pustila jsem si z mobilu mix pro dobrou náladu a nalíčila se. Vyndala jsem z lednice sekt, naplnila dvě skleničky a jednu podala Nele, která se mezitím dosprchovala a oblékla. Připily jsme si a daly si pořádný lok vychlazeného sektu. Nakonec mi zapletla vlasy. Mobil mi vyhrával Get Lucky od Daft Punk a Pharrel Williamse – jeden z mých absolutně nejoblíbenějších songů na dobrou náladu.

„Zklidni se, Anni,“ poručila Nele, když jsem se trochu víc poddala rytmu. „Právě jsem v kritickým momentu tvého účesu.“

Snažila jsem se sedět v klidu a na rozptýlení jsem si lokla sektu. „Jak se má Tobi?“

Mrkla na můj odraz v zrcadle. „Dobře.“

Zrovna jsem se neklidně zavrtěla, když dodala: „Nedávno jsme si byli po práci sednout na skleničku. Vlastně už třikrát.“

Prudce jsem se k Nele obrátila, takže jí z ruky vyklouzly pramínky vlasů: „Hele, dávej pozor!“

„Sorry!“ Vrátila jsme se poslušně do dřívější pozice a Nele se zase pustila do práce. „Byli jste jen sami spolu nebo ještě s dalšími kolegy?“

„Jen sami.“

„Hele, to z tebe mám všechno tahat po slovíčkách? Jaký to bylo? Co se dělo? A proč se o tom dozvídám až teď?“

„Poslední dobou jsi měla hrozně práce s tím muzikálem. A já sama ještě nevěděla, co z toho bude. A nevím to vlastně ani teď.“ Nele přichytila do účesu poslední pramen. „Hotovo.“

„Moc díky,“ vyskočila jsem a spokojeně se prohlížela v zrcadle. „Vypadám, jako bych rozuměla stylingu, co?“

Nele se rozesmála. „Jasně, totálně. A Tobi je prostě hrozně fajn. Vážně, moc milej. A je vtipnej a inteligentní.“

„Cítím v tom nějaké ale…“

„No jo, já… Ach, ani nevím, ale celou dobu jsem byla jako na trní, chápeš?“

„Myslíš, že je tak milej, až máš pocit, že je něco špatně?“

„Ano. Už jsem prostě opatrnější. A kdyby to mezi námi nevyšlo, musela bych ho dál potkávat každej den v kanceláři. To bych teda asi nezvládala.“ Odvrátila se ode mě, aby si vyndala ze skříně líčení. „Je to všechno děsně komplikovaný. S mužskými mám stejně jenom smůlu. Poté, co jsem se nemohla dlouho sebrat kvůli rozchodu s Davidem, mi najednou připadá extrémně těžký začít něco novýho. V tom mi asi nemůžeš rozumět, ale je to tak.“

Sledovala jsem ji, jak si nanáší make-up. „Jak jsi přišla na to, že tě nepochopím?“

„No, tys na svoje vztahy vždycky docela brzy zapomněla.“ Její slova mi zasadila ránu. Okamžitě mě zavalily vzpomínky. Co se týče vztahů, má Nele pravdu. Vážně jsem rychle zapomínala. Zatím jsem měla jen dva vztahy. S Thorbenem, Králem duchů, to mi bylo sedmnáct a vydrželi jsme spolu chodit do mých jednadvaceti a vlastně jsme se skoro nevídali, protože on se brzy odstěhoval do Lipska, studoval tam zpěv. V třiadvaceti jsem poznala Lea, který studoval taky jako já zeměpis na pedagogické fakultě. Spolu jsme byli dva roky, ale on se potom zamiloval do jiné. Moc se mě to ale nedotklo, takže jsem si uvědomila, že jsem Lea ani já asi doopravdy nemilovala. Od té doby jsem single. Ale srdce mám stejně plné jizev, a když dovolím vzpomínkám, aby se na chvíli vrátily, hodně to bolí. I po jedenácti letech. „Víš přece, že tu byl někdo, na koho nedokážu zapomenout,“ vzdychla jsem tiše.

„A nebyl to ani Thorben, ani Leo.“

Nele svěsila ruce se štětečkem a vyděšeně se na mě podívala. „Ach zatraceně, to mě mrzí, zlato.“

Vyhnula jsem se jejímu pohledu a točila skleničkou sektu v ruce. „Nevadí. Už je to pár let. Skoro věčnost.“

Tristana jsem poznala první den v páté třídě a bezhlavě se do něj zamilovala. Nikdy jsme spolu nechodili, to jen já ho zoufale milovala na dálku, den za dnem a rok za rokem. Poslední den ve staré škole jsem se konečně vzchopila a prozradila Tristanovi svoje city. Na jeho soucitný pohled nikdy nezapomenu. Ani mi nemusel říkat, že o mě vůbec nestojí, už jen ten pohled mluvil za všechno. Ale přesto to řekl. Potom jsem asi šest měsíců brečela, dokud jsem se v nové škole nespřátelila s Nele, Gülcan a Lisou. Samozřejmě jsem jim vyprávěla o Tristanovi a ony věděly, že má stále ještě výhradní místo v mém srdci. Jedno ale rozhodně netušily, protože to bylo tak smutné, že jsem to vůbec nikomu nedokázala říct. I já sama jsem byla schopná si to připustit jen ve velmi slabých chvilkách: Po Tristanovi jsem už nikdy k nikomu necítila to, co k němu. Dodneška. Tristan byl stále ještě přítomen v mých myšlenkách, s ním jsem srovnávala každého muže, a žádný mu prostě nesahal ani po paty.

Nele ke mně přisedla na kraj vany. „To je divný, že chlápek, s nímž jsi vlastně nikdy ani nechodila, ti dokázal zlomit srdce, ale po těch, se kterými jsi byla, ti smutno není.“

Dopila jsem na jeden lok zbytek sektu. „Vím.“

„Pitomej divadelní blbeček,“ zanadávala Nele a krátce mě objala. Nato se zase obrátila k zrcadlu, aby dokončila přípravu. Dolila jsem oběma prázdné skleničky. „Ale abych se vrátila k původnímu tématu, teda k Tobimu a tobě: Dokážu pochopit, že ti nejde zapomenout na Davida. I když tě ten pitomec podvedl, a to vícekrát. Ale myslím, že bys měla zkusit prostě zapomenout na minulost.“

Nele povytáhla obočí. „To mi říkáš ty?“

„Aspoň se pokus.“

Přesně v ten moment zazpívala Kylie Minogue I just can’t get you out my head, tedy: Prostě tě nemůžu dostat z hlavy, jako by taky chtěla přispět k naší debatě.

Vyprskly jsme s Nele smíchy.

„Tak to by bylo,“ chechtala se Nele a přejela si rty rtěnkou.

O hodinu později jsme vcházely do 3ZimmerWohnungu, naší oblíbené hospody na hamburském kopci. Gülcan a Sascha už tu byli a zabrali pro nás náš oblíbený kout se starou pohovkou. Přinesla jsem od baru sobě a Nele gin s tonikem a uvelebila se u svých přátel.

„Ahoj, Anni,“ zdravila Gülcan. „Jak se má princ William?“

„Díky, výborně, dostal cool baseballovou čepici.“ Uvelebila jsem se pohodlně na gauči a pokusila se ignorovat pružinu, která mě tlačila do zadku. „I já se mám dobře.“

„Bez obav, to by byla další otázka,“ ušklíbla se.

„A co tvoje pekelná škola?“ chtěl vědět Sascha.

„Je to děs, ale už pracuju na změně.“

Než jsem stačila vysvětlit, co tím myslím, dorazila Lisa s Timem, kteří nám povyprávěli o semináři o modelech přípravy lidí na stáří, kterého se poslední tři dny účastnili. „I vy byste už o tom měli uvažovat,“ vykládala Lisa vážně. „Nele, ty jsi totálně nedostatečně zajištěná, dělá mi to hrozné starosti.“ Tim jí poklepal rukou na koleno. „Nech to být, lásko.

Máme víkend.“ Rozhlédl se kolem sebe a nadhodil: „Co byste řekli na mexikánu?“ A aniž by čekal na odpověď, odešel k baru a vrátil se se šesti sklenkami kořalky. „Tak na nás.“

„Na naše ubohé hlavy, které nás budou zítra ráno zaručeně bolet po tolika drincích,“ zasmála jsem se. Mexikána nepatří k mým nejoblíbenějším nápojům.

Hodila jsem tu hrůzu do sebe a rozhovor se potom stočil k veselejším tématům. V následujících hodinách teklo pití proudem a nálada byla čím dál uvolněnější, až jsme se usnesli, že si půjdeme zatancovat. Krátce nato už jsme s Gülcan v Mo lotowovi u baru objednávaly pár piv, zatímco se Lisa, Nele, Tim a Sascha snažili o taneční kroky na parketu.

„Sakra, vedle tebe se uvolnila židle,“ zařvala Gülcan.

„Rychle, Anni, dělej!“

Šipkou jsem se vrhla k volné židli a vyfoukla ji před nosem na poslední chvíli týpkovi, který se k ní s žádostivým pohledem hnal. „Sorry,“ ušklíbla jsem se a vesele se na něj usmála, ale on se děsně zamračil. „No jasně, sorry, to určitě. Zabereš poslední místo k sezení, který jsem naprosto jasně já zahlídnul jako první, a potom děláš, že je ti to líto? To bere smysl.“

„Vlastně se říká to nedává smysl,“ opravila jsem týpka automaticky. „Případně, v tvém případě, kdybys měl mluvit gramaticky zcela správně: To nedává smysl, pokud bys to bral ironicky, a v případě, že…“

„Freak,“ vpadl mi pohrdavě do řeči a měřil si mě s přivřenýma očima. Pak se obrátil na podpatku a šel si svou cestou. Čelist mi sklapla naprázdno a já jen užasle zírala. Bylo mi, jako by mi někdo vychrstl pivo do tváře nebo mě praštil.

„Co to bylo za debila?“ odfrkla Gülcan a vtiskla mi do ruky půllitr piva.

Mávla jsem rukou a mocně si lokla, ačkoli se mi třásly ruce. „To je jedno. Během tří vteřin jsem na něj zapomněla.“ Cha, to ale tutově nebyla pravda. „Jdeme tancovat?“

Gülcan kývla a obě jsme se přidaly k ostatním na parketu. Snažila jsem se zapomenout na nepříjemné setkání a soustředit se jen na tanec. Nějak se mi ale vůbec nedařilo, ačkoli i hudba byla přímo podle mého vkusu. „Zajdu si na chvíli na čerstvý vzduch,“ zavolala jsem na ostatní a zamířila k baru, abych si ještě vzala pivo, a vydala se k východu.

Jakmile jsem vyšla ze dveří a sedla si na kraj chodníku, ovanul mě chladivý vzduch. Až sem zaléhala hudba zevnitř. Právě hráli Galvanize od Chemical Brothers. Ale ani tenhle song nedokázal přehlušit hrubé freak, které mi stále vězelo v hlavě. Jak si mohl ten člověk dovolit mě jen tak z ničeho nic takhle urazit? Chovala jsem se k němu slušně, nebo ne?

„Ahoj, Anni,“ vytrhl mě ze zadumání hluboký hlas. Vzhlédla jsem a spatřila před sebou Sebastiana. „Ahoj,“ zvolala jsem překvapeně.

„Co děláš tady venku, sama?“

„Šla jsem na chvíli na čerstvý vzduch. A ty?“

„Psala mi Nele, že jste tady. Párty, na které jsme byli s Kaiem, byla nudná, tak jsme změnili místo.“

Rozhlédla jsem se kolem. „A kde je Kai teď?“

„Mezitím potkal pár kámošů z LARPu. Jen si skočí pro něco k snědku a přijdou.“ Sebastian si sedl vedle mě na obrubník a já mu nabídla pivo. Napil se a vrátil mi ho zpátky.

„Hele, Sebastiane…“

„Ano, Anni,“ podíval se na mě s úsměvem.

„Co sis vlastně o mně myslel, když jsi mě viděl poprvé? Říkal sis: Proboha, co je to za monstrum, freak? nebo spíš: Á hele, ta je fajn, taková normální holka.“

Sebastian se rozesmál. „Ani to, ani ono.“

„A co teda?“

„Netuším. Já… vlastně už ani nevím, kdy jsme se poprvé potkali.“

„Bylo to na chodbě, já nesla nahoru potřeby na malování, tys řekl, že je to všechno šrot, a zeptal ses mě, jestli jsem tvoje nová sousedka.“

„No, jasně. Tak to mě napadlo jistě něco jako: Proboha, ona si koupila levnou barvu z Baumarktu, nebo Je tohle vážně moje nová sousedka?“

„Tak jsem to nemyslela,“ zavrtěla jsem netrpělivě hlavou.

„Myslím tvůj první dojem ze mě. Říkal sis nerd, nebo freak? Nebo sis myslel, že jsem… okej?“

Sebastian si mě zamračeně měřil. „Proč je to pro tebe tak hrozně důležitý?“

„Není, jen mě to prostě zajímá, víš, jak působím na lidi, a tak.“

„A proč? To ti přece může být jedno. Vždycky jsou lidi, kteří si budou myslet, že seš blbá. No a? Na to se vykašli.“

Vydechla jsem a zamračila se. „Vím. Mně samotné to vadí, ale já prostě jen tak nemůžu…“ Zarazila jsem se uprostřed věty.

„Co?“ pobídl mě Sebastian.

Prostě jsem si nedokázala pomoct a hodit to za hlavu. Celé dětství i část mládí jsem byla pro všechny vrstevníky divná, holka, co pěstuje kytky a hraje na klavír – říkali mi Trapka Anka. V nové škole jsem potom tvrdě pracovala na tom, abych působila normálně. A zvládla jsem to. Přesto ve mně zůstal navždycky strach, že zase budu sama, protože nedokážu být stejná jako ostatní. „Máš pravdu,“ vzdychla jsem.

„Vlastně jsem okej taková, jaká jsem. Ale kdybych to někdy zjistila… Znáš takové ty lidi, takové upřímné, otevřené, veselé a přátelské, že je zkrátka musíš mít rád?“

„Jasně, znám, je mi z nich nanic.“

Nedokázala jsem se ovládnout a začala se chichotat. „Ale já bych hrozně moc chtěla taková být, víš, bezprostřední.“

Sebastian si odfrknul. „Kdybys taková byla, tak bysme rozhodně nebyli kamarádi. Spíš bys mě hrozně rozčilovala.“

To už jsem se smála nahlas. „Tak na to se napijeme,“ kývla jsem, lokla si piva a podala půllitr Sebastianovi.

Naznačil přípitek a zhluboka si loknul. „Tak co, půjdeme dovnitř?“ Ukázal palcem přes rameno ke dveřím do klubu.

Zaváhala jsem. „Ani nevím, jestli se mi chce do té řvoucí muziky.“

Sebastian mrknul na mobil. „Kai jde s kamarády do Kiezhafenu. Nechceš za nimi?“

„Hm. Proč ne? Pár piv v klidnějším prostředí by bylo fajn.

Jen rychle řeknu ostatním, že jdu pryč.“

Zaběhla jsem dovnitř a našla Saschu s Timem u baru, dávali si tequilu, zatímco Nele, Lisa a Gülcan poskakovaly na parketu. Žádnému z nich se nechtělo do Kiezhafenu, tak jsem zanedlouho vyrazila se Sebastianem sama směrem k náměstí Hanse Alberse.

Na dveřích hospody v Kiezhafenu jsme uviděli ručně psaný lístek s nápisem Zákaz vstupu pro ty, co se loučí se svobo dou!!!!!!!! To musí být nové.

„No teda, osm vykřičníků,“ ukázala jsem s úšklebkem na ceduli.

Sebastian se rozesmál. „Asi to myslí opravdu vážně.“ Otevřel dveře a vstříc se nám vyvalila vlna zakouřeného, pivem prosyceného hospodského vzduchu. Kiezhafen je extrémně oblíbené místo a jako vždy, i dneska tu bylo narváno. Pestrá směs lidí nejrůznějšího věku i vrstev si povídala a pořvávala u stolů i u barového pultu a všichni pili pivo. Z boxu zněla rocková muzika, ale ne tak hlasitě, aby se lidi nemohli bavit. Vonělo to tu po cigaretách, pivu a velmi silné kávě, kterou hostinská Irina nabízela každému hostovi. Z osobní žalostné zkušenosti ale můžu říct, že je nepoživatelná. Jen pokud jste se podívali na dno příliš mnoha sklenicím, působí zázraky.

Sedli jsme si se Sebastianem ke stolu a já se rozhlížela po Kaiovi a jeho kamarádech. Nakonec jsem je objevila u baru.

„Ahoj, Anni,“ chytil mě Kai při pozdravu za paži, takže bylo hned jasné, že už je zralý na Irininu kávu – tak důvěrně se totiž vůči mně choval, jen když byl přiopilý. Obrátil se ke svým kamarádům: „To je moje sousedka Anni,“ představil mě. „Už jsem vám o ní vyprávěl. Je učitelka a dělá korektury mého románu.“

Zatímco jsem si s Kaiem a jeho dvěma kamarády povídala o Odorfových nejnovějších dobrodružstvích, Sebastian se snažil upoutat pozornost hostinské Iriny. Nebylo snadné se tady dostat k pivu, protože Irina má neuvěřitelně selektivní vnímání a nesnáší, když ji někdo komanduje. Každý, kdo se tu vyzná, to ví, a Sebastian byl natolik zkušený návštěvník, že krotil netrpělivost a čekal. Nakonec se dočkal a vtiskl mi do ruky pivo.

Připili jsme si a napili se. Potom se Kai s kamarády ponořil do debaty o LARP-večerech. K tomu jsme my dva se Sebastianem ale neměli co říct, tak jsme se usadili na rozviklané barové stoličky, které se zrovna uvolnily, pili pivo a cpali se burskými oříšky a slanými tyčinkami, které stály ve velkých miskách na pultu.

„Viděla jsem reportáž, kde testovali podobné pochutiny z hygienického hlediska,“ ukázala jsem na misky bradou.

„Bylo to vážně hnusný.“

Sebastian si nabral další hrst. „Taky jsem to viděl.“

„Asi bysme to vůbec neměli jíst,“ natáhla jsem ruku po tyčinkách.

„Nejspíš ne,“ souhlasil a nasypal si do pusy z dlaně celou hrst buráků. Naklonil se ke mně, ukázal na chlebíčky pod skleněným poklopem na pultu a zašeptal: „Myslím, že jsou to ty samý, co tam ležely při naší poslední návštěvě.“

„Myslíš tytéž?“

Pokrčil rameny. „Myslím pořád stejný.“

Zalila jsem slané tyčinky lokem piva. „Je stejný, stejná, stejné, ale když si vezmeš zase tohle triko za týden, je to totéž. Abych to ale vyjádřila ještě přesněji, může to být i stejné. A protože ty tím myslíš, že ty chlebíčky…“

„Do je dobrý, paní učitelko, myslím, že si rozumíme,“ potřásl hlavou Sebastian.

Ach. Že by mě ten blbec právě proto řekl freak? Jen proto, že jsem mu vysvětlovala, že není správné říkat, že to bere smysl? „Sorry,“ hlesla jsem zdrceně. „Mrzí mě to, byla to pitomost.“

Sebastian udiveně nadzdvihl obočí. „Tak strašný to zase nebylo, Anni.“

S úlevou jsem se zasmála a nacpala si do pusy dalších pár tyčinek. „Není od nás dost divný, že se tady u baru cpeme slanými pochoutkami, ačkoli jsme oba viděli tu absolutně nechutnou reportáž?“

„Nejspíš nám prostě vyhládlo. Kromě toho, děti si taky často dávají do pusy nechutnosti, a přežijou to.“

„Co například?

„Určitě jsme jako děti snědli hromadu písku, například.“

Pokusila jsem se si na něco takového vzpomenout, ale marně. „Já ne.“

„Vážně?“ Přisunul ke mně misku s burákama. „Tak když jsi v životě nesnědla žádný písek, dej si aspoň tohle. Zdá se, že máš hodně co dohánět. Posiluje to imunitní systém. Já nikdy nebývám nemocný.“

„Ani já.“

„Jen aby,“ pokrčil Sebastian rameny. „Někdo to prostě má už od kolíbky, zatímco jiný si to musí vypěstovat v průběhu školy života.“

„Jasně. Škola života, tu jsi měl tvrdou, proto je z tebe teď drsňák s kérkou.“ Čekala jsem, že se začne rozčilovat, ale jen se zasmál: „Přesně.“

Ukázala jsem na tác pod poklopem. „Megadrsňáku, na tuhle výzvu si netroufneš. O co, že nepolkneš sýrový chlebíček?“

Chvilku jen zíral. „Ale to víš, že troufnu. Ale nechci.“

„Protože si netroufáš.“

„Má to být nějaká zkouška odvahy? Okej. Přijímám výzvu. Ale jestli si mám dát sejrovej chlebíček já, musíš i ty, paní Co-ještě-nikdy-v-životě-nejedla-písek.“

Sakra, s tím jsem měla počítat. Zamračeně jsem pozorovala sýrové chlebíčky. „Okej,“ kývla jsem posléze. „To bude brnkačka.“ Požádala jsem Irinu o dva chlebíčky, které nám hned vyndala zpod poklopu na papírové tácky.

„Znáš ten umělecký projekt fotografky, která už tři roky fotí každý den burger u McDonalda? A to stejný burger?“ nadhodila jsem.

„A který i po třech letech vypadá stejně jako první den,“ dodal Sebastian. „Viděl jsem to.“

Vzala jsem jeden chlebíček. „Ani netuším, proč jsem si zrovna teď na to vzpomněla.“

„Ani já ne.“ Sebastian se chopil druhého chlebíčku. „Sníš tu zatracenou věc teď, nebo nikdy?“

Místo odpovědi jsem se do chlebíčku zakousla. Byl trochu gumový a okraje sýra tvrdé, jak oschly, ale jinak nechutnal zase tak špatně. I Sebastian si ukousl pořádné sousto. Zírali jsme na sebe a žvýkali. Navzájem jsme se nespouštěli z očí, kdyby to bylo ve filmu, scéna by jistě byla doprovázena napínavou muzikou Ennia Morriconeho. A v pozadí by vítr vál trnitým křovím.

„No? Sou ’brý, chleby, ne?“ zaduněl mi u ucha hluboký hlas v tom nejzvučnějším hamburském slangu. Připadal mi povědomý. Patřil asi padesátiletému muži, který by se zjevem hodil k Hell’s Angels. A já už ten hlas opravdu slyšela: byl to ten chlap, do kterého jsem nedávno vrazila v St. Georgu. Zaujatě jsem si ho změřila. Měl dlouhé vlasy, byl urostlý a jeho mohutné paže byly celé potetované. Na sobě měl kožené kalhoty, tričko s obrázkem St. Pauli-Totenkopf a koženou vestu. Ale jeho tmavé jasné oči si nás měřily laskavě a kolem rtů mu pohrával úsměv. Teď jsem pochopila, proč mi tenkrát připadal povědomý: Už dřív jsem ho zahlédla vysedávat tady u baru, zjevně patří ke zdejšímu inventáři.

„Jé, nedávno jsme se potkali v St. Georgu,“ oznámila jsem mu nadšeně a sama sobě se podivila, proč se tak raduju ze shledání. „Nepozorně jsem do vás vrazila a vy jste mi poradil, abych si dala rum s čajem.“

Chvíli si mě prohlížel s přivřenýma očima, pak se mu tvář rozjasnila. „Ha! No jasně. A mělas něco proti mýmu fousu.“ Přitom si hrdě prohrábl zarostlou bradu.

„Ne, určitě jsem nemyslela váš fous, to vážně ne.“

„No dobře,“ zachechtal se. „Šak vím. Na vykání mě moc neužije, to si potom připadám hrozně starej. Dala sis pak ten rum s čajem?“

„Ne, ale dala jsem si kafe s rumem.“

„Taky ’brá volba.“

„Nechci rušit, ale o co šlo?“ přihlásil se o pozornost Sebastian, ale netvářil se uraženě, spíš pobaveně.

„Ach, no se nemrač, šak ti tvou holku nevemu.“

„Nejsem jeho holka,“ ohradila jsem se. „Jsme sousedi.

A kamarádi.“

Hell’s Angel se podíval ze mě na Sebastiana a zpátky.

„Jo táák,“ kývl. Vzal si zpod poklopu chlebíček se salámem a podržel nám ho před očima. „Co sem ale chtěl říct: Tenhle je absolutně senzační, lidi. Ty sejrový věci nejsou proti tomu nic.“ Zakousnul se do chlebíčku a s plnou pusou pokračoval:

„Pořád to řikám Irině, vždycky jí to řikám, se sejrem a tak, to není nic pořádnýho.“ Vydatně si přihnul z hrnku kafe, který měl před sebou. „Taky rychlejc voschne, ten sejrovej vokraj, co? Ale chutnal?“

Já i Sebastian jsme způsobně přikývli. „Ano, byly dokonce moc dobré,“ přisvědčila jsem.

„Jsou vážně chutný,“ doplnil Sebastian.

Po tvářil Hell’s Angela se rozlila záře. „Vždyť to povidám. Ostatně, sem Knut.“ Natáhl ke mně ruku a já ji stiskla. „Ahoj. Já jsem Annika.“

„Sebastian,“ představil se, když se k němu Knut natáhl.

„Těší mě. Víte co, vy dva? Já vám jeden vobjednám.“ Naklonil se k pultu a zakřičel: „Irino, lásko? Měla bys pro mě eště dva salámový chlebíčky?“ Pak se k nám zase obrátil: „Vzal bysem si ho klidně sám, ale to Irina nesnáší. A Jens, to je přítel jedný mojí velký kamarádky, teda, vlastně už je i von můj kamarád, no zkrátka, je kuchař. A když mě při tom nedávno sledoval, málem dostal záchvat. Tvrdí, že kdyby si všicky takhle hrabali pod poklop, byl by průšvih.“

„Ale tady v misce s burákama si vlastně všichni hrabou,“ poznamenala jsem.

„To řikám taky.“ Knut mě tak nadšeně plácnul po rameni, až jsem málem slítla ze stoličky. „Ale von tvrdí, že de vo něco úplně jinýho, protože u jídla v miskách na pultě lidi vědí, že se v nich všicky hrabou rukama. Kdežto chlebíčky, co sou pod poklopem, by měli brát jako hygienický.“

Sebastian se rozkašlal, ale nic neřekl.

Knut potřásl hlavou. „No jo, je to nějak divný. Ale von je vážně superkuchař. Znáte Thielsovu restauraci ve Winterhude? Musíte si tam bezpodmínečně zajít. Moje kamarádka Isa jim vyrábí dekorace a jídlo je tam fantastický.“

Mezitím opustila Irina svoje místo dál za pultem a přidala se k nám. Postavila před Knuta papírový tácek se dvěma chlebíčky se salámem a dala mu pusu.

Knut se ušklíbl. „Tohle teda ale není pro každýho, Irina je moje přítelkyně.“

Sebastian se rozesmál. „Myslel jsem si to.“

„Irino, to sou moji noví přátelé, Annika a Sebastian,“ představil nás Knut. „Chutnaly jim tvoje sejrový chlebíčky, tak sem jim řek, že musejí bezpodmínečně ochutnat tyhle.“ Přisunul k nám tácek.

Irina se potěšeně usmála. „Fajn. Ráda vás poznávám. Nechcete k tomu moje kafe? Je proslavený po celým Hamburku.“

„Ne, díky, radši zůstanu u piva,“ odmítla jsem rychle.

„Správně. Takový kafe dokáže člověka vrátit při voslavě vo hodiny zpátky. Ale já musím eště dneska jezdit s taxíkem, takže pro mě to bude perfektní.“

„Jestli si nedáte kafe, tak vám rozhodně donesu aspoň mexikánu.“ Irina před nás postavila dvě skleničky a hbitě je naplnila.

I když jsem už měla v předchozím baru, v 3Zimmer Wohnung dva, nechtěla jsem Irině odmítnout. Tak jsme se Sebastianem tu hrůzu do sebe hodili. Rázem mi bylo, jako by mě uvnitř sežehl plamen a do očí mi vyhrkly slzy. Rychle jsem si ukousla ze svého chlebíčku.

Irina s námi ještě chvíli klábosila, ale potom se objevila skupina nově příchozích, a tak se musela zase věnovat své práci.

„Tak co?“ podíval se na nás Knut, když Irina odešla. „Jak je to s váma, všecko v pořádku?“

„Jasně, v pohodě,“ ujistil ho Sebastian.

„A co vlastně děláte?“

„Já jsem malířský mistr.“

„Máš vlastní podnik?“

„Ne, jsem zaměstnaný. Ale jednou bych si chtěl založit vlastní firmu. S kamarádem.“

„To jsem netušila,“ podivila jsem se.

„No jo, jsou to zatím jenom sny.“

„No, tak na tvou firmu,“ přiťukli jsme si se Sebastianem pivem na zdar podnikání a Knut se k nám přidal s hrnkem kávy.

„No, zdá se, že máš všecko pod kontrolou,“ prohodil.

„A co ty?“ obrátil se ke mně.

„Já?“ zavrtěla jsem se. „Momentálně mám pocit, že vlastně věci moc nezvládám. Jsem učitelka na absolutně hororový škole.“

„Mimochodem na mojí bývalý škole,“ podotkl Sebastian.

„Dřu celý den a mám pocit, že ať dělám, co dělám, ať řeknu cokoli, nějak se to míjí účinkem,“ pokračovala jsem. „Většinu času si moji žáci prostě dělají, co chtějí. Co se týče domácích úkolů a přípravy, na tom jim nezáleží. Kromě toho…“ Zamyšleně jsem poklepala na etiketu na láhvi. „Spousta z nich je naprosto bez motivace a mají pocit, že prostě nemají v životě šanci. Je tam například kluk, o kterého mám vážně starost. Mám u něj takový divný pocit, neumím to vysvětlit. A potom je tam dívka ze Sýrie, které se strašlivě stýská po domově. Touží být zpěvačka, ale nesmí zpívat, a navíc jí její otec vůbec nepomůže.“ Bylo to divné, sotva jsem Knuta znala, a přesto jsem mu klidně vyklopila takové stesky. A dokonce si mu vyliju srdce a řeknu věci, které jsem si vlastně doteď neuvědomovala. „V každém případě nevidím žádný pokrok a netuším, jak jim můžu pomoct. Je to pro mě hrozně frustrující. Hrozně.“

„Hm.“ Knut se zamyšleně podrbal na bradě. „Teda, já nejsem moc typ, co by dával nevyžádaný rady a tak,“ zdvihl ruce, „to by ti každý potvrdil.“

Měla jsem trochu pochybnosti, ale nic jsem na to neřekla. Neklidně pohupoval nohou a točil v ruce hrnkem kávy, až nakonec vyhrkl. „No dobrý, když už se teda ptáš… Možná toho od sebe i od těch žáků očekáváš moc. Di na to prostě pomalu, pijánko. To bude nejlepší.“

„Ne, já chci prostě pryč. Je to pro mě moc těžký.“

„Pche, kdyby to bylo tak snadný, dělal by to každej. A ty se mi nezdáš být jako každej. Koukej, mam na lidi dobrej vodhad. To je tím, že jezdim taxíkem, to se hned naučíš lidi vodhadnout.“

„Ale nikdy jim nedáváš rady,“ ušklíbl se Sebastian.

Knut najednou jako bleskem zrudnul. „Víte, myslim, že lidi, co mě potřebujou, si mě prostě najdou. Zkrátka mi nějak zkřížej cestu, a dyž mi něco povyprávěj, nemůžu to nechat bez komentáře, ne?“ Aniž čekal na odpověď, pokračoval:

„V každym případě, prostě se stane, že tě život někam katapultuje, kde vlastně nechceš vůbec bejt. A nezbyde ti nic jinýho než se snažit se s tím co nejlíp porvat.“

Sebastian přisvědčil. „Vidím to stejně. Líp jsi to ani říct nemohl.“

„Ach, mockrát díky,“ usmál se polichoceně Knut. Potom lehce oběma rukama bouchl do barpultu. „Tak lidi, nic ve zlým, ale musim se zase vydat na cestu. Nastává hodina nočních snílků.“ Vstal ze stoličky a zamával na Irinu, která hned přišla. Políbili se, potom jí Knut něco pošeptal do ucha, přičemž jí ještě přidal navrch další pusu. Nakonec se obrátil k nám. „Eště se uvidíme, hm? Nenechte se odradit. To zvládnete.“ Potom mrknul na Sebastiana. „Dávej na ni dobrej pozor.“

Sebastian se usmál. „To dávám, ale vlastně to vůbec není moje věc.“

„Jasně že je to tvoje věc,“ ujistil ho Knut. „Ste přece kamarádi, ne?“

Podívali jsme se se Sebastianem na sebe a přikývli.

„No tak. Už ale vážně musim. Moc mě těšilo. A dejte si eště víc chlebíčků, po půl třetí jsou jen za půlku.“ Knut už se vydal na cestu, ale pak se ještě jednou obrátil a zavolal: „Nezapomeň, Anniko, kdyby to bylo tak snadný…“

„… dělal by to každej,“ dokončila jsem jeho průpovídku. Knut zdvihl nahoru oba palce a zmizel za dveřmi.

„Je super,“ usmál se Sebastian.

„Ano, vážně.“

Krátce nato se k nám přidal Kai s kamarády. Mezitím se jejich hovor stočil k Harrymu Potterovi. Tohle téma mi nebylo cizí, a tak jsme strávili zbytek večera rozebíráním lorda Voldemorta, profesora Snapa a Harryho velké lásky, kterou by, jak jsme se shodli, měla být Luna Láskorádová.

Když jsem později ležela v posteli, nemohla jsem dlouho usnout. Události celého dne se mi převalovaly v hlavě sem a tam a já přemýšlela o setkání s Knutem, který tvrdil, že když na své dnešní situaci nemůžu nic změnit, mám se pokusit si ji udělat co nejsnesitelnější. V té souvislosti se mi ještě vybavilo, co mi nedávno řekl Sebastian u Alsteru. Totiž že svým žákům předvádím právě to, co mě na nich nejvíc štve: nezájem a nedostatek motivace. A že jestli chci, aby se něco změnilo, musím začít nejdřív sama u sebe.

Uvědomila jsem si, že Knut i Sebastian mají pravdu. Nikdy jsem nedala dětem z téhle školy šanci, byla jsem už od začátku předpojatá proti všemu. Od začátku školního roku jsem nedělala nic jiného, než jen naříkala a toužila se vrátit na Wertherovo gymnázium. Samozřejmě že se tam chci stejně jako předtím vrátit a udělám všechno pro to, aby se mi to podařilo. Ale v tuhle chvíli jsem prostě učitelka na škole Astrid Lindgrenové. Hotovo. A buď budu chodit každý den do školy naštvaná a bez chuti jako celá devátá C, nebo prostě situaci přijmu a pokusím se z toho vytěžit to nejlepší. Nechala jsem se celé týdny vodit žáky za nos a dovolila jim, aby si dělali, co chtějí, a ani jsem se nepokusila je zvládnout. Bylo mi prostě jedno, co z nich v životě bude. Ale několik zážitků dnešního večera mě přesvědčilo, že mi vlastně moji žáci lhostejní nejsou. A že je mým úkolem je něco naučit, předat jim něco a připravit je co nejlépe na závěrečné zkoušky. A přesně to teď hodlám udělat.

Kromě toho musím ještě vyhledat profesionální pomoc kvůli muzikálu, protože jsem s tím projektem přecenila jak sebe, tak i děti. Automaticky se mi před očima vynořil Tristan, ale hned jsem tu představu odsunula stranou. V Hamburku jsou stovky lidí, na které se můžu obrátit s prosbou o radu. Vždyť jsme město muzikálů. Rozhodně nehodlám žebrat u režisérského začátečníka, který by náš projekt viděl jako akci hluboko pod svou úroveň, a který je navíc mojí nenaplněnou dětskou láskou. Byla jsem sice zoufalá, ale tak úplně zase ne.

Změna kurzu

V noci mě vyděsil zlý sen, který se mi tu a tam už léta vrací. Honila mě odporná obluda s děsivými tesáky, chtěla mě roztrhat a jako pokaždé ani teď nebyla možnost úniku. Probudila jsem se zalitá potem a uplakaná, strach mě svíral pevně i po procitnutí. Tiskla jsem se do nejzazšího rohu postele, za zády stěnu, jako bych v ní hledala jistotu. Trvalo chvíli, než mě sen pustil ze svých spárů, ale nakonec se mi zklidnil dech a spadl ze mě pocit ohrožení. Pohled na budík mi ukázal, že je osm hodin ráno. Na sobotu až moc brzy, ale bylo jasné, že už znovu neusnu. Vstala jsem, osprchovala se a připravila si silnou kávu a několik toustů. Venku už příjemně svítilo sluníčko, tak jsem se usadila se snídaní na balkoně. Listy vysokých lip podél ulice se už pomalu barvily dožluta, nebe zářilo hlubokou, téměř neskutečnou modří a sluneční paprsky mě hřály do tváře. Vzduch voněl vlhkým listím a podzimem. Dneska bude nádherný den a já se už teď těšila na zvláštní odpolední světlo, které vše zalije podivnou zlatavou barvou. Za takového počasí vypadají i zlé sny jen z poloviny tak děsivé.

Dojedla jsem tousty, dopila kávu a odešla do kuchyně, abych zkontrolovala naše zásoby. Čokoláda, hrušky, pár banánů, mouka, cukr, máslo a vejce… z toho půjde určitě přichystat něco dobrého. O hodinu později jsem už byla plně ponořená do práce i do svých myšlenek, že jsem sotva zaznamenala, že Nele vstoupila do místnosti. Zaslechla jsem udivené: „No teda“, a otočila se.

Nele byla ještě v pyžamu a nakukovala mi přes rameno.

„To úžasně voní. Copak to děláš?“

„Čokoládovo-hruškové muffiny. A v troubě je banánový chlebíček.“

„Jsi úžasná,“ pochválila mě Nele a dala mi pusu na tvář.

„Ale jak to, že už seš v tuhle dobu tak aktivní?“

Přilila jsem do těsta rozpuštěnou jemně hořkou čokoládu a opatrně zamíchala. „Potřebovala jsem přemýšlet. A to mi jde nejlíp při pečení.“

„Jé, až si k tomu dáme kávu…,“ těšila se Nele a zapnula kávovar. „Dobré jídlo, dobré pití prodlužují živobytí,“ zanotovala. „O čem jsi vlastně tak nutně potřebovala přemýšlet?“

Zatímco jsem lila těsto opatrně do formiček na muffiny, vyprávěla jsem Nele o setkání s Knutem a Irinou a o svém poznání, že prostě musím přijmout svou situaci a pokusit se na ní najít co nejvíc dobrého, místo abych pořád jen brblala. Nele vložila dva toustové chleby do toustovače. „Dobrý nápad. Myslím, že já taky docela ráda skuhrám, ale dlouho to prostě nejde.“

„Právě.“ Strčila jsem muffiny do trouby. „Co bys řekla dneska na pořádnou procházku parkem a potom čtenářský maraton na gauči?“

„Ech, ehm, já… Tobi se mě včera ptal, jestli bych neměla chuť na výlet.“

„A jé,“ ušklíbla jsem se. „Máš rande!“

„Ne, rande to vlastně není,“ odmítla. „A jak sama víš, nejsem do něj po uši zamilovaná, nebo tak něco.“

No ano. Po uši zamilovaná možná není, ale aspoň jedním uchem už v tom lítá, i když si to zatím nehodlá přiznat. Oči jí nakonec nezáří jen tak bezdůvodně.

Zbytek neděle jsem strávila se svými starými učebnicemi z univerzity a na Googlu, kde jsem prošla snad úplně všechno, co se týká muzikálové scény v Hamburku. Taky jsem sepsala stovku e-mailů. Večer jsem musela bránit banánový chlebíček a muffiny před nájezdem Kaie a Sebastiana, kteří mě přišli pozvat k nim na televizi, na Místo činu. Dala jsem jim každému po muffinu, ale zbytek jsem chtěla vzít do školy, abych se konečně odvděčila Marii za shortbread, sušenky.

„Dobrý den všem,“ pozdravila jsem devátou C, která na mě čekala druhý den ráno před učebnou. Odemkla jsem, napsala na tabuli 8.00 a sedla si za stůl, abych do třídní knihy zapsala plán výuky. Jako vždy jsem tím spustila akustický doprovod v podobě šoupání židlí, hrabání v taškách, shánění učebnic a sešitů a posílání posledních zpráv na WhatsAppu – všechny tyhle zvuky byly podmalovány šepotem a smíchem. V 8.06 se do třídy dostavili Pawel a Tülay a v 8.09 se konečně všichni utišili natolik, že jsem mohla začít s výukou. Vstala jsem a i tenhle čas zapsala na tabuli.

„Jak to, že píšete ty časy?“ chtěla vědět Heaven-Tanita.

„Píšu přesný čas, protože to bude ode dneška pravidlem. Víte, že vyučování začíná v osm hodin, přesně. Potřebovali bychom spíš dvojité hodiny, abychom zvládli všechno, co se máte naučit. Teď je osm hodin devět minut, takže vám trvalo plných devět minut, než jsme mohli začít. Ale dobře, jsem tolerantní. Ráda vám dopřeju čas, který potřebujete, abyste se srovnali. Ovšem učení je o tom, že dáváme i dostáváme. A proto jistě uznáte, že je fér, abyste mi těch devět minut vrátili. Souhlasíte?“

Většina žáků na mě jen bezradně zírala. Nakonec pár z nich váhavě přikývlo.

„Super. Těch devět minut si tedy laskavě přidáme na konci hodiny.“

Z lavic se na mě vyvalila vlna nesouhlasu. „Hej, to je totálně nefér!“ volala Tülay. „To budeme mít o devět minut kratší přestávku!“

„Přesně. Hloupé, že? Fronta u občerstvení bude nekonečná, pravděpodobně už na vás nezbydou čokoládové pusinky a nejlepší lavice na dvoře už budou obsazené. To jste si ale měli rozmyslet dřív, jestli chcete jít na přestávku včas nebo ne. Pro mě je osmá hodina jako začátek výuky zcela jasná.“

Žáci brblali a šklebili se, ale já se nenechala vyvést z klidu. „Pokud ale budete soustředěně pracovat, takže stačíme probrat to, co máme na dnešní hodinu naplánováno, umím si představit, že vás pustím o pár minut dřív. Pokud půjde všechno dobře, zbyde nám čas, abychom si pustili nějaký film nebo probrali, co by vás zajímalo. Já třeba ráda peču. Mohla bych vás použít jako pokusná zvířata pro svůj nový recept na muffiny. Můžeme to tady spolu strávit v pohodě, ale pro to musíte něco udělat i vy. Jak jsem řekla, je to o braní i dávání.“

„Ale vy to nakonec stejně nedodržíte,“ zabručel Pawel lehce.

„Ale jistě, že dodržím. Na moje slovo se můžete spolehnout. Ach, je tady ještě další nové pravidlo.“ Vytáhla jsem prázdnou papírovou krabici, kterou jsem si předtím donesla z domova, a postavila ji na stůl. „Všechny mobily, fidget spinnery, stikeez a další věci prosím sem.“

Teď už na mě děti zíraly doslova vyděšeně. „CO?!“ zařval Justin. „To je náš majetek, na to nemáte právo!“

„Ale ano,“ ujistila jsem ho klidně. „Pokud by ses obtěžoval aspoň jednou mrknout do školního řádu, kde je řečeno, že je užívání mobilů během vyučování zakázané, tak zjistíš, že právo na tohle mám. Kromě toho dostanete svoje věci na konci hodiny zpátky, nemám v úmyslu vám je ukrást.“

„A co když to neuděláme?“ trucoval Justin.

„Pak mi nezbyde než postoupit náš spor vyšší instanci.

A to panu Sandmannovi.“

„No jasně, super,“ mračil se Pawel. „Ten bude stejně na vaší straně.“

„Chcete to nechat zajít tak daleko?“

Heaven-Tanita byla první, která se pomalu zvedla a dala do krabice mobil a spinner. „To je vážně ale podlý, paní Paulsenová. Teď se nebudu moct dohodnout s kamarádkou na přestávku.“

Tváří v tvář jejich naštvání mě stálo hrozně námahy zachovat vážný výraz. „Však vy to už nějak zvládnete.“

Postupně se ke katedře přiloudali všichni žáci a odevzdali svůj majetek.

„Stáhnete nás za tohle zase o další volno, nebo jak?“ mračil se Pawel, když už seděl zpátky v lavici.

„Ne, nejsem nelida,“ zavrtěla jsem vlídně hlavou. „Ale v příštích hodinách prosím odložte svoje věci do krabice hned po příchodu do třídy. Takže, abychom už neztráceli další čas, vyndejte si domácí úkoly.“ Vzala jsem si na pomoc svůj notýsek a četla jména jedenácti žáků, kteří minulou hodinu neodevzdali domácí úkoly, a měli je tudíž dodat dnes. „Přineste mi je prosím sem dopředu, abych viděla, co jste napsali.“

Pár se jich přiloudalo i se sešity. Rychle jsem si každou práci prohlédla, poté sešit vrátila a vzala další. Nakonec jsem se podívala na ostatní jmenované žáky. „Co je s vámi? Copak jste to zase nenapsali?“

Zavrtěli hlavami.

„Jak to? Pawle?“ Podívala jsem se na něj.

„Sem neměl chuť.“

„Ano, to je vždycky problém. A já ti minule řekla, že je mi úplně lhostejné, zda máš nebo nemáš chuť. Ale víš co?“ Rozhlédla jsem se po celé třídě. „Není to pravda. Není mi to lhostejné. Chtěla bych, abyste měli chuť a našli si čas, sedli si a učili se. A chci vědět, jak je možné, že nemáte chuť nic dělat, když vám jde o budoucnost? O to, abyste měli dobré známky na závěr školy.“

„Pff, na maturu stejně nemám,“ odfrkl Justin.

„Já přece nemluvila o maturitě, ale o dobrém ukončení ročníku. Abyste měli co nejlepší známky na závěr školy, ať bude jakýkoli. A vím, že i mezi vámi je dost těch, kteří by maturitu zvládli. Jde vlastně jen o to si sednout a studovat. Tak mi to prosím zkuste vysvětlit, proč nemáte chuť?“

„Protože škola je kravina,“ vyhrkl Justin. „Nepotřebuju žádnej dobrej konec. Budu totiž youtuber. A dělám si jen svoje supervěci, jako Minecraft, Pranks nebo Titten-Challenge.“

Na pár vteřin jsem oněměla. „Co to sakra je?“ vydechla jsem, sotva jsem překonala strnulost, ale jen co jsem to vyslovila, zdvihla jsem ruce k obraně. „Ačkoli, ne, zapomeň na to. Nechci to vědět. Myslíš tedy, že youtuber nepotřebuje mít dobré známky?“

„Ne, nikdo z nich se neučí,“ přikývla Heaven-Tanita vítězně. „Dagi Bee nebo Bibi z BibisBeautyPalace zaručeně ne. K čemu by jim to bylo, jen se líčí.“

„Myslím, že Bibi je gymplák,“ odtušila Tülay.

„Tülayi, prosím, vyjadřuj se celou větou,“ upozornila jsem ji automaticky.

„Myslím, že Bibi byla na gymplu,“ opravila se Tülay a já už to radši nechala.

„Kdo z vás si myslí, že youtubeři nepotřebujou mít slušné výsledky ve škole?“

Všichni, až na Maryam, Victorii a Meikla zvedli ruce.

„Dobře, tak mi to dokažte. Váš nový domácí úkol na příští hodinu zní: Každý z vás mi představí tři youtubery. A řekne mi, do jaké chodili školy, jak ji ukončili a jestli vážně nepotřebují dobré školní výsledky.“ Poznamenala jsem si zadání do notýsku. „Takže, říkáte, že nemáte chuť do učení, protože vlastně dobré známky nejsou pro vás důležité. Jsou ještě další důvody?“

„Tohle všechno je prostě meganudný,“ ozval se Pawel.

„Kdybysme se aspoň učili to, co budeme pozdějc potřebovat. Ale tohle tady ve škole nemá vůbec nic společnýho s náma a s realitou a tak.“

„Opravdu? V tomhle předmětu se zrovna zabýváme tím, kde a jak se věci vytvářejí, jak se kde jí a pije. Zabýváme se počasím, klimatem a tím, jak zvládnout přírodní katastrofy, které se dotýkají mnoha tisíc vašich spoluobčanů. Zabýváme se zemí, planetou, která je tak laskavá, že všechny nese a živí, a kterou my jako dík za to jen plundrujeme a ničíme. A to všechno nemá podle tebe nic společného s vámi a realitou?“ zeptala jsem se.

Pawel ještě nebyl úplně přesvědčený, protože namítl: „Jo, ale například matika, vzorečky a tak. To už nikdy nebudeme potřebovat, až vylezeme ze školy.“

„Připouštím, že spoustu věcí, které se ve škole učí, možná člověk v normálním životě běžně neužije. Ale měli byste umět ukázat, že jste schopní celkového náhledu. Máte se naučit používat mozek. Život vás přece také staví do nejrůznějších situací a vyžaduje, i když vás to netěší, abyste se přesto dokázali správně rozhodnout. Tak buďte rádi, že vás už ve škole nutíme používat mozek a vyhodnocovat situace, které před vás život postaví.“

Třída na mě mlčky zírala.

„Ale když člověk pochází z ghetta, nemá vůbec šanci,“ namítl Justin nakonec. „Je úplně jedno, jestli skončíme školu dobře nebo ne, práci tak jako tak nedostaneme.“

„Ale tak to přece není,“ protestovala jsem, ačkoli mi bylo jasné, že pro mnohé zaměstnavatele je skutečně rozdíl, jestli mají uchazeči vysvědčení ze čtvrti Blankensee nebo Ellerbrook. Ale neměla bych svoje žáky ještě víc deptat, ne? „Chceš snad tvrdit, že všichni bývalí žáci téhle školy sedí na ulici? A tím se znovu dostáváme k počátku téhle debaty. Dělejte, co zvládnete, vydejte ze sebe to nejlepší. Je to váš život, vaše rozhodnutí, co z vás nakonec bude.“ Netušila jsem, jestli děti moje slova pochopí nebo kolem nich jen proletí. V každém případě bych řekla, že mi jejich tváře prozradily, že jsem jim alespoň nějaký podnět k zamyšlení dala. „Ach tak, a ještě něco. Všichni, kdo jste ani dneska nedonesli domácí úkoly, přinesete je příště. A k tomu mi navíc napíšete stránku povídání o získávání palmového oleje.“

„Cože, teda, jak tohle všechno máme stihnout?!“ bouřil se Pawel.

„Hm, v pohodě, ne? Pokud to neuděláte, příště už budete muset napsat dvě stránky. A tuhle hru budeme hrát tak dlouho, dokud svůj úkol nepřinesete. Tak, a teď konečně začneme. Musíme toho v tomhle školním roce zvládnout spoustu.“

V dalších dnech jsem svůj nový přístup k výuce zavedla ve všech třídách. Ještě jsem nedokázala odhadnout, jestli to něco trvale změní, ale záhy se projevily účinky pravidel. Všechny třídy byly najednou klidnější, už jsem nemusela celý den překřikovat hučící a netečné děti, a i když jsem tím v žácích samotných třeba nevzbudila zájem o předmět a nadále v hodinách nereagovali ani se nezapojovali, alespoň tiše seděli a naslouchali. A zaznamenala jsem zřetelné zlepšení ohledně vypracovávání domácích úkolů. Mimochodem, co se týče domácího úkolu o youtuberech, který jsem zadala žákům deváté C, k jejich zděšení se ukázalo, že jimi tak obdivované stars školu ukončily většinou maturitou a mají všichni slušné vzdělání. Myslím, že tohle poznání by mohlo být pro mnohé motivací.

Sama jsem si díky svému triku uvědomila, že proto, abych si zajistila pozornost a pořádek, musím žáky neustále zaměstnávat. Jakmile nastala pauza, protože jsem hodinu špatně naplánovala nebo se musela věnovat třeba jednomu problematickému žákovi nebo naopak bystřejší děti potřebovaly něco intenzivněji probrat, okamžitě se zvýšila ve třídě hlučnost. Musela jsem se tedy neustále starat o to, aby byl zaměstnán úplně každý žák. To mě vedlo k tomu, že jsem se na hodiny teď připravovala mnohem lépe než dosud. To zase naopak znamenalo, že jsem na to potřebovala mnohem víc času. Zkrátka a dobře můj život byl mnohem naplněnější a náročnější.

K tomu všemu mi přibyly starosti s muzikálovým představením, které mi sebraly i poslední zbytek volného času. Moje e-maily zaslané do muzikálových divadel zůstaly nevyslyšeny. Vyřídila jsem tisíce telefonátů, napsala další hromady e-mailů a vykonala desítky návštěv, abych projekt představila a získala pro něj podporu. Musela jsem si však přiznat, že rozhodně nejsem první, kdo na tenhle nápad přišel. Divadla mi pomoc jedno po druhém odmítala, protože již vypomáhala jedné nebo více školám.

„Vůbec netuším, kde bychom mohli najít profesionální pomoc. Naléhavě někoho potřebujeme,“ naříkala jsem, když jsem byla na návštěvě v Essenu u rodičů.

Máma si mě soucitně změřila a přidala mi na talíř ještě lžíci smetanové omáčky. „Však to zvládneš. Musím ale přiznat, že mě udivuje, že ses pustila zrovna do muzikálového kroužku. S tvým klasickým vzděláním na klavír a se všemi roky na konzervatoři. Proč jsi nezaložila školní orchestr? Nebo sbor? To by mnohem víc odpovídalo tvým schopnostem nebo zájmům.“

„Dobře víš, že mám moderní hudbu a muzikály stejně ráda jako klasiku,“ odporovala jsem.

Rodiče si vyměnili pohled, pak táta pokývl hlavou. „To je v pořádku, Anni. Nemysleli jsme to ve zlém. Jen sis toho s tím muzikálem naložila extrémně hodně. Co je s tím chlapcem, který s tebou chodil kdysi do jedné třídy, s tím Tristanem? Není to divadelní režisér? Zeptej se ho, třeba ti pomůže.“

Srdce mi na jeden úder vynechalo a žaludek se mi okamžitě křečovitě stáhl. Zeptat se Tristana? Ne že bych se už několikrát při té myšlence nepřistihla. Ne, že bych v posledních dnech nevídala v duchu jeho tvář stále častěji před sebou. Víc a víc se mi vkrádal do myšlenek a bylo to stále intenzivnější. Slyšet Tristanovo jméno z tátových úst znamenalo, že už jde o zcela jasný fakt, který nemohu ignorovat.

Tristan byl už na škole blázen do divadla, a dokonce vedl skupinu dětí, s nimiž inscenoval hry. Když jsem změnila školu, ztratila jsem s ním kontakt, ale bylo to neuvěřitelně smutné – celá léta jsem sledovala jeho životní dráhu a četla o něm všechny články, které se objevily na internetu. Po maturitě studoval na renomované divadelní škole, pak získal místo jako asistent režiséra, a nakonec v posledním roce dokonce inscenoval hru sám. Byl na volné noze a střídal angažmá od Berlína přes Výmar, Pasov, Gelsenkirchen a Stuttgart zpět do Hamburku. Když jsem se dočetla, že v jednom zdejším malém divadle inscenuje hru Andorra, málem se mi zastavilo srdce. Před pár týdny jsem byla na premiéře. Neměla jsem daleko k tomu, abych za ním tenkrát zašla, ale nakonec jsem to neudělala.

A zrovna Tristana, toho vysoce intelektuálního novopečeného režiséra, toho že bych měla požádat o pomoc s inscenováním našeho muzikálu, který má být uváděn absolutně netalentovanými laiky v přecpané školní aule státní školy? Nikdy! Jeho odpověď si dokážu okamžitě představit. A ještě k tomu bych ho o pomoc žádala zrovna já. Divná holka, která ho roky zbožňovala a poslední rok školy mu dokonce vyznala lásku. A ještě hůř: holka, která s pláčem utekla, když dostala košem.

„Haló? Jsi tam?“ vytrhl mě ze zamyšlení mámin hlas.

„Tristan nepřichází v úvahu. Kromě toho vůbec netuším, kde teď vězí,“ zalhala jsem. „Pořád někde cestuje.“

„Aha,“ usmála se máma. „Ale máš štěstí, právě teď je v Hamburku.“

Sakra. „Ach, opravdu? No jo, to je vážně… překvapení.“

„Ano, nedávno jsem potkala jeho mámu v samoobsluze a ona mi vyprávěla, že je momentálně ve městě a je zrovna mezi dvěma angažmá, jak se tak říká.“

„Takže je bez práce,“ podotkl táta.

Máma netrpělivě mávla rukou. „To je asi normální. Ale mohl by ti klidně pomoct.“

„Ano, ale přesto mu říct nechci.“

„A máš na vybranou? Už jsi oslovila celý Hamburk. Bez úspěchu,“ shrnula moje povídání máma. „Sama jsi říkala, že potřebuješ profesionální pomoc, abys zvládla perfektní představení. Víš, jak to je: Pokud něco neumíš pořádně, tak to radši nedělej.“

S touhle průpovídkou jsem vyrůstala. Měla jsem ji odmalička na talíři. Nějak mi tenhle pohled na svět přešel do krve, až jsem se nakonec dostala k bodu, kdy jsem to nemohla vydržet. Měla jsem plné zuby honby za nějakým ideálem, kterého stejně nedosáhnu. Ale teď jsem cítila ctižádost a touhu zvítězit a chtěla jsem, aby naše představení bylo dokonalé. Bezpodmínečně. Všechno ve mně se sice vzpíralo představě, že požádám Tristana o pomoc, ale musela jsem uznat, že je moje jediná naděje. Jediný profesionální divadelník, s nímž se alespoň trochu znám osobně a možná bych ho dokázala přemluvit, aby nám pomohl. „No dobře,“ vzdychla jsem.

„Mohla by ses prosím zeptat Tristanovy mámy na jeho současnou adresu?“

„Ovšem.“ Máma vstala a odešla vedle do pokoje, aby si zatelefonovala. Za chvíli byla zpátky s lístkem. „Tady máš všechny kontakty na Tristana. Bydlí v Blankenese, v domě na Treppenviertlu.“

Nevěřila jsem svým uším. „Cože? Prosím? Kde vzal na takové bydlení peníze? Sotva si na to vydělal v divadle.“ Máma jen pokrčila rameny.

Zírala jsem na kus papíru v ruce. Ach bože, vážně budu kontaktovat po jedenácti letech Tristana Frankeho, abych ho požádala o pomoc?! Jak se zdá, jsem vážně totální zoufalec.

Ten Tristan ale zestárnul!

O tři dny později jsem v pokročilém odpoledni stála v koupelně před zrcadlem a nechávala si od Nele, která kvůli tomu extra přišla dřív z práce, udělat krásný účes. Protože dneska je den D. Pojedu za Tristanem do Blankenese a požádám ho, aby mi pomohl inscenovat muzikál s mým školním kroužkem. Poté, co jsem poslední tři dny snad jen proseděla a zírala na telefon, brala sluchátko do ruky a zase je pokládala, uvědomila jsem si, že mu prostě nedokážu zavolat. Pro spoustu lidí je zavolání mnohem snazší než osobní kontakt, ale já to nenávidím. Hlavně, když se jedná o trapný rozhovor.

„Pořád mi ještě nedochází, že ho dneska uvidíš,“ zopakovala Nele snad počtyřsté a v rozrušení mi zabodla sponku do hlavy.

„Au!“

„Sorry,“ zamumlala a zase se soustředila na práci. „Přijde mi to neuvěřitelně napínavý. Nejradši bych jela s tebou.“ Nele si bystře uvědomila, jak těžké je pro mě požádat Tristana o pomoc a jak moc se tím setkáním trápím. Rázně se vtělila do role mého mentálního kouče. „Musíš za každou cenu zachovat klid,“ hučela do mě snad potisící. „Vím, že je to pro tebe velká věc zase se s ním vidět, ale nedej to na sobě vůbec znát. Neviděli jste se jedenáct let, jasně že seš zvědavá, ale rozhodně ne nervózní. Jasný?“

„Udělám, co zvládnu,“ slíbila jsem a pokusila se ignorovat hlasité bušení srdce a ledové konečky prstů.

„Výborně. On pro tebe není nic výjimečnýho. Řekni to, prosím, ještě jednou.“

„V posledních jedenácti letech jsem si na Tristana Frankeho sotva vzpomněla,“ zadrmolila jsem mantru, kterou mi Nele vymyslela. „Nad svým pošetilým dívčím zbožňováním se můžu už jen usmívat. Ehm…“

„Dnešní setkání…,“ napovídala mi Nele.

Přes děsivou nervozitu jsem se musela smát. „Která z nás je vlastně učitelka? Takže: dnešní setkání mě rozhodně nevyvede z míry. Jsem sebevědomá, hrdá a chytrá žena a jsem povznesená nad svoje staré pocity.“

„Výborně. A co uděláš, když odmítne?“

„Ne pro mě není odpověď.“

„Hodná holka.“ Nele mi vetkla do vlasů poslední sponku a otočila si mě k sobě. „Vypadáš vážně a odhodlaně. Klidně, jako by tě absolutně nezajímalo, jak vypadáš. A přesto sexy.“

„Na oblečení jsem vůbec nemyslela. Tos udělala za mě.“ Nele si celou věčnost lámala hlavu s mým vzhledem a nakonec se rozhodla pro neprůhledné černé punčocháče, polovysoké podpatky, šedou minisukni a přiléhavé černé triko s dlouhými rukávy a rolákem. Byla jsem decentně nalíčená a ona mi upravila vlasy do ležérního uzlu.

„Vůbec se mi tam nechce,“ zasténala jsem zoufale. „Nemohla bych radši zůstat s tebou a upekly bychom si něco dobrého?“

„Ne, Anni, přestaň. Seber se. Sama tvrdíš, že jeho pomoc nutně potřebuješ. Tak běž a dostaň ho. Ach, ty jedna… tak, do toho!“

Oblékla jsem si sako a vybrala kabelku. Krátce jsem objala Nele na rozloučenou a ona mi třikrát přes rameno náznakem plivla. „Tfuj, tfuj, tfuj,“ usmála se.

„Určitě to dopadne katastrofálně,“ vzdychla jsem, ale to byl jen zoufalý pokus dodat si odvahu.

Jela jsem S-Bahnem a poslouchala Roar od Katy Perry, abych se naladila na nadcházející setkání. Srdce mi bušilo až v krku a byla jsem tak děsivě nervózní, až jsem měla pocit, že snad budu zvracet. Jak zněla vlastně moje mantra? Zoufale jsem pátrala v mozku po naučených frázích: Jsem sebevědomá, hrdá, chytrá žena a jsem nad věcí.

V Blankenese jsem přestoupila na autobus číslo 48, který projížděl příkrými a úzkými uličkami čtvrti Treppenviertel. Místní usedlíci mu prý přezdívají horská koza. Miluju Treppenviertel, čtvrť zasazenou do svahu kopce, plnou zákoutí a strmých schodišť, ale dneska jsem nevnímala krásu starých kapitánských domů, které se tiskly ke svahu, ani romantických zahrad s živými ploty a stromy, jejichž listí se pomalu barvilo podzimem. Ano, nevnímala jsem dokonce ani Labe, jehož vody, nedotčené mým vnitřním zmatkem, naprosto klidně mířily svou cestou k Severnímu moři. Na zastávce Krögers Treppe jsem vystoupila a zbytek cesty došla pěšky. Proti své vůli jsem až příliš brzy dorazila k číslu 18. Mojí první myšlenkou bylo: Ach ne, v domě se svítí. Je tam. Pokusila jsem se ignorovat zběsilou paniku svého srdce, ještě jednou jsem se zhluboka nadechla a zmáčkla zvonek. Nejdřív se vůbec nic nedělo a já už si myslela, že Tristan nejspíš není doma. Pak jsem zaslechla, jak cosi v domě zarachotilo a krátce nato se otevřely dveře.

A náhle stál přede mnou – Tristan Franke, kluk, do kterého jsem byla beznadějně zamilovaná. Jenže už to dávno nebyl kluk. Ale muž. Ačkoli jsem znala jeho fotografie z internetu, bylo něco úplně jiného vidět ho před sebou živého. Jako vždycky v napjatých a rozhodujících situacích mi mozek úplně vypnul. Prostě jsem tu jen tak stála a zírala na Tristana, registrovala jeho vysokou postavu, tvář, která mezitím pobrala pár vrásek, a zaznamenala jsem i třídenní strniště na bradě. Bystré šedé oči lemovaly jemné vějířky vrásek od smíchu, které tam dřív nebývaly. Výrazné řasy, tmavé, nakrátko ostříhané vlasy.

Tristan se při pohledu na mě krátce zamračil, pak se mu ale výraz tváře rozjasnil a on si mě měřil stejně zvědavě, jako já jeho.

„Pěkně jsi zestárnul,“ vypadlo ze mě bezděky a já bych se nejradši na místě propadla do země.

Tristan povytáhl obočí. „Annika Paulsenová. Šarmantní a světaznalá jako vždy.“

„Nechtěla jsem říct, že bys byl starý, myslím… spíš velký,“ koktala jsem. „Ne, to taky nesedí, správně je dospělý.“

„No dobrá. Vím, jak to myslíš, nakonec, tys taky krásně zestárla a dospěla.“

Teprve teď jsem zaznamenala, jak křečovitě svírám kabelku. Srdce mi děsivě bušilo a já se bála, že se na místě složím, jestli se nedokážu zklidnit. Teprve tváří v tvář vlastní nervozitě jsem si uvědomila, jak uvolněně Tristan působí.

„Nevypadáš překvapeně.“

„Máma mi říkala, že se tvoje matka ptala na kontakt na mě. Došlo mi, že se ohlásíš. Ovšem čekal jsem, že mi třeba napíšeš nebo zavoláš, místo aby ses neohlášeně zjevila přímo u mých dveří.“ Úsměv se mu rozlil po celé tváři.

Jako vždycky vypadal skvěle, přinejmenším v mých očích. Pro běžná kritéria asi neplatil za zvlášť atraktivního muže, na modeling byl příliš hubený a vytáhlý a jako hollywoodská star by se asi taky neuplatnil. Měl velký nos a brada mu ustupovala. Ale pro mě to byl přesto ten nejkrásnější muž na světě. Okamžitě s tím přestaň a seber se! volala jsem sama sebe k pořádku. Odkašlala jsem si. „No, říkala jsem si, že se radši zkusím zastavit.“

„Tak tak. No, potom… pojď přece dál.“ Tristan ustoupil krok stranou a nechal mě vejít.

Následovala jsem ho do obývacího pokoje, který vypadal přesně tak, jak si představuju ráj. Byl světlý, na podlaze ležely parkety, před oknem stálo útulné staré sofa, vedle velký ušák a stolek. Jinak byly v místnosti jen knihy. Všechny stěny do posledního místečka byly zaplněné policemi s knihami, od podlahy až ke stropu.

„Posaď se,“ ukázal Tristan na sofa.

Usadila jsem se na krajíčku a vedle sebe položila kabelku.

„Dáš si něco k pití?“ Přikývla jsem.

„Vodu? Čaj? Kávu? Víno?“

Bodla by mi nějaká kořalka na povzbuzení, klidně dokonce i Irinina ďábelská mexikána; zvolila jsem tedy jedinou alkoholickou variantu, kterou Tristan nabízel. „Víno by bylo fajn,“ vydechla jsem.

„Červené, nebo bílé?“

Proboha, copak se musí tolik vyptávat? Je mi to úplně jedno. Na druhou stranu sama nesnáším, když někdo odpovídá, že je mu něco jedno, tak jsem si vybrala: „Červené, prosím.“

Tristan zmizel a zanedlouho se vrátil s láhví a dvěma sklenkami. Posadil se vedle mě, nalil do obou skleniček a jednu mi podal. Nepřiťukli jsme si, ale rovnou se napili. Hned jsem si dala dva pořádné loky, tak, že to jen taktak nevypadalo úplně nekultivovaně.

„Máma říkala, že je z tebe učitelka,“ přerušil Tristan ticho.

„Na nějakém elitním gymnáziu.“

„To sedí. Ale momentálně jsem na jiné škole.“

Zamyšleně si mě měřil. „Sotva si umím představit, že zrovna ty ses stala učitelkou.“

Ucítila jsem v břiše známý pocit, jako by mi tam ležel těžký balvan, ale nepřipustila jsem si jedinou další vzpomínku. Narovnala jsem se a zdvihla bradu. „Jak to, že ne?“

Neurčitě mávl rukou. „No, po tom všem, co bylo, bych si nikdy nepomyslel, že zrovna ty…“ Zarazil se uprostřed věty a hledal slova. „Co jsi vlastně dělala potom, cos odešla z naší školy?“

„Pak už to bylo fajn. Často jsem se sama sebe ptala, proč jsem to neudělala už dávno.“ To jsem lhala, dobře jsem věděla proč. V neposlední řadě kvůli němu.

„Prima. To mě těší. Ale učení a tak… vždycky jsi byla velice muzikální, nadaná, myslel jsem, že půjdeš na konzervatoř. Že se budeš hudbou živit.“

„To taky dělám. Vystudovala jsem hudbu a jsem učitelka hudební výchovy.“

Tristan zaváhal, pak dodal: „Ano, ale nechtěla ses stát koncertní pianistkou?“

Pokrčila jsem rameny. „Je to hodně náročný džob. Na to jsem moc upjatá a neumím se dost dobře prodat.“

„Ach tak.“ Měla jsem pocit, že mu vidím ve tváři zklamání.

„Každý prostě není tak dobrej jako ty. Myslím, jsi divadelní režisér. Vážně jsi to dokázal!“

„Ještě úplně ne, ale pracuju na tom.“

„Děláš, co miluješ, to je přece skvělý.“ Rozhlédla jsem se kolem sebe. „Máš to tady nádherný.“

„Dům ovšem není můj, patří strejdovi. Odjel na rok do Japonska, jen mu ho hlídám.“ Usmál se. „Věř mi, tak dobře si v divadle nevydělávám.“

Ha! Věděla jsem to!

„A co jinak je u tebe nového?“ stočil Tristan zase řeč ke mně. „Jsi zamilovaná, zasnoubená, vdaná, máš děti?“

„Ne, kdepak, ani jedno z toho. A ty?“ zeptala jsem se, i když jsem přinejmenším věděla, že ženatý není.

„Ani já ne.“

Přikývla jsem co nejlhostejněji a tajně se sama na sebe zlobila, jak moc mě těší, že je taky single.

Oba jsme rozpačitě sáhli po svých sklenkách a napili se. Bylo tak divné sedět po letech zase vedle Tristana, dívat se na něj, povídat si s ním. Bylo to stejné jako dřív, a zároveň úplně jiné. Jedno se ale absolutně nezměnilo: moje nesmělost vůči němu.

Netrpělivě poklepával nohou a bubnoval prsty na stehno.

„A co vlastně dělají ostatní?“ vyptávala jsem se.

„Jací ostatní?“

„No, lidi z naší třídy. Například Cedrick, Christian, Marie nebo…,“ mráz mi přejel po zádech, „… Nadine.“

Tristan ztuhl. „Jak to mám vědět? Od maturity jsem nikoho neviděl.“

„Jak to? Tedy, já se stále ještě občas vídám s lidmi, se kterými jsem maturovala,“ vysvětlovala jsem trochu namyšleně.

„Přinejmenším s nejbližšími kamarádkami. A ty ostatní jsem viděla nedávno na srazu po maturitě.“

„To ti moc přeju. Ale mně jsou lidi, se kterými jsem maturoval, totálně jedno. Co bylo, bylo, a platí jen, co je dneska.“

No jistě. To jsem si ostatně mohla myslet. Vždycky byl spíš samorost. Tohle jsme vlastně měli oba společné.

„A jak se ti daří?“ vyhrkl s trochu netrpělivým podtónem.

„Jsi šťastná? Dosáhlas, čeho jsi chtěla, nebo tam aspoň míříš? Jsi spokojená s tím, kým ses stala?“

Chvíli jsem na něj němě zírala. Co je to prosím pěkně za otázky? Nejenže jsem na ně neznala odpověď – ale neviděli jsme se jedenáct let a on by hned chtěl vést hlubokomyslné hovory? „Klábosení nikdy nebyla tvoje silná stránka, pokud si pamatuju,“ přešla jsem jeho otázky.

„Ne, to nebyla. A kromě toho si prostě nedokážu představit, že by ses u mě jen tak z ničeho nic objevila po jedenácti letech a chtěla si poklábosit.“ Tristan odložil skleničku na stolek a podíval se na mě zpříma. „Mohla bys mi teď prosím prozradit, proč jsi za mnou přišla?“

Měl pravdu. Bylo načase přestat chodit kolem horké kaše. Problém byl, že mi přišlo neskutečně těžké začít, mnohem těžší, než jsem si představovala. Zhluboka jsem se nadechla:

„Potřebuju tvou pomoc.“

„Mou pomoc?“ podivil se. „V čem?“

Nejistě jsem si uhladila neviditelný záhyb na sukni.

„Do minulého roku jsem učila na Wertherově gymnáziu, potom mě ale přeložili na školu Astrid Lindgrenové do Ellerbrooku. Slyšel jsi někdy o té škole?“

„Kdo by neslyšel? Dost horká půda, co?“

„Ano, to tedy ano. Ale zprávy v médiích jsou přehnané.

Tak strašné to zase není.“

„Okej. A co s tím mám já společného?“

„Založila jsem na škole Astrid Lindgrenové muzikálový kroužek. Teprve jsme začali a vlastně už v květnu bychom měli mít premiéru. A já zjistila, že jsem se s tím projektem poněkud přecenila. Dokážu zvládnout sbor, řídit zpěv i rozepsat partitury pro orchestr, ale nevím vůbec nic o herectví, tanci, inscenování a technice… o tom mám jen malé tušení.“

„Takže žádné.“

„Ehm… ano. Pro něco z toho už jsem našla lidi, tanec, orchestr a techniku, ale…“

„A co scéna?“

„O to se teprve musím postarat.“

„Aha.“

„Děti jsou sice docela motivované, ale chybí jim zkušenost. A já prostě nevím, jak jim mám přiblížit herectví, jak je vést.“ S bušícím srdcem jsem čekala na jeho reakci.

Mlčky se na mě díval, jako by očekával, že budu pokračovat. Když už ze mě nic víc nevylezlo, promluvil nakonec sám.

„Bohužel neznám nikoho, kdo by měl zkušenosti s režírováním muzikálu. Ale můžu ti půjčit pár knížek, ty by tě mohly trochu navést. A mám dobré kontakty na Schmidtovo divadlo, tam bych se mohl poptat, jestli…“

„Už jsem se tam ptala,“ přerušila jsem ho. „Nemají čas, protože už pomáhají několika dalším školám. A knížky si umím obstarat sama.“

„No dobře, Poptám se tedy někde jinde. Ale nemůžu ti nic slíbit.“

Musí mi to vážně dělat ještě těžší, než je to i bez toho?

„Abych byla upřímná, doufala jsem, že mi pomůžeš ty. Tedy nám, přesněji řečeno. Zkrátka: Jsem tady, abych se tě zeptala, jestli by ses neujal režie.“

Tristan zůstal s pusou dokořán a zíral na mě dobrých pět vteřin. „Já že mám vést režii? Muzikálu? Uvedeného laickým žákovským kroužkem? To má být vtip?“

Byla to přesně taková reakce, s jakou jsem počítala. Nejradši bych vstala a odešla, ale Nele by mě zabila, kdybych se tak rychle vzdala. A i já jsem sama sobě dlužila trochu snahy a boje. V žádném případě jsem nehodlala od Tristana opět dostat košem. „Ne, to není vtip. Jestli jsem správně informovaná, momentálně nemáš žádné angažmá. Čas tedy máš.“

„To se ovšem může každým dnem změnit.“

„To riziko si uvědomuju.“

„Ano, ale já prostě v žádném případě nemůžu režírovat

muzikál!“ zvýšil Tristan důraz v hlase.

„Jak to, že ne? U Třígrošové opery jsi asistoval režisérovi, nebo ne?“

„Za prvé je zvláštní, že jsi nějak až moc dobře informovaná, a za druhé mi snad nechceš tvrdit, že by Brechtova Třígrošová opera byla srovnatelná s muzikálem?“

„Okej, ani ne. Ale muzikály mají hrozně nespravedlivě špatnou pověst.“

„Ach ano? Hakuna Matata. I feel pretty, oh so pretty. Srdcebolné, ploché charaktery, kýčovitá muzika a herci, kteří poskakujou po jevišti bezdůvodně jako šílenci. Proč bych si zrovna na tomhle měl kazit pověst, na které tak tvrdě pracuju?“

Pomalu jsem začínala proklínat ctižádost, která mě dohnala k setkání s Tristanem. Místo toho se ve mně vzmáhal jiný pocit. Totiž vztek. „Je neuvěřitelně arogantní a odporný takhle mluvit o muzikálech. Dojímají srdce milionů lidí, dělají je šťastnými. Myslím, že aspoň v tom je ospravedlnění jejich existence.“

„Vždycky jsi byla na klasiku. Nedokážu uvěřit, že bys…“

„Mám muzikály, pop i rock stejně ráda jako klasiku. A nedovolím, abys mluvil tak pohrdavě o něčem, co mám tak ráda.“

Tristan si rukou prohrábl vlasy a vzdychl. „No dobrá, mrzí mě to. Okej? Vážně mě to moc mrzí. Nechtěl jsem urážet to, co máš ráda. Ale tvou prosbu musím stejně odmítnout. Sorry.“

„Chtěla jsem ten projekt přihlásit do soutěže školních divadelních spolků. Vítěz smí uvést hru v divadle. A kdybys trochu googlil, zjistil bys, že je to záležitost extrémně sledovaná médii.“

Do Tristanova pohledu se vkradlo něco jako zájem. Přesto stále vrtěl hlavou. „A jak jsi přišla na to, že byste získali cenu? To se může podařit škole, jako je Wertherovo gymnázium. Ti můžou uvádět třeba i Třígrošovou operu nebo Goetha nebo Lessinga. Ale ty chceš jít do soutěže s nějakým špatně zpívaným Hakuna Matata?“

„Co máš pořád s tím Hakuna Matata?“ zavrčela jsem.

„Neuvádíme Lvího krále.“

„Ale?“

„Jmenuje se to Elekovo tajemství a už jednou vyhrálo cenu a…“

„Takže ty chceš vyhrát s hrou, která už někdy zvítězila?“ Sakra, tohle jsem neuvážila. „U téhle ceny nejde jen o výběr díla, ale o projekt sám o sobě. A náš projekt je úžasný. Spojíme děti pocházející z velmi rozdílných vrstev a s velmi rozdílnými problémy. Jsou mezi mini uprchlíci, bývalí záškoláci, feťáci, outsideři a taky úplně běžní žáci. A tihle všichni dohromady tvoří tým. Projekt jim všem dá pocit, že něco dokážou a že ne všechno v životě je nesmysl. To si totiž myslí hodně z nich.“

„To máš ze svého úvodníku k ceně?“

„To je úplně jedno, odkud to mám. Faktem je, že tenhle projekt je dobrá věc, a jestli se mnou budeš spolupracovat, jistě to bude pořádný bonus k tvému životopisu. Je to dobré pro image.“

Tristan si mnul bradu. Zdálo se, že mu to v hlavě pořádně šrotuje a já cítila, že už ho skoro mám.

„Tohle přece chceš. No tak, řekni ano,“ kula jsem železo, dokud je žhavé.

„Jaký je rozpočet?“

Řekla jsem částku, kterou mi pan Sandmann přidělil.

„Cože?“ nevěřil Tristan svým uším. „To nemyslíš vážně!“

„Prostě škola není bohatá.“

„A odkud chceš vzít na kulisy, kostýmy, techniku? Vsadím se, že aula ve vaší škole má tak akorát dva reflektory a jeden mikrofon. A tvůj muzikál bude potřebovat rozhodně mnohem víc, okázalé, perfektní kulisy, dobré ozvučení a…“

„Je ti ale jasný, že nejsme stage Entertainment GmbH?“

„Jasně, samozřejmě. Ale bez peněz s tím vůbec nic nezmůžu. A to už nemluvím o tom, že dneska netuším, kde budu za tři dny, týdny nebo měsíce. Zkrátka a dobře to prostě nechci dělat. Nechci inscenovat muzikál, kde bych se potom nedokázal na scénu ani podívat.“

„A neudělal bys to ani pro ty děti?“ zkusila jsem poslední pokus. „Pro ně by to byla velká věc, kdyby mohly pracovat s opravdickým režisérem.“

„Je mi vážně líto. Ale poptám se, okej? Určitě ti někoho najdu.“ Tristanovy šedé oči, ve kterých jsem se dřív přímo topila, na mě neoblomně zíraly.

Pomalu mi docházelo, že dneska už ničeho víc nedosáhnu. Ale nebyla jsem ochotná jeho odmítnutí přijmout tak jako kdysi. „Tak se na to, prosím, ještě vyspi, ano? Stavím se tu znovu zítra a pak mi řekneš, jak ses definitivně rozhodl.“

„Já už se rozhodl, Anniko,“ vstal Tristan. „Samozřejmě ti nebráním, aby ses tu zítra zastavila, ale moje odpověď v téhle věci je definitivní.“ S tím zamířil ke dveřím a mně nezbylo nic jiného než si posbírat věci a následovat ho. Vyšla jsem do chladného večera a ještě jednou se k němu obrátila. „Tak, potom…“ Bezmocně jsem pokrčila rameny, protože jsem najednou netušila, co říct.

„Opravdu jsem tě moc rád viděl,“ loučil se Tristan. „Mrzí mě, že ti nemůžu pomoct.“

„Mohl bys,“ trvala jsem na svém. „Měj se dobře, Tristane.“

„Ty taky. A držím palce vašemu projektu. No jo, hodně štěstí. Jsem rád, žes…“ Zarazil se uprostřed věty a jeho výraz změkl. „Že se ti daří dobře,“ dodal jemně.

Naše pohledy se na pár sekund setkaly a já cítila, jak mě to katapultovalo zpátky v čase. Bylo to stejné, jako před lety. Bušící srdce, změklá kolena. Ještě stále mě dokázal jediným slovem a pohledem uvrhnout do zoufalého citového chaosu. Pomalu jsem přikývla. „Mám ještě jednu otázku: Kdybych neučila na škole Astrid Lindgrenové, ale na Wertherově gymnáziu – taky bys odmítl?“ Na odpověď jsem nečekala, obrátila jsem se, prošla brankou a sešla po schodech na

ulici. Přežila jsem to, pomyslela jsem si. Nebylo to sice tak cool, jak jsem si plánovala, ale bila jsem se statečně. Bušení srdce, nervozitu a svírání žaludku jsem na sobě aspoň nedala znát. Okej, výsledek rozhovoru nepřinesl, v co jsem doufala, ale přesto: ztratila jsem sice bitvu, ale válka ještě prohraná není.

O hodinu později jsem byla zase doma. Z kuchyně jsem zaslechla hlasy a objevila tam Nele, Kaie a Sebastiana. Pili pivo a hráli skat.

„Ahoj!“ vykřikla Nele, jak mě uviděla. „Tak jaký to bylo?“

„Odmítl.“ Vysíleně jsem dopadla na židli u stolu.

„Cože? To si nedovolil!“

„Kdo co odmítl?“ zajímal se Sebastian.

Nele mlčky vstala, vyndala z lednice pivo a nalila mi.

„Mizera.“

„Já vím. Ale moc mě jeho reakce nepřekvapila. A ještě se nevzdávám. Na mě si nepřijde.“

„Hej!“ zvolal Sebastian. „Může mi to někdo vysvětlit?“ Nele mu stručně pověděla o Tristanovi a mé dnešní misi.

„Tristan?“ zadumal se Kai, „to jméno musím určitě použít ve své Odorf story.“

Sebastian se napil jeho piva. „V tvojí story by se ale spíš jmenoval… Natsirt, ne?“

Nele mrkla rychle ze Sebastiana na Kaie a zpátky, jako by uvažovala, jestli si může dovolit další otázku. Pak rychle vyhrkla: „A jaký to bylo zase ho vidět?“

Škrabala jsem nehtem etiketu na láhvi piva. „Zvláštní. Zase jsem cítila nervózní šimrání v žaludku a bušilo mi srdce, jako by mi bylo šestnáct. Přitom je Tristan… no jo, vyrostl, je z něj dospělý chlap. Když stál přede mnou v černém tričku a kalhotách a s třídenním strništěm na bradě, byla jsem… A oči má pořád tak chytrý.“ Ach jé, co to tu plácám za bláznivé nesmysly?

Nele mi visela na rtech, Kai vypadal spíš zvědavě, zatímco Sebastian na mě zíral, jako by ztratil rozum. Což asi byla pravda. „No, to je paráda,“ odtušil. „Sotva se objeví nějakej týpek v černých kalhotách, kterej ovládá celýho Goetha, a Annika se samým obdivem vznese do oblak.“

Naštvaně jsem zalapala po vzduchu. „Zbláznil ses? Nikde se nevznáším!“

„Ale, nevšímej si ho, Anni,“ utěšovala mě Nele. „Popovídáme si o tom později, ano?“

„Ale já to chci taky slyšet,“ protestoval Kai. „Tys do něj byla dřív zamilovaná?“

„Ano. Byla.“ Natáhla jsem se, nabrala si plnou hrst z mísy chipsů, která stála na stole, a nacpala si všechno do pusy.

„Rozhodně mi tohle setkání něco vyjasnilo. Pro takový muzikál, jaký jsem chtěla, nám nestačí peníze. Musím si naléhavě promluvit se Sandrou o technice a vymyslet, jak zvládneme kulisy. Připadala jsem si jako totální idiotka, když se mě Tristan ptal na tyhle věci.“

„S kulisama ti může pomoct Sebastian,“ nadhodil Kai, jako by to byla ta nejnormálnější věc na světě.

„Eh… cooo?“ zakoktal se Sebastian.

„Přece jsi vyrobil kompletně nábytek do našeho obýváku a pro svou mámu jsi udělal falešnou kamennou stěnu s umělým krbem, po kterým tak toužila. Malovat umíš skvěle a kreslit taky.“

Užasle jsem zírala na Sebastiana. „Ty umíš… vyrábět nábytek?“ podivila jsem se.

Zavrtěl se rozpačitě na židli. „Trochu tak něco občas vyrobím, ale nic víc.“

Bez jediného slova jsem vstala, vzala si z komody klíč od bytu kluků a odešla naproti. Tam jsem si rozsvítila v obývacím pokoji a rozhlédla se. Nikdy mě to na první pohled nenapadlo, ale po bližším zkoumání jsem si uvědomila, že tady nenakupovali zařízení v IKEA. Sebastian určitě vyrobil skříňku na televizi, polici s nepřímým osvětlením a skříňku, kde měli kluci vždycky vodku a whisky. A vedle toho ještě dokázal udělat umělou stěnu s krbem pro mámu?!

Zhasla jsem a odešla zpátky k nám do kuchyně. „Ty!“ ukázala jsem na Sebastiana prstem, jako bych ho chtěla obžalovat z vraždy. „Proč jsi mi neřekl, že umíš něco takovýho?“

„Proč bych to měl dělat?“

„Já tu už týdny vykládám o tom, že naléhavě potřebuju někoho, kdo nám vyrobí kulisy, a ty ani necekneš?“

„Ano, protože se na to necítím. V životě jsem nic takovýho nedělal.“

„No a? Předtím jsi určitě taky ještě nikdy nedělal umělou stěnu nebo skříňku na televizi. A já mimochodem ještě nikdy neinscenovala muzikál, a přesto to zkouším.“

Sebastian na to nic neřekl, jen na mě zíral a rukama pevně držel láhev od piva.

„Tak co?“ vyděsila jsem sama sebe výhružným podtónem. Vynaložila jsem velké úsilí, abych se ovládla a zněla zdvořileji.

„Pomůžeš mi, prosím?“

„Ne! Pamatuj si, že nikdy už ani nohou nevkročím do svý starý školy!“

„Ale přece bys nemusel psát písemku. A kromě toho máš školní léta dávno za sebou. Nevím, co přesně na tom bylo tak zlý, ale nedokázal by ses přes to přenést?“

„Ne, nemůžu! To neudělám. Na to zapomeň.“

Sedla jsem si zase na své místo vedle Sebastiana, lehce do něj drcla loktem a vložila do svého pohledu veškeré zoufalství. „Prosím, Sebastiane,“ žebronila jsem tak mile, jak jen jsem dokázala. „Jsi moje poslední naděje. Plácneme si? Prosíííím.“

Sebastian zasténal. „Na nějaké plány už je stejně pozdě.

A tenhle psí pohled na mě absolutně nepůsobí. Vůbec.“ Navzdory tvrdým slovům jsem cítila, že jeho odpor taje.

„Když mi pomůžeš, budu ti dlužit obrovskou, úžasnou laskavost. A slibuju, že nikdy, nikdy už neutrousím ani slůvko o tvém tetování. A můžeš ke mně do konce svého života chodit na jídlo a já před tebou neschovám jediný muffin, cookies nebo jahodový koláč. Naopak, od příště vždycky upeču extra porci jen pro tebe.“

„Hmmm.“ Tohle Sebastiana zaujalo. „A co ještě?“

„Ech…“ Horečnatě jsem přemýšlela, co bych ještě mohla přihodit. „Sýrové a salámové chlebíčky na Kiezhafenu na moje náklady. Opět až do konce života.“

Sebastianovy oči pobaveně jiskřily. „Zdá se, že seš si až moc jistá, že umřu jako první z nás. A co dál?“

„Nepřeháněj, kamaráde.“

Chvíli mlčky zíral před sebe. Nakonec si zhluboka povzdechl: „No dobrá. Jdu do toho.“

„Vážně?!“

„Ano, vážně. Už teď se za to nenávidím, ale udělám to.“ Spontánně jsem ho objala kolem krku. „Mockrát díky,

Sebastiane. Nikdy ti to nezapomenu.“

V první chvíli naprosto zkoprněl, potom mě na okamžik pohladil po zádech a lehce se ušklíbl. „Ne, to opravdu nezapomeneš, budu ti to stále připomínat.“

Nele zdvihla sklenici piva. „Tak, přátelé, na nového člena klubu: … nevíme, co děláme, ale děláme to.“

Kai se Sebastianem se krátce nato rozloučili a my s Nele zůstaly v kuchyni samy.

„Tak a teď mi pověz o Tristanovi,“ pobídla mě Nele.

„Vzpomínali jste, mluvili jste o tom, co bylo tenkrát?“

„Nesmysl. Za prvé netuším, jestli si na to vůbec ještě pamatuje, a za druhé tohle téma se vážně nehodí na první setkání po jedenácti letech. Vlastně bych o tom už radši nikdy nemluvila.“

„Myslíš, že by to pro tebe ještě mohlo být nebezpečný?“

„No teda vážně, Nele,“ zachichotala jsem se, „co je to za výrazy?“

„To není odpověď na mou otázku.“

Uviděla jsem před sebou zase Tristanovy oči, vrásky od smíchu, vysokou, štíhlou postavu. Byl úplně stejně úžasný jako dřív. A měl stále ještě to něco, pro co jsem nedokázala najít slova, ale totálně mě to dostávalo. „Obávám se, že ano,“ přiznala jsem ustaraně. „Ale budu na sebe dávat pozor. Slibuju.“

Nele zamyšleně žvýkala brambůrky. „Možná se už ani neuvidíte. Přece tě odmítl.“

„Ale já se jedním Ne odradit nenechám. Potřebujeme ho.“ Rozhodně jsem vystrčila bradu. „Dneska to bylo jen první dějství v dramatu s Tristanem.“

„Nezačalo snad tohle drama v páté třídě? Pak by to muselo být tři sta devětadevadesáté jednání.“

„No, nebuď malicherná. Zítra nás rozhodně čeká pokračování. Jedno, jestli druhé nebo čtyřsté.“

„Tak to potom držím palce!“

Prosím, pomůžeš?

Druhý den odpoledne jsem shromáždila účinkující muzikálu v aule. „Poslouchejte!“ překřičela jsem jejich hlasy. „Chci vám oznámit něco důležitého. Zatím jsme vám to neřekli, ale já si myslím, že byste to vědět měli: chceme se pokusit získat s muzikálem cenu v soutěži.“

Členové kroužku na mě zírali celkem bez zájmu.

„No a?“ pokrčil rameny Pawel. „Tu tak jako tak nezískáme. Tu přece dostávaj jen superškoly s těma jejich přechytralejma kravinama.“

Ostatní souhlasně přikyvovali.

„Intelektuální k…usy,“ opravila jsem ho spěšně. „A kdyby pro nás bylo beznadějné získat cenu, vůbec bychom se o ni neucházeli.“

„A co z toho vůbec budeme mít?“ ušklíbl se Mesut.

„Kdybychom vyhráli, mohli bychom uvést naši hru v opravdovém divadle. Psalo by se o vás v novinách. Cena je dotována pěti tisíci eur a…“

V davu dětí se strhl poprask. „Bože, to je síla!“ a „No tohle!“ Když výkřiky dozněly, Heaven-Tanita se zeptala: „To jako pro každýho z nás?“

„Ne,“ rychle jsem zavrtěla hlavou. „Pět tisíc euro dostane škola. Ale pro vás by z toho jistě zbylo na odměnu. Mohli bychom jít například na Lvího krále. Nebo si na den zajet k moři. Měli byste chuť?“

„Ano!“ zařvaly děti nadšeně.

„Dobře. Pokud ovšem chceme cenu získat, musíme do toho dát všechno. To znamená, že nadcházející měsíce budou skutečně náročné. Musíme plně spoléhat jen na sebe a vy do toho musíte dát celé srdce. Zvládnete to?“

„Ano!“ zaznělo znovu.

Teď přišla náročnější část. „Abychom získali cenu, musíme muzikál zvládnout hodně dobře. Všichni jsme amatéři. A proto bych ráda, aby nám pomohl profesionální režisér, a to divadelní režisér.“

„Hustý, vážně pravej režisér?“ vykřikla Heaven-Tanita s rozzářenýma očima.

„Přesně. Ještě není úplně stoprocentně jisté, že bude souhlasit, ale já v to moc doufám. Dneska ho chci zajít požádat o pomoc a přitom… potřebuju vaši pomoc.“

„Jak vám máme pomoct?“ znejistěl Jo.

„Chtěla bych vzít s sebou několik z vás, abychom se ho mohli společně vyptat. Nejraději bych vás samozřejmě vzala všechny, ale na to vás je příliš. Proto jsem včera vylosovala pár jmen.“ To byla lež, protože jsem velmi dobře věděla, koho si chci vybrat. Ale nechtěla jsem, aby měli ostatní špatný pocit. „A los padl na Mesuta, Maryam, Hameda, Jo, Meikla a Heaven-Tanitu.“

„A jakpak to, že zrovna na nás,“ vyzvídala Heaven-Tanita, která vrhla zachmuřený postranní pohled na Meikla a Maryam.

„Protože jsme přece všichni lůzři,“ zachechtal se Mesut, za což inkasoval rozezlené „Já rozhodně lůzr nejsem“ od Heaven-Tanity.

Taky Jo nevypadal moc nadšeně. „Nemohli by jít i Engin a Nike?“

„Ne, můžou jen ti žáci, které jsem jmenovala. A takové řeči bych v budoucnu nerada slyšela. Chci, abyste se navzájem respektovali. Je jedno, z které jste třídy, kolik je vám let nebo s kým se kamarádíte. Jsme tým. Jasné?“

„Jo,“ zabručeli Heaven-Tanita, Jo a Mesut a vyměnili si naštvané pohledy.

O deset minut později už jsem byla se svým doprovodem na cestě.

„Kam to vůbec jedeme?“ vyptávala se Heaven-Tanita, když jsme nastupovali do autobusu.

„Do Blankenese, do Treppenviertlu.“ Vyvalila na mě oči. „On tam bydlí?“ Přikývla jsem.

„Hustý!“ Na místě vytáhla mobil a začala rychle vyťukávat zprávu.

V S-Bahnu mě děti zahrnuly tisícem otázek. Zajímalo je, jak je ten režisér starý, jak se vůbec jmenuje, a Heaven-Tanita chtěla vědět, jaké má kontakty v branži.

Nakonec se ozvala i klidná Maryam. „Proč by nám vlastně chtěl opravdový režisér pomáhat? Proč by měl, paní Paulsenová?“

„No ano, snad protože prostě bude chtít. Protože má rád mládež.“

„Pak na něj musíme být zvlášť milí.“

„Pff,“ ucedil Mesut. „S tím teda rozhodně nesouhlasím.“

„Potřebujeme režiséra,“ zamračila se Maryam. „Kvůli ceně.

Abychom viděli Lvího krále. Nebo mohli jen tak k moři.“

„Ten nám nepomůže,“ vrtěl hlavou Jo. „Takovej frajer z Blankenese se určitě nevydá k nám do čtvrti.“

„Nebude chtít mít nic společnýho s takovejma lůzrama,“ odfrknul si Mesut.

„Já nejsem žádnej lůzr,“ rozčílila se zase Heaven-Tanita.

„Proč by nám nemohl chtít pomoct?“

„Protože sme nanic,“ vyjel na ni agresivně Jo.

„To teda nejsme!“

„Hej, přestaň, Jo,“ napomenula jsem ho. „To přece není pravda. Jestli si to budete namlouvat, nakonec tomu sami uvěříte.“

„Ale stejně je to pravda,“ dodal tiše Meikel, který zatím jen naslouchal.

„No teda,“ vykřikla jsem. „A už dost s tím. Jestli okamžitě nepřestanete s takovými řečmi, můžeme se zase klidně otočit. Takhle nám Tristan zaručeně nepomůže.“

„Proto musíme být milí,“ přidala se zase Maryam. Potom něco řekla arabsky Hamedovi, který jako vždycky mlčel a jen nás velkýma očima sledoval. Občas vypadal, jako by vůbec nerozuměl, o co jde a jak se sem vůbec dostal.

Když Maryam ukončila příval cizích slov, zeptal se se silným cizím přízvukem: „Můžeš nám pomoct?“ Maryam zase spustila, načež Hamed se zatvářil ještě zoufaleji a zaprosil:

„Prosím pomůžeš?“ Maryam spokojeně kývla.

„Ehm, no ano,“ zaváhala jsem. „To je samozřejmě super, Hamede. Jen nevím, jestli bychom měli působit až tak žalostně.“

„Já to prostě udělám takhle,“ ozval se Mesut a nasadil lišácký pohled. „Hej, hej, vo co de? Děláme muzikál, tak se přidej a koukej na to.“

Heaven-Tanita zavrtěla hlavou. „Ne, jen mě nech, abych se ptala, mám s profíky zkušenosti. Prostě řeknu: Čau, jsme muzikálový kroužek z Astrid Lindgrenové a jsme talentovaní, já tedy rozhodně beru hodiny zpěvu. A on řekne: Hustý. A já dodám: Jo! a potom zazpívám Titanik a on si sedne na zadek, totálně bez sebe, slzy v očích, a já potom dodám: Tak talent máme, ale potřebujeme pomoc profíka, víš, chápeš, ne? A on kývne: Jasně, talent jsi a rád pomůžu. Tak to bude. Cool!“

Nikdo nic neřekl, všichni jen na Heaven-Tanitu zírali.

„Myslím, že nejlepší bude, když se slova ujmu já,“ ozvala jsem se nakonec. „A vy… prostě jen mile koukejte. Okej?“

Brzy nato jsme dorazili do Blankenese a já podruhé za čtyřiadvacet hodin sledovala, jak autobus šplhá klikatými uličkami vzhůru do kopce. Jen tentokrát jsem měla v závěsu šest mladých lidí, kteří se cestou víc a víc měnili v rozrušené malé děti. Vyvalenýma očima zírali z oken a sledovali, jak jsou ulice užší a příkřejší, až jsme konečně zabočili do změti cestiček Treppenviertlu.

„Co je tohle za čtvrť,“ vykřikl Jo. „Hele, checkuj, jak je to tu úzký!“

Mesut se vrhnul k oknu. „Tohle nikdy nezvládne, sem se prostě nevejde!“

„Určitě se všichni zřítíme dolů!“ Meiklovi vzrušením téměř přeskakoval hlas.

S úžasem jsem pozorovala, jak se moji žáci lepí na okna a očividně prožívají tuhle cestu jako vyjížďku na horské dráze na hamburské pouti, které se trochu podivně říká Dom. Tímhle autobusem jsem už jela tolikrát, že to pro mě nebylo nic zvláštního, ale teď, vnímáno očima dětí… je pravda, že řidič autobusu musel být vážně šikovný, aby se protáhl úzkými a strmými uličkami.

Vystoupili jsme na zastávce Krögers Treppe a já měla co dělat, abych Jo, Mesuta a ostatní dostala ven. Nakonec jsme se ale shromáždili všichni na ulici a zamířili k Tristanovu domu. Někdy během naší cesty autobusem začalo pršet, takže si všichni natáhli kapuce. Jen Meikel ne.

„Ty nemáš nic na hlavu?“ obrátila jsem se k němu.

„Ne, myslel jsem, že dneska nebude pršet.“

To jsem nechápala. Dneska byl od rána pošmourný, studený den a teď pršelo tak, že člověk během chviličky mohl promoknout na kůži. Sundala jsem si bundu a podala mu ji.

„Tady, vezmi si.“

„Ale vy nic jiného nemáte.“

„To nevadí. Tvoje maminka by mě zaručeně zabila, kdybych tě nechala běhat jen tak v dešti, vždyť bys mohl taky onemocnět.“

Meikel se na mě podíval, jako bych se zbláznila. Pak vklouznul do pláštěnky a přetáhl si kapuci přes hlavu.

Jo se rozesmál. „Je ti to velký. Vypadáš, jako bys měl šaty.“ Měl pravdu, protože pláštěnka sahala malému, drobnému Meiklovi až po kolena a rukávy byly tak dlouhé, že se zdálo, že nemá ruce. Meikel se na sebe podíval a vyprskl svým typickým nakažlivým smíchem. Nakonec začal šaškovat a udělal pár přehnaných pohybů a skončil úklonou. Zapózoval, jako by byl na pódiu při Germany’s Next Topmodel.

Ostatní se rozchechtali, dokonce i po Maryamině tváři přeběhlo cosi podobného úsměvu. Ale tentokrát se nesmáli Meiklovi. Smáli se s ním. Zcela nepřipravená jsem v srdci pocítila vřelý, prosluněný pocit, a nemohla jsem jinak než se smát s nimi.

„Dneska pro tebe bohužel nemám žádnou fotku,“ dusila se smíchy Heaven-Tanita, což všechny ještě víc rozesmálo a Meikel přidal další figuru.

Nakonec jsem je zarazila, protože mi bez bundy byla docela zima. „Musíme dál,“ zavolala jsem a dala se do pohybu. Ostatní se táhli za mnou.

„Tady jsou všude jen schody,“ komentovala okolí Heaven-Tanita. „Jak se dostávají k těm domům?“

„Ano, jak si nosí nákupy?“ divil se Jo. „Kolik je tu vlastně schodů?“

„Počítám je,“ oznámil Meikel. „Zatím to bylo 34.“

Ještě stále mě udivovalo, jak otevřeně a užasle reagovaly děti na všechno kolem nás. „Ještě nikdy jste tady nebyli? V Treppenviertlu, tedy čtvrti schodišť?“

Většina zavrtěla hlavou, jen Jo povytáhl obočí: „Jasně, člověče, už aspoň tisíckrát,“ ale byl velmi špatný lhář.

Mesut se drápal kus před námi a teď se k nám obrátil ze svého vyvýšeného místa a vzrušeně křičel a ukazoval: „Táhne se to dál a dál!“ Běžel dál, výš, jako by toužil být rozhodně první, kdo všechno objeví.

„Tady je tak meganádherně,“ rozhlížela se okouzlená Heaven-Tanita. „Až se stanu slavnou zpěvačkou, chci bydlet rozhodně tady.“

Mlčky jsem sledovala, jak mým žákům nadšením červenají tváře a září jim oči. Přitom tohle tady sotva byl nějaký úžasný výlet. Byli jsme stále ještě v Hamburku, jen jsme o kousek popojeli autobusem a vyšli po pár schodech. Ale pro děti jako by to byl nezapomenutelný zážitek. Moji žáci z Wertherova gymnázia by jen znuděně zívali. Pro mnohé z nich nebylo zajímavé ani představení Lvího krále. „Na tom už jsem byl třikrát,“ komentoval ho tenkrát jeden z nich.

Mezitím už jsem promokla na kůži. V beznadějném pokusu se zahřát jsem si třela paže. „Mesute! U čísla 18 se zastav a počkej na nás, ano!?“ Samozřejmě mě neposlouchal a já musela poslat Joa, aby ho zastavil. Tři minuty jsme čekali před Tristanovým domem, než se oba vrátili.

„Nezapomeňte, že mě máte nechat mluvit,“ připomněla jsem a drkotala zubama. Naštěstí se uvnitř svítilo a já doufala, že nás Tristan pustí dál. Zimou promodralým prstem jsem zmáčkla zvonek. Krátce nato se otevřely dveře a v nich stál Tristan. Tentokrát už jsem aspoň byla připravená na pohled na něj, protože od včerejška se mi jeho tvář zase a znovu vracela v myšlenkách.

Tristan otevřel pusu, aby něco řekl, ale očividně mu došlo, že tu nejsem sama. Zamračeně se díval ze mě na

Mayram a Hameda, dál na Heaven-Tanitu a Joa a nakonec na Mesuta a Meikla, kteří se mi tlačili za zády. „To nemyslíš, vážně, že ne?“

„P-přišli jsme se tě ještě jednou ze-zeptat,“ drkotala jsem zubama, až jsem skoro nemohla mluvit.

„Paní Paulsenové je zima, protože dala svůj kabát Meiklovi,“ vysvětlila Heaven-Tanita. „Prší.“ Ta poznámka byla dost nadbytečná, protože jsme všichni vypadali jako zmoklé slepice a Tristanovi by to jistě i bez té poznámky došlo.

Maryam něco pošeptala Hamedovi a ten pípl: „Prosím, pomozte nám,“ a potom se strašlivě zakuckal, stejně jako předtím v S-Bahnu.

„M-m-maryam,“ napomenula jsem ji, zatímco ona se na mě nevinně podívala.

Tristan nás zpražil pohledem, ze kterého bylo jasné, že by nám nejraději třískl dveřmi před nosem. Pak ale proti své vůli ustoupil: „Tak dobře, pojďte dál.“ Uvolnil cestu a nechal nás projít dovnitř.

„Hej, zujte se!“ zakřičel Mesut na Jo a Meikla, kteří se hnali s mokrýma botama do obývacího pokoje. „Jinak tu všechno zaděláte!“

Všichni jsme se způsobně zuli a nerozhodně přešlapovali v předsíni.

Tristan vyběhl beze slova po schodech a zakrátko se vrátil s ručníkem a svetrem. Podal mi je. „První dveře vlevo,“ ukázal bradou. Pak se otočil k mým žákům. „Pokud už vás nebude víc, sundejte si bundy a pojďte dál do obýváku.“

Nepamatovala jsem si, že by někdy Tristan mluvil tak úsečně. To znamenalo, že je naštvaný. Ani jsem se mu nedivila, ale nedal mi jinou volbu.

Zatímco si děti odkládaly bundy, zmizela jsem rychle v prvních dveřích vlevo a našla malou koupelnu. Spěchala jsem, nechtěla jsem nechávat své nevypočitatelné děti s Tristanem moc dlouho o samotě. Rychle jsem si vytřela vodu z promočených vlasů a oblékla si Tristanův pulover. Hned mi bylo líp. Džíny se na mě sice stále ještě lepily, ale to bylo jedno. Vešla jsem do obývacího pokoje a našla tam Mesuta, Jo, Maryam, Hameda a Meikla, jak se krčí na gauči a užasle se rozhlížejí po krásné místnosti. Tristan se opíral se zkříženýma rukama o knihovnu a zamračeně si měřil Heaven-Tanitu, která se snažila co nejlépe mu předzpívat Titanik. V Shakira-stylu, bohužel.

„Díky, Heaven-Tanito, to stačí,“ zarazila jsem ji.

„Ano, takže talent bychom měli, ale potřebujeme ještě profesionální vedení, chápete, co myslím, ne?“ ukončila svou řeč a s nadějí se zadívala na Tristana, který jí měl podle jejích plánů potvrdit talent a nadšeně přislíbit pomoc. Ale realita byla jiná: „Ne. Vůbec netuším, co tím myslíš.“

„To je přece jasný, co myslí,“ ozval se Mesut a vstal. Zatvářil se supercool rappersky a spustil: „Hej, hej kámo vo co de? My děláme muzikál, tak poď a checkuj jak.“

Málem jsem se zoufalstvím zavrtala do podlahy. Ale než jsem stačila zasáhnout, vyskočil Jo. „Kamaráde, ten nám tak jako tak nepomůže. Rozhlídni se kolem sebe, myslíš, že někdo takovej by chtěl mít cokoli společnýho s náma? Stopro ještě nikdy nedal nohu do Ellerbrooku.“

„Nevkročil do Ellerbrooku,“ opravila jsem ho automaticky, ale pak jsem se hryzla do rtů.

Maryam dloubla Hameda do žeber, načež následovalo zaúpění: „Prosím pomůžete?“ doprovázené srdceryvným pohledem na Tristana.

„Maryam, nech toho a nenaváděj Hameda jako vycvičeného psíka,“ zlobila jsem se.

Vyčítavě se na mě obrátila: „Ale já chci na Lvího krále nebo jet na den k moři. Chci vyhrát tu cenu!“

„Ano, ale nepomůže, když na to využiješ Hameda.“

„Využiju?“ nechápala.

„Kolik asi stojí takovýhle dům?“ vyptávala se Heaven-Tanita Tristana.

„Hodně,“ odsekl.

Asi nevěděla, co si s tou odpovědí počít, protože ustaraně nakrčila čelo.

„A tos… eh… to ste všechny tyhle knížky přečetl?“ divil se ostýchavě Meikel, který mezitím nepozorovaně vstal a prohlížel si knihovnu.

„Ne, to není můj dům a nejsou to ani moje knihy.“

„Prosím, pomozte,“ ohlásil se zase Hamed se svojí průpovídkou, a tentokrát bez Maryaminy pobídky.

Triumfálně se na mě podívala, načež jsem ostře Hameda okřikla. „To stačí!“ Všichni se ke mně obrátili. „Sedněte si, a to hned!“ Jako zázrakem děti bez zbytečných řečí udělaly, co jsem chtěla.

Naše mise zatím probíhala mnohem hůř, než jsem měla v plánu. Vzdorovitě jsem se podívala Tristanovi do očí. Namlouvám si to, nebo mu vážně za tím chladným výrazem hrají v očích pobavené jiskřičky?

„Mrzí mě, že jsme tě takhle přepadli. A mimochodem, tohle jsou Jo, Mesut, Heaven-Tanita…“

„Vím,“ přerušil mě Tristan. „Už se mi představili. Dovolíte, abych vám na chvíli učitelku odvedl?“

Jo se usmál. „Jasně, člověče. Vem si ji.“

„Anniko? Můžeme si prosím promluvit o samotě?“ ukázal Tristan přehnaně zdvořile ke dveřím. Ať jsem si cokoli namlouvala, že jsem mu viděla v očích, bylo to pryč. A nezbývalo mi než být stejně zdvořilá.

„Velmi ráda,“ odpověděla jsem a vyšla s ním přes chodbu do kuchyně.

Tristan zavřel dveře a v tu ránu byla jeho kultivovanost pryč. „Co to prosím tě má znamenat?“ obořil se na mě.

„Využíváš svoje žáky k nátlaku na mě? Tuší vůbec, co tady s nimi děláš?“

„Jen jsem chtěla…,“ spustila jsem, ale Tristan mě nenechal domluvit.

„Tohle všechno jsi zinscenovala? Přitáhnete si sem na kost promočení a stojíte přede dveřmi jako banda hladových sirotků, který tisknou nosy na výkladní skříň cukrárny. Ubohá srdceryvná Heaven-Tanita, super tvrďácký raper, ten chlapec, co jen úpěnlivě prosí? A potom ještě ta Maryam, která mě jen pozoruje velkýma vyčítavýma očima. Tohle všechno jste si předem nastudovali?“

„Ne, to teda ne! Takový herecký talent totiž bohužel nemají, a ještě ani nevím, jak bych zařídila, aby pršelo. Vlastně neměli vůbec mluvit, měli to nechat na mně. Jen jsem chtěla, abys poznal pár dětí, abys měl trochu představu, o koho jde.“

„O ne.“ Tristan se ke mně pomalu blížil a zastavil se těsně u mě. „Chtěla jsi mi zcela jasně předvést, komu říkám Ne. Tohle jsi vykalkulovala, jen abych měl špatné svědomí.“

Byl opravdu velmi blízko u mě. Dokonce jsem cítila teplo jeho těla, a to bylo v příkrém rozporu k tomu, jak chladně se tvářil. Prudce jsem o krok ustoupila. „Okej, ano. Proto jsem to provedla a ví bůh, že se přitom necítím moc dobře, zkus mi věřit. Ale jsi prostě jediná naděje, která mi zbyla. Jediný, kdo nám zbyl,“ dodala jsem schlíple.

„Nemysli si, že s tímhle hraním na city u mě něčeho dosáhneš.“ Tristan vztekle přistoupil k oknu, opřel se o parapet zády ke mně a mlčky zíral ven.

S bušícím srdcem jsem čekala, co bude dál. Nestalo se ale nic, takže zůstávalo jen odmítnutí jako konečná odpověď. Pravděpodobně mi to i patřilo. Opravdu bylo podlé snažit se v něm vzbudit špatné svědomí a využít k tomu děti. „Jen chci, abys věděl…“ Zmlkla jsem, protože se mi chvěl hlas. Odkašlala jsem si a pokračovala. „Jen chci, abys věděl, že tyhle děti jsou extrémně hrdé. Zaručeně je tvůj soucit tím posledním, o co stojí. A já taky. Jen jsme prostě chtěli požádat o pomoc.“ Tristan zůstával zády ke mně a já šílela, protože jsem mu neviděla do tváře. „Ale už toho necháme. Chápu tvoje důvody odmítnutí. Mrzí mě, že jsem byla tak… vlezlá.“

Tristan stále ještě zíral mlčky z okna.

„Tak, potom… měj se dobře.“ Přešla jsem ke dveřím a už jsem měla ruku na klice, když promluvil: „Získej víc peněz.“

Prudce jsem se k němu otočila. „Co?“

„Získej. Víc. Peněz!“ zopakoval prudce a zřetelně. Úplně zaskočená jsem jen potřásla hlavou. „Ech…“

Tristan se odvrátil od okna a konečně se na mě zase podíval. „Tvůj rozpočet je směšný, s ním nic nedokážeš. A nemůžete vyhrát cenu něčím, co už jednou někdo použil. Děti musí uvést vlastní kus, napsat si ho, a to na téma, které je zajímá. Jinak šanci nevidím, protože jestli všechny zpívají jako Heaven-Tanita, tak děkuju pěkně.“

„Mockrát díky za tip, ale za prvé nevím, kde bych mohla sehnat víc peněz, za druhé sotva dokážu napsat divadelní kus.“

„Ony by ho měly napsat, ne ty. Takové téma, muzikálový příběh, není těžký, ani to není žádná velká výzva. Víc než polovinu času stejně děti prozpívají.“

„Ovšem. Ale jaké písničky by proboha měly zpívat? Ještě nikdy jsem neskládala písně ani nepsala texty.“

„Tak použijte známé populární songy a postavte to na nich, jen upravte slova. A ty zajisti, aby vám někdo vybudoval scénu.“

„Toho už mám.“

„A je to náhodou někdo, kdo to už aspoň někdy dělal?“

„Ne, je to můj kamarád, malíř a umí… vyrábět a stavět nábytek.“

Tristan zasténal. „To jsem si mohl myslet. Jak často zkoušíte?“ zeptal se.

„Jednou týdně dvě hodiny.“

Chytil se oběma rukama za hlavu. „Cože!? Produkce divadelního kusu trvá profesionálnímu ansámblu tak půl roku. A ty to chceš s absolutními laiky zvládnout jen za osm měsíců… Zatraceně, Anniko! Musíte zkoušet mnohem, mnohem víc!“

Začala jsem propadat zoufalství. Dělám tedy všechno úplně špatně? „Co tě to vůbec zajímá? Stejně s tou věcí nechceš mít nic společnýho.“

„Kdybych vám měl pomáhat, museli byste přijmout moje podmínky.“

„Ale ty pomoct nechceš!“

„Ne, nechci. Ale přesto to udělám.“

Zaraženě jsem na Tristana zírala. „Ty… nám tedy i přesto pomůžeš?“

„Ano.“ Neradostně se ušklíbl. „Zrovna nemám nic lepšího na práci, což je teda smutný, když to tak vezmeš.“

Mozek se mi zase pomalu dostával do tempa. Cítila jsem, jak mi spadl obrovský kámen ze srdce a tvář se mi rozzářila.

„Tristane, mnohokrát díky!“ Vzpomněla jsem si, jak jsem včera padla Sebastianovi spontánně kolem krku, ale u Tristana bych se toho neodvážila. „Vážně, moc a moc díky.“

„Radši se neukvapuj. Myslím to totiž naprosto vážně. Potřebujeme víc peněz, děti musejí napsat texty a musíme častěji zkoušet.“

„Jasně. To zařídím. V pohodě.“

„Pomůžu vám s režií,“ přikývl.

S úlevou jsem si oddechla. „To je od tebe úžasné.“

„Ach, ještě něco. Nemůžu dát kvůli tomuhle projektu na osm měsíců k ledu svou kariéru. Musíš počítat s tím, že se může stát, že najednou, kdykoli, prostě odejdu.“

„Pro mě je to okej. Beru, co se nabízí.“

Tristan povytáhl obočí a díval se na mě tak upřeně, až mi

po celém těle naskočila husí kůže. Bezděčně jsem si vzpomněla na to, že jsem mu kdysi vyznala lásku a že mi odpověděl, že nemá na přítelkyni ani na lásku čas. Tenkrát jsem taky řekla: To je okej, beru, co se nabízí. A on se na mě nato podíval s takovým soucitem a řekl: Není tu nic, co ti můžu dát, Anniko. Nejsem do tebe zamilovaný. To byla tehdy jeho odpověď.

Cítila jsem, jak rudnu. Sotva jsem mohla uvěřit, že jsem takovou pitomost zase vypustila z pusy. A Tristanova reakce mi navíc ukázala, že i on si naši rozmluvu pamatuje.

„Tak jsem to nemyslela,“ vyhrkla jsem spěšně.

„Výborně. Vím, jak jsi to myslela.“

„Okej, takže…“ Ukázala jsem palcem směrem k obývacímu pokoji. „Jsou tam už dost dlouho sami, a to není dobré. Kromě toho jistě chtějí vědět, jak dopadla naše rozmluva a jestli jsi s námi na jedné lodi.“

„Tak radši pojďme,“ souhlasil. Najednou se tiše rozesmál.

„Vážně jsi přivedla velice neobvyklou delegaci.“

„Myslím, že velmi dobře reprezentují žactvo naší školy. Neříkej, že jsem tě nevarovala,“ smála jsem se. Ulevilo se mi, že přešel ten trapný moment mezi námi a vrátili jsme se do současnosti.

Vešli jsme do obývacího pokoje, kde na zemi u knihovny seděl Meikel s hromadou vytahaných knih, s nosem ponořeným do publikace o hamburských přístavech. Heaven-Tanita a Mesut se hádali o Beyoncé, Jo a Hamed se na podlaze rvali jako psi a Maryam seděla mlčky a tiše a přihlížela.

„Hej, co se to tu děje!“ zařvala jsem rozčileně.

Jo se narovnal. „Bojovali jsme, jen tak pro legraci.“ Hamed se usmíval, takže potvrdil Joovo tvrzení.

„Meikle, zandej ty knihy zpátky!“ poručila jsem přísně. Trhl sebou a rozechvěle začal knihu zastrkovat zpátky.

„M-moc m-m-mě t-to mrzí, nechtě-těl js-sem.“

Pomoc! Vážně jsem byla tak ostrá? „To je v pořádku,“ pokusila jsem se zmírnit svoje slova, dřepla si vedle něj a pomohla mu knihy roztřídit. Nejradši bych ho objala. „Já to nemyslela tak zle, okej?“

Meikel mlčky přikývl, ale neodvažoval se na mě ani podívat.

„Hej, pane… eh, Tristane?“ zaváhala Heaven-Tanita, takže Tristan sklouzl pohledem ode mě k ní.

„Jen Tristan, prosím. Bylo by mi milejší, kdybychom si tykali,“ navrhl.

„A pomůžeš nám v naší škole?“

„Ano.“

Heaven-Tanita vyrazila takový výkřik, jako by právě zvítězila ve The Voice of Germany. Mesut a Jo si radostně plácli, Meikel vzhlédl od knížek a na tváři se mu rozlil úsměv. I Maryam se usmívala, když šeptala Hamedovi do ucha. Ten vyskočil a zdvihl ruce nad hlavu. „Prosím pomoooc!“ křičel nadšeně.

„Totálně cool,“ jásala Heaven-Tanita. „To bylo dobrý.“

„Doufám. Ale čeká vás hrozně práce.“

„Budem makat na sto procent,“ ujistil ho Mesut.

„Dej sto dvacet, pak snad budu spokojený.“

Mezitím jsme s Meiklem uložili knížky zpátky do knihovny. Jen knihu, ve které listoval, držel ještě pevně v rukou, jako by se od ní nedokázal odtrhnout.

„Můžu ti ji půjčit, pokud chceš,“ nabídl mu Tristan.

Jako vždycky, když mu řekl někdo něco pěkného, vypadal Meikel překvapeně, jako by nevěřil, že to myslí vážně.

„Opravdu?“

„Ano, jasně.“

„Fakt ji vrátím.“

„To předpokládám.“

Meikel vypadal naprosto blaženě. „Díky.“

Tristan vlídně přikývl. „Rádo se stalo.“

V srdci mi vyšlo slunce, a jestli jsem předtím toužila Tristana obejmout, tak to přání se teď tisíckrát znásobilo. Prudce jsem vstala. „Musíme vyrazit. Pojďte se obléknout a obout.“

Všichni se hnali do předsíně, kde hlasitě debatovali o novince a strkali se přitom.

Zůstali jsme s Tristanem sami.

„Chceš to zpátky?“ zatahala jsem rozpačitě za svetr.

„Jasně, ale ne teď. Vrátíš mi ho příští týden.“ Usmál se.

„Máš totiž stále ještě docela promrzlé rty.“

Automaticky jsem rty sevřela a teprve teď si uvědomila, že odteď vlastně budu Tristana vídat. A pravidelně. Od příštího týdne. Ta myšlenka už na mě byla moc.

Vyšli jsme do předsíně, kde se mezitím všichni oblékli a čekali na povel k odchodu. Vklouzla jsem do bot a automaticky sáhla po bundě, ale pak mi padl pohled na Meikla. „Na, tumáš,“ podala jsem mu ji.

Tristan tiše vzdychl, sundal z věšáku teplou bundu a podal ji Meiklovi. „Vezmi si tuhle. Nemůžu dovolit, aby vaše učitelka onemocněla a nemohla chodit do školy.“ Ušklíbl se.

„Ani na zkoušky kroužku, to by potom dopadlo vážně tragicky.“

V Tristanově bundě vypadal Meikel ještě drobnější než v mojí, takže jsme si je rychle vyměnili. Už jsem na sobě neměla jen Tristanův svetr, ale navíc i bundu. Obrátila jsem se k němu. „Ještě jednou mnohokrát děkujeme,“ usmála jsem se.

„Za všechno.“

Přikývl. „Ano. Uvidíme se.“

Cestou zpátky všichni vzrušeně brebentili. Rozebírali Tristanův megacoolový dům, to, že je opravdový režisér a není až tak starý (na rozdíl od toho, co jsem ještě včera tvrdila já), že je totálně fajn a vůbec prostě o Tristanovi, Tristanovi, Tristanovi. I Jo o něm bájil, a to přestože je Tristan nafoukanec žijící ve čtvrti nafoukanců. Já se je snažila trochu zchladit a zklidnit a vysvětlit jim, že Tristan možná nebude moct celou dobu pomáhat a nemají od něj očekávat příliš. Vždyť nakonec sám řekl, že odjede, když mu nabídnou práci. Hlavou mi proletěla myšlenka, že ani se mnou to není jiné. I já toužím opustit tuhle školu, jak jen mi dovolí vrátit se na tu moji. Zcela nepozorovaně se mi ale kolem žaludku rozprostíral podivný pocit. Pocit, že by se mi možná neodcházelo až tak snadno, jak jsem si zpočátku myslela.

Cools versus nerdi

Sertab, Sandra a Ralf byli nadšení, že nám Tristan pomůže. Také nápad, že si napíšeme příběh sami, se jim zdál super, a Sertab byla celá pryč z toho, že chceme do muzikálu zařadit známé popsongy. I když jsme museli začínat úplně od nuly, moji kolegové byli naštěstí na jedné lodi se mnou. Sandra slíbila, že se se svým technickým kroužkem postará o technické vybavení a zajistí souhlas umělců, jejichž písně bychom chtěli použít.

S využíváním třídy na hudební výchovu a auly také v úterý odpoledne nebyl problém a Sertab spolu s Ralfem a Sandrou měli naštěstí čas zkoušet i další odpoledne. Jen s rozpočtem jsem se zatím dál nedostala. Informovala jsem pana Sandmanna o nejnovějším stavu přípravy projektu. Měl velkou radost z toho, že nám bude pomáhat opravdový profesionál, víc peněz nám ovšem zatím slíbit nemohl. Toho jsem se bála už od samého začátku, takže jsem se hned začala starat o plán B, který spočíval v nalezení velkorysého dárce. A tady jsem už měla vyhlédnuté hned dvě oběti, totiž Lisu a Gülcan.

Jako první jsem zavolala do banky Lise, protože banky jsou všeobecně známé tím, že rády pracují na své image a dávají peníze na dobročinné účely. Zeptala jsem se proto Lisy, jestli by nemohla uvolnit nějaké ty drobné pro muzikálový kroužek. Slíbila, že se zeptá svého šéfa, ale hned mě upozornila, že šance nevypadají moc růžově, protože banka se už angažuje v několika podobných projektech.

Jako další jsem zavolala Gülcan, ale tentokrát jsem svou žádost formulovala poněkud jinak. „Poslyš, Gülcan. Vyprávěla jsi o své firmě, že si potrpí na podporu lidí z Ellerbrooku, že podporuje školy v rozkladu a beznadějné mladistvé. A tak bys jistě ráda přispěla na produkci muzikálu, který vnese jasné světlo do šedých všedních dnů těchto dětí a dodá jim odvahu do života. Nebo se snad pletu?“

Chvíli bylo na druhé straně ticho. Potom se Gülcan rozesmála. „Páni, to tedy byla věta! To jsi četla z papíru?“

„Ne, naučila jsem se to nazpaměť.“

„Gratuluju. Takže chceš, abychom ti přispěli na tvůj muzikálový kroužek?“

„Byla bych tobě i tvému otci moc vděčná.“

„Tak to řekni rovnou. Mně se zdá ten váš projekt super. A vůbec nepochybuju o tom, že si zaslouží podporu. Takže já to proberu s tátou, ale v podstatě v tom nevidím jediný problém.“

„Moc ti děkuju, Gülcan! Jsi skvělá! A tvůj otec je můj hrdina!“

„Jasně. Ale na oplátku žádám o dvacet lístků na premiéru pro naše zaměstnance.“

„Už jsem si to napsala,“ oznámila jsem a udělala si hned poznámku do seznamu věcí, které je třeba udělat.

Zbytek týdne jsem strávila každou volnou minutu plánováním a rešeršemi pro kroužek. Ve zbývajícím čase jsem opravovala písemky ze zeměpisu a testy ze slepých map a dělala přípravy na vyučování. Zatímco Nele se v sobotu sešla s Tobim (samozřejmě jen přátelsky), já zamířila s Lisou a Gülcan do hospody na pivo. Bohužel, Lisin šéf podporu odmítl.

Naopak Gülcan mi slíbila velkorysý dar. Vděčně jsem jí padla kolem krku a celý večer jí kupovala jeden drink za druhým. Jak se dalo čekat, chtěly se Lisa s Gülcan dozvědět co nejvíc o Tristanovi, protože je totálně fascinovala představa, že se v mém životě znovu vynořila stará láska. Já sama jsem v souvislosti s naším opětovným setkáním kolísala mezi nadšením a obavami. A tušila jsem, že můj citový život se záhy octne ve velkém ohrožení.

Zpráva, že nám bude pomáhat Tristan a že se objeví už ve středu na zkoušce, se rozšířila mezi členy muzikálového kroužku rychlostí blesku. V určený den se dostavili také členové kapely. Zkouška probíhala podle plánu, a když jsme byli asi v polovině, otevřely se dveře auly a vešel Tristan. Ruce mi automaticky vylétly k vlasům, abych zkontrolovala stav svého účesu. Ačkoliv jsem se na naše setkání vnitřně připravovala, zhroutila se moje pracně vybudovaná obrana při prvním pohledu na Tristana jako domeček z karet. Srdce mi bušilo jako o závod, ruce jsem měla ledové a zároveň zvlhlé potem.

„Dobrý den,“ přivítala jsem ho s předstíranou lhostejností. „To je moc hezké, žes přišel.“

Žáci si prohlíželi Tristana s neskrývanou zvědavostí.

Odkašlala jsem si a poté příchozího zvučným hlasem představila: „Tak tohle je Tristan Franke, který byl tak laskavý, že se uvolil nám pomoct s inscenací muzikálu.“

Tristan dětem s úsměvem pokynul a ujal se slova: „Dobrý den. Už se moc těším, až se s vámi blíž seznámím. S některými jsem se už viděl. Jak pravděpodobně víte, jsem divadelní režisér.“ Tristan, stojící do té doby vepředu v hledišti se rukama opřel o podlahu vyvýšeného jeviště a vyskočil, aby si sedl na jeho okraj. „Budu s vámi spolupracovat na vaší hře, je ovšem třeba, abyste si hned na začátku uvědomili jednu věc: herectví není pouhé předvádění se. Jestli chcete celou věc dělat dobře, tak své emoce nebudete na jevišti pouze hrát, ale musíte je skutečně cítit, prožívat. Kdo se chce něčeho takového odvážit, potřebuje řádnou dávku kuráže. Máte ji?“

Všichni začali křičet: „Ano!“ nebo „Jasně, kámo!“

„Dobře. V tom případě se těším na naši spolupráci. Abych nezapomněl, musím vás upozornit předem ještě na jedno. Nemám pedagogické vzdělání a nevím, jak vycházet s mládeží. Ale jsem opravdový fanatik, když jde o přípravu nějaké hry. Může se proto stát, že se vám budu někdy zdát přísný a nespravedlivý.“ Tristan pokrčil rameny.

„Za to se omlouvám už teď. Doufám, že si zapíšete do paměti, že to nemyslím osobně, ale chci pro vás a vaši hru jen to nejlepší.“ Sklouzl pohledem po shromážděných dětech a zeširoka se usmál. „No nazdar, vy se teď všichni tváříte hrozně vyděšeně. Ale tak zlé to zase se mnou není, uvidíte, že se spolu domluvíme. Takže, pokud budete mít nějaké nápady, tak je prosím bez váhání řekněte. Tenhle muzikál je koneckonců společný projekt a všechno stojí a padá s vámi. Mimochodem, líbilo by se mi, kdybychom si tykali. Já jsem Tristan.“

Žáci si začali vzrušeně šeptat, pošťuchovali se a uznale přikyvovali.

„Dobrá, takže teď víte, co vás čeká,“ ujala jsem se slova s postranním pohledem na Tristana, a všichni se rozesmáli.

„Jedno ale ještě nevíte. Rozhodli jsme se, že nebudeme hrát Elekovo tajemství. Místo toho chceme vymyslet muzikál, s jehož tématem byste se mohli osobně ztotožnit. Ve kterém půjde o problémy, jimiž žijete vy. A proto bychom byli rádi, kdybyste si tu hru napsali vy sami.“

Škála reakce sahala od nadšeného křiku přes nevěřící údiv až k úplnému odmítnutí.

„Jak máme něco napsat, když nevíme, jak se to dělá?“ křičel Jo.

„Tristan nám s tím pomůže.“

„Ale o co by v tom muzikálu mělo jít?“ nechápala Nike.

„Přesně to je váš úkol, vy si to musíte rozmyslet,“ vyložil Tristan. „Jaký příběh chcete vyprávět? Jaká témata se vás dotýkají?“

„Mně by se líbilo něco hodně cool, třeba o zombících,“ navrhl Jo. „Nějakej horor.“

Pawel nadšeně přikyvoval. „Ano, nebo něco akčního, něco jako pyrotechnická show, kde je hodně explozí.“

„Námitka,“ ozvala jsem se. „Muzikál musí být mládeži přístupný.“

„A taky byste neměli zapomenout, že takové představení něco stojí,“ dodala Sandra. „Pyrotechnická show s explozemi je naprosto definitivně mimo naše finanční možnosti.“

Heaven-Tanita mávala divoce rukou. „Mám nápad!“

„Tak sem s ním,“ vyzvala ji Sertab.

Opřela jsem se – přesně jako Tristan – rukama o jeviště a vyskočila, abych se také elegantně posadila na okraj. Jenže jsem o pořádný kus menší než Tristan a kromě toho nejsem moc velká sportovkyně. Dopadlo to tak, jak jinak ani nemohlo: můj pokus totálně ztroskotal. Ruce mi sklouzly a dokázala jsem se o jeviště opřít jen lokty. Sice jsem se rovnou nezřítila na zem, ale moje pozadí zůstalo viset dolů a nohy trčely bezmocně do prázdna.

„Hopla,“ odtušil Tristan vedle mě a z tónu jeho hlasu jsem jasně poznala, že se vší silou brání smíchu. Chytil mě pevně pod paží a táhl nahoru, dokud jsem zadkem bezpečně nepřistála na jevišti. To se mi zase jednou něco povedlo. Taková ostuda!

Zatímco se Tristan dusil smíchem, děti takové ohledy ani nenapadly a bez zábran se bavily. Za jejich všeobecného chechtání a hulákání jsem se vzpamatovala a odhodlaně rozhlédla po padesáti rozesmátých obličejích, které si mě vesele měřily. Pročísla jsem si lehce vlasy a klidně prohodila: „Jak vidíte, jsem celá. Nic se nestalo.“

„Dobrá akce, přímo na tělo, paní Paulsenová,“ ohodnotil můj výkon Pawel.

„To musí bezpodmínečně přijít do naší show,“ dodal Jo.

Smetla jsem si z kalhot neviditelný prach. „Prima, zasmáli jsme se, teď se zase uklidněte. Můžeme pokračovat?“

Naštěstí mi přispěchala na pomoc Sandra. „Byli jsme u témat, o kterých byste rádi psali. Heaven-Tanito, ty jsi nám zrovna chtěla říct svůj nápad.“

Ukázala jsem bílou tabuli, kterou jsem předtím připravila na jevišti speciálně pro tento účel, a byla jsem moc a moc ráda, že nemusím alespoň na chvilku čelit pobaveným obličejům. Jestli existuje něco, co špatně snáším, tak je to posměch. Heaven-Tanita se zhluboka nadechla. „Táááákže. V tom mém příběhu jde o dívku, které je, řekněme, asi tak patnáct a chodí do školy v Ellerbrooku. A chce být bezpodmínečně zpěvačkou, a taky má obrovský talent, ale nikdo v něj nevěří, a rodiče jí pořád dokola opakujou, že se má učit něco pořád ného.“ Při posledních slovech napodobila Heaven-Tanita pravděpodobně intonaci své matky. „Ale ona si navzdory všem překážkám svou věc prosadí, víte, jak to myslím? A nakonec odjede do New Yorku a vystupuje tam jako zpěvačka.

Hlavní roli bych mohla převzít třeba já.“ Podívala se na nás s velkým očekáváním.

„O rozdělení rolí budeme mluvit, až když bude libreto hotové,“ vložil se do hovoru Ralf.

„Ale jinak je to docela dobrý nápad,“ ujistila jsem ji a napsala na tabuli Zpěvačka.

„Je to téma, které vás všechny zajímá?“ obrátil se na děti Tristan.

Většina z nich potřásla hlavou, jen Mesut podotkl: „Nechtěl bych být taková přiblblá zpěvačka, jako je Heaven-Tanita. Ale nějak vyniknout, třeba jako gangsterský raper, to by se mi fakt líbilo.“

Heaven-Tanita si odfrkla, napodobila Mesutova raperská gesta a spustila: „Žijem v blbým státě, žijem v blbým městě, poldové tu choděj v neprůstřelný vestě. Nemáš komu věřit, všichni chtěj jen hrabat, nemaj žádný city, sou to idioti.“

Rozuměla jsem jejímu zpěvu jen zčásti, ale děti odměnily parodii na rádoby drsný rap smíchem. Mesut celý zrudl, a bylo na něm vidět, že se intenzivně snaží najít pádnou odpověď. Než mohlo dojít k otevřenému konfliktu, vložila jsem se do diskuze s otázkou: „Takže napíšu Zpěvačka/Zpěvák, Raperka/Raper, okej?“

„Mohlo by taky třeba jít o holku, co sní o tom, že si otevře obchůdek se zmrzlinou,“ ozvala se Nike.

„Nebo o chlápka, kterej se chce plavit na křižácký výpravě. Nebo na Queen Mary a tak,“ připojil se Engin. „Prostě o kluka, co chce vidět svět. Nebo aspoň něco jinýho než Turecko.“

Pawel se přidal: „Nebo o někoho, kdo se chce stát fotbalovým profíkem a potom hraje za Barcelonu nebo Madrid.“

„A já bych chtěl dělat klauna pro nemocný děti,“ ozval se Jo. „Ale co má bejt? Stejně nemáme šanci se odtud někdy vyhrabat.“

Nastalo ticho a ruce, které se do té doby nadšeně hlásily, klesaly pomalu dolů.

„Myslíte si to všichni?“ rozhlédl se Tristan. „Opravdu si všichni myslíte, že se odtud nikdy nedostanete a vaše sny se nesplní?“

„Ve skutečnosti je to tak, že můžem bejt všichni rádi, když se nám podaří ukončit dobře školu,“ vyložil Jo. „Ale potom stejně skončíme bez práce na ulici.“

Děti kolem přikyvovaly na souhlas. Už jsem chtěla začít protestovat, ale Tristan zaujatě pokračoval: „No, v tom případě máme přece skvělé téma pro váš muzikál. Mladí lidé, kteří mají sny, ale nevěří, že se jim mohou vyplnit.“

„Ale já věřím, že se můj sen někdy splní,“ namítla Nike.

„A to si od tebe nedám vzít, Jo.“

„Já taky ne,“ souhlasila s ní Heaven-Tanita. „A kromě toho, kdybysme neměli svoje sny, co nám zůstane? Pak bysme neměli už vůbec nic.“

Její slova mě dojala tak, až se mi sevřelo srdce a do očí mi vyhrkly slzy.

„Tu větu si zapamatuj, Heaven-Tanito,“ podíval se na ni s úsměvem Tristan. „Tu tam musíme bezpodmínečně dát.“

Heaven-Tanita se rozzářila radostí. „Možná by v tom muzikálu mohlo jít o víc mladých lidí. Některý věří ve svoje sny, ale některý ztratili odvahu a jsou pořád proti všemu, prostě anti.“

„Co si o tom myslíte?“ vyzval Tristan ostatní.

„Mně se to zdá dobré,“ přihlásila se o slovo Flora. „A může se to odehrávat ve škole. V Ellerbrooku.“

A najednou chrlily děti nápady tak rychle, že jsem je málem nestačila zapisovat.

„Je pravda, že jsou tady cools, co jsou anti, flákaj školu a jsou závislí,“ konstatoval Mesut. „A kromě toho se tu vyskytujou šprtský nerdi, s kterejma nechce nikdo mít nic společnýho.“

„A taky by v tom neměl chybět nějaký milostný příběh,“ přihlásila se s nápadem Nike.

Dívky souhlasily, ale pánové začali hlasitě protestovat.

„Hlavní postava by mohla být jiná než ostatní, ty by ji dusili a chovali se k ní hnusně, protože je šprtka nebo má sny nebo obojí,“ navrhla Heaven-Tanita.

Ruka se mi při psaní zarazila a v žaludku se mi rozlil nedobrý pocit. Ten příběh se vyvíjel směrem, který se mi vůbec nelíbil.

„V tom případě máme všechna témata pohromadě – lásku, sny a šikanu,“ shrnul to Ralf.

„Šikanu? A to jako proč?“ dožadoval se vysvětlení Pawel.

„No jasně. Co se divíš?“ ušklíbla se Nike. „A co to asi je, když celá třída dusí jednu šprtku?“

Trhla jsem sebou a ucítila na sobě víc než jasný Tristanův pohled. Šikana je pro mě bolestné téma. Neměla jsem ani v nejmenším chuť se s ním trápit dlouhých osm měsíců.

„To s tou šikanou se mi náhodou líbí,“ přihlásila se Engin. Jo zdvihl palec. „Jasně.“

Tristan se zase obrátil k celé skupině. „A jak to vidí ostatní?

Zdá se vám to téma dobré?“

Všichni přikyvovali. Všichni, až na Meikla, který si soustředěně prohlížel nehty na rukou.

„Okej,“ obrátil se Tristan na mě. „Co je, Anniko? Nechceš to napsat?“

Ještě pořád jsem se bránila, abych se na něho podívala.

„Šikana je přece už totálně zastaralé téma, o kterém už dnes nechce nikdo slyšet.“

„Ale vy jste řekla, že téma určujeme my,“ protestovala Nike. „A my chceme psát o šikaně.“

„Tak dobře.“ Mrzutě jsem se otočila k tabuli.

„Ale je pravda, že příběh o tom, jak se do sebe zamilovali jeden cool a druhý uncool byl už zpracovaný mnohokrát,“ podotkla Sandra. „A skoro pokaždé jde o dívku vystavenou pronásledování, zatímco kluci jsou vždycky suproví cools.“

„Tak to uděláme jinak!“ vykřikla Heaven-Tanita. „V našem příběhu bude šprtounskej nerd kluk a cool bude holka.“

„Ten kluk by mohl bejt třeba vegan, kterej chce zachraňovat svět,“ navrhl Mesut. „A nakonec by se ten šprtounskej nerd stal taky cool.“

Tristan na mě vrhl postranní pohled. „V tom případě si ale musíme ujasnit, co je cool a co ne. Musíte si rozmyslet, jaké poselství má mít váš příběh.“

„Že cool je super,“ vykřikl Jo a spolu s Mesutem zdvihl sevřenou pěst jako poznávací znamení obyvatel ghetta.

„A že šplhounský nerdi jsou sráči,“ doplnil je Pawel. Sevřela jsem marker pevněji v ruce.

„Já mám jiný nápad.“ Nike klouzala pohledem po svých spolužácích. „Když se tak rozhlídnu kolem sebe, jsme přece každý jiný. Jsme různě starý, připravujeme se na různý závěrečný zkoušky, lišíme se barvou kůže i náboženstvím. A co se týče naší školy…,“ pokrčila rameny. „Tady je to všechno ještě víc vidět než jinde. Líbí se mi, že jsme každý jiný. A poselstvím našeho příběhu by mělo být, že vůbec nezáleží na tom, jestli je někdo šprt, nerd, hiphoper, ekolog, cool nebo ještě něco dalšího. Nakonec chceme všichni stejnou věc. Prostě nějak… jako být šťastný.“

Začaly mě bolet prsty, a tak jsem uvolnila křečovitý stisk.

„Tolerance je skvělé poselství, Nike,“ pochválila ji Sandra.

„Tak budeme hlasovat,“ navrhl Tristan. „Kdo z vás chce, aby ve vašem muzikálu šlo kromě šikany také o toleranci a sny?“

Postupně se zvedaly ruce nahoru, až je nakonec zvedli skoro všichni.

Tristan tleskl do dlaní. „Okej. Tím je rozhodnuto. Příběh má vyústit v poznání, že se máme naučit se vzájemně přijímat takoví, jací jsme. A že je důležité mít sny.“

„Takže přece jen šťastný konec,“ podotkla jsem spokojeně.

„Nikoli bezpodmínečně. K takovému poznatku se dá dospět také na základě tragické události.“

Vrhla jsem na něj varovný pohled. „Ano, může tam být tragická událost, ale nakonec všechno dopadne dobře.“

„Možná ne tak úplně pro všechny postavy.“

„Ale ano, pro každou postavu. Je to školní muzikál, nepřichází v úvahu, že na konci všichni umřou,“ doslova jsem prošpikovávala Tristana svými pohledy, aby mu bylo jasné, že je to mé poslední slovo.

Tristan ale nehodlal ustoupit a trval dál na svém stanovisku. „To přece neznamená, že musejí zemřít úplně všichni.“

„V tomhle příběhu ale neumře nikdo!“

„Jenže to není tvoje hra.“

„Ale já jsem za ni zodpovědná a musím ji obhájit před naším ředitelem. Můžeme to téma zpracovat taky jako komedii.“

„S komediemi se nevyhrávají ceny,“ prohlásil Tristan.

„Hra musí být temná a dojímat, musíš lidi přinutit k pláči. Jen tak můžeš získat ocenění.“

Bylo mi sice jasné, že má naprostou pravdu, ale přesto jsem nebyla ochotná ustoupit tak rychle ze svého stanoviska. „Nebudeme hrát temnou, deprimující hru. Konec diskuse.“

Tristan se nevěřícně usmál. „Prosím? Konec diskuse? Anniko, naše diskuse teprve začíná. Jestli chceš získat tu cenu, tak…“

Ozvalo se hlasité zakašlaní, které nás vytrhlo z hádky. Uvědomila jsem si, že jsem v posledních třiceti vteřinách úplně zapomněla na okolní svět. Pro mne jsme tady byli jen Tristan a já, ponoření do zápasu, ve kterém jsme po sobě metali slova i pohledy, a já ten zápas chtěla vyhrát stůj co stůj. Jenže jsme nebyli sami, stáli jsme na jevišti v aule a před námi sedělo asi padesát dětí, které nás sledovaly tak napjatě, jako bychom přehrávali nejnovější pokračování seriálu The Walking Dead.

„O konci nemusíme definitivně rozhodnout už dnes,“ mírnila střet Sertab. Pravděpodobně to byla ona, kdo zakašlal.

„Souhlasím,“ přidal se k ní Tristan. „Dobrá, takže teď vám vysvětlím, jak z toho hrubého nápadu uděláme příběh.“ V následující půlhodině vysvětloval pomocí několika zmatených náčrtků, jak se píše divadelní hra a jak se vytvářejí jednotlivé postavy. Žáci mu pozorně naslouchali, a když jsem sledovala jeho výklad, musela jsem uznat, že dokáže vysvětlovat fascinujícím způsobem. Vždycky míval v očích takové zvláštní světlo, když šlo o jeho téma, o jeho svět, jeho život a divadlo. Znala jsem to moc dobře z dřívějška. Normálně se choval naprosto klidně a nezaujatě, ale jak šlo o divadlo, přímo rozkvetl a mluvil s obrovskou vášní, o níž jsem si dřív toužebně přála, aby platila také mně. Byla snad někdy v jeho životě žena, které se podařilo alespoň náznakem ho upoutat tak jako divadlo? Probrala jsem se z krátkého zamyšlení a uslyšela Tristana, jak říká: „Napište do našeho příštího setkání několik vět k začátku a konci děje. Víc prozatím nepotřebujeme, o další zpracování se postaráme potom.“

Pomalu jsme dospěli ke konci dnešní schůzky. „Okej, lidi, to by bylo pro dnešek všechno.“ Stejně jako pokaždé, když jsem dala znamení k rozchodu, vyskočili všichni i tentokrát a spěchali k východu, pusu plnou řečí. Když šli kolem nás, volali „Nashle!“ Také Sertab, Ralf a Sandra se rozloučili. Aula se ve chvíli vyprázdnila. Zůstali jsme tu jen Tristan a já.

Odnesla jsem bílou tabuli do hudební třídy, zatímco Tristan si prohlížel aulu. „Technika je sice tak na úrovni roku 1975,“ ohodnotil svůj výzkum, když jsem se vrátila, „ale to málo, co tady je, naštěstí funguje.“ Sklouzl pohledem po roztrhaných potazích a zaprášené oponě. „Abych pravdu řekl, tahle aula i to ostatní, co jsem prozatím ze školy viděl, se vyznačuje značně morbidním šarmem.“

Sáhla jsem po kabelce a zavěsila si ji přes rameno. „Do auly a techniky můžeme něco málo investovat. Podařilo se mi totiž sehnat nějaké peníze.“

„Jsi dobrá. Kolik?“

Uvedla jsem částku, kterou mi slíbila Gülcan.

Tristan uznale přikývl. „S tím už se dá pracovat.“ Seskočil z jeviště a na krátkou chvilku jsem byla v pokušení ho napodobit. Ale potom jsem si vzpomněla na ponižující zážitek z odpoledne a sedla jsem si raději na kraj jeviště, abych odtud sklouzla dolů.

„Jsou tady nějaké schůdky nahoru?“ rozhlížel se Tristan.

„Nemám zdání. Můžu se ale zeptat školníka.“

„Bylo by to lepší. Až začneme s opravdovým zkoušením, budeme se stále pohybovat mezi jevištěm a hledištěm. Tedy… děti a taky ty.“

Blbeček. „No dobře, tak jsem uklouzla. Ale to přece ještě neznamená, že jsem absolutně neschopná tam nahoru vylézt.“

„Jenže přesně o to jde. Ty jsi totiž drobná a malá. A protože nemám chuť tě tahat příštích osm měsíců nahoru, zeptej se raději školníka na ty schůdky co nejdřív.“

„Nikam mě nebudeš tahat. Ale uznávám, že schůdky jsou pohodlnější a postarám se o ně.“

„Okej. Takže se uvidíme příští týden. Jsem opravdu napjatý, s čím děti přijdou.“

„Nepropadej iluzím. Sotva to může být ještě horší.“ Jakmile jsem to vyslovila, už jsem se na sebe zlobila. Proč jen si nedokážu dát pozor na jazyk? Povede to jen k nepříjemným otázkám.

„Horší?“ chytil se mé poznámky hned Tristan.

„Ano, horší,“ odpověděla jsem neochotně. „Je sice hezké, že jde o sny, toleranci a lásku. Ale frajeři, šprti, nerdi a šikana? Přece jsi dobře věděl, že mi takové téma nebude po chuti.“

„Není to tvoje hra a nejde v ní o tebe.“ Tristan se na mě zamyšleně podíval. „Ta stará záležitost je už přece dávno pryč. Ale asi ses s ní ještě pořád nedokázala úplně vyrovnat, viď?“

Měla jsem pocit, že mi v žaludku leží obrovský balvan. „Ale ano, je to pryč. Už dávno jsem se tou někdejší šikanou přestala trápit a zapomněla na ni. A přesně tak to taky zůstane.“

„Potlačit nepříjemné vzpomínky neznamená je úplně vymazat ze života.“

„Dnešní psychologie pokládá takový postup za naprosto uznávanou strategii přežití.“

„Co nás jen tehdy k tomu vedlo… Dneska je mi to hrozně líto,“ vyhrkl nečekaně Tristan. „A jsem rád, že ses mi zase objevila v životě. Jedenáct let mě kvůli tomu hryže svědomí a nikdy jsem neměl příležitost, abych se omluvil nebo svoje tehdejší chování aspoň trochu napravil.“

Měla jsem pocit, jako by mi Tristan zasadil tvrdou ránu pěstí. Sevřel se mi krk a nemohla jsem se pořádně nadechnout. „Má to snad znamenat, že mi teď pomáháš jenom ze soucitu? Protože jsem ubohé, politováníhodné stvoření, jehož život je v troskách? Jestli je to tak, tak na ten nápad radši hodně rychle zapomeň. Nebyla to tvoje vina. Jsi omilostněn. Je ti odpuštěno, všechno, čím ses podle tebe provinil.“

Chtěla jsem kolem Tristana projít, ale chytil mě za ruku. Vzpurně jsem zdvihla hlavu a podívala se na něho. Jeho pohled byl tak intenzivní, že jsem si málem připadala svlečená donaha.

„Pochop, že se musíš s tématem šikany definitivně vypořádat, pokud chceme tu hru napsat a hrát,“ díval se mi klidně do očí. „Bylo by pro tebe opravdu lepší, kdybys na to nereagovala tak přecitlivěle.“

Cítila jsem, jak se mi do očí derou slzy. „Už jsem ti řekla, že je to všechno za mnou.“

Tristan povolil stisk. „To vidím, působíš naprosto suverénním a klidným dojmem.“

„Dělám, co umím.“ Potom jsem konečně prošla kolem něho a vyšla ven z auly. To teda byl skvělý nápad požádat o pomoc zrovna Tristana. Fakt, že jsem do něho byla zamilovaná, představoval v minulosti můj nejmenší problém. S tím jsem si už nějak dokázala poradit. Vůbec jsem ale nepomyslela na to, že Tristan patří neoddělitelně ke třem letům mého života ve škole, které pro mne zůstávaly ve vzpomínkách jako horor. A setkáním s ním se mi všechna ta hrůza vrátila s intenzivní naléhavostí. Byla jsem přesvědčená, že už jsem to všechno nechala za sebou. Ale jak mi ukázal dnešní den, mýlila jsem se. Zcela a naprosto.

Tristesse a lední medvědi

Když jsem se po zkoušce vrátila domů, našla jsem Nele v kuchyni. Opírala se o pracovní desku a v ruce držela krajíc chleba. Na sobě měla svoje malé večerní a vypadala jednoznačně až příliš elegantně na tak obyčejnou večeři. „Ahoj. Někam se chystáš?“

„Ano, Tobi dostal lístky na koncert do Labské filharmonie a pozval mě, jestli nechci jít s ním.“ Očí jí při odpovědi podezřele zářily.

„Skvělé, Labská filharmonie. Geniální.“ Dělala jsem, co jsem mohla, abych vypadala bezstarostně, ale bylo to pro mě opravdu těžké. Naštěstí byla Nele natolik zaujatá sama sebou, že si vůbec mojí závisti nevšimla. „Předpokládám správně, že jdete spolu čistě přátelsky a kolegiálně, nebo se pletu?“

Nele přikývla a ukousla si pořádné sousto.

„Tvůj outfit dává veřejnosti jasně na vědomí, že nejste nic jiného než přátelé.“

„Nenastrojila jsem se kvůli Tobimu, ale kvůli Labské filharmonii,“ poučila mě Nele důstojně.

„Té je přece úplně jedno, co máš na sobě,“ podotkla jsem.

„Ach jo, ty šťastlivče, taky bych tam šla moc ráda na koncert. Co budou hrát?“

Nele si nacpala do pusy zbytek chleba a pokrčila rameny.

„Nemám tušení,“ huhlala s plnou pusou, takže jsem jí sotva rozuměla. „Beethovena? Mozarta? Prostě někoho z těch chlápků.“

„Jasně. Co kdybys zůstala radši doma a nechala jít mě.“

„Na to zapomeň!“

„Ty si přece na klasiku vůbec nepotrpíš.“ Otevřela pusu, vzápětí ji ale zavřela a celá zrudla.

„Cha!“ vykřikla jsem a ukázala na ni prstem. „Chtělas říct, že ale na Tobiho ano. Jen se přiznej.“

Nele zvedla ruce na obranu. „Ano, okej, přiznávám se.

Záleží mi na něm. Ale jen trošičku.“

„Jasně.“ Chtěla jsem si sednout, ale při pohledu na stůl jsem se vyděsila. V příšerné změti tam ležely rozházené kabely, vypínače, banánky, plíšky a imbusový klíč spolu s několika těžko identifikovatelnými součástkami v sousedství hromady šroubováků, šroubků a klíčů různých velikostí. „To tady někdo pitval terminátora?“ hlesla jsem zděšeně.

Nele se rozesmála. „Ne, ne, to nebyl terminátor, to jenom Sebastian rozebral toustovač.“

„Ale proč takový masakr? Přece nebyl až tak starý?“

„Ano, ale byl rozbitý. To věčné zlobení s páčkou mi už lezlo na nervy.“

„Přece jen stačilo přidržet páčku dole, dokud nebyl toust hotový,“ namítla jsem. Vzala jsem jednu ze součástek do ruky a zvedla ji. „V tomhle stavu na něm půjde asi těžko opékat chleba.“

„Sebastian ho chce opravit, a musel se proto nejdřív podívat, v čem přesně je problém. Nemáme se ničeho dotýkat, prý to vypadá na první pohled chaoticky, ale on v tom má systém.“

„Aha, opravdu?“ S povzdechem jsem se svezla na kuchyňskou židli. „Spíš bych si myslela, že nemá tušení, co dělá, a teď se tajně dívá do návodu na Googlu, aby nevypadal jako trouba.“

„Nejspíš máš pravdu,“ ušklíbla se Nele. „Ať je to, jak chce, já už musím běžet.“

„Hezkou zábavu. Pozdravuj ode mne Labskou filharmonii. A Tobiho. A prosím, pokus se nahrát aspoň kousek muziky na mobil a poslat mi zprávu. Chci si jen vychutnat pět minut skvělé hudby v sále s perfektní akustikou.“

Nele mě objala a dala mi pusu na tvář. „Pokusím se. Měj se, ty moje nerdko. Tak zítra,“ rozloučila se a zmizela do předsíně.

„I ty! A pozor: nejsem žádná nerdka!“ zavolala jsem za ní. To omílané slovo jsem už nemohla ani slyšet. Podívala jsem se na chaotickou hromadu na kuchyňském stole. Tak nějak to pravděpodobně vypadá v mojí hlavě. Abych se už nemusela dál dívat na ten masakr, odešla jsem do svého pokoje a začala číst další kapitolu Kaiova eposu o Odorfovi. Ale poprvé za celou dobu se mi jeho vyprávění nelíbilo. Vůbec jsem netušila, jak mu mám poctivě říct svůj názor a zároveň mu neublížit. Při tom pomyšlení se mi v duchu vynořila podoba profesora Vargy, ke kterému jsem chodila od třinácti do sedmnácti let na hodiny klavíru. Nikdy si nebral servítky. Jestli budeš hrát takhle, skončíš špatně. To bylo povzbuzení, když jsem se připravovala na nějakou soutěž nebo na koncert. Hraješ jako ponocnej, zněl jeden z jeho nejlaskavějších komentářů. Když měl špatný den, tak rád hartusil: Stydím se za tebe! a dosáhl tím přesně toho, co chtěl. Totiž, že ten, kdo se styděl za špatné hraní, jsem byla já. Nejhorší bylo, když neřekl vůbec nic. Kdysi jsem mu přehrála Chopinovu etudu, kterou jsem cvičila až k padnutí a do níž jsem vložila celé srdce. Když odezněl poslední tón, vzhlédla jsem k němu plná naděje, a on… neřekl nic. Vůbec nic. Nenáviděla jsem ho z celého srdce, ale díky tlaku, který na mě vyvinul, jsem byla tak dobrá, že jsem se dostala do užšího výběru pro stipendium nadaných žáků na konzervatoři. Pro přehrávku, která měla všechno rozhodnout, jsem si vybrala Sen lásky od Liszta a Chopinovu etudu Tris tesse. Můj tehdejší výběr byl naprosto neuvědomělý, ale dneska vidím, že to vlastně bylo pro mě charakteristické. Zvláště druhá skladba totiž perfektně odpovídala mému mladistvému rozpoložení. Sice jsem tenkrát splnila požadavky a byla přijata, ale Tristesse, smutek, se stal mým trvalým průvodcem. A nejen kvůli podobnosti slov Tristesse a Tristan.

Odložila jsem laptop a posadila se na posteli. Neměla jsem ani nejmenší šanci, abych se soustředila na Kaiův román. Pohled mi padl na klavír. V poslední době jsem kolem něj jen chodila, hrát jsem přestala. Vstala jsem a pomalu k němu přistoupila. Prsty jsem zlehka pohladila klávesy. Klavír ještě pořád fungoval, otázkou bylo, jestli funguju i já. Několik vteřin jsem stála bez hnutí, potom jsem si sedla a zahrála první takty Chopinovy etudy. Znělo to neobratně, nejistě, přesně tak, jak jsem se často cítila. Ale Tristesse mi vždycky připadala lehká a brzy se mi ve hře vrátila jistota. Nemyslela jsem na to, co mají dělat moje prsty, ale na hudbu samotnou. A když jsem to udělala, stačilo jen pár taktů, než mě zavalily staré pocity a vzpomínky. Smutek, osamělost, všechny slzy, které jsem tehdy prolila. Před vnitřním zrakem se mi vynořovaly tváře, slyšela jsem útržky vět, smích, vnímala jsem, jak mě na kůži pálí pohrdavé a nepřátelské pohledy, a všechno to provázela ta nádherná, jemná hudba, která byla součástí mého mládí.

„Do háje!“ vykřikla jsem a uhodila prudce do kláves. Nechtěla jsem znovu probouzet všechny ty zlé pocity a vzpomínat na situace, které mě ještě stále pronásledovaly ve snech v podobě hrůzných monster. Bez dlouhého rozmýšlení jsem vyběhla z pokoje, vzala z komody klíč od bytu, zabouchla za sebou dveře a začala jako o život zvonit u dveří Sebastianova a Kaiova bytu. „Otevřete, otevřete, prosím otevřete,“ prosila jsem tiše. Určitě tam jsou, někdo z nich musí být přece doma. Dveře se nakonec otevřely a přede mnou stál Sebastian. Vysoký, rozložitý, jako vždy s rozcuchanými vlasy, v džínách a tričku, ačkoliv už byl říjen. Ulevilo se mi tak, že jsem mu málem padla kolem krku.

„Anni?“ Podíval se na mě starostlivě. „Stalo se něco?“

„Ne, jen jsem se trochu nudila.“

„Aha. To vždycky brečíš, když máš dlouhou chvíli?“ Přejela jsem si rukou po tváři a zjistila, že je mokrá. „Většinou ne, ale když se nudím moc, tak…“

V Sebastianově pohledu jsem si mohla jasně přečíst starost a dostala jsem strach, že se začne vyptávat. Nakonec ale jen kývl: „Chápu.“

Odkašlala jsem si. „Co děláš?“

„Díváme se s Kaiem na fotbal.“

Po krátkém zaváhání jsem se zeptala: „Můžu se dívat s vámi?“

„Jasně, co je to za hloupou otázku? Pojď dál.“

V obýváku seděl na pohovce Kai a sledoval, jak červení hrají s modrými. „Ahoj, Kai.“

„Ahoj, Anni.“ Nevypadal, že by mě chtěl podrobněji informovat o stavu zápasu, protože dál upíral oči na obrazovku.

„Vem si pivo.“

Šla jsem do kuchyně a otevřela ledničku, ve které nebylo vůbec nic kromě asi dvaceti láhví piva, kousku salámu a jednoho balíčku margarinu. Typické. Vzala jsem si flašku a usadila se mezi Kaie a Sebastiana na pohovku. „No a? Jaký je tedy stav?“

„Jedna nula pro Bayern,“ informoval mě Sebastian.

Přimhouřila jsem oči a z nápisu v levém horním rohu jsem zjistila, že Bayern hraje proti Eintrachtu Hamburg.

Kai ke mně natáhl ruku s pytlíkem brambůrek. „Na, dej si.“

„Děkuju.“ Nabrala jsem si plnou hrst brambůrků a nacpala si ji do pusy. „Máte nějaký otvírák?“

Sebastian mi vtiskl do ruky vidličku a stejně jako Kai zíral upřeně na obrazovku.

Chvíli jsem se pokoušela otevřít láhev piva vidličkou, ale neuspěla jsem. Moc nechybělo a praštila jsem hrdlem láhve o hranu stolu, když mi Sebastian vzal oboje z ruky, otevřel láhev a podal mi ji.

„Díky.“ Lokla jsem si piva. „S vidličkou to neumím. Se zapalovačem to zvládnu, ale s vidličkou jsem se to nenaučila.“

„Nepovídej,“ zasmál se Sebastian.

Vypadalo to, že se na obrazovce zrovna neděje nic zajímavého a můžu klidně začít konverzovat. Nebo se pletu? „Znala jsem jednoho, co otvíral pivní láhve okem. To ale bylo dost nechutný.“

„Každý zná údajně někoho, kdo umí otvírat flašky okem,“ poznamenal Sebastian. „Ve skutečnosti to ale všichni viděli jen na YouTube.“

„Ne, čestně. Byl to klarinetista, poznala jsem ho v Hu dební mládeži. Musím se ale přiznat, že to nebyla láhev piva, ale Fanta.“

Sebastian se usmál. „To jste se pěkně odvázali, co?“

„No jo, bylo nám třináct.“

„Páni. Třináctiletý kluk, co umí otevřít Fantu okem. Opravdové zázračné dítě. Do prdele!“ vykřikl tak nečekaně, že jsem sebou trhla a polila si džíny pivem. „Do prdele!“ vykřikla jsem taky a utírala si je.

„Ty hnusný Bavoráci, bylo jasný, že budou střílet desítku,“ nadával Kai. „Ale nic si z toho nedělej, Anni. Určitě se nestrefí.“

Je zlatý, pomyslela jsem si vděčně, když si myslí, že jsem nadávala kvůli fotbalu. Pocit, že se udusím, který mě předtím přepadl, mě pomalu opouštěl a bylo mi trochu veseleji u srdce.

S oběma přáteli se věci jevily mnohem jednodušší. V televizi nastoupil hráč Bayernu k pokutovému kopu. Dělal dost suverénní dojem a ani v nejmenším nevypadal jako někdo, kdo se nestrefí. Na dresu jsem si přečetla jeho jméno. Byla to skvělá příležitost k předvedení mých hlubokých odborných znalostí.

„Aha. To je Weidinger. Ale ten přece hrál dřív za Eintracht Hamburg.“

„No ne,“ ozval se Sebastian s přehnaným obdivem. „Ty se tedy fakt vyznáš.“

„Jasně.“ Mohla jsem se chlubit, protože mi Sebastian nedávno půjčil své staré tričko s Weidingerem z doby, kdy hrál za Eintracht. Chtěla jsem ho pro Williama. Červená se zelenou mu totiž náramně sluší. Okej, přísně vzato mi Sebastian to triko nepůjčil, ale zapomněl ho u nás, když vysypal v předsíni věci ze svojí sportovní tašky při marném hledání klíčů od bytu. No, a já jsem se potom už nějak nedostala k tomu, abych mu ho vrátila. Podívala jsem se znovu na obrazovku, kde se právě rozběhl Weidinger a s ledovým klidem vstřelil míč do branky.

„Smůla,“ komentoval to znechuceně Kai a Sebastian vzdychl. „Fakt. Taková smůla!“ Napila jsem se znovu piva.

„Ostatně, jedna známá sestry kluka jedné mojí kolegyně bydlela s Weidingerovou přítelkyní.“

Moje sdělení udělalo na Kaie dojem. „Takže jsi s ním přes několik rohů taková vzdálená kamarádka, co?“

„No, tak trochu. Vlastně ani ne tak s ním jako spíš s jeho přítelkyní.“

Chvíli jsme se věnovali jen sledování fotbalu. Kai mi pravidelně nabízel mlčky brambůrky, Sebastian došel pro nové pivo a můj svět byl na půl cesty k normálu. Neuměla jsem si to vysvětlit, ale čím déle jsem sledovala hru, tím víc mě bavila. Možná to zavinilo Sebastianovo a Kaiovo povzbuzování, zadržený dech a napětí, když se Eintracht dostal k bráně Mnichováků, zděšené výkřiky, pokud se situace obrátila, a taky jejich nadávky, při kterých si vůbec nebrali servítky. Možná to bylo ale docela prostě tím, že jsem až do dneška nikdy nesledovala fotbal pořádně, a proto jsem netušila, že mě docela baví. Nejpozději na konci prvního poločasu jsem fandila stejně jako ti dva, a když dal Eintracht v druhém poločase gól, vyskočila jsem spolu se Sebastianem a Kaiem z pohovky a křičela radostí, jako kdybych právě dostala lístek na Langův koncert do Labské filharmonie.

Přitom jsem si vzpomněla, že je tam právě teď Nele. Vytáhla jsem z kapsy kalhot mobil a zjistila, že mi opravdu poslala hlasovou zprávu. Otevřela jsem ji a při prvních tónech padla zpátky na pohovku. „Páni, ta se má, zrovna poslouchá Schubertovu Nedokončenou v Labské filharmonii,“ naříkala jsem. „Kvůli tomu bych byla schopná i vraždit.“

„Ty to poznáš po několika prvních tónech?“ vykulil nevěřícně oči Kai.

Pozor. Možná jsem se tím zase jednou projevila jako klasická nerdka. Ale před kluky mi to bylo tak nějak jedno. „Je to moje oblíbená symfonie.“ Chvíli jsem uvažovala a potom jsem dodala: „Od Schuberta.“

Kai se naklonil dopředu, aby viděl líp na Sebastiana. „Ona má oblíbenou symfonii,“ pronesl významně a ukázal na mě palcem.

„A kdo nemá?“ pokrčil Sebastian rameny, ale nepřestával přitom dál sledovat hru. „Já osobně si sice víc potrpím na Mozarta… pozor, Dingens, ale… Do háje s tebou, ty blbej idiote!“

Kai se zase opřel dozadu a podal mi pytlík s brambůrky.

„Ale koukat s námi na fotbal je taky okej, že jo?“

Vzala jsem si pár brambůrků a usmála se na něho. „To je mnohem, mnohem víc než okej,“ ujistila jsem ho vřele a s údivem si uvědomila, že to myslím doopravdy. „Úplně přesně to totiž nevím, protože jsem v Labské filharmonii ještě nikdy nebyla. Ale zrovna teď si neumím představit, že bych tam byla šťastnější než tady s vámi.“

Sebastian na mě po straně mrkl. „Já vlastně znám jednoho, co se zná s člověkem, co je bratranec z pátého kolena jedné ženské, jejíž muž stavěl Labskou filharmonii.“

„Aha… ano. No a?“

„No, jen jsem chtěl taky přispět do rozhovoru něčím zajímavým,“ odtušil Sebastian a ušklíbl se.

Protáhla jsem obličej a hodila po něm několik brambůrků.

„Protivo.“ Za okamžik mi došlo, co jsem provedla. Rychle jsem začala sbírat brambůrky z pohovky. „Omlouvám se.“

Sebastian mě chytil za ruku a pevně ji držel. „Nech to být. Ty může někdy sníst Kai, až dostane při koukání na televizi hlad.“

Dívala jsem se upřeně na svou ruku, která se v Sebastianově téměř ztrácela, i když nebyla tak úplně malá. Jeho dotek nebyl nepříjemný. Vlastně vůbec ne. Doopravdy byl skoro až příliš příjemný a podivně útěšný. Byla bych svou ruku v té jeho ráda nechala, ale on mě rychle pustil. Teprve potom mi pomalu došel význam toho, co řekl. Zvedla jsem hlavu a podívala se do jeho veselých očí. „To bylo hnusný,“ připomněla jsem.

„Ale já Kaie nedávno opravdu přistihl, jak…“

„Hej,“ přerušil Kai Sebastiana uprostřed věty. „Ticho!“

„Co jedl?“ špitla jsem se zatajeným dechem. Sebastian otevřel ústa, ale Kai prudce syknul: „Nic.“

To ovšem moji zvědavost ještě povzbudilo a chtěla jsem vědět všechno. A tak jsem se po zbytek zápasu snažila opakovaně zjistit, co přesně a za jakých okolností Kai vlastně vyzobával z gauče. Ale bylo to marné, oba mlčeli jako ryby.

Eintracht prohrál 1:3. Ještě chvíli jsme nadávali na nespravedlnost fotbalového světa, potom se Kai zvedl. „Musím do postele. V pět mi zazvoní budík.“

Pravděpodobně to byl i signál k mému odchodu, ale mně se ještě vůbec nechtělo. Děsila jsem se návratu do prázdného a tichého bytu. Do mého pokoje, ve kterém se možná ještě pořád skrývaly bolestné přízraky a pocity z minulosti a číhaly na mne.

U Kaie a Sebastiana byl zmatek, ale taky tam bylo teplo a útulno, mohla jsem se dívat na fotbal, pít pivo a jíst brambůrky, smát se a plácat hlouposti. Tady se moje srdce cítilo mnohem lehčeji. „Musíš ráno taky brzy vstávat?“ podívala jsem se na Sebastiana.

Na okamžik zaváhal, potom odpověděl: „Ne, zítra jsem jen v kanceláři.“

Zatahala jsem za nitku, která se uvolnila ze švu na pohovce. „Takže zůstaneš ještě vzhůru? Jestli ne, můžu samozřejmě jít domů.“ Lidičky, pomoc, proč se najednou chovám tak nejistě? Nikdy jsem v Sebastianově přítomnosti taková nebyla.

„Ne, klidně tady zůstaň. Ještě nejdu spát.“

Cítila jsem, jak mi ze srdce spadl těžký kámen. „Prima.“

Kai odešel a já se schoulila v jeho rohu na pohovce, což mělo za následek zvětšení vzdálenosti mezi mnou a Sebastianem. Opřela jsem si hlavu o opěradlo, přitáhla nohy nahoru a přehrála ještě jednou Nelinu zprávu. „Hezké, viď?“ podívala jsem se na Sebastiana, který se také usadil pohodlně na gauči.

Vypnul zvuk televizoru. „Přehraj to ještě jednou.“ Poslechla jsem ho. „Schubertovi bylo teprve pětadvacet, když složil tuhle symfonii. Nedožil se o mnoho víc let. Měl syfilis, a někteří badatelé se domnívají, že byl alkoholik. Zemřel v jedenatřiceti a za svého života se nikdy nedočkal uznání, které by si zasloužil.“

„Proč ne?“

„Prostě nebyl miláček ramp jako Mozart nebo Beethoven. A spousta jeho děl není snadno k pochopení. Člověk si je musí poslechnout několikrát, aby byl schopen vnímat jejich krásu. Aspoň já si to myslím.“

Okamžik jsme mlčky poslouchali, potom zpráva skončila a v pokoji nastalo ticho.

„Zní docela zoufale, ta hudba,“ podotkl Sebastian. „Ale není divu, že je taková, když ten skladatel byl na tom tak, jak jsi říkala.“

„Mimochodem, původně byl učitel. Ale brzy pověsil učení na hřebík.“ Ušklíbla jsem se na Sebastiana, který se rozesmál.

„Chápu, kvůli tomu je ti ještě sympatičtější, co?“

„Ne, já učím docela ráda.“

„S výjimkou školy Astrid Lindgrenové.“

Na chvíli jsem se zamyslela. „No, ano. Zvykám si tam.

Řekni mi, jsi rád, že jsi malíř?“

Překvapeně se na mě podíval. „Ještě nikdy jsem o tom nepřemýšlel. Ale do práce chodím rád, takže pravděpodobně ano. Člověk vidí na konci dne, co udělal. To se mi líbí.“

„Vím přesně, jak to myslíš. Já nikdy nevidím, co jsem udělala. Stal ses malířem kvůli tomu?“

Pokrčil rameny. „Ne, prostě jsem tehdy neměl moc na výběr. Byl jsem rád, že jsem se dostal někam do učení.“

„Kdyby sis mohl vybrat, čím by ses stal?“

Sebastian obrátil v hraném zoufalství oči k nebi. „Nemám tušení. Byl jsem si jistej jedinou věcí, a to, že nechci dál chodit do školy. Byl jsem tak špatný žák, že by nemělo smysl dál pokračovat.“

„Opravdu jsi byl ve škole tak špatný, nebo jen líný?“

„Obojí. Ale hlavně jsem byl hloupý.“

„Nezdá se mi, že bys byl nějak zvlášť hloupý…“

„Ach Anni, věř mi. Opravdu jsem byl hloupý.“ Prudce vstal z gauče. „Chceš ještě pivo?“

Chvilku mi trvalo, než jsem zareagovala na jeho myšlenkový skok, ale potom jsem přikývla: „Jasně. Ráda.“

Sebastian šel do kuchyně a brzy se vrátil se dvěma láhvemi piva. Vtiskl mi jednu do ruky a svalil se znovu na pohovku.

Sáhla jsem po dálkovém ovladači, zapnula zvuk a chvíli surfovala po programové nabídce. Na ZDF Info jsem se zastavila, protože tam běžela reportáž o světě arktických zvířat.

„Musí to být, Anniko?“ zasténal Sebastian.

„Je to přece zajímavé.“

Svěsil hlavu a hlasitě zachrápal.

„Podívej, jsou tam lední medvědi.“

Neochotně zdvihl hlavu. „To mě vůbec nebere,“ prohlásil, ale navzdory tomu se dál díval na obrazovku.

Chvíli jsme mlčky sledovali, jak se dvě medvíďata mazlí s medvědí mámou. „Jsou tak roztomilí,“ dojímala jsem se.

„Jo, jsou docela okej,“ zabručel Sebastian.

„Podívej, jak se ta medvědice směje.“

„To je lední medvěd, ty se nesmějou.“

„Jenom se koukni pořádně.“

Sebastian se naklonil dopředu. „Hm. Máš pravdu, opravdu to vypadá, jako když se směje.“

„Není divu. Kdybych měla dvě takové děti, taky bych chodila po světě s permanentním úsměvem na rtech.“

Sebastian se smál, když se obě medvíďata kutálela ve sněhu, zatímco matka si spokojeně hřála břicho na sluníčku.

„Ti vědí, jak žít.“

Potom jsme medvědy opustili a střihem se přenesli do světa pod vodní hladinou. Několik kosatek plulo majestátně temně modrou vodou. „Ty jsou sice taky docela milé, ale já bych se radši díval na lední medvědy,“ prohlásil Sebastian a napil se piva. Seděl teď se zkříženýma nohama na gauči a sledoval napjatě dění na obrazovce.

Režisér mu vyhověl a teď bylo vidět roztomilá medvíďata při jejich prvních pokusech o plavání. „Neplavte tak daleko, troubové,“ komentoval to Sebastian. „Kde vlastně zůstala matka?“

Nový střih, a na obrazovce se objevily hladové kosatky. Sebastian se zamračil. „Vůbec se mi nelíbí, jak je to sestříhaný. Člověka by málem napadlo, že…“

Střih na medvíďata, v pozadí bylo vidět kosatky. Několik podobných reportáží jsem už viděla a od začátku tušila, jak to skončí, ale Sebastian byl naprosto v šoku. „Fuj, vy hajzlové! Koukejte zmizet!“

Kosatky připlouvaly blíž a blíž. Mezitím si medvíďata uvědomila hrozící nebezpečí a plavala co nejrychleji ke břehu. Ale jedno bylo dost neohrabané a zůstalo velký kus pozadu. Sebrala jsem z pohovky polštář, pevně ho tiskla k sobě a kousala si nehet na palci. Hudební doprovod zazněl dramatičtěji. Rychlejšímu z obou medvíďat se mezitím podařilo dostat ke břehu, kde se ho ujala matka.

Kosatka se blížila čím dál víc k druhému mláděti, hudba dosáhla vrcholu – zpomalený záběr.

„Ach ne,“ zasténala jsem. „Zpomalený záběr je vždycky špatný znamení.“

„Cože? Přece si vážně nemyslíš, že… Tak hoď sebou!

Plav rychleji!“

Ale už bylo pozdě. Kosatka rozevřela tlamu, uchopila medvídě a stáhla ho pod vodu. Krátce nato se hladina zbarvila doruda. Ještě se vynořila bílá tlapka, potom nastal klid.

„Takovej hnusnej film,“ vykřikl vztekle Sebastian. „A ty se na takový věci díváš pořád? Copak ti to nevadí?“

Setřela jsem si slzu z oka. „Ty se taky pořád díváš na horory, v čem je rozdíl?“

„Horory nejsou skutečný, ale tohle…,“ ukázal hněvivě na obrazovku, „to je hořká realita.“

Na obrazovce se teď ukázala medvědice, která vyrazila zoufalý výkřik, a potom se odkolébala se svým zbývajícím mládětem pryč.

„Situace mláďat ledních medvědů a jejich matek se stále zhoršuje,“ sděloval komentátor. „V důsledku klimatických změn jim taje životní prostor přímo pod tlapami. Na celém světě je jen asi 25 000 ledních medvědů. Tendence poklesu stavu trvá.“

„No, to je nádhera,“ lamentoval Sebastian sklíčeně. „To abych se hned zastřelil. Vždycky jsem si myslel, že se díváš na příšerně nudný dokumenty, a přitom to jsou skutečný čistý horory.“

„Někdy se mláďatům podaří utéct,“ namítla jsem umíněně.

„Hm.“ Sebastian si dal ještě lok piva. „Teda, jedno se tomu musí nechat, nudnej ten film určitě nebyl.“

„Měli jsme včas přepnout. Měl by sis zapamatovat zásadní pravidlo: Když v nebezpečných situacích zpomalí děj, je nejvyšší čas přepnout na jiný kanál.“

Sebastian se rozesmál. „Na něco tak patologickýho se už nikdy nebudu dívat sám. Když mě k tomu donutíš, tak dobře. Ale budeš zodpovídat za to, aby se včas přepnulo.“

„Tak dobře, platí.“ Neuměla jsem si vysvětlit, proč mi srdce poskočilo s přehnanou radostí. Možná proto, že Sebastianova slova zněla tak samozřejmě. Jako by bylo naprosto jasné, že se budeme také v budoucnosti dívat společně na televizní dokumenty. Bylo v tom něco… z opravdového přátelství.

Pohled na hodinky mi ukázal, že čas opravdu značně pokročil. Vlastně bych byla nejraději zůstala tady u Sebastiana, ale nechtěla jsem ho ještě dál zdržovat od spánku. A tak jsem se s těžkým srdcem rozhodla k návratu do svého bytu.

Sebastian mě doprovodil ke dveřím, což bylo tak nějak zvláštní, protože jsme byli zvyklí chodit jeden ke druhému, a nikdy jsme se nevyprovázeli. „Tak jo, dobrou noc,“ podívala jsem se na něj, když jsem stála přede dveřmi. „Dobře se vyspi. Bylo to s tebou fajn. S vámi,“ opravila jsem se rychle.

Sebastian se usmál a v očích se mu objevil hřejivý lesk.

„Ano, bylo to fajn. Jen doufám, že se už dneska nebudeš nudit.“

Vrátila jsem mu úsměv. „Ne, určitě ne.“

Ve svém pokoji jsem se pečlivě vyhnula pohledu na klavír. Místo toho jsem se soustředila na Williama, který seděl spokojeně na židli a držel na klíně cestopis po Peru. Docela se mi líbilo, že má na sobě Sebastianovo weidingerské tričko. Díky tomu vypadal mnohem víc jako živý. Vyčistila jsem si zuby a lehla si, ale ještě dlouho jsem nemohla usnout. Jakmile mě obklopila tma, duchové minulosti se opět vynořili.

„Musím to potlačit,“ opakovala jsem si. „Nesmím na ně myslet, nesmím je k sobě pustit.“ Tahle strategie se mi v minulých letech skvěle osvědčila.

Drama, nebo komedie

Držet se své strategie přežití nebylo vůbec tak jednoduché jako dřív, protože teď jsem člověka, který ji mohl nejvíc ohrozit, měla neustále na očích. Po podivné rozmluvě na poslední zkoušce jsme se oba s Tristanem tvářili, jako by se nic nestalo a chovali jsme se teď k sobě se zdůrazňovaným přátelstvím a zdvořilým odstupem.

Na rozdíl ode mě nechával dětem při práci na příběhu hodně volnou ruku a dával jim jen tu a tam podněty k zamyšlení, zatímco mně záleželo na tom, aby hra nebyla příliš vyhrocená. Hlavní ženská postava dostala jméno Johnny, jako zkratka Johanny (dívkám se to zdálo supercool), mužský hrdina se jmenoval Matteo. Kromě toho vznikla řada vedlejších rolí v podobě Johannina bratra-dvojčete, který se jmenoval Jimmy (nikoli můj nápad!) a jejích a Matteových spolužáků a přátel. Johnny a Matteo chodí do stejné třídy. Zatímco ale ona patří ke cool hipsterům, baví se se spoustou lidí a škola ji ani v nejmenším nezajímá, Matteo je absolutní introvert držící se zpátky, a třída ho dusí. Matteo se angažuje v organizaci ochránců životního prostředí, kromě toho je také členem školního šachového klubu, kde má také pár přátel, kteří samozřejmě jsou – jak jinak – počítačoví nerdi a technicky orientovaní freaks, kteří stavějí robota. Hned na začátku jsem vydala opatrné varování, aby si děti daly pozor na větší množství obvyklých klišé. Tristan byl ale toho názoru, že je to v pořádku, žánrová literatura a muzikály žijí nakonec z klišé. Příběh začíná scénou, kdy paní učitelka Schlüterová pověří Johnny a Mattea za trest službou na školním dvoře. Ti dva si začnou spolu při práci povídat a zjistí, že mají víc společného, než si mysleli. Rozhodnou se, že se na trest vykašlou (přísahám, že to nebyl můj nápad!) a odjedou přívozem na břeh Labe. Stráví spolu nádherný den a zamilují se do sebe. Zatím nepadlo definitivní rozhodnutí ve věci líbání. Děvčata byla pro, kluci rozhodně proti. V každém případě jsou ti dva zamilovaní přistiženi několika spolužáky a všichni jejich kamarádi je začnou kvůli jejich lásce „hrozně dusit“. Johnny se s tím nedokáže vyrovnat a obrátí se k Matteovi zády. Záhy nato potřebuje její bratr Jimmy pomoc, protože se zadlužil u malého místního gangstera Kiez-Kevina (jméno rovněž nebyl můj nápad). Ten Jimmyho nutí, aby za něj dopravil drogy k dealerovi. V den, kdy se má předávka uskutečnit, ale nastane problém, protože těhotná Jimmyho přítelkyně potřebuje odvézt do nemocnice. Předávky drog se za bratra ujme Johnny. Na místě předání dojde ke komplikacím, dívka je při nich postřelena a skončí rovněž v nemocnici. Matteo a jeho nerdští kamarádi se potom spojí s gangem raperů, k nimž Johnny patří, a donutí Kiez-Kevina skončit s jeho špinavými obchody. Vlákají gangstera do pasti, díky níž skončí ve vězení, Johnny a Matteo se znovu dají dohromady a třída Mattea najednou přijme a je naprosto lhostejné, kdo je nerd, hipík, skater nebo normalo, protože všichni jsou koneckonců jen snílci žijící svými sny.

Mezitím se nám také po několika vášnivých diskuzích podařilo shodnout na výběru songů. Trvala jsem na německých textech, to byla moje podmínka, kvůli které jsem svedla tvrdý boj s dětmi, Tristanem, Sertab a Ralfem. Bylo navíc jasné, že do muzikálu musí být zařazeny hiphopové songy, protože všichni trvali na tom, že Johnny musí být raperka. Tvrdě jsem odolala zařazení Mesutova gangsterského rapu, když jsem slyšela jeho ukázku, vstávaly mi vlasy hrůzou na hlavě. Nakonec jsme se dohodli na umírněnějších verzích známých songů, jako například So LaLa od skupiny Blumentopf, Traum (Sen) od Cro a Oh Jonny od Jana Delaye (byla jsem si téměř na sto procent jistá, že hlavní ženská role dostala své jméno právě proto, že všichni chtěli mít v muzikálu právě tuhle písničku). Nejsem žádný hiphopový fanoušek, a kromě toho se mi zdály songy od Cro a Jan Delaye hodně těžké, ale proti jednotné frontě rapové frakce jsem byla bezmocná. Z oblasti popu a rocku jsme se rozhodli pro Einfach nur weg (Prostě jen pryč) od Johannese Oerdinga, Liebe ist alles (Láska je všechno) od dua Rosenstolz, jednu píseň od Alexe Ferse a pro finále píseň Spinner (Snílci) od skupiny Revolverheld. Refrén začíná slovy: Jsem malý snílek a jeho pokračování koresponduje s tím, co řekla na úplném začátku Heaven-Tanita: „Nech starý život za sebou / a projdi novými dveřmi / To je výzva pro všechny snílky / To je naše výhra / Neznáme hranice / Ode dneška a napořád.“

Pracovala jsem ze všech sil. Poslouchala jsem vybrané písně pořád dokola, rozepsala jsem sborové pasáže a notové party pro školní band, a pokud to bylo nutné, upravovala jsem texty, aby byly „mládeži přístupné“. K tomu všemu jsem měla ještě svou normální práci, opravovala jsem čtvrtletní písemky, dělala přípravy na vyučování a vysedávala na nesčetných konferencích. O volném čase jsem si mohla nechat jen zdát a mnohokrát jsem v duchu proklínala Tristana, který trval na tom, že si muzikál napíšou děti samy. Všechno by bylo o mnoho jednodušší, kdybychom se rozhodli pro Elekovo tajemství.

Když už jsme se shodli na rámci příběhu i na výběru songů, začala snad nejtěžší část: bylo třeba muzikál napsat. Tristan žáky rozdělil do několika skupin a každé z nich dal za úkol napsat jednu scénu. Obávala jsem se, že místo práce na textu se děti budou hlavně hádat a vést zbytečné debaty, ale ony to skutečně s Tristanovou pomocí zvládly. Za tři týdny byly všechny scény napsané a text muzikálu hotový. Když Heaven-Tanita předávala se svou skupinou text přidělené scény, byla jsem tak dojatá, že mi do očí vstoupily slzy. Držela jsem v ruce tlustý balík papírů ve formátu A4. „Podívejte se, co jste spolu dokázali. Napsali jste muzikál. Není to senzace!?“

„Stejně to za nic nestojí,“ zasýčkoval Jo.

„Za mě tvrdím, že naše skupina to napsala super,“ prohlásila Heaven-Tanita se svým obvyklým sebevědomím. „Nevím sice, co napsali ostatní, ale ten muzikál bude určitě obrovskej trhák.“

„Taky si myslím,“ podpořil ji Tristan. „Musím text ještě trochu upravit, mírně ho zkrátit, tu a tam změnit formulace, aby se odstranily rozdíly ve vašich verzích, prostě musí dostat jednotnou podobu. Ale v každém případě to bude vaše hra.“

„Uvidíme se zase zítra,“ zakončila jsem hodinu. „A můžete být na sebe opravdu hrdí. Všichni k tomu máte totiž důvod.“

„A vy, paní Paulsenová, jste na nás taky hrdá?“ ozval se zase Jo. Tvářil se přitom náramně cool, ale jeho upřený pohled prozrazoval nejistotu. Zdálo se, že také ostatní čekají napjatě na moji odpověď. V místnosti by bylo slyšet spadnout špendlík, takové nastalo ticho.

Na okamžik jsem ztratila řeč. Je pro ně opravdu tak důležité, co si myslím? „Ano, samozřejmě jsem na vás hrdá, a jak! Za neuvěřitelně krátkou dobu jste se naučili, jak se píše divadelní hra, a potom jste to sami udělali. To je přece fantastické!“

Po Joově tváři se mihl úsměv, ale rychle se ovládl. Ostatní členové kroužku zářili a Meikel vypadal, jako by vyrostl o pět centimetrů, protože vypnul ramena a vystrčil bradu.

Děti se postupně vytrácely k zaslouženému odpočinku. Tristan si ode mě vzal balík s texty a slavnostně prohlásil: „Naše hra. Ellerbrook! Je to sice nejdelší divadelní hra, jakou jsem kdy četl, ale je úžasné, že to děti zvládly samy.“

„Opravdu si myslíš, že to půjde inscenovat? Podle mě je to super, ale když si pomyslím, co na to řekne pan Sandmann…“ Začala jsem počítat na prstech: „Máme tu záškoláky, drogy, jednu těhotnou žákyni, jednu žákyni, která byla postřelená, a jako vrchol hip hop a pop místo klasických muzikálových melodií.“

Tristan se rozesmál, přičemž se mu udělaly drobné vrásky kolem očí. Vypadal díky tomu moc mile, ale já jsem si naopak přála, aby mi vůbec nepřipadal milý. „Takže muzikál, který vyprovokuje suchary školského úřadu a zvedne jim pořádně tlak.“

„To nevypadá jako kandidát na cenu.“

„Naopak, je to extrémně zdařilý kandidát. Mimochodem, rád bych viděl představitele jednotlivých rolí co nejdřív v akci.“

„Mohli bychom jim zítra zadat scénku, aby ji předvedli ve dvojicích. Neměla by být moc náročná na hraní, ani na text, jen aby si už něco zkusili.“

„Krátká scénka bude stačit. Prozatím jsme jen psali text, teď chci vidět, jak umějí hrát.“

Hereckým uměním dětí jsem si nebyla moc jistá, ale jestli to chce Tristan opravdu vidět, tak se o tom musí dřív nebo později přesvědčit sám.

◆

Když jsem na druhý den při zkoušce oznámila, že se chceme s Tristanem podívat, jak hrají, děti to pořádně vyvedlo z míry. Při rozdělování do dvojic to v aule hučelo jako v úlu, a děti se přitom neustále bojácně ohlížely po Tristanovi.

„To už je jako casting?“ osmělila se za všechny Heaven-Tanita. „To je ale pěkný podraz, paní Paulsenová, kdybych to věděla, byla bych se připravila.“

„Není to žádný casting,“ ujistila jsem ji.

„Paní Paulsenová má pravdu,“ ozval se Tristan. „Chci vás teď jen vidět na jevišti, abych si mohl udělat představu, na čem ještě musíme zapracovat. Takže se ničeho nebojte.“

Usmál se povzbudivě na žáky a sedl si do první řady.

Posadila jsem se vedle něho a brzy potom se Mesut a Jo odvážili jako první vyjít na jeviště. Mesut začal vysvětlovat:

„Ehm, tedy, je to taková scénka, kde se jedná o jednu ženskou a jednoho chlápka. Jo je ta ženská. A já jsem ten chlápek a přijdu jako do pokoje a pomyslím si: Průšvih, tady hoří, a potom…“

„To je v pořádku,“ přerušil ho Tristan. „Nemusíš nám to předem vysvětlovat, pochopím to z vašeho hraní a ze souvislosti.“ Naklonil se ke mně a zašeptal: „Alespoň by to tak mělo být.“

Mesut si posunul baseballovou čepici z čela a poškrábal se na hlavě. „Jo, jasně. Tak v tom případě… ehm… začneme.“ Šel na své místo, ale než začal hrát, podíval se ještě jednou na Tristana a neodolal s vysvětlením: „Takže, budu dělat, jako že jsou tady dveře, udělám to holt jako pantomimu, a abych nezapomněl, ta ženská a ten týpek jsou manželé a jsou už docela starý, ale…“

„Zmlkni, člověče!“ vykřikl netrpělivě Jo. „Začni už proboha konečně!“

„Ještě nikdy jsem Mesuta neviděla takhle nervózního,“ zašeptala jsem.

Mesut si několikrát odkašlal, sundal si znovu čepici, poškrábal se na hlavě, nasadil si čepici a potom prudce otevřel neexistující dveře. Jo seděl u stolu, jak to předpisoval scénář, a hlasitě chrápal, zatímco Mesut se rozhlížel kolem sebe.

„Ach, hoří!“ Potom dělal, že otvírá okno, a zakřičel: „Sto dvanáct! Sto dvanáct!“

Jo se probral, rovněž zjistil, že hoří, a vstal opatrně ze židle tak, jak by to asi udělala starší žena. Kašlal a mával rukama před obličejem. „Propána, hoří!“ vykřikl stařeckým hlasem a dělal přitom různé grimasy.

Tristan se rozesmál. „Jo je opravdu dobrý.“

Mesut ještě pořád stál u otevřeného okna a volal: „Sto dvanáct! Sto dvanáct!“

„Herberte, člověče, co to tu provádíš?“ obořil se na něj Jo.

Mesut mával rapersky rukama a kvílel: „No, ehm, teda… ach, řekni něco.“ Zadíval se bezradně naším směrem.

Tristan téměř hlasitě zasténal.

Jo pošeptal Mesutovi něco do ucha. Jeho tvář se rozzářila.

„Přece tam je napsáno: Při požáru volejte sto dvanáct!“ Potom ti dva zůstali na krátkou chvilku nehnutě stát. Zdálo se, že čekají na potlesk, tak jsem jim vyhověla a zatleskala.

„No, a to bylo všechno,“ skončil Mesut svůj výstup.

„Okej, vřelé díky,“ kývl Tristan. „Tak pošli, prosím tě, další dvojici, která je na řadě.“ Když ti dva zmizeli, zabručel: „To si Mesut nedokáže zapamatovat ani osm slov? No, to si ještě užijeme legrace.“

„Prostě byl jen extrémně nervózní. Poprvé v životě hrají před profíkem. Jsou šíleně…“

„Anniko, nemusíš je obhajovat,“ přerušil mě Tristan.

„Dokážu rozpoznat, jestli je někdo jen nervózní nebo zásadně bez talentu. A viděl jsem, že Mesut má rozhodně předpoklady. Ovšem problém nastane, pokud si nedokáže zapamatovat text.“

„On to zvládne. Kromě toho Mesuta naléhavě potřebujeme, protože je jeden z mála, kdo umí rapovat.“

Jako další vstoupily na jeviště Heaven-Tanita s Polou. Heaven-Tanita se postavila na kraj, zatímco Pola zůstala stát dva metry za ní a začala si okusovat nehty.

„Zdravím, jsem Heaven-Tanita, je mi patnáct, jsem z Hamburku, a připravily jsme pro vás scénku, která se jmenuje Při požáru volejte sto dvanáct!“ vysvětlila nám, jako by stála před soutěžní porotou. „Ano, a to je vlastně také pointa našeho vystoupení. Mně se to nezdá nijak zvlášť legrační, ale paní Paulsenová si myslí, že pro začátek to docela stačí.“

„A má pravdu,“ dodal Tristan.

„Okej. Tak v tom případě teda začneme.“ S těmi slovy se odebrala na své místo u imaginárních dveří.

Tristan se ke mně naklonil a tiše sykl: „Tak si říkám, jestli budou při představení muzikálu taky vysvětlovat obecenstvu, že prostě teď začnou.“

„Psst!“ zasyčela jsem. „Dívej se.“

Pola si mezitím sedla na své místo ke stolu a napodobila spící ženu. Heaven-Tanita vešla do místnosti, prudce sebou trhla, vyděšeně se rozhlédla kolem sebe a spráskla ruce. „To je hrůza, tady hoří!“ vykřikla dramaticky. „Co mám dělat, všude kolem jsou plameny a pro kouř nevidím ani na krok!“ Pohybovala se po jevišti, jako by se probojovávala džunglí. Když došla ke stolu, vykřikla: „Moje žena! Ach, spí tak tvrdě, moje srdce, můj život! Doufejme, že se jí nic nestalo. Musím ji zachránit!“ Potom předstírala prudký záchvat kašle a mnula si oči. „Ten hrozný oheň! Nevidím si ani na ruku!“

„Kde jste kdo? Pomoc!“ zašeptal Tristan.

Musela jsem se hodně přemáhat, abych se nedala do smíchu.

„Heaven-Tanita má všelijaké nedostatky, ale rozhodně se jí nedá vytknout, že by každý její výkon nebyl na 200 procent.“

„Co jen teď mám udělat? Plameny jsou stále hustší, potřebuju pomoc!“ Heaven-Tanita zoufale lomila rukama. Potom ukázala na imaginární zeď a podívala se přímo na Tristana a na mě. „Ach okno! Naše záchrana!“

Jen s velkým vynaložením sil jsem zadržovala smích.

Heaven-Tanita otevřela okno a zakřičela: „Pomoc! Sto dvanáct! Sto dvanáct! Pomoc!“

Pola už dlouhou chvíli předtím otevřela oči a pozorovala Heaven-Tanitu tak uchváceně, jako by přistála ve finále soutěže The Voice of Germany. Bohužel byla hereckým uměním své partnerky zaujatá natolik, že naprosto zapomněla na svůj nástup.

Heaven-Tanita jí hbitě hodila narážku. „Kdyby jen se aspoň moje žena konečně probudila! Sto dvanáct! Sto dvanáct! Pomoc! Sto dvanáct!“

Když to Pola zaslechla, okamžitě vyskočila. Ohlušujícím křikem, který zdaleka přesahoval její normální výkon, se chopila své role. „Ach, propána, tady hoří!“ Potom si všimla svého partnera a dala ruce v bok. „Herberte! Dědku, vzpamatuj se! Hoří, a ty tu jen koukáš jak praštěnej pavlačí a hulákáš sto dvanáct!“ Svým projevem by se Pola mohla jít rovnou ucházet o angažmá v Lidovém divadle. „Jsi totálně vygumovanej, nebo co? Že ty sis zapomněl vzít ty svý pilulky?“

To už jsme s Tristanem nevydrželi a konečně se od srdce rozesmáli.

Heaven-Tanita vykulila velké nevinné oči, jak to uměla jen ona: „Ale v předpisech se říká, že při požáru se má volat sto dvanáct!“ Šla k Pole a vzala ji za ruku. „Chtěl jsem ti zachránit život, srdce moje. Rychle, musíme odtud zmizet, jinak jsme ztraceni!“

Ruku v ruce přeběhly přes jeviště a zůstaly stát na kraji. Tristan i já jsme nadšeně tleskali. „Perfektní improvizace,“ zvolala jsem se smíchem.

Pola s Heaven-Tanitou zrudly v obličeji radostí a nadšeně se uklonily.

„Zřejmě jste se úplně nedohodly, jestli to má být drama nebo komedie, ale jinak to bylo náramně zábavné,“ prohlásil Tristan. „Mnohokrát díky.“

Obě dívky se na sebe podívaly rozzářeným pohledem, potom nám ještě jednou zamávaly a zmizely.

„Pošlete nám další!“ zavolala jsem na ně.

„Ta malá, jak se vlastně jmenuje?“ naklonil se ke mně Tristan.

„Pola.“

„Aha ano, máš pravdu. Dodneška jsem si jí ani moc nevšiml. Ale na jevišti byla skvělá.“

„Minule byla ještě strašně nejistá. Nemám tušení, co se to s ní dneska stalo, opravdu mě překvapila.“

„Není to nic výjimečného. Stává se, že se nenápadní lidé na jevišti projeví jako rození herci, zatímco zdánliví borci ze sebe nevypraví ani hlásku. Ale Heaven-Tanita… to tedy byl hotový Shakespeare.“

„Ano, je to královna dramatu. Vydává ze sebe až příliš mnoho. Stejnou chybu dělá, když zpívá. Je skoro nemožné ji přinutit, aby přestala kvílivě napodobovat jiné.“

Tristan si zapsal do bloku několik poznámek. „To znamená, že je naprosto imunní proti jakýmkoli radám.“

„Do jisté míry ano. Prostě jen těžko odvyká něčemu, co si s takovou námahou natrénovala. Ale to je můj problém, ne tvůj. A její herecký výkon byl docela dobrý.“

Tristan se pousmál. „Ano, v každém případě má komický talent, který se projevil v rozporu s jejími úmysly. Ostatně, nemusíš ji obhajovat. Sama víš, že dneska neděláme definitivní výběr.“

„Tak si přestaň dělat ty svoje pitomé poznámky. Co si to tam vlastně píšeš?“ Pokusila jsem se mu vzít sešit, ale rychle ucukl rukou a klepl mě s ním lehce přes hlavu. „Neměj péči, s dostatečným předstihem se včas dozvíš, co je tam napsáno.“

„Prosím tě, co to vykládáš za hlouposti?“ Vytrhla jsem mu sešit z ruky, abych mu mohla ránu oplatit. Několikrát, a zdaleka ne tak jemně, jak to udělal on.

„Chceš se se mnou prát?“ Tristan zaujal přehnaně obranné postavení. „Prosím tě, nech mě naživu. Sto dvanáct! Sto dvanáct! Pomoc! Sto dvanáct!“

Proti své vůli jsem se rozchechtala. „Nech toho!“ A hodila jsem mu sešit zpátky.

Chytil ho oběma rukama a ušklíbl se na mě. „Dřív, když jsi mě ještě obdivovala, by sis nedovolila mě uhodit.“

„Ty časy jsou dávno pryč, můj milý,“ prohlásila jsem pevně, zatímco jsem se v duchu nabádala, abych v žádném případě nepodlehla Tristanovým šedým očím a kouzlu usměvavých vrásek kolem nich.

S hranou lítostí potřásl hlavou. „Co se to jen s tebou stalo?“ Pohlédla jsem na něho zvysoka. „Dostala jsem rozum.“

„Jsi si jistá?“

Natáhla jsem se po sešitu, abych ho s ním ještě jednou klepla. „Zcela jistá.“

Z jeviště se ozvalo hlasité odkašlávání, které nám připomnělo náš úkol.

Nahoře stáli Hamed s Maryam a shlíželi na nás dolů.

„Paní Paulsenová!“ řekla přísně Maryam. Naopak Hamed se vesele šklebil a vypadal, že by se k nám rád přidal.

Pomoc, jak dlouho nás ti dva už pozorují? A my s Tristanem? Flirtovali jsme snad trapně jako nějací teenageři? Ne. V žádném případě. Narovnala jsem se a utáhla si důstojně culík. „Ahoj, Maryam. Ahoj, Hamede. Ano, ehm… tak se do toho dejte.“

Posledně mě ti dva moc nezaujali, ale dneska jsem si naplno uvědomila, jak velký komický talent Hamed má. Maryam byla sice jako vždycky velmi vážná, ale vyzařovalo z ní něco zcela zvláštního, když s vážným výrazem ve tváři a smutnýma očima oznamovala, že hoří. A když volala o pomoc, byla bych nejraději hned vyskočila, abych jí pomohla.

Když skončili, pochválila jsem je. „To bylo úžasné, jste šikovní. Moc děkujeme.“

Maryam vážně přikývla a pošeptala něco Hamedovi, ale všimla jsem si, že se už před Maryaminým překladem začal pyšně usmívat. Probudilo to ve mně podezření, že Hamed rozumí mnohem víc, než jsme si všichni zatím mysleli.

„Maryam by rozhodně neměla dostat komickou roli, ale na jevišti vystupuje perfektně,“ poznamenal Tristan a zase si načmáral něco do bloku. „A Hamed mě dostal už při prvním setkání s tím jeho ,prosím pomoct‘.“

Potom ovšem začala Tristanova dobrá nálada výstup od výstupu klesat. Byl stále zasmušilejší, vrásky na čele mu ani na chvíli nemizely a škrábal do svého bloku jako divý. Na konci zkoušky nechal shromáždit všechny členy kroužku ještě jednou na pódiu.

„Mockrát děkuju, že jste mi všichni předvedli svoje scénky. Někteří je zvládli docela dobře, ale na spoustě z vás je vidět, že se na jevišti necítíte dobře a předvádění je vám nepříjemné. Musíte se odnaučit stydět.“ Tristan ukázal prstem na jeviště.

„Musíte zapomenout, že tam nahoře děláte věci, které byste ve skutečném životě nikdy nedělali, a že říkáte věci, které byste nikdy neřekli. Na jevišti nejste vy sami, ale je tam Johnny, Matteo nebo Kiez-Kevin. Je to jasné?“

Většina váhavě přikývla, ale na několika tvářích byl stále vidět strach. „Nedělejte si starosti,“ uklidňovala jsem je. „Tristan je tady kvůli tomu, aby s vámi všechno nacvičil. Tak, a teď pojďte všichni sem a postavte se do kruhu.“

Žáci se po sobě bezradně podívali, ale udělali, co jsem jim řekla.

Když jsme stáli všichni v kruhu, pokynula jsem jim, aby se natočili pravým bokem dovnitř kruhu, a pokračovala jsem:

„A teď každý z vás poklepe na rameno sousedovi, který stojí před ním, a řekne: Byl jsi nebo byla jsi dobrá.“

Nastalo poklepávání, chválení, chichotání a slyšela jsem nejen „byl jsi dobrej“, ale také „super, nekecám“, „paráda“ nebo „máš talent, brácho“.

„A teď se všichni otočte čelem vzad a poklepejte druhému spolužákovi na rameno a pochvalte ho.“

A znovu bylo slyšet smích a chválu. Když jsme skončili s poklepáváním, popřála jsem dětem hezký večer a poslala je domů.

„Taky jsi mě mohla předem varovat, že jsou absolutně bez talentu,“ postěžoval si Tristan, když si zandaval sešit do tašky. Ačkoliv mě to už taky napadlo, začala jsem mu oponovat.

„Nejsou bez talentu, jen nemají absolutně žádné zkušenosti. To jsi věděl už předtím.“

„Netuším, jak s nimi mám zvládnout přípravu inscenace v tak krátké době, navíc aby to představení mělo šanci získat cenu.“

„To zvládneme.“ Nebyla jsem si jistá, jestli chci víc přesvědčit jeho nebo sebe.

„Kde bereš ten optimismus?“

„Jen si vzpomeň: Kdybychom neměli žádné sny, co nám potom zůstane? Potom bychom už neměli vůbec nic,“ odcitovala jsem Heaven-Tanitu a zasmála se.

V koutcích Tristanových úst to zacukalo a rozesmál se.

„Máš pravdu. To přesně sedí.“

Na okamžik jsme se na sebe usmívali a já měla pocit, jako by mě něco katapultovalo do doby před jedenácti lety. Šestnáctiletá Anika nadšeně vzdychá při pohledu na Tristana. Nech toho! napomenula jsem se v duchu a rychle se od něho odvrátila, abych si zabalila věci.

„Jakmile budu mít text hotový, pošlu ti ho mejlem,“ oznámil mi Tristan a jeho hlas zněl zase naprosto věcně. „Kromě toho musíme rozhodnout o přidělení rolí. Měli bychom dětem vymyslet jednu scénu, aby si ji připravily, a udělat výběr.“ Zdvihla jsem hlavu. „Výběr? Ale přece už v podstatě víme, kdo co umí.“

„Ta jednoduchá scénka toho nemohla moc ukázat. Mimochodem, co je vlastně s tím tvým člověkem přes kulisy?“

„Co s ním má být?“

„No, měl by se tady taky pomalu ukázat. Hra je v podstatě hotová, což znamená, že můžeme začít plánovat scénické provedení.“

„Okej. Dám mu vědět.“

Tristan přikývl. „Jasně. Tak příští týden,“ pokynul mi a odešel.

Trapka Anka

Když jsem vešla do bytu, vonělo to tam báječně dýňovou polévkou se zázvorem. Sebastian seděl v podřepu v předsíni u dveří do mého pokoje a snažil se něco udělat s toustovačem, který ještě stále byl – či lépe řečeno už zase byl – ve stavu totálního rozkladu. Sebastian ho už dvakrát rozebral a složil, ale ten pitomý krám pořád odmítal fungovat. Po třech dnech nás nepořádek v kuchyni vynervoval už natolik, že jsme Sebastiana vykázaly do předsíně. „Proč už to konečně nevzdáš a nenecháš to prostě být?“ vzdychla jsem při pohledu na Sebastiana, když jsem si svlékala kabát a zouvala si boty. „Už tři týdny to tady vypadá jako při soutěži mladých techniků. To už by pomalu mohlo stačit.“

„V žádném případě,“ procedil skrz zaťaté zuby. „Je to osobní záležitost mezi mnou a tím toustovačem. A já ten podělanej krám nehodlám nechat v žádným případě vyhrát.“

„Můžeme si koupit nový. Už bych si chtěla konečně zase udělat tousty.“

„Vydrž, už to dlouho nepotrvá.“ Sebastianovi vyklouzl šroubovák z drážky a dopadl na zem. Vztekle do něj kopnul.

„Hnusnej krám!“

Dala jsem se raději na ústup a zamířila do kuchyně za Nele, která stála u sporáku a míchala vařečkou ve velkém hrnci. Kai tam byl taky, zrovna chystal talíře na stůl. „Teda, tady to nádherně voní.“ Nakoukla jsem Nele přes rameno.

„A taky to extrémně dobře chutná.“ Nele si nijak zvlášť nepotrpěla na skromnost. „Večeře je hotová.“

Vystrčila jsem hlavu na chodbu, abych zavolala Sebastiana. Seděl zády ke mně na zemi, hluboko pohroužený do své práce. Svetr se mu vykasal nahoru, takže jsem mohla zahlédnout kousek jeho zad. Fascinovaně jsem se na něj dívala. Vždycky jsem měla slabost pro pěkná mužská záda a ta Sebastianova byla opravd…

Nečekaně se ke mně otočil.

Polekaně jsem sebou trhla a honem se mu podívala do obličeje. „Jídlo je na stole.“

„Okej.“ Odložil šroubovák a vstal. Uf, takže si nevšiml, že jsem si ho tak… nemravně prohlížela. Naštěstí. Ale co to vůbec do mě tak najednou vjelo? Usadili jsme se ke stolu a Nele rozdělila tu úžasnou, hustou a zářivě oranžovou polévku na talíře. Chvíli zavládlo v kuchyni naprosté ticho, protože jsme se všichni soustředili na vychutnávání skvělé dýňové polévky.

„Moc dobrá,“ pochvalovala jsem si.

„Vážně nemá chybu,“ přikývl na souhlas Kai, zatímco Sebastian si právě nabíral druhý talíř a zřejmě nehodlal zbytečně plýtvat slovy.

„Jo, musím uznat, že se mi docela povedla,“ pochválila se spokojeně Nele. „Jaká byla dneska zkouška kroužku?“

„Docela to šlo. A hlavně: hra je hotová!“ Rozhlédla jsem se kolem v očekávání velké pochvaly.

„Páni, to je perfektní. Srdečně blahopřeju.“ Nele zvedla sklenku s vínem. „Tak na ty tvoje smrady.“

„Neříkej jim tak,“ uklouzlo mi bezděčně, když jsem si s ní přiťukávala.

„Přece jsi jim tak ze začátku sama říkala.“

„Ano, ale… Mezitím se mi to prostě přestalo líbit. Včera jsem jim řekla, že jsem na ně hrdá, a zdálo se mi, že je to pro hodně z nich důležité. Opravdu z toho měli radost.“

„Nediv se,“ přidal se Sebastian. „Něco takového slyší doma pravděpodobně jen zřídka.“

Zamyšleně jsem míchala lžící polévku. „Napadlo mě, jestli na ně nejsem všeobecně moc přísná. Ne snad proto, že jim pořád něco vytýkám, ale… Možná bych je měla chválit častěji. Když se jim něco povede, tak jim říct, že to udělali dobře, nebrat to jako samozřejmost. Na Wertherově gymnáziu jsem neměla pocit, že je pro žáky až tak důležitý, co si myslím, ale tady…“

„Kdy už konečně pochopíš, že tyhle děti jsou jiný než ty na Wertherově gymnáziu?“ vpadl mi do řeči Sebastian. „Ty mají docela jiný problémy. V Ellerbrooku je nejvyšší nezaměstnanost z celého Hamburku, každá třetí rodina je na dávkách. Myslíš si, že to ty děti nevědí už od narození? Že nevědí, že stojí na spodní příčce společenskýho žebříčku a že se spousta lidí na ně dívá svrchu? Spousta z nich vyrůstá s vědomím, že nemají žádnou šanci a že z nich nemůže nic být. Takže je už konečně přestaň srovnávat s těmi svými zhýčkanými dětičkami z Wertherova gymnázia. Ty s nima nemají absolutně nic společnýho.“

„Ale já nemám jiné srovnání! A děti na Wertherově gymnáziu mají také svoje problémy. Ani ty přece nevyrůstají v nějaké pohádkové zemi.“

„Jistě, ale v očích dětí z Ellerbrooku jo. Proč se jednou nezkusíš vcítit do jejich situace? Přesně to je problém vás učitelů. Vám je všechno jedno, nikdy se neobtěžujete vidět věci z pohledu svých žáků.“

„To přece není pravda,“ zaprotestovala jsem. „Já opravdu dělám, co můžu, abych se k nim přiblížila a dovedla je k úspěšnému absolvování školy. Jenže potřebuju nějakou odezvu taky z jejich strany. Nemůžu udělat víc než jim něco nabídnout. Ostatně záleží jen na nich, jestli se pokusí svou situaci změnit.“

Sebastian si odfrkl. „No jasně, ale věř mi, že k takovýmu názoru se ve třinácti dopracuješ jen těžko, když tvůj otec zdrhl neznámo kam a matka je alkoholička. To se prostě bavíš radši s lidmi, kteří ti rozumějí, protože mají stejný problémy jako ty. A kteří ti dávají pocit, že seš fajn ženská. Že to nejsou žádný kamarádi poznáš teprve tehdy, když už je pozdě a ty jsi v tom srabu až po krk.“

Na okamžik zavládlo v kuchyni úplné ticho. Nele a já jsme na Sebastiana šokovaně zíraly, zatímco Kai se neklidně vrtěl na židli.

Sebastian praštil lžící o stůl a vstal. Židle spadla s rámusem na zem. „To byl jen názorný příklad. Půjdu se zase mrknout na ten toustovač.“ A s těmi slovy zmizel z kuchyně.

Podívaly jsme se s Nele na sebe. Kai pokrčil omluvně rameny. „No, teda… začnu sklízet.“

„Pomůžu ti,“ vyskočila Nele.

Zůstala jsem bezradně sedět. Sebastian dal jasně najevo, že nemá v úmyslu se o tom tématu bavit. Ale já ho prostě nedokázala nechat teď samotného. A tak jsem šla do předsíně za ním.

Seděl zase na zemi, hluboko skloněný nad prací, dělal něco se šroubovákem. Několik vteřin jsem stála nerozhodně nad ním a pozorovala ho. „Co chceš, Anniko?“ houkl, ačkoliv byl ke mně otočený zády. Jako kdyby cítil, že jsem to já, kdo za ním stojí.

„Můžu ti pomoct?“

„Ne, nemůžeš!“

Uvažovala jsem, jestli bych neměla radši odejít, ale potom jsem si dodala odvahy a sedla si vedle něho. Sebastian si mě nevšímal a soustředil se plně na opravu toustovače.

Po chvilce vzdychl a vtiskl mi do ruky šroubovák a futuristicky vypadající kovovou součástku. „Tumáš, tohle můžeš rozšroubovat.“

Bezradně jsem si tu věc ze všech stran prohlížela, až jsem konečně objevila maličký šroubek. Nasadila jsem šroubovák do rýhy a začala s ním točit. „Chci ti jen říct, že máš úplnou pravdu v tom, cos povídal. Skutečně srovnávám příliš často žáky ze školy Astrid Lindgrenové s těmi z Wertherova gymnázia.“

„Hm,“ zareagoval na to.

„A myslím, že máš taky pravdu v tom, když říkáš, že bych se měla víc vžít do jejich situace. Ale to pro mě není vůbec jednoduché, protože jsem nikdy neměla stejné problémy jako oni. Když mi bylo třináct, vypadaly moje problémy úplně jinak.“

Sebastian zdvihl hlavu. „A jak?“

Objevila se Nele s Kaiem, vyzbrojení několika láhvemi piva. „Chceme se taky zúčastnit předsíňového večírku,“ oznámili.

Nele vtiskla Sebastianovi a mně do ruky láhev piva, potom si s Kaiem sedli vedle nás na zem. „A o čem si to vlastně povídáte,“ zeptala se jakoby mimochodem.

„Anni chtěla zrovna vyprávět o tom, jaké měla ve třinácti trable,“ vysvětlil jí Sebastian.

„Páni, to jsem teda zvědavá.“ Nele si lokla piva a opřela se o zeď. „Jeden už přece známe, tvoji beznadějnou lásku k Tristanovi.“

„Ano, přesně tak. To jsem měla na mysli.“

„Ale, prosím tebe,“ nevěřil Sebastian. „Nešťastně zamilovaný byl ve třinácti snad každý. Určitě to nebylo jen tohle.“

Najednou jako bych opět po dlouhé době stanula přede dveřmi, do kterých jsem v žádném případě nehodlala vstoupit. Ke své smůle jsem to byla právě já, kdo je otevřel, a bylo mi jasné, že se z té nešťastné záležitosti jen tak nevykroutím. Škrábala jsem nehtem v rozpacích etiketu na láhvi piva. „Stejně už všechno víte. Byla jsem tehdy nerdka. Jediné, co pro mě existovalo, bylo hraní na klavír. No jo, a ještě na housle a na flétnu. A taky jsem ráda četla, kreslila a určovala rostliny… Dětem ve škole jsem připadala divná…“ Aniž jsem o tom uvažovala, pokračovala jsem ve vyprávění. „Vždycky jsem měla v kapse kapesník, dělala jsem domácí úkoly, dostávala dobré známky, a aby toho nebylo málo, moji rodiče učili na stejné škole. Puberta mě zasáhla poměrně pozdě, šaty a móda byly mimo okruh mých zájmů, a i proto jsem vypadala jinak než ostatní. Snad si dokážete představit, že mě moji spolužáci zrovna dvakrát nemuseli. Vlastně jsem neměla v podstatě žádné kamarády.“ V podstatě žádné? Hm, nepřeháněj děvče, nenašel by se ani jeden.

Nele se na mě soucitně podívala. „Tys neměla žádný kamarády?“ zeptala se.

„Ale ano, později na konzervatoři,“ pospíšila jsem si s odpovědí. „Prostě jen nebyli ze základky. Tam jsem byla totálně mimo.“

Sebastian se pousmál, ale vypadal přitom vážně. „Aha.

Tak to jsi měla opravdu jiný problémy než já.“

„Tak řekni něco o svých problémech ty,“ vyzvala jsem ho.

„Nemyslím si, že bys o tom chtěla opravdu vědět něco víc,“ odtušil.

„Ale já chci,“ vykřikla jsem rozčileně. „Pokaždé jen děláš narážky, tak už se konečně jednou pochlub!“

Sebastian hodil na zem šroubovák a vztekle se na mě zamračil. „Zatímco ty sis doma dělala domácí úkoly, hrála na klavír a na flétnu nebo si cpala do tašky noty, já dělal všechno možný pro to, aby si nikdo nevšiml, že moje máma je už od devíti ráno vožralá. Pokud jsem se nestaral zrovna o tohle, běhal jsem se svejma kamarádama po hřišti, hulil marjánku a provokoval. A kdyby mi tehdy někdo řekl, že se budu jednou kamarádit s někým, jako jsi ty, byl bych se mu nahlas vysmál.“

Dostala jsem křeč do prstů a uvědomila si, že jsem hrdlo láhve svírala tak pevně, jako kdybych ji chtěla rozmačkat.

„Co tím myslíš?“

„To znamená, že jsem s takovými šprty, jako jsi byla ty, nechtěl mít vůbec nic společného. A kdybys tehdy šla kolem hřiště, kde jsem byl se svými kamarády, byli bysme ti pravděpodobně sebrali tu tvoji flétnu a roztřískali aspoň pouzdro.“

Bylo mi, jako by mi Sebastian dal facku. Vrátil se mi ten pradávný pocit, ta strašlivá tíže v žaludku, teď nesrovnatelně horší než kdy předtím. Před očima se mi vynořily posměšné a pohrdavé tváře spolužáků, slyšela jsem jejich posměch a hlasité poznámky: „Jen se koukni, jak zase vypadá. Fuj, ta je odporná. Ošklivka Anka. Ble! Trapka Anka se určitě počurala do postele!“ Udělalo se mi špatně a nemohla jsem popadnout dech.

„Hej, co to do tebe vjelo? Proč seš tak agresivní?“ okřikla Sebastiana znechuceně Nele. „O co ti jde? Anni ti přece nic neudělala.“

„Já vím, že mi nic neudělala. Ale když se mě pořád dokola vyptává, jaký jsem byl dřív, tak prostě musí přijmout, že se jí moje odpověď nebude líbit.“

Nejraději bych po něm něco hodila nebo mu alespoň pořádně vynadala. Nedokázala jsem ale ze sebe vypravit ani slovo. S třesoucími se koleny jsem vstala, odešla do svého pokoje a práskla za sebou dveřmi tak, že se otřásla zeď. Zakryla jsem si rukama obličej a zůstala tak stát několik minut bez hnutí. Vzpomínky se mi nemilosrdně vracely a já nedokázala čelit těm hlasům a obrazům v hlavě. Aniž jsem o tom nějak přemýšlela, zamířila jsem ke klavíru a sedla si k němu. Začala jsem bez dlouhého rozmýšlení hrát a vůbec mě nepřekvapilo, že se moje podvědomí rozhodlo pro Lisztův Tanec mrtvých – nesmírně těžkou, temnou skladbu, o níž jsem si tehdy myslela, že Liszt musel být šílený, když dokázal zplodit takovou hudbu. U takové skladby se dá rozpoznat geniální interpretace od průměrného brnkání, slyšela jsem v duchu slova profesora Vargy. Měl jsem vědět, že to nezvládneš. Ta vzpomínka mi ovšem v současném citovém rozpoložení nijak neprospěla. Bušila jsem do kláves, zcela jsem se ponořila do temné melodie a hluboce prožívala každý tón. Jenže když jsem tu skladbu nedokázala zvládnout v minulosti, dneska bez cviku to bylo mnohem horší. Už dlouho jsem hrála na klavír jen ve škole, moje prsty zrezivěly, prostě to nešlo. V polovině skladby jsem přestala. „Do prdele!“

„Anni!“ zaslechla jsem za dveřmi Sebastianův hlas.

„Dej mi pokoj!“

„Poslyš, já…“

„Dej mi pokoj!“ vykřikla jsem. Vyskočila jsem a otevřela prudce dveře. „Běž pryč, vypadni!“

„Ne,“ prohlásil umíněně, vešel do pokoje a zavřel za sebou dveře. „Nepůjdu pryč, dokud se ti neomluvím. Je mi opravdu líto, že jsem…“

„Fajn! Super! Tak ses omluvil, a teď zmiz! Běž a vyřiď si to zase s nějakou jinou chudinkou. Rozbij jí pouzdro na flétnu, stejně je to totální trapas, když ještě ve čtrnácti hraje na flétnu. Koukněte, lidi, kromě toho ještě brnká na klavír a dělá domácí úkoly. Takovou pitomou blbku je třeba si pořádně podat, nemám pravdu!?“

Sebastian zavrtěl hlavou. „Já jsem to tak přece nemyslel. Do háje, ve skutečnosti bych ti to pouzdro nerozbil. Jen jsem neměl zrovna chuť o tom mluvit, a šíleně mi lezlo na nervy, žes na mě pořád kvůli tomu dotírala. Byla to hloupost říct něco takového a je mi to opravdu líto. Ale taky nechápu, proč na to reaguješ tak přecitlivěle.“

„Nebyla jsem jen totálně mimo! Oni mě šikanovali, chápeš?“ vykřikla jsem. Po tvářích se mi koulely slzy, ale teď už mi to bylo jedno. Taky mi bylo fuk, že jsem přiznala něco, co jsem nikdy přiznat nechtěla. Jako by se ve mně za ty roky nashromáždilo něco, co už jsem nedokázala zvládnout, něco ve mně vybuchlo a chudák Sebastian to odnesl. „Ty hajzlové mě tři roky šikanovali tím nejhorším způsobem, až už jsem to nemohla vydržet a změnila školu. A celou tu dobu jsem nechápala, proč mě tak nenávidí! Možná jsem byla směšná nebo jiná než oni, ale nikomu jsem sakra neubližovala!“ Odmlčela jsem se a zhluboka se nadechla.

Sebastian několik vteřin mlčel, jako by čekal, že budu mluvit dál. „A co ti udělali?“ zeptal se posléze tiše.

„Ach, co mi tak mohli udělat? Ještě do sedmé třídy to šlo, tam jsem byla jen šprtka, která mezi ně nikdy nezapadla. Ale potom se najednou všechno ze dne na den obrátilo. Začali mě pomlouvat, ale tak, abych si to v každém případě poslechla. Při práci ve dvojicích se mnou nikdo nechtěl pracovat. Když jsem se na něco zeptala, neodpověděli mi nebo se mi posmívali.“

„Ale toho si přece musel všimnout někdo z učitelů. Tvoji rodiče také byli na té škole, nebo ne?“

„Samozřejmě si toho všimli. Uspořádali debatu a nahráli jako smiřovací pokusy, ale to mou situaci ještě zhoršilo.“ Sedla jsem si na postel, skrčila nohy a objala je rukama.

Sebastian chvilku váhal, ale potom šel ke mně a sedl si vedle mě. „A tys to vydržela až do konce desáté třídy?“

Přikývla jsem. „Byl to horor, ale když jsem se udělala co nejvíc neviditelnou, tak někdy zapomněli, že tam jsem a dali mi pokoj. Někdy je ale zase něco popadlo a v průběhu let to bylo stále horší a horší. Jednu dobu se několik holek tvářilo, že se chtějí se mnou kamarádit. Domluvily si se mnou sraz na odpoledne a já byla tak nemožně naivní, že jsem z toho měla šílenou radost. Ale potom docela jednoduše nepřišly a řekly mi, že to bylo nedorozumění nebo že na to zapomněly. Dělaly to tak dlouho, až mi konečně došlo, že si ze mě jen utahujou.“

„Je mi to líto, že to musím říct, ale… co to bylo za hnusný, jedovatý krávy?“ otřásl se s nechutí Sebastian.

„To byly, ano.“ Přesně jsem si vybavila, jak jsem stála s tlukoucím srdcem před cukrárnou a čekala a čekala. „Kvůli schůzce jsem dokonce nešla na hodinu klavíru – tak důležité pro mě bylo, abych mohla s těma holkama kamarádit.“ Zase jsem cítila zoufalství, slzy v očích. Otřela jsem si tvář. „Ostatně, kluci mi jednou doopravdy rozbili moje pouzdro na flétnu. Nebo jindy mi ho vzali a flétnu nacpali hluboko do popelnice. Tu flétnu jsem dostala od babičky, která právě zemřela a… No jo, bylo to fakt hnusný.“ Ačkoli to vyprávění hodně bolelo, nemohla jsem s tím přestat. Možná to bylo tím, že Sebastian zůstal tak tiše se mnou. Jen poslouchal, a díky tomu to bylo pro mě mnohem snazší. „Panebože, byla jsem tehdy tak pitomá. Vůbec jsem se nebránila a každé ráno jsem cestou do školy doufala, že se mi podaří být celý den neviditelná.“

„Jak jsi to mohla tak dlouho vydržet?“

Pokrčila jsem rameny. „Neptej se. Rodiče na mě pořád naléhali, že mám změnit školu nebo alespoň třídu, ale já se bránila, že to není až tak zlé. Myslím, že kdybych neměla kamarády na konzervatoři a svou hudbu, byla bych se dávno zhroutila.“

„A jak to, žes nakonec školu změnila?“

Objala jsem nohy pevněji. Ještě teď jsem cítila tu hanbu, ačkoli to byla věčnost, co k tomu došlo. Nedokázala jsem se na Sebastiana dívat, když jsem o tom mluvila. „V desáté třídě jsme byli na školním výletě a holky mi tam provedly takový veselý fórek. Když jsem spala, ponořily mi ruku do teplé vody, a já… No, prostě jsem se počurala do postele. Bylo mi to hrozně trapné, i když jsem přesně věděla, co se mnou provedly. To bylo na tom to nejhorší: že ten podraz udělaly, když jsem spala a byla proti nim úplně bezmocná.“ Opřela jsem si hlavu o kolena, ve vzpomínce se mi vrátilo, jak jsem se ráno vzbudila, všechno kolem mne bylo mokré. Ta hrůza a hanba, které mě zavalily. Posměšné obličeje holek, které stály kolem mojí postele. „Vyfotily mě a všude ty fotky ukazovaly. A potom se mi všichni posmívali, že se ještě počurávám. Tehdy jsem se rozhodla, že to vzdám. Už jsem tam prostě nemohla vydržet, a tak jsem odešla na jinou školu.“ Zhluboka jsem se nadechla. Teď jsem se toho zbavila. Měla jsem pocit, že mi z ramen spadla obrovská tíha, ale současně jsem se cítila hrozně zranitelná a naprosto zmatená.

Sebastian seděl tak blízko vedle mě, že jsem cítila teplo jeho těla. Opatrně jsem zdvihla hlavu, abych se na něj podívala. V očích jsem mu viděla směs soucitu a vzteku. Měla jsem možná cítit rozpaky, vždyť teď o mně všechno ví, ale k vlastnímu údivu to tak vůbec nebylo. Položil mi ruku kolem ramen a přitáhl mě k sobě, moje hlava se jako by sama od sebe opřela o jeho rameno. Tak blízko sebe jsme ještě nikdy nebyli. Byl to zvláštní pocit, cizí a zároveň důvěrný. Cítila jsem jeho dech ve vlasech, jeho silnou paži i ruku, která mě hladila po zádech. Nedokázala jsem se upamatovat, kdy naposledy jsem cítila takou úlevu a bezpečí. Přitom to byl právě Sebastian, kdo vyvolal můj výbuch, když na mě vychrlil tak hrozné věci.

Jako by mi četl myšlenky, zamumlal: „Moc mě mrzí, co jsem ti předtím řekl.“

„To je v pořádku,“ vymanila jsem se z jeho objetí, abych na něj mohla vidět. „Víš, měla jsem v tu chvíli pocit, žes mě zradil. Myslela jsem, že jsme přátelé, a důvěřovala jsem ti. A pomyšlení, že bys tehdy byl stejně hnusný jako moji spolužáci, že jsi vlastně jedním z nich, to bylo…“

Sebastian mě chytil za ramena a pozorně se mi zadíval do očí. „Ale já jsem nebyl jeden z nich. Ty věci, o kterých jsi teď mluvila… něco takového jsem nikdy neudělal. Věř mi, provedl jsem hodně odporných věcí, ale tohle nikdy.“

„Ale řekl jsi, že s někým takovým jako já, by ses tehdy nekamarádil.“

„To souhlasí. A ty bys určitě nekamarádila s klukem, jako jsem byl já. To si přece nemusíme vyčítat. Ale mezi mnou a tebou se počítá to, co je teď. A dneska jsem definitivně ten, kdo by dal přes hubu každýmu, kdo by se jen pokusil ti ublížit. Okej?“

Vypadal tak odhodlaně a oči mu bojovně blýskaly, že jsem se neubránila smutnému pousmání. „Okej.“

Dveře pokoje se prudce rozletěly a dovnitř vrazila Nele. Tváře jí hořely a hrozivě se mračila: „Kde jsou?“ vykřikla.

„Sorry, ale seděli jsme s Kaiem hned za dveřma a všechno jsme slyšeli. Úplně vážně, kdo jsou ty krávy, chci jejich jména a adresy, abych za nima mohla osobně zajet a vytmavit jim, co si o nich myslím.“

„V tom případě jedu s tebou,“ přihlásil se Kai, který se vynořil za Nele.

„Jedu s váma,“ narovnal se Sebastian. „A nejlíp uděláme, když tě tam odvlečeme taky.“

Když jsem viděla rozzlobené tváře svých přátel, nezbývalo mi nic jiného než se začít usmívat. „Jste zlatý.“

Nele přešla třemi kroky pokoj, sedla si vedle mne a objala mě. „Ach Anni, teď konečně chápu, proč jsi tehdy na začátku byla tak zakřiknutá a nic jsi o sobě neřekla.“

Když jsem odpovídala, zněl můj hlas přitlumeně, protože jsem měla tvář přitisknutou k Nelinu rameni. „Ano, nějakou chvíli trvalo, než jsem pochopila, že se mi u vás nestane nic zlého. Byla jsem tak šťastná, že jsem konečně někam patřila a našla na škole kamarády.“

Nele mě přitiskla k sobě ještě pevněji. „Vždycky jsi mi připadala tak cool, právě proto, žes byla trošku jiná. Proč ses mi o té šikaně nikdy nezmínila?“

Konečně jsem se vymanila z její náruče a zalapala po dechu. „Protože jsem chtěla začít úplně znovu. Chtěla jsem na všechno zapomenout a být konečně stejná jako ostatní.“

„Nikdy jsi nebyla jako ostatní,“ zavrtěla hlavou Nele. „Ale to je právě dobře…“

„A co je vlastně s tím tvým fešákem od divadla?“ změnil nečekaně téma Sebastian. „Ten přece byl v tý třídě taky, nebo ne? Snad nejseš nadosmrti zamilovaná do kluka, který tě šikanoval a trápil?“

„Ne, Tristan mě nikdy nešikanoval. Naopak, byl jediný, kdo byl na mě hodný a mluvil se mnou.“

„A co na to říkali ostatní lidi ve třídě?“ divila se Nele.

„Směl s tebou mluvit, aniž se z něho stala taky oběť?“

„Tristan žil vždycky ve svém vlastním světě. S lidmi z naší třídy si nerozuměl, měl své přátele v divadle tak jako já ty svoje na konzervatoři.“ Trochu jsem se protáhla a sklouzla blíž k Sebastianovi. „Jenže na rozdíl ode mě vypadal prostě extrémně cool. Byl hvězdou divadelního kroužku, všichni si mysleli, že z něho jednou bude velký herec. Proto ho nechávali na pokoji.“

„Je to tak romantický, že se přes všechny překážky k tobě choval slušně,“ zazářila obdivem Nele.

Sebastian otevřel ústa, aby něco řekl, ale potom je zase zavřel a jen se hlasitě nadechl.

Zamyšleně jsem se na něho podívala. „Chceš něco říct, Sebastiane? Myslím, co jsi nám řekl předtím, to o tvé matce, a že jsi nechodil do školy, abys mohl být na hřišti, hulit a provokovat?“ Výraz jeho tváře se okamžitě změnil. Stáhl se a zamračil. Věděla jsem, že začne škrábat a kousat, když se ho na to někdo zeptá, tak jsem rychle pokračovala: „Je mi jasné, že o tom nechceš mluvit, ale kdybys snad někdy měl takovou potřebu, tak… Dneska jsem pořád mluvila jen já, ale umím taky docela dobře poslouchat.“

„Není o čem mluvit.“ Sebastian se chvíli díval upřeně před sebe a já už si myslela, že to téma je tím vyřízené. Nakonec ale pokračoval. „Tak dobře, jsem na řadě. Takže, prodělal jsem tři dost špatný roky, stejně jako moje máma a brácha. Bral jsem drogy, kradl a pral se a byl jsem neustále na hraně vyhazovu ze školy. Potom jedna učitelka upozornila úřad pro mládež, přistihli mě při krádeži, byl jsem odsouzený ke službě v sociálním zařízení a můj brácha šel sedět.“ Odmlčel se a podíval se zamyšleně na ruce. „To všechno vedlo k tomu, že se moje máma vzpamatovala. Prodělala odvykací léčbu a od té doby už nepije. Když jsem si odpracovával trest v domově důchodců, poznal jsem tam svého dnešního šéfa, právě tam se svou firmou renovoval pokoje. Slíbil, že mě vezme do učení, pokud si konečně vážně sednu na prdel, začnu se učit a školu dokončím. To jsem taky udělal. A to je všechno. Happy end na celý čáře.“

Sebastian se zase uzavřel do sebe a vypadal, jako by litoval toho, co nám o sobě právě řekl. Stejně jako Jo, který musel být taky pokaždé, když na sebe něco prozradil a projevil svoje city, třikrát tak cool jako předtím. Nemohla jsem se tomu ubránit… moje srdce letělo k Sebastianovi.

„A tvoje maminka… daří se jí dnes dobře?“

Přikývl. „Jo, jak jsem řekl, nepije. Nesmíš si myslet, že chlastala celý naše dětství. Ale když zdrhnul táta, nezvládla to. Vlastně my všichni. Tři roky našeho života byly absolutně posraný, ale jinak to vlastně ušlo.“ Křivě se na mě ušklíbl.

„Stejně jako u mě,“ dodala jsem a vrátila mu úšklebek.

„A tvůj bratr?“ chtěla vědět Nele. „Jak se daří jemu?“

„Docela dobře. Je ženatý, má dceru a pracuje v maloobchodě.“

„A cos to tehdy kradl?“ zajímalo mě.

„Všechno možný. Cigarety, punčochy, oblečení. Všichni kluci, co jsem s nima kamarádil, to dělali taky, a mně se to zdálo extrémně cool. Přiznávám, byl jsem blbec.“

„Takže to tvý tetování je přece jen kérka gangu,“ ujela mi pusa a hned nato bych si byla nejraději ukousla jazyk. „Myslím, tedy… Promiň. To byla pitomá poznámka.“

Sebastian se podíval v předstíraném zoufalství ke stropu.

„Ty s tím tvým pitomým tetováním. Moji kámoši tehdy měli všichni kérky, a protože jsem napodoboval každou blbost, dal jsem si ji udělat taky. Jestli tě potěší to vidět jako tetování gangu, tak prosím.“

Prohlížela jsem si zamyšleně orla na jeho paži. „Když ti ta kérka připomíná staré časy, proč si ji teda nedáš odstranit?“ nechápala jsem.

„Právě proto, že mi je připomíná. Celý to mizerný období mého života, i to, že jsem se dokázal z něho vyhrabat.“

Přikývla jsem. „Vlastně ti docela sluší. Myslím, že se k tobě hodí. Teda, myslím, že tě znám jenom s ní.“

Sebastian zvedl obočí, ale moje koktání nechal bez poznámky.

„Takže, když už jsme všichni u toho přiznávání,“ přihlásila se ke slovu Nele. „Rozhodla jsem se, že dám Tobimu šanci.“

„Cože!?“ vykřikla jsem radostně. „A to se dozvídám teprve teď?“

Rozesmála se. „Promiň, ale já se dozvěděla taky teprve dneska, že tě šikanovali. Kromě toho je to naprosto čerstvá informace.“

„Jak čerstvá?“

Její oči se zrádně zaleskly. „No, dneska mě poprvé políbil, a teprve tehdy jsem definitivně pochopila, že jsem do něj zamilovaná. Sice se ještě stále bojím se na něj spolehnout, ale když nic nerisknu, propásnu možná něco úžasnýho.“

Pevně jsem Nele objala. „Ach zlato, mám kvůli tobě takovou radost. Myslím, že Tobi je milý, a taky má vysloveně dobrý hudební vkus.“

„Anni, ty lístky na Labskou filharmonii mu přece někdo daroval.“

Pošeptala jsem jí do ucha. „To je jedno, přesto si myslím, že je milý.“

Kai si odkašlal. „Jak se zdá, dneska jsme založili svépomocnou psychologickou skupinu, a tak bych rád taky s něčím přispěl. Svou fanfikci Král prstenů jsem šestou kapitolou uzavřel a teď bych chtěl začít psát úplně nový příběh o svém vlastním světě. Lituju, ale žádnou napínavější zprávu nemám.“

„Ale tohle je přece pořádně napínavé!“ ujistila jsem ho.

„Je to skvělé. Chci si to bezpodmínečně přečíst.“

Také Nele se Sebastianem se ozvali s gratulací. Potom jsem došla na oslavu dnešního dne všem pro několik piv, usadili jsme se u mě v pokoji a pustili si muziku. Po zbytek večera jsme si povídali o filmech, o názorech na Red Bull a sushi a intimní věci jsme už nechali být. Napětí ze začátku večera ze mě pomalu opadalo a já si uvědomila, jak jsem ráda, že jsme přijaly Kaie a Sebastiana pod svou střechu.

Bylo už hodně pozdě, vlastně jsme všichni měli být dávno v posteli, když se oba pánové rozloučili. Kai s Nele už stáli v chodbě a my se Sebastianem na krátký okamžik osaměli.

„Tak co,“ podíval se na mě a zlehka mě pohladil po tváři.

„Všecko dobrý?“

Byl to jen nepatrný dotek, trval sotva dvě vteřiny, ale to místo pálilo, jako by byl Sebastian nabitý elektřinou.

„Ano,“ přikývla jsem a musela se přemáhat, abych si na to místečko na tváři nesáhla. „A u tebe?“

Usmál se. „Taky.“

Potom se zdvihl a také odešel a já za ním jen tupě zírala.

Ještě pořád jsem cítila ten jemný dotek na tváři.

Dlouho jsem ale dumat nemohla, protože se objevila Nele, vyzbrojená polštářem a dekou. „Máš náladu na noční pokec?“

„S nadšením.“

Vyčistily jsme si zuby, a když už jsme ležely v posteli, básnila Nele ještě dlouho o Tobim, dokud se nám oběma únavou nezavřely oči.

Citové zmatky

Následující dny jsem prožívala ve zvláštním rozpoložení. Vzhledem k tomu, že jsem si nechávala všechno to ponižování a trápení svého mládí tak dlouho pro sebe, kolísala jsem neustále mezi naprostou úlevou a obavami, jestli by přece jen nebylo lepší, kdybych dál mlčela. Přepadl mě strach, že se na mě Nele, Sebastian a Kai budou dívat jinýma očima, jako na oběť zasluhující soucit. Přece jen, co je to za člověka, který se nebrání takovému pokořování, a to celé tři roky? Ale všichni tři se ke mně chovali stejně jako dřív, až nakonec ve mně převážil pocit nesmírné úlevy.

V neděli odpoledne mi Tristan poslal přepracovanou hru. Zvládl to v rekordním čase. S tlukoucím srdcem jsem otevřela přílohu v e-mailu a dala se do čtení. Tristan text doplnil pokyny k režii a několika návrhy na inscenaci a kostýmy. Pro mě napsal vždycky na okraj komentáře, jako: Ten song je málo průrazný, zkus si ještě jednou rozmyslet, jestli byste neměli najít nějaký jiný nebo: Tady prosím žádné dlouhé sborové pasáže, děj musí jít svižně kupředu. Nebyla jsem si jistá, co jsem vlastně čekala, ale zaručeně jsem nepočítala s tím, že se při čtení hry budu smát, zlobit, plakat a hořet nedočkavostí – přestože jsem ji vlastně už znala. Najednou jsem si uměla představit jednotlivé scény v konkrétní, konečné podobě. Viděla jsem v duchu jeviště, děti, jak zpívají, hrají a tancují, slyšela jsem hudbu a cítila trému, která na nás na všechny určitě padne před premiérou. Tenhle muzikál bude úžasný, o tom jsem byla pevně přesvědčená.

Dočetla jsem scénář do konce a udělala si přípravu na hudební výchovu na příští týden. Potom jsem se přesunula do kuchyně. Děti z deváté C totiž spolupracovaly od zavedení mých pravidel opravdu dobře a já jim chtěla upéct muffiny, abych jim dokázala, že umím dodržet svůj slib. Měla jsem v plánu jahodové muffiny s bílou čokoládou. Připravila jsem si všechny přísady a pustila se do práce. Zrovna jsem krájela čokoládu, když někdo zazvonil. Byl to Sebastian. „Ahoj. Chci se zase podívat na ten toustovač.“

Ustoupila jsem, aby mohl vejít. „Ještě pořád je rozbitý. Nele mě včera s vynaložením všech sil umluvila, abych nešla koupit nový.“

Sebastian se na mě zaraženě podíval. „Kdybys to udělala, tak to by bylo, jako bys mi rovnou řekla, že jsem totálně neschopný, a to úplně ve všem, i v posteli, i že nedokážu ani vynést nahoru balík s vodou.“

„Cože?“

„No, jestli koupíš nový toustovač, tak mi tím dáš najevo, že ten váš nedokážu opravit. To je tedy rána pod pás, přímý zásah do mé mužské pýchy.“

„Aha, a ta sídlí pod tvým pasem?“

Sebastian se zasmál a usadil se na zemi ke své hromadě šrotu.

Pohled mi nechtěně sklouzl na okamžik k malému, ale velmi pěknému kousku Sebastianových zad, který se objevil pod vyhrnutým tričkem. Prchla jsem rychle do kuchyně a začala tak zuřivě krájet čokoládu, že jsem jí připravila mnohem víc, než bylo třeba. Do háje, proč celou tu dobu přemýšlím o tom, jestli to Sebastian umí v posteli, nebo ne? A proč automaticky předpokládám, že je dobrý? Jak jsem na to vlastně přišla? To se nedá poznat od pohledu, mohl by být taky úplná nula. Ale rozhodně je to on, koho bych se ráda dotkla, a kdo by mě mohl…

„Smím ti dělat společnost?“ ozval se ve dveřích kuchyně Sebastianův hlas.

Trhla jsem sebou tak prudce, že mi při krájení sklouzl nůž a po kuchyni se rozletěly kousky nakrájené čokolády.

„Není to čokoláda?“ rozhlížel se nadšeně a stoupl si tak blízko vedle mě, že se naše těla téměř dotýkala.

Dělá to úmyslně, aby mě provokoval? Umí snad číst myšlenky? „Nejspíš.“ Hlas mi zněl divně chraplavě.

Sebral pár kousků a vložil je do úst.

„Hej, nech toho, potřebuju je do muffinů!“

„V tom případě si dovolím poznámku, že s tím nakládáš docela marnotratně,“ odtušil a ukázal na podlahu, odkud sebral ještě další úlomky rozptýlené čokolády. Ruka se mu přitom jako náhodou smekla po mém břiše, a já se ostře nadechla, když jsem si uvědomila intenzivní elektrizující pocit v místě dotyku. A to i přes tričko.

Chytila jsem ho za ramena a obrátila zády ke kuchyňskému stolu. „Uděláš líp, když se teď vrátíš k práci na svém milovaném toustovači,“ napomenula jsem ho přísně. „A drž se radši ode mne dál,“ dodala jsem potichu.

„To zní skoro jako: Táhni, pryč s tebou!“ ohradil se uraženě Sebastian, ale naprosto nevzrušeně si posbíral součástky toustovače z předsíně a spokojeně se s nimi usadil u kuchyňského stolu. „Co že seš taková napružená?“

„Vůbec nejsem. To se ti jen zdá.“

„Okej,“ přikývl nepříliš přesvědčeně a začal šroubovat nějakou součástku.

Chvíli jsme oba pracovali mlčky. Při hnětení těsta jsem dumala, co se to se mnou proboha zase děje. V poslední době se mi nějak moc často stávalo, že mi Sebastian připadal neuvěřitelně přitažlivý. Ale proč? Co se tak najednou změnilo? Dobrá, rozhodně se o něm nedalo říct, že by nebyl atraktivní, alespoň v mých očích. A já jsem byla už delší dobu single. Kromě toho způsobil značný zmatek v mém citovém životě i Tristan. Určitě to bylo tak, že jsem si do Sebastiana projektovala, co bych…

„Co je to za písničku?“ přerušil náhle Sebastian moje úvahy o Tristanovi.

Otočila jsem se k němu. „Cože? Jaká písnička?“

„No ta, co si ji celou dobu nepřetržitě broukáš,“ odpověděl s úsměvem.

„Vůbec jsem si to neuvědomila,“ přiznala jsem v rozpacích.

„Co to bylo za melodii?“ Zazpíval krátce nápěv.

Soustředěně jsem ho poslouchala. Když jsem ten song poznala, byla bych si nejradši nafackovala. „To je I Hope That I Don’t Fall in Love With You (Doufám, že se do tebe nezamiluju) od Toma Waitse.“ Moje podvědomí zřejmě zapracovalo!

„Hezká,“ prohodil Sebastian.

Vzala jsem mobil, vyhledala Waitsův song a pustila mu ho. S prvními tóny kytary jsem se vrátila zase ke své práci. Dodělala jsem těsto, naplnila formy, dala muffiny do trouby a myla špinavé nádobí. Celou tu dobu se Sebastian vytrvale šťoural v útrobách toustovače a společně jsme poslouchali hudbu z mého mobilu. Tom Waits se svou kytarou brzy dohrál, aby uvolnil místo Katy Perry a hned nato přišel na řadu klavír a Lang Lang a dal k lepšímu Sen lásky od Franze Liszta.

„Ty teda máš pořádně širokou škálu hudebního vkusu,“ poznamenal Sebastian.

„Proč myslíš? Hudba je tak rozmanitá, proč bych se měla držet jen jednoho stylu?“

„Existuje nějaký styl, kterému dáváš přednost?“

„Ne, vlastně ani ne. Ale klasická hudba, lépe řečeno klavírní skladby – ty mě pokaždé trochu rozesmutní. Možná proto, že mi připomínají, že jsem nebyla dost dobrá, abych se stala koncertní umělkyní. Já vím, asi dělám chybu, když se pořád vracím k těm skvělým nahrávkám, k tomu, jak výborně hrají Lang Lang nebo jiní klavíristé. Ale když si představím, že bych už nikdy neměla slyšet Schuberta nebo Chopina… tak se mě zmocní úzkost. Hudba je pro mě úplně přirozená, základ života, něco jako dýchání.“

„Proč ty skladby vlastně nehraješ sama, když pro tebe tolik znamenají?“

„Protože je neumím zahrát tak, aby zněly dokonale,“ vzdychla jsem a ukázala na mobil, ze kterého ještě pořád zněl Sen lásky v Lang Langově interpretaci. „Nedokážu to zahrát tak jako on.“

„Tak to prostě zahraj, jak umíš. Prostě proto, že ti hraní dělá radost.“

Radost… Nemá ani tušení, kolik radosti mi to tehdy přinášelo. V tu chvíli zapípala minutka nastavená na dobu pečení a ušetřila mě dalšího přemýšlení o problémech s mým hraním. Vytáhla jsem plech z trouby a podívala se kriticky na své dílo. Muffiny dopadly výborně, byly nadýchané a vláčné. Přesně tak, jak mají být. Postavila jsem je na rošt, aby vychladly, když jsem si všimla Sebastianovy natažené ruky.

„Co chceš?“ zabručela jsem mrzutě.

„Svůj podíl.“

„Jaký tvůj podíl?“

„Tos tak rychle zapomněla na svůj slib? V náhradu za to, že ti pomůžu s inscenací, mám dostávat podíl ze všeho, co upečeš. A to tak dlouho, dokud budu živ. Takže sem s tím.“

„Ale ty jsou pro děti.“

„Neumíš si představit, jak moc je mi to jedno.“

S povzdechem jsem vzala z plechu jeden muffin a podala ho Sebastianovi. „Prosím.“

Bez jediné špetky špatného svědomí se do něj zakousl a s požitkem si na něm pochutnával. Přitom se na mě náramně spokojeně usmíval.

„No? Chutná?“

„Mhm.“ Žádostivě pošilhával po roštu s chladícími se muffiny. „Tak moc, že jeden mi nestačí.“

„Na to zapomeň. Víc nedostaneš, jinak jich nebudu mít dost,“ okřikla jsem ho.

„Ale jdi, stejně zítra zdrhne aspoň jeden z nich za školu.“ Se svým názorem rozhodně nebyl moc daleko od pravdy, přesto jsem neustoupila. „Nemůžeš přece ostatní posuzovat podle sebe.“

Sebastian se rozesmál a začal sklízet svoje kutilské, lépe řečeno opravářské nádobíčko. „Ne, asi ne. Tak jak to vidíš? Přijdeš večer k nám na Místo činu a pečený nudle?“

V poslední době jsme si zvykli trávit nedělní večery společně u Kaie a Sebastiana, protože jejich gauč byl větší než náš. Objednali jsme si pečené nudle nebo vynikající thajské karí z našeho oblíbeného obchodu a hádali se, kdo by mohl být vrah. Vlastně jsem měla ještě dost práce do školy, ale vyhlídka na příjemný večer se Sebastianem a Kaiem byla mnohem lákavější než práce se slepými mapami.

„Jasně,“ rozhodla jsem se nakonec. „To si nenechám ujít.“ Večer jsem zašla k Sebastianovi a Kaiovi do bytu. Nele byla někde s Tobim, a tak jsme strávili večer ve třech s orientální kuchyní, komisařem Borowskim a případem, který Kai rozřešil už po osmi a půl minutách. Cítila jsem se tak uvolněně jako už dlouho ne. V Kaiově společnosti jsem naštěstí nepociťovala příznaky toho podivného mravenčení, které mě přepadalo, když jsem se ocitla v přítomnosti samotného Sebastiana. Pravděpodobně si to stejně celé jenom namlouvám.

◆

V úterý jsme rozdali hotovou hru členům muzikálového kroužku a zároveň jsme jim oznámili, že budeme rozdělovat role. Jak se dalo čekat, děti reagovaly vzrušeně a se strachem. Snažila jsem se je uklidnit a zbavit stresu, ale věděla jsem, že je to zbytečné. Měly z nezvyklé situace zamotanou hlavu.

Na středu jsme Tristan a já svolali schůzku všech účastníků, na kterou měl dorazit také Sebastian. Po vyučování se sešla početná skupina dětí v aule: technický a muzikálový kroužek, školní kapela a Mariin šicí kroužek, který měl na starosti kostýmy a masky. A k tomu ještě moji kolegové a Tristan. Celkem nás bylo víc než sedmdesát. Teprve teď jsem si uvědomila, jak velký projekt muzikál Ellerbrook vlastně představuje! Nemohla jsem uvěřit, že jsem to byla já, kdo to všechno uvedl do chodu a že všichni ti lidé se tady shromáždili kvůli mému nápadu, že se pomocí muzikálu dostanu zpátky na svou starou školu. Když jsem si pomyslela, že nikdo nemá ani tušení o mých pravých pohnutkách, ozvalo se ve mně špatné svědomí. Uchlácholila jsem je tvrzením, že to přece všechny náramně baví. A i kdyby to nedopadlo dobře, je to pro všechny zúčastněné nedocenitelná zkušenost, která jim rozhodně nemůže uškodit.

Bylo krátce před půl čtvrtou, když jsem koutkem oka zahlédla Sebastiana, jak vchází do auly. Zachmuřeným pohledem se rozhlížel kolem sebe. Bylo naprosto jasně vidět, jak je mu nepříjemné se sem vracet. Vyšla jsem mu vstříc a povzbudivě se na něj usmála. „Vítám tě. Jsem moc ráda, že jsi tady.“

„Vážně? Já ne. Stálo mě to extrémně velký přemáhání, abych do toho hroznýho baráku znovu vlezl.“ Poškrábal se znechuceně na nose. „Smrdí to tu stejně jako dřív.“

Několikrát jsem začichala. „Vůbec nic tu nesmrdí. Je to cítit prostě školou.“

„Vždyť to říkám. Smrdí to tu.“

„Ale, vymýšlíš si,“ zasmála jsem se a ukázala na své kolegy, kteří stáli blízko jeviště. „Pojď, představím tě ostatním.“

Sebastianův pohled padl na Tristana. „Tak to je on, jo? Ten zázračný hoch, do kterého jsi byla tak zblblá?“ Podíval se na mě. „Nebo snad ještě pořád seš?“

„Byla jsem do něho zblblá,“ zasyčela jsem, „ale byla bych ti vděčná, kdyby sis to nechal pro sebe.“

Sebastian chtěl něco poznamenat, ale vtom se k nám přidružila Heaven-Tanita a on zase pusu zavřel.

„Ach, paní Paulsenová? Jsem děsně nervózní kvůli příštímu týdnu. Včera jsem se už pokoušela naučit celý text zpaměti, ale ještě pořád to není ono.“

„Máš přece ještě dost času.“

Oči měla plné nejistoty a obav, a teprve teď jsem si všimla, jak je bledá. Heaven-Tanita byla vždycky plná radosti a kráčela životem s hrdě vztyčenou hlavou. Dneska byla strašně vystresovaná a úzkostlivá.

„Páni, jsem si jistá, že příští týden budu hrozně vynervovaná, až vás uvidím sedět tady dole. Myslím, že z toho umřu, víte, jak to myslím, paní Paulsenová.“

„Tak si ji prostě představ bez šatů,“ poradil Sebastian.

„Taky to tak pokaždý dělám.“

Heaven-Tanita se začala chichotat, zatímco já jen pobouřeně zalapala po dechu. „Cože? Uvědomuješ si, cos řekl?“

Sebastian se na mě nechápavě podíval. Potom mu ale zřejmě došlo, co provedl, protože sebou vylekaně trhl. „Ne ne, to jsi špatně pochopila. Chtěl jsem jen říct, že to dělám při zkouškách. Tedy, že si tak představuju ty, co mě zkoušejí. Tebe se to v žádným případě netýká, Anni. Věř mi, ještě nikdy…“

„Stop, vůbec není nutné, abys to tu dál rozebíral,“ skočila jsem mu do řeči. Probírat něco takového před žákyní bylo naprosto nevhodné. Úplně stačilo to, co jí poradil!

Heaven-Tanita si Sebastiana se zájmem prohlížela. „Vy taky budete spolupracovat na našem představení?“

Přikývl. „Ano, budu mít na starosti kulisy. Ale nevykej mi.

Jsem Sebastian.“

„Heaven-Tanita, těší mě,“ představila se a přitom se na něho zakřenila. „Ale Tristana a paní Paulsenovou si raději nahé představovat nebudu.“

„Ne, na tvém místě bych raději nic takového taky nedělal,“ souhlasil Sebastian.

„Heaven-Tanito, běž si už raději sednout, za chvilku začínáme, okej?“ zasáhla jsem rázně a táhla Sebastiana ke skupince mých kolegů. „Ráda bych vám představila Sebastiana. Laskavě se nabídl, že si vezme na starosti výpravu muzikálu.“

„Dobrý den, to je od tebe moc hezké, že nám chceš pomoct.“ Sertab se na něho srdečně usmála. „Já jsem Sertab a jsem zodpovědná za naši kapelu.“

Podali si ruku, a pak se krátce představili Sandra, Marie a Ralf. Poté jsem ukázala na Tristana. „No, a tohle je Tristan. Dělá režii.“

„Zdravím.“ Sebastian na něho kývl a přitom si ho s neskrývanou zvědavostí prohlédl od hlavy k patě.

Tristanův pohled sklouzl od Sebastiana ke mně a zase zpátky k němu. „Zdravím,“ opáčil posléze a podal mu ruku.

„Těší mě, vítám tě na palubě.“

Oba muži si hleděli chvíli upřeně do očí. Nebylo mi úplně jasné, co se to děje, ale zřejmě se snažili dobrat nějaké jistoty. Jasně jsem vycítila mezi nimi napětí a doufala, že tady nenastane situace ve smyslu Ten chlap je mi protivný na první pohled. Nakonec se Sebastian nezávazně usmál. „Jsem zvědavý, co se tady ode mě vlastně očekává.“

Tristan se taky pousmál. „No, byl jsem na tom stejně.“

Bylo zvláštní vidět je oba vedle sebe. V mých očích byli oba atraktivní, ale každý naprosto odlišným způsobem. Tristan byl intelektuál, pohroužený do sebe, přemýšlivý, zabraný do své práce, a to z něho vyzařovalo na první pohled. Naopak Sebastian byl klasicky praktický člověk, impulzivní, přímý a otevřený. S Tristanem jsme si byli do jisté míry podobní, měli jsme společnou minulost, která nás pojila. Se Sebastianem jsme se neznali až tak dlouho, ale přesto jsem měla pokaždé pocit, jako by byl odjakživa součástí mého života. A ačkoliv jsme se přátelili teprve několik měsíců, bezpodmínečně jsem mu důvěřovala.

„Tak co, můžeme začít?“ ozval se Tristan a přerušil tak tok mých myšlenek. „Vypadá to, že už jsou tady všichni.“

„Okej.“ Obrátila jsem se k žákům a hvízdla silně na prsty. (Tuhle dovednost jsem byla donucena si osvojit už v druhém týdnu svého působení na škole Astrid Lindgrenové.) „Lidi, začneme!“ vykřikla jsem. Rozhovory postupně umlkaly, a když konečně nastalo ticho, pokračovala jsem: „V první řadě bych vám chtěla představit Sebastiana. Bude pro nás připravovat výpravu a kulisy, a přitom bude potřebovat vaši pomoc. Takže od příštího týdne s ním začnou pokaždé dva nebo tři z vás pracovat.“ Nato jsem ukázala na Marii. „Kromě toho je tady dnes také paní Greschnerová se svým kroužkem šití, jehož členové mají na starosti vaše kostýmy a masky.“

„Dnes nám jde o to domluvit základní představy, jak si představujeme scénickou výpravu a techniku, kostýmy a masky,“ vysvětloval Tristan. „Něco jako brainstorming, hledání těch nejlepších nápadů.“

Heaven-Tanita zvedla ruku a zuřivě mávala. „O těch věcech jsem už trochu přemýšlela. Třeba bychom mohli přivázat jednu z postav ke stropu a ona by létala nad diváky a přitom zpívala. To by bylo mega.“

„Máš pravdu, to by mohlo vypadat zajímavě,“ souhlasila jsem opatrně. „Ovšem technicky by se to dalo jen těžko zvládnout.“

Tristan přikývl. „Neumím si při nejlepší vůli představit, proč by měla jedna z postav létat vzduchem.“

„Okej. To byl jen takový pitomý nápad.“ Ve tváři Heaven-Tanity bylo patrné zklamání.

„Ne, vůbec ne.“ Podívala jsem se na ni povzbudivě. „Ale musíte pochopit, že není v našich silách uskutečnit každý váš nápad. Přesto byste se neměli bát je tady přednést. Takže, kdo má další návrh?“

Přihlásila se Nike. „Mně by se líbilo nějaké zařízení, co dělá vítr. Teda, jako že by někdo zpíval, a jeho vlasy by přitom tak nějak…“ Zvedla své dlouhé vlasy a pohybovala s nimi, jako kdyby vlály ve větru, a naznačila zpěv.

Děvčata její nápad přijala s nadšením. „Ano, vítr, to je senza nápad!“ vykřikla Heaven-Tanita.

Teď se přihlásil ke slovu Sebastian. „Hej, ty Blue-Sky.

Nebo jak se vlastně jmenuješ?“

„Heaven-Tanita,“ odpověděla uraženě.

„To je ono. Heaven-Tanita. Jste tady v Ellerbrooku, a ne na pěvecký soutěži Eurovize. Já jsem tu vaši hru četl a líbila se mi. Není kýčovitá, je poctivá a taky trochu provokativní. Prostě jako sám Ellerbrook. A stejně tak by měla taky vypadat technika a výprava, nemyslíte?“

Nike s Heaven-Tanitou se na sebe podívaly, chvíli uvažovaly a potom přikývly „Jo, okej.“

„Sebastian má pravdu,“ vložil se do hovoru Tristan. „Ta hra má být inscenovaná cool, věrně a realisticky, bez velkýho čančání.“

„Ale na druhou stranu přece inscenujeme muzikál,“ namítla jsem. „A k tomu patří i trochu pompy a příkras. Co byste řekli mlze? Umím si docela dobře představit, jak by trocha mlhy navodila atmosféru při scéně setkání hiphoperů na tom beznadějném hřišti.“

Do debaty se teď vmísila Sandra. „Taky si myslím, že je to dobrý nápad. Nemusíme to přehánět, ale troška mlhy tu a tam by vůbec nemusela vypadat špatně.“

„Souhlasím,“ připojila se Sertab.

„A kdo ještě?“ obrátila jsem se na děti. „Prosím, přihlaste se.“

Skoro všichni zdvihli ruku. „Tím je to vyřízené. Obstaráme zařízení na výrobu mlhy.“

Tristan se na mě díval přivřenýma očima a bylo vidět, že se jen s námahou ovládá. „Tak dobře. Bude se vyrábět mlha. Pěkně vítám na show Heleny Fischerové.“

„Nic proti Heleně Fischerové,“ ušklíbla jsem se. „Nejsem její fanynka, a určitě existuje lepší hudba než ta její. Ale dojímá srdce hrozně moc lidí, a proto…“

„… má nárok na svou existenci, ano, ano, já vím. Tak dobře, budeme pokračovat se scénou na hřišti, když už jsme to nakousli. Tohle místo si představuju jako temné a šedivé. Poničené prkenné ohrady, zrezivělé vraky aut, hořící barely od nafty.“

Sebastian zvedl tázavě obočí. „Ptám se jen pro jistotu: Jsme ještě pořád v Ellerbrooku, nebo jsme se už přesunuli do Bronxu?“

„Samozřejmě v Ellerbrooku.“

„Ale očividně jsi ještě nikdy nebyl na některém ellerbrookském hřišti.“ Sebastian se obrátil k dětem. „Tak zbystřete, vy přece moc dobře víte, jak vypadají vaše hřiště. Jsou tam hořící barely od nafty?“

„Nee. Ale zase by to vypadalo cool, kámo,“ vykřikl Jo.

„Tak trochu jako v Bronxu.“

„Aha? A to je cool?“ Sebastian si odfrkl. „Radši buďte rádi, že tam nejste.“

„Můžu se na něco zeptat? Ty seš z Ellerbrooku?“ chtěl vědět Mesut.

Sebastian přikývl. „Narodil jsem se a vyrostl v Ellerbrooku, ale před několika roky jsem se odtud odstěhoval.“

„A do který školy jsi chodil?“ převzal štafetu vyptávání Jo.

„Byl jsem na Astrid Lindgrenový stejně jako vy. A proto vím naprosto přesně, jak vypadají místa, na kterých se scházíte, taky jsem tam totiž zabíjel čas. A nejsou tam ani prkenný ohrady ani hořící barely. A když si někdo z Ellebrooku může dovolit auto, tak se o něj stará, hýčká ho, točí se kolem něj a rozhodně ho nenechá zreznout někde na hřišti.“

„Scéna má znázorňovat realitu v nadsázce a navodit stísněnou atmosféru,“ namítl Tristan. „Má přibližovat beznadějnou situaci jednotlivých postav.“

Sebastian pokrčil rameny. „Okej. Ale nemám chuť stavět scénu, kde se povalujou vraky aut a hoří barely.“

„A jaká by byla tvoje představa?“

„Dokážu se smířit s kompromisem. Beton, graffiti, urvaný koš na basket, rozbitá houpačka. A odpadkový koš, ze kterýho přetéká svinstvo. Něco na tenhle způsob.“

Tristan si zamnul přemýšlivě bradu. „Dobrá. To nezní vůbec špatně.“

Na okamžik jsem z toho byla úplně paf. To byla už druhá porážka, kterou si Tristan nechal líbit. Ale na druhé straně je pravda, že tady jde o hru. A když je něco dobré pro hru, tak se to nesmí zavrhnout jen kvůli tomu, že to snad zraňuje něčí ego.

Dohodli jsme se tedy na podobě hřiště a probírali další scény. Na konci hodiny jsme měli všichni mnohem přesnější představu o kulisách, maskách, kostýmech i jevištní technice. Zbývala jen praktická stránka věci. Tristan vysvětloval Sebastianovi možnosti, jak postavit kulisy pro pozadí.

„Okej, chápu“ přikývl nakonec Sebastian. „V tom případě mi chybějí už jen míry. Může mi někdo pomoct s vyměřováním?“

Okamžitě vyskočili Jo s Mesutem a Meiklem, Heaven-Tanitou, Nike a Hamedem. U Hameda jsem si nebyla úplně jistá, jestli nevyskočil jen proto, že vyskočili ostatní, nebo jestli opravdu rozuměl Sebastianově otázce. Tipovala jsem druhou možnost. Mesut s Meiklem měli tu výhodu, že seděli v první řadě a dostali se k Sebastianovi nejdřív. Zřejmě udělal na děti velký dojem.

Zatímco Sebastian, Mesut a Meikel měřili s pomocí Tristanova návodu jeviště, ostatní se pomalu rozcházeli. Nakonec jsem tam zůstala jen já a vyměřovací skupina. Chvíli jsem ty čtyři pozorovala. Mesut s Meiklem byli ze Sebastiana zřejmě celí pryč. Meikel dokonce začal napodobovat jeho držení těla, strčil si jednu ruku do kapsy u kalhot a druhou se podrbal na hlavě.

„Myslím, že to zvládnu,“ oznámil Sebastian, když měli všechny nutné údaje pohromadě. „Všechno, co budu potřebovat, dostanu pohodlně v Baumarktu.“

„V tom případě, mohl by ses prosím podívat taky po materiálu na schůdky k jevišti?“ přihlásila jsem se z hlediště.

„Už je to hodně aktuální potřeba.“

„Jak to? Proč je to tak hrozně naléhavý?“ podivil se.

„Paní Paulsenová nedokáže vyskočit nahoru,“ vysvětlil mu Meikel a omluvně na mě přitom mrknul. „Musí běhat oklikou přes třídu na hudebku.“

„Tak, tak, takže paní Paulsenová nedokáže vyskočit nahoru,“ opakoval s vážným výrazem ve tváři Sebastian, ale v koutcích úst mu podezřele cukalo. „Tomu nevěřím.“

Ukázala jsem nejdřív na svou hlavu a potom na okraj jeviště. „Co se ti na tom nezdá? Jsem prostě moc malá.“

„Ale určitě zvládneš dostat se nahoru,“ odporoval vehementně Sebastian.

„Ne,“ prohlásil Tristan. „Nezvládne to.“

„Paní Paulsenová zůstane vždycky viset v půlce cesty,“ potvrdil jeho slova Meikel s úšklebkem.

„No tak v tom případě se paní Paulsenová holt musí trochu namáhat a pohnout víc prdelí,“ prohodil klidně Sebastian.

„Přeskočilo ti?“ vykřikla jsem znechuceně. „Prostě postav ty pitomý schůdky a vy ostatní o mně laskavě přestaňte mluvit, jako kdybych tady vůbec nebyla!“

Meikel polekaně nadskočil. Jeho cool postoj zmizel a nahrbil se svým typicky nenápadným způsobem. „Omlouvám se. Nechtěl jsem vás urazit.“

„To je v pořádku, Meikle.“

Sebastian si ho zamyšleně prohlížel. „Neboj, ona se ve skutečnosti nezlobí. Už jsem ji zažil, když se opravdu zlobila, a věř mi, že to by sis nepřál zažít.“

Meikel se zasmál a zakryl si pusu rukou. Taky Mesut se zeširoka zašklebil, zatímco Tristan zamyšleně sklouznul pohledem ze mě na Sebastiana a zpátky na mne, jako by se ptal, jaký je náš vzájemný vztah.

„Hej, Sebastiane, já jsem ve skutečnosti gangsterský raper,“ přišel se svou troškou do mlýna Mesut. „Taky píšu vlastní songy, chtěl by sis je poslechnout, kámo?“

Meikel zavrtěl prudce hlavou. „To bych fakt nedělal.

Varuju tě.“

„V tom případě… Tak spusť.“

Mesut zaujal uměleckou pózu a dal k lepšímu svůj rap My sme ty honks z ALS. Když skončil, podíval se plný očekávání na Sebastiana.

„Pěkně drsný,“ pochválil ho. „A jak je to dál?“

Mesut si postrčil baseballovou čepici dozadu, aby se mohl podrbat na hlavě. „Dál to ještě nemám.“

Hm, nedá se říct, že by na tom songu zrovna dřel.

„No tak pokračuj,“ povzbudil ho Sebastian. „Já si každopádně rád poslechnu pokračování.“

„Fakt?“ zeptal se Mesut s vykulenýma očima.

„Jasně.“

„Tak to se do toho hned dám. A příští týden ti můžu předvíst zbytek.“

„Určitě.“ Sebastian seskočil z jeviště a Meikel zase napodobil přesně jeho pohyb, ovšem s tím rozdílem, že na konci zakopl, ale naštěstí se stihl chytit. Krátce nato se děti rozloučily a mezi Tristanem, Sebastianem a mnou nastalo nepříjemné ticho.

„Takže se uvidíme příští týden,“ promluvil nakonec Tristan. „Jsem tady autem, chceš svézt, Anniko?“

No tedy! Ještě nikdy mi nic takového nenabídl. A musím přiznat, že bych se s ním ráda svezla, mohla bych s ním tak být několik minut o samotě. Jediný problém byl v tom, že jsem nedokázala vymyslet důvod, abych přijala jeho nabídku, když tu byl Sebastian. „Díky, ale není třeba.“ Pokusila jsem se vložit do odpovědi veškerou lítost. „Sebastian mě vezme, je tu taky autem a máme společnou cestu.“

Tristan se zarazil. „Jak to?“

„Máme stejnou adresu,“ odpověděl Sebastian místo mě.

„Respektive tutéž,“ dodal s úšklebkem.

„Jsme sousedi, bydlíme ve stejném domě,“ podala jsem bližší vysvětlení.

„Není to tentýž dům?“ ubezpečoval se Sebastian.

Chytrolín. Nejraději bych mu hodila na hlavu učebnici německé gramatiky. „Stejný nebo tentýž – to je přece jedno.“

„Nedávno v Kiezhavenu zaznělo něco úplně jiného.“ Tristan pokrčil rameny. „Dobrá, tak nashle příští týden.“

Vzal si ze židle tašku a opustil aulu.

„Jindy se ráda svezu!“ křikla jsem za ním, ale už bylo pozdě. Dívala jsem se upřeně na dveře, za nimiž právě zmizel, a musela jsem se vší silou držet, abych se za ním hned nerozběhla.

„Takže máš pro něho ještě pořád slabost,“ prohodil do ticha Sebastian.

„Ne, to není pravda,“ odpověděla jsem stroze. „Mám slabost pro vanilkovou zmrzlinu, televizní dokumenty nebo popmusic. To, co cítím k Tristanovi, je něco docela jiného.“

„A co?“

„Propána, snaž se to pochopit, léta jsem do něj jako holka byla zamilovaná, okej? A nikdy jsem na něho nezapomněla. Ještě pořád s ním každého poměřuju, ale nikdo mu prostě nesahá ani po paty. To je to, co k němu cítím!“

Sebastian si mě pozorně prohlížel. „No páni, to je zatraceně… smutný.“

„Ano, já vím.“ Odvrátila jsem se od něho, abych si vzala kabát. „Ale tak to vždycky bylo, a já to nemůžu změnit.“

Sebastian hodil pásmo do svého kufříku s nářadím.

„Chápu. Takže jsem ti právě teď stál v cestě, co?“

„Ano, jistě, a nejen to. Můj milý, dneska jsi mi pořádně nabourával autoritu.“

„Já? A čím? A vůbec, jakou autoritu?“

„Moji autoritu učitelky. Jak jsi řekl, že si představuješ paní Paulsenovou pokaždé nahou a taky tím, že by paní Paulsenová měla víc pohnout prdelí.“

„Aha, ty myslíš tohle. Jenže já si myslím, že to tak je. Vsadím se, že se tam nahoru dokážeš dostat.“ Pokynul hlavou k jevišti. „Jen jsi to ještě nikdy pořádně nezkusila.“

„Ne, já se tam nahoru nedostanu. Několikrát jsem trapně ztroskotala a přísahám, že si tu ostudu už nehodlám zopakovat. Takže buď budeš tak hodný a ty schůdky postavíš, nebo ne, a v tom případě budu dál chodit oklikou.“

„Já ti ty tvoje schůdky postavím.“ Sebastian se na mne vyzývavě podíval. „Ale teprve potom, co mi fakticky dokážeš, že se tam nahoru nemůžeš dostat. Není to přece tak vysoko, a ty se tváříš, jako bys byla půlmetrovej trpaslík!“

Vztekle jsem hodila kabát zpátky na židli. „No dobře. Sice nechápu, proč to vůbec dělám a poslouchám tě, ale prosím, jak chceš.“

Šla jsem k jevišti, obrátila se k němu zády, opřela se oběma rukama, vyskočila jsem, a jak se dalo čekat, zůstala jsem viset na půl cesty. Když jsem asi tak tři vteřiny mávala potupně nohama ve vzduchu, pustila jsem se a dopadla zpátky na zem.

„Už jsi spokojenej?“

Sebastian se tvářil nezúčastněně. „Ne. To bylo vážně politováníhodný. Proč to děláš tak složitě? Zkus to jinak, to je přece mnohem lehčí.“

Pomalu mi začínal jít na nervy. „Kdybys byl džentlmen, tak bys mi nahoru pomohl!“

„Myslím, že už mě znáš dost dlouho, abys věděla, že džentlmen nejsem. A v žádném případě ti nepomůžu, protože to zvládneš v pohodě sama.“

Věděla jsem, že je to hloupost, ale mezitím se mu podařilo popíchnout moji ješitnost. Najednou jsem už nechtěla Sebastianovi dokázat, že to nedokážu, ale že to dokážu. Obrátila jsem se k jevišti, opřela se rukama a vyskočila – tentokrát ovšem s tak prudkým odrazem, že jsem zadkem přistála na okraji jeviště. „To přece není možný!“ vykřikla jsem po vteřině hrůzy a cítila, jak se mi rozzářil obličej radostí. „Zvládla jsem to! Můžeš se na ty pitomý schůdky vykašlat! Už je nepotřebuju.“

„O to nejde,“ mávl rukou. „Stejně je vyrobím. Když tady budou, bude to jednodušší pro všechny.“

„Uvažoval jsi někdy opravdu vážně o tom, že bys je nevyrobil?“ obořila jsem se na něj.

Sebastian se ušklíbl. „Copak jsem to někdy vážně tvrdil?“

„No, přece jsi napřed… ale to je jedno.“ Nálada se mi mezitím natolik zvedla, že jsem neměla chuť s ním vést další nekonečnou diskuzi. Seskočila jsem z jeviště dolů a přistála u něho tak blízko, že se naše těla téměř dotýkala. Sebastian se na mě upřeně podíval a zlehka se usmál. Napadlo mě, co si asi tak myslí. Ale než jsem mohla rozluštit jeho pohled, ustoupil a natáhl se po kufru s nářadím. „Půjdeme?“

„Ehm, ano,“ přikývla jsem a naprosto zbytečně si uhladila svetr.

Zatímco jsme šli mlčky vedle sebe k jeho autu, uvažovala jsem v duchu znovu o paralyzujícím vlivu, který na mě má. Ale když se to tak vezme… Je to vůbec něco, s čím bych si měla lámat hlavu? Je to jen takové blouznění, a já to mám pevně v rukou.

Je to drama, baby!

„Já se z toho snad pobleju, paní Paulsenová!“ Heaven-Tanita stála přede mnou ve třídě na hudební výchovu, v obličeji bílá jak plátno a třásla se. Scházely se sem děti z muzikálového kroužku na svůj casting. Ve třídě to bzučelo jako v úlu, děti se bavily, pokřikovaly na sebe, někdo si brumlal svůj text, jiný zpíval nebo rapoval. Žáci byli buď naprosto mimo sebe, nebo se naopak navenek tvářili klidně a seděli ponoření do sebe. Atmosféra byla tak nabitá elektřinou, že se mi ježily chloupky na rukou.

„Nedělej si z toho hlavu, Heaven-Tanito,“ pokusila jsem se ji uklidnit, ačkoliv i mně srdce tlouklo rychleji než obvykle.

„V porotě sedíme přece jen my dva s Tristanem.“

„A co když totálně selžu?“

„Neboj se, nic takového se nestane. To ty ani neumíš.“

„Ale ano, umím,“ namítala. „Selhat umím naprosto dokonale. Líp než všichni ostatní.“

Pohladila jsem ji zlehka po rameni. „Přestaň vykládat nesmysly.“ Rozhlédla jsem se kolem sebe a najednou mi bylo všech těch dětí hrozně líto. „Hej!“ vykřikla jsem. „Poslouchejte mě chvilku! Vím, že jste strašně rozčílení, a to je taky naprosto okej. Ale prosím vás, nemějte strach. Není proto jediný důvod. Důvěřujte Tristanovi a mně, a především sobě samým.“

„No, já se nebojím,“ prohlásil Jo, široce rozkročený, ruce ponořené hluboko v kapsách. „Nemám z ničeho strach.“ A přitom zašoupal nervózně nohama.

„Super. To je ono. Tak, teď se ještě jednou zhluboka nadechněte a za chvilku poprosím první skupinu, aby přišla na jeviště. A držím palce.“ Opustila jsem učebnu hudební výchovy a zamířila do auly, abych si sedla do první řady vedle Tristana. „To byl pěkně ujetej nápad s tím castingem. Děti se hroutí rozčílením.“

„Před představením to bude s nervozitou ještě horší. Čím dřív si zvyknou, tím líp.“

„Na to si člověk nikdy nezvykne. Ty sis někdy zvykl? Jsi teď před premiérou totálně v pohodě a uvolněný?“

Tristan vytáhl z tašky poznámkový blok a tužku. „Ne, samozřejmě že ne. Ale tréma k tomu všemu přece patří. To bys měla z dřívějška vědět.“

„Ano, ještě pořád si to dobře pamatuju. A právě proto si taky myslím, že jsme na ty děti vyvinuli až příliš velký tlak.“

„Nechalas hraní na klavír kvůli tomu? Kvůli tlaku?“ Zabořila jsem se hlouběji do sedadla a zkřížila paže.

„Nikdy jsem hraní nenechala, vystudovala jsem hudbu, s hrou na klavír jako hlavním oborem. A dneska jsem učitelka hudby.“

„To zní jako typický plán B.“

„Hm, život pokaždé neběží podle plánu A. Snad s výjimkou tebe.“

Tristan zvedl na obranu ruce. „Chtěl jsem jen vědět, jestli jsi šťastná. Se svou kariérou. Se svou prací. Se svým životem.“

„Kdo je naprosto šťastný? Vždycky se něco najde. Každý sen se nestane skutečností, s tím se člověk musí smířit.“

„A ty? Jsi s tím srovnaná?“

„Ano, jsem. Asi si nepluju životem na obláčku se zpěvem a tancem, a neobjímám každý strom, protože si nevím rady s přemírou štěstí. Ale mám skvělé přátele, mám ráda svou práci, nevadí mi ráno vstát a jít do školy, a proto se dá o mně mluvit jako o šťastném člověku, děkuju za optání.“

Tristan se na mě upřeně podíval, nedokázala jsem se jeho pohledu vyhnout. Vždycky tak na mě působil, dokázal mě chytit a nepustit. Jak to vypadá, za všechny ty roky se nic nezměnilo. „A jak jsi na tom s láskou?“ nadhodil posléze.

„Do toho ti nic není.“

„Já vím. Ale přesto bych to chtěl vědět. Jak jsi na tom s tím Sebastianem? Je mezi vámi něco?“

Vzpomněla jsem si na znepokojivé okamžiky, kterých bylo v poslední době mezi námi stále víc. Ale že bychom spolu něco měli, to se ani při nejlepší vůli nedalo tvrdit. „Ne. Jsme sousedi a kamarádi. A tím definitivně končím výslech na tohle téma.“ Odvrátila jsem se od něho a plně se soustředila na jeviště.

V následujících dvou hodinách jsme se dívali na jednu skupinu za druhou. Tristan pozoroval děti velmi bedlivě a čmáral si podrobné poznámky. Já jsem prožívala s nimi jejich nervozitu, tleskala jim a chválila je, když skončily se scénkou nebo songem.

Když se uváží, jak málo času na přípravu měly, nebylo to vůbec špatné. Záhy nám ale bylo jasné, kolik práce nás ještě čeká. Jen několik málo dětí bylo naprosto přesvědčivých. S definitivní platností k nim patřila Nike, stejně jako Maryam. Když stála na jevišti a zpívala Das Gold von morgen Alex Feser, vyzařovala z ní zároveň křehkost i síla. Tristan potichu zamumlal: „Tedy, ta je absolutně dokonalá.“

„Ale nesmí vzít žádnou větší roli. Než jí něco přidělíme, měli bychom se jí v každém případě zeptat a vyjasnit si to s jejími rodiči.“

Tristan sklapl vynervovaně poznámkový blok. „Tak fajn.“

Když byly všechny skupiny hotové, shromáždila jsem účastníky opět v aule. „Byli jste dobří.“

„Taky si myslíš, že jsme to udělali dobře?“ podívala se Heaven-Tanita s nadějí v očích na Tristana.

Ten váhal s odpovědí. „Na to, že nemáte vůbec žádnou zkušenost, to nebylo až tak špatné. “

Ach jo, nemohl by být trochu pozitivnější? „Byli jste skvělí,“ ozvala jsem se rozhodně. „A teď se všichni postavíme do kruhu a…“

Víc už jsem nemusela říkat. Vytvořili jsme kruh, poklepali sousedovi před sebou na rameno a pochválili se: „Dobrá práce.“

„A teď prosím otočit na druhou stranu!“ vykřikla jsem. Děti zasténaly, ale potom poslechly a zopakovaly předchozí postup.

„A teď poklepeme na ramena sami sobě,“ volala jsem a hned to taky předvedla.

To už se všichni smáli, ale přesto poslechli a zdálo se mi, že se jim to docela líbí.

„Super. Tak nashle zítra. Hezký večer.“

Aula se pomalu vyprazdňovala. „Hej, Maryam, měla bys pro nás chvilku času?“ zachytila jsem dívku, než byla venku ze dveří.

Vrátila se ke mně a k Tristanovi. „Co je?“

„Byla jsi dnes velmi přesvědčivá,“ spustil Tristan. „Chtěli bychom proto vědět, jestli by ses mohla ujmout některé větší role?“

Maryam rozpačitě popotahovala za řemen svého batohu.

„Nesmím, ale ráda bych.“

Tristan spokojeně přikývl. „Takže jsme domluveni. Moc děkuju, Maryam.“

„Okamžik,“ vložila jsem se do toho. „Zapomínáš, že její rodiče do toho mají taky právo mluvit.“

„Ale ona přece může sama rozhodnout, jestli…“

„Nesmíme to dělat jejím rodičům za zády.“ Vrhla jsem na Tristana varovný pohled a obrátila se k Maryam. „Mám si s nimi promluvit?“

„Ne. Zeptám se jich sama. Ještě dneska.“ Nato vyběhla ven. Tristan si zajel rukou do vlasů. „No fajn. Přejděme k nepříjemnější věci: přidělení jednotlivých rolí.“

Sedli jsme si k učitelskému stolku v učebně a začali probírat jednu roli za druhou. S většinou návrhů jsem souhlasila, dokud Tristan neřekl: „A teď tady máme Lilly, tu těhotnou přítelkyni Jimmyho, bratra Johnny. V té bych rád viděl Heaven-Tanitu.“

Zvedla jsem prudce hlavu od svých poznámek. „Cože?

To je přece jenom maličká role.“

„Ale Heaven-Tanita v ní byla dnes úžasná. A pokud to dokážu posoudit, rapuje docela dobře.“

„To je pravda, ale ona chce zpívat. To je její největší sen, pracuje v muzikálovém kroužku jen kvůli tomu.“

„Jako Lilly se ti přece taky líbila, nebo ne?“

„Ano,“ připustila jsem neochotně.

„Tak o čem se tady potom dohadujeme?“

„O tom, že jí to nemůžeme udělat! Zlomí jí to srdce, když nebude moct zpívat. Je zdaleka nejmotivovanější ze všech dětí a také nejvíc ochotná tvrdě pracovat. A my ji za to potrestáme tím, že jí dáme takovou miniroličku? To je přece hnusný!“ Vyskočila jsem a začala neklidně přecházet po třídě z jednoho konce na druhý. Nakonec jsem se zastavila u klavíru.

Tristan bubnoval prsty na desku stolu. „Mám Heaven-Tanitu taky rád, ale já nerozděluju role podle toho, kdo je můj oblíbenec, ale podle toho, kdo ji dokáže nejlíp zahrát.“

„Tady přece vůbec nejde o to, že ji mám ráda…“

„Prosím tě, Anniko. Samozřejmě že jde právě o tohle.“ Odvrátila jsem se od něho a začala hrát. Bylo to Titanium.

„Dobrá, přiznávám, že mi zvlášť přirostla k srdci. Ale navíc si myslím, že píle a snaha by měly být odměněny.“

„Předpokládám, že tě nepřekvapí poznatek, že v životě prostě věci nejsou fér. Pro tu hru bude nejlepší, když tuhle roli dostane Heaven-Tanita.“

Chvíli jsme mlčeli. Až na Titanium Davida Guetty bylo ve třídě naprosté ticho. Nakonec jsem spustila ruce podél těla a obrátila se znovu k Tristanovi. „Tak dobře. Ale Heaven-Tanitě to řekneš ty. Já bych to prostě nezvládla, a kromě toho musím znovu opakovat, že tím nápadem nejsem vůbec nadšená. Ale ty jsi profík, takže ti v téhle věci plně důvěřuju.“

„Jenom v tomhle?“ popíchl mě s úsměvem.

Díval se na mne a já jsem se totálně ztratila v jeho hlubokých šedých očích a srdce se mi na okamžik zastavilo. Měla jsem pocit, že mě cosi katapultovalo prostorem a časem, najednou mi zase bylo šestnáct a já planu obdivem k Tristanovi.

„Ne,“ hlesla jsem tiše. „Nejen v téhle věci.“

Jeho pohled zintenzivněl, ale právě v okamžiku, kdy jsem si myslela, že se mezi námi něco stane, se Tristan vzpamatoval a obrátil se zase k svému poznámkovému bloku.

„Dobrá. Tak co tu máme dál?“

„Ehm, ano. Pokračujeme.“

Když jsem ten večer odcházela ze školy, nebylo mi vůbec dobře po těle. Ačkoli jsem věděla, že naše rozhodnutí je z profesionálního hlediska naprosto v pořádku, nedokázala jsem se zbavit pocitu, že jsem Heaven-Tanitu zradila.

Když se Maryam s Hamedem v závěsu objevila příští odpoledne na zkoušce, odtáhla jsem ji stranou. „Mluvila jsi s rodiči?“

„Ano. Smím hrát.“

Hamed jí něco řekl arabsky, na což odpověděla větou, kterou jsem podle intonace odhadla na něco jako buď zticha. Nebo něco ještě méně zdvořilého. Hamed poslechl a zmlkl.

Podívala jsem se na ni nedůvěřivě. „Opravdu? Jsi si jistá?“

Maryam čelila mému pohledu bez jediného mrknutí oka.

„Proč bych si neměla být jistá?“

Jako učitelka jsem byla neustále konfrontována se lhaním žáků. Statistika uvádí v průměru šestadvacet lží za den, se kterými se setká učitel, a dnes se mě snažil někdo obelhat teprve dvanáctkrát – takže jich na mne čekala ještě víc než dobrá polovina. Ale v případě Maryam jsem neviděla typické příznaky lži. A také jsem si o ní nemyslela, že by byla podvodnice. „To je skvělé,“ usmála jsem se nakonec. „Maryam, jsem moc ráda. Můžeš si jít sednout k ostatním.“

Informovala jsem Tristana, že Maryam dostala svolení k převzetí větší role. Potom jsme se postavili k jevišti, abychom oznámili svůj výběr. Žáci byli dnes ještě neklidnější než včera a jejich vzrušení bylo téměř hmatatelné. „Všichni víte, o co dneska jde, a nebudeme vás tedy zbytečně dlouho napínat,“ zahájila jsem úvodní řeč. Vtom se otevřely dveře do auly a dovnitř vešel Sebastian s kufříkem na nářadí v ruce. Naznačila jsem mu, že má počkat, a pokračovala. „Začnu nejdřív s nerdy.“ Četla jsem jedno jméno za druhým, až jsem došla k Pawlovi. „Pawle, ty hraješ Yasina, Matteova kamaráda.“

„Co?!“ vykřikl Pawel a vyskočil ze židle. „To mám hrát takovýho lůzra? Ani náhodou! S tím nepočítejte! To by byla taková ostuda, že bych se potom už nikde nemoh ukázat. Ať ho hraje Meikel.“

„To nejde. Meikel už hraje Kiez-Kevina.“ Aulou se šířilo vzrušené mumlání.

Meikel se rozhlédl na všechny strany, jako by se chtěl přesvědčit, jestli tady není ještě někdo jiný, kdo se jmenuje stejně. Potom se na mě tázavě podíval a já mu s úsměvem přikývla. Tvář se mu rozjasnila, jako by vyšlo slunce, a já byla hluboce dojatá jeho radostí.

„Ale Kiez-Kevina jsem chtěl hrát já!“ vykřikl ještě pořád maximálně rozčilený Pawel.

„No a?“ ušklíbl se Mesut. „Já taky. Nikdo by to nepodal s větší vopravdovostí než já, kamaráde.“

Heaven-Tanita nervózně zasténala. „To se teda náramně pleteš.“

„Můžeme prosím pokračovat?“ zarazila jsem diskuzi.

„Jinak tady budeme sedět až do rána. Okej, tak přejděme k hlavní mužské roli. Mattea bude hrát Jo.“

Děti začaly nadšeně tleskat, zatímco Jo seděl jako zasažený bleskem. „Ale, já…,“ koktal. „Pobral sem to fakt dobře, paní Paulsenová? Já mám hrát Mattea?“

„Rozuměl jsi naprosto správně, ano.“

„Jo, ale… hlavní role! To je hrozně moc textu, kterej bych se musel naučit. A taky bych musel chodit pořádně do kroužku, je to tak? Jak to vidíte?“

„To není můj problém, Jo,“ pokrčila jsem klidně rameny a měla co dělat, abych se ubránila smíchu. „Chceš tu roli, nebo ne?“

Jo zkřížil ruce na prsou a na chvilku se zamyslel. Nakonec zabručel: „Pro mě za mě.“

„Super. Tak ti srdečně gratuluju k hlavní roli.“

Teprve teď se zdálo, že mu došlo, co ho to vlastně potkalo, protože se najednou spokojeně ušklíbl.

„Dobrá. Tak budeme pokračovat,“ zatleskal Tristan a přečetl z bloku další jména. Když Pola uslyšela, že má hrát učitelku paní Schlüterovou, zděšeně vykvikla a dala si ruku před ústa.

„Senza!“ vykřikl nadšeně Mesut po oznámení, že dostal roli Jimmyho.

Teď byla na řadě role Lilly. „Lilly bude hrát Heaven-Tanita,“ přečetl Tristan.

„Cože!?“ vyjekla zděšeně. Z obličeje jí zmizela všechna barva. „Já mám hrát tuhle holku? Co to má znamenat? To je přece úplně mrňavá role. Kromě toho nechci být Mesutova přítelkyně, a už vůbec nechci být těhotná!“

„Prosím tě, vzpamatuj se,“ houkl uraženě Mesut. „Mluvíš, jako bych si chtěl s tebou něco začít.“

„Je to ale opravdu dobrá role, Heaven-Tanito,“ pokusila jsem se ji povzbudit. „A ty to zahraješ úžasně.“

„Ale já se tolik snažila!“ namítla zoufale. „Cvičila jsem ve dne v noci a neudělala jedinou chybičku v textu! Proč teda nemůžu hrát větší roli?“ Po tváři se jí koulely slzy.

Už jsem se chystala k ní vydat, ale Tristan pokračoval, jako by se nic nestalo. Nejradši bych mu otloukla ten jeho poznámkový blok o hlavu. „Shirin bude hrát Maryam, a…“

Heaven-Tanita vyrazila děsivý výkřik. „Jak to, že ta dostane velkou roli, když nikdy neřekne ani slovo? Ona se určitě nepřipravovala ani minutu, zatímco já se mohla udřít. A teď bude zpívat Gold von morgen, a já ani hlásku?“

Maryam se podívala na Heaven-Tanitu velkýma smutnýma očima. „Já taky cvičila,“ odtušila nevzrušeně, ale Heaven-Tanita byla v ráži a vůbec ji neslyšela.

„To je meganespravedlnost, paní Paulsenová!“ vzlykala.

„Nikdo se tak nesnažil jako já, ale ať dělám, co dělám, vždycky to dopadne takhle. Prostě nemám štěstí, nikdy!“ Schovala tvář do dlaní a beznadějně se rozplakala.

Mesut, který seděl v řadě za ní, jí poklepal na rameno.

„Hele, přece to není až tak zlý. A vůbec, já tě beru, rapuješ dobře, víš to?“

Po jeho slovech se rozeštkala ještě hlasitěji.

Tristan si odkašlal a rozhlédl se po dětech před sebou:

„Dobře, tak ještě zbývá Johnny. A tu bude hrát Nike.“

Nike vystřelila ruce nad hlavu a zavýskla: „Yes!“ Všichni kolem se rozesmáli, gratulovali jí a tleskali.

„Si to fakt zasloužíš,“ ocenil ji Jo.

Nato Heaven-Tanita vyskočila a vyběhla s pláčem z auly. Dokázala jsem si dobře představit, jak jí zrovna je.

A nejhorší bylo, že jsem cítila vinu za její trápení. Chtěla jsem se za ní rozběhnout, ale zastavili mě Nike, Pola a Pawel, kteří na mě volali jeden přes druhého. Koutkem oka jsem zahlédla, jak Sebastian, který všechno pozoroval z dálky, vstal a vyšel z auly. Netušila jsem, jestli šel za Heaven-Tanitou, a pokud ano, jestli zrovna on je ten pravý, kdo je schopný utěšovat zoufalou patnáctku, ale sama jsem za ní běžet nemohla, protože kolem mě vřely emoce. Útočilo na mě nezměrné množství hlasů najednou, a chvíli trvalo, než jsem rozčilené účinkující uklidnila natolik, abych je mohla nechat samotné s Tristanem. Konečně se situace zklidnila a já mohla jít hledat Heaven-Tanitu. Našla jsem ji v přestávkové hale, jak sedí na lavičce, zkroušená, s hlavou v dlaních. Ramena se jí otřásala pláčem. Vedle ní seděl Sebastian a bezmocně ji hladil po zádech. Když jsem přišla blíž, zaslechla jsem ho, jak říká: „No tak, už se konečně uklidni, Blue Sky.“

„Jmenuju se Heaven-Tanita,“ zavyla. „Lidi ani nejsou schopný si zapamatovat, jak se jmenuju.“

„On to dělá úmyslně, vždyť to říká naschvál,“ poznamenala jsem a zastavila se nad nimi.

Sebastian vzhlédl. Heaven-Tanita se sice na chvíli zarazila, ale jinak na mou přítomnost nereagovala.

„Mně například říkal šest týdnů Pippi nebo Tommy,“ pokračovala jsem a sedla si vedle ní z druhé strany.

„Holt se mi zdálo, že se ty jména k tobě líp hodí,“ vykulil Sebastian nevinně oči.

„Kecy. Chtěl jsi mi jen ukázat, že sis dokázal zapamatovat jména z jediné knížky, kterou jsi kdy četl.“

„Já ji ale nečetl. Viděl jsem Pippi Dlouhou punčochu v televizi.“

Do Heaven-Tanitiných vzlyků se vmísilo zahihňáni. „Ale moje jméno si opravdu nedokáže zapamatovat nikdo. A pokaždý ho musím hláskovat.“

„Ano, rodiče ti dali neobvyklé jméno, které je trochu složitější na zapamatování,“ mínila jsem. „To nemá s tvou osobou vůbec nic společného.“

Heaven-Tanita se na mě podívala zarudlýma, uslzenýma očima. Měla rozmazané oči a nos jí zčervenal pláčem. „To, že mi dali zrovna tohle jméno, má se mnou hodně společnýho.“

Z kapsy kalhot jsem vytáhla balíček papírových kapesníků a jeden jí podala.

Místo aby se vysmrkala, držela ho zamyšleně v ruce a cupovala na kousky. „Maminka vždycky říká, že pro mě chtěli nějaké zvláštní jméno, protože věděli hned, že jsem něco zvláštního. Přitom nic takovýho nejsem. Jsem docela obyčejná, a vůbec nic neumím.“

„No tak, už toho nech,“ zarazila jsem ji rázně. „Od začátku jsi měla při plánování muzikálu úžasné nápady, bez nich by to nebylo ono. Jsi velice kreativní. A cílevědomá a ctižádostivá. To mi připadá úžasné.“

„No fajn, a k čemu je mi to dobrý?“ zamračila se na mě.

„Chtěla jsem bezpodmínečně hrát nějakou geniální roli, aby na mě mohli být rodiče taky jednou pyšný, víte, jak to myslím, paní Paulsenová? Táta určitě nepřijde na představení, když nebudu hrát hlavní roli.“

„To si opravdu neumím představit. Určitě přijde…,“ spustila jsem, ale potom jsem si všimla, že na mě Sebastian varovně mrká, a raději jsem zmlkla. Vzpomněla jsem si, že Heaven-Tanita už dřív naznačila, že se její otec nikdy neukáže. „Určitě přijde, když si to bude moct nějak zařídit. Je jedno, jakou roli hraješ. Tvoji rodiče na tebe budou stejně pyšní, a ty jsi pro ně vždycky něco docela zvláštního. Protože jsi jejich dcera.“

Heaven-Tanita se chvíli dívala upřeně před sebe, potom si důkladně vyčistila nos. „Ale já vážně chci být něco zvláštního. Chci se bezpodmínečně stát zpěvačkou. Tolik se snažím a cvičím podle YouTube a tak, ale není mi to stejně vůbec nic platný. Jestli se nestanu zpěvačkou, tak umřu!“ zakončila dramaticky.

„O tom pochybuju,“ nechal se slyšet Sebastian suše.

„Myslím vnitřně,“ opravila se.

Věděla jsem přesně, jaký pocit marnosti se člověka zmocní, když kvůli něčemu tvrdě pracuje, a všechna jeho námaha vyjde naprázdno. „Něco ti teď prozradím. Když jsem byla tak stará jako ty, chtěla jsem být koncertní klavíristkou. Cvičila jsem dlouhé hodiny, každý den v týdnu. Nevěděla jsem, co je mít volno, ale to mi bylo jedno. Dokonce jsem snášela jednoho učitele, který se mnou zacházel hnusně a ponižoval mě. Pro svůj sen bych udělala a obětovala úplně všechno, všecičko. A chceš vědět, co se stalo?“

Heaven-Tanita přikývla.

„V sedmnácti jsem se účastnila soutěže. Konkurence nebyla v mých očích nijak velká. Měla jsem mnohem víc zkušeností než ostatní a byla jsem si absolutně jistá, že vyhraju. Jenže jsem nevyhrála. A tehdy jsem si uvědomila, že se honím za snem, který se mi nemůže splnit.“

„A co jste potom udělala?“

„Nechala jsem toho. Vzdala jsem to. Nebylo to pro mě lehké, ale už jsem nechtěla ztrácet čas tou věčnou dřinou, která k ničemu nevedla. Chtěla jsem být konečně obyčejná holka. Chtěla jsem se bavit s kamarády, chodit do kina, protancovat noci. A neumřela jsem, jak vidíš. Pořád jsem tady. Víš, jak to myslím, Heaven-Tanito?“ usmála jsem se na ni.

„Jo, jasně, paní Paulsenová,“ kývla Heaven-Tanita a poté se přece jen usmála. „Takže mám ten svůj sen vzdát?“

„Ne, v žádném případě. Chtěla jsem ti jen ukázat, že nic v životě není navždycky. A ani by nemělo být. Neudělej stejnou chybu, jakou jsem tehdy udělala já a neber to tolik v křeči. Co se týče tvé role, není sice hlavní, ale je podstatná, a ty jsi v ní výborná. S Tristanem jsme k ní už měli nějaké nápady, které bychom ti chtěli říct.“

„To je všechno fajn, jenže v tý roli není žádný sólo. Já chtěla zpívat. A Maryam takovou roli dostala, přitom to pro ni není až tak důležitý.“

„Víš to jistě? Mluvila jsi s ní o tom někdy? Ty nevíš vůbec nic o tom, co je pro ni důležité a co není. Takže už přestaň hrát drama a těš se na to, že budeš hrát Lilly.“

Heaven-Tanita svraštila čelo a sevřela rty. Nakonec zdvihla hlavu a podívala se na mě. Mezitím jí oschly slzy a v očích se jí objevil odhodlaný, téměř vzdorovitý výraz.

„Tak dobře. Udělám to. Bude ze mě Lilly a všichni kolem na mě budou zírat s otevřenou pusou.“

„Tak se mi líbíš,“ usmála jsem se a zlehka jí poklepala na rameno. „Tak pojď, vrátíme se dovnitř.“

„Nemám rozmazanej mejkap?“ starala se.

„No… trochu,“ odpověděl opatrně Sebastian, což byla nesporně lež tisíciletí.

„V tom případě jsem za chvilku zpátky.“ Heaven-Tanita vyskočila a zmizela na záchodě, zatímco my se Sebastianem zamířili k aule.

„Moc děkuju, že ses o ni postaral,“ podívala jsem se na něj.

„To bylo od tebe milé.“

Mávl ledabyle rukou. „Není zač děkovat. Nic jsem vlastně neudělal.“

„Nenechal jsi ji samotnou. To je mnohem víc, než by udělal kdokoli jiný. Vždyť ji skoro neznáš.“

„No jo, já prostě nemůžu vidět, jak někdo brečí, zvlášť ženský a holky. Bylo by dost hnusný nechat ji tam sedět samotnou.“

Ohromeně jsem na něho zírala. „Ty jsi fakt… neuvěřitelně citlivej. Nedávno tě dostal ten film o medvíďatech a teď mi zase vykládáš, že nemůžeš vidět jiné lidi plakat.“

Sebastian si rozpačitě vzdychl. „Aha, líbí se ti, že zločinec s gangovým tetováním je měkkota, co?“

„Pochopitelně,“ rozesmála jsem se a v duchu si musela přiznat, že se mi to opravdu líbí. Ovšem nikoli v tom smyslu, jak se vyjádřil Sebastian, ale doopravdy. Připadalo mi vážně sladký, že je takový, a nejraději bych ho objala.

„Chceš, abych ti prozradil ještě něco dalšího?“ mrkl na mě, když jsme došli ke vchodu do auly.

„Určitě.“

„Když jsme dřív chodili s kamarádama na pouť, vždycky jsem se nějak vykroutil, abych tam nemusel. Nenávidím horskou dráhu a všechny ty šílený atrakce, jak lítáš vysoko nebo se nějak překlápí.“ Sebastian se otřásl. „Hrůza.“

Rozesmála jsem se. „Takže jsi ještě ke všemu srabík.“

„Řekla žena, která nikdy v životě nejedla písek.“

„Ano, ale ne ze strachu. Kromě toho já na pouť chodím hrozně ráda a užívám si ty nejztřeštěnější atrakce.“

Sebastian se na mě podíval a rozchechtal se. V očích mu tančily jiskřičky, které vypadaly, že každou chvíli přeskočí na mne. Srdce mi poskočilo a po kůži mi přeběhlo to zvláštní příjemné mravenčení.

„Už jsem tady,“ zaslechla jsem za sebou Heaven-Tanitu, jako kdyby mluvila z velké dálky.

Odtrhla jsem pohled od Sebastiana. „Dobrá, takže, ehm… čekáme tu na tebe.“ Rázně jsem otevřela dveře do auly a vešla se Sebastianem a Heaven-Tanitou, která se narovnala a zamířila se vztyčenou hlavou na své místo. Dojalo mě, jak srdečně ji přijali spolužáci. Nike ji objala, někteří jí poklepali na rameno, když šla kolem nich, nebo jí gratulovali k roli.

Tristan se zřejmě zrovna chystal vysvětlovat, co se bude dít dál, protože sklapl poznámkový blok a strčil ho do tašky.

„Teď bych s vámi chtěl udělat ještě několik cvičení.“

Sebastian zdvihl kufřík s nářadím. „A já potřebuju pomoc několika silných mužů nebo žen. Musíme postavit schůdky pro paní Paulsenovou.“

Okamžitě vyskočilo několik kluků. Bylo skutečně podivuhodné, jak si Sebastian za krátkou chvíli dokázal získat klub obdivovatelů.

Tázavě na mě mrknul. „Kolik jich můžu vzít s sebou?“

„Polo a Hamede, můžete jít se Sebastianem.“

„Paní Paulsenová,“ vykřikla Maryam. „Hamed přece ničemu nerozumí, musím mu překládat.“

„Je od tebe moc pozorné, že se o něho staráš, Maryam, ale myslím, že už to nějak zvládne,“ odmítla jsem námitku.

Sebastian zmizel se svými pomocníky a ostatní pozval Tristan na jeviště, kde s nimi po zbytek hodiny cvičil herecké etudy. Na konci dne byli už všichni pořádně vyčerpaní a stáli před námi s červenými tvářemi a zářícíma očima. Také Pola a Hamed vypadali maximálně spokojeně, když se k nám připojili.

„Tak, pro dnešek budeme končit,“ oznámila jsem. „Všichni dobře víte, co vás teď na závěr čeká.“ Rozpřáhla jsem ruce a pozvala děti k sobě.

„Uf, paní Paulsenová,“ zasténal Mesut. „To přece není vůbec cool.“

„Nech si ty řečičky. Snad nechceš tvrdit, že tě to nebaví. Takže, všichni ke mně, utvořte kruh, Sebastiane, prosím, ty taky.“

Když se všichni srovnali do kruhu, rozhlédla jsem se po nich. „Dneska byl rozhodující den, a teď se do toho pořádně dáme. Chce se vám?“

„Ano,“ zamumlalo několik žáků.

„Prosím? Nic jsem neslyšela.“

„Ano,“ zkusili o něco hlasitěji.

„Cože?!“

„Jó!“ zařvali všichni.

„Chcete tu hru opravdu hrát?“

„Ano!“

„Chcete získat cenu?“

„Ano!“

„Jste tým?“

„Ano!“

„Budete ode dneška dřít domácí úkoly?“

„Ano… ehm… teda, paní Paulsenová.“

Rozesmála jsem se. „Ale ne, to byla legrace. A teď, prosím, otočit vpravo, poklepat tomu, kdo je před vámi, na rameno… otočit vlevo… a zase si pochvalně poklepeme všichni na ramena.“ Zahlédla jsem Sebastianův pohled, zřejmě se skvěle bavil, a vyplázla na něj jazyk.

„Paní Paulsenová?“ ozval se Jo. „Mohli bysme potom ještě přidat nějaký dancemove, asi něco jako…“

Provedl několik příšerně komplikovaných figur. „A potom vyrazit pěstí, jako bysme chtěli někoho uhodit, a pak zakřičet ,skvělý, kámo, skvělý‘.“

Na chvilku jsem se nad tím zamyslela, potom jsem pokrčila rameny: „Proč ne. Předveď to ještě jednou.“

Jo zopakoval taneční kroky a všichni jsme se pokoušeli ho napodobit, ale většina z nás – především Tristan a já – žalostně ztroskotala. Jo nám to předváděl trpělivě znovu a znovu, až jsme to do jisté míry zvládli. Nakonec jsme se dokázali pohybovat ve stejném rytmu a tanec jsme zakončili sborovým pokřikem: „Skvělý, kámo, skvělý“, načež se všichni rozřehtali.

Žáci potom opustili aulu a také Sebastian, Tristan a já jsme si balili věci. Kráčeli jsme mlčky chodbou, až jsme došli k východu. Sebastian se opřel o dveře, ale nesnažil se je otevřít. Tristan se na něj podrážděně podíval. Stála jsem mezi nimi a horečnatě přemýšlela, jak bych měla zmírnit napětí. Nakonec jsem sebrala odvahu a prohodila: „Tedy, tomu říkám den bohatý na zážitky.“

„Na co se chci celou dobu zeptat…,“ přešlápl z nohy na nohu Sebastian, aniž zareagoval na moji poznámku. „Proč vlastně nedostala Heaven-Tanita větší roli? Když tak ráda zpívá, proč ji nenecháte zpívat?“

„Tady nejde o to, co chtějí žáci, ale o to, co je nejlepší pro hru samotnou,“ vysvětlil mu suše Tristan.

„Ach tak, já jsem jen obyčejnej řemeslník, takže co já o tom můžu vědět?“ Sebastian otevřel dveře a podržel je Tristanovi a mně. „Prostě jsem si myslel, že to představení se připravuje kvůli dětem, že jde o to, co je nejlepší pro ně.“

Tristan a já jsme na chvíli zkoprněli, potom jsme vyšli ven. Sebastian nás následoval.

„Když budeme rozdělovat podle hesla Vyber si, co chceš,“ obrátil se k němu podrážděně Tristan, když jsme se zastavili před školou, „tak žádnou cenu nezískáme.“

„Vidím to přesně tak,“ prohlásila jsem, i když jsem se přitom necítila zrovna nejlíp.

Tristan se na mě usmál a vytáhl si zip na bundě až nahoru.

„Jsem rád, že máme stejný názor, Anniko.“

Přikývla jsem. „Ano. Jsem taky ráda. Ostatně, chtěla bych říct, že bylo fajn, že jsi s nimi udělal ta přípravná cvičení. Alespoň se trochu rozhýbali.“

„Především to bylo dobré cvičení na uvolnění. Ale s tím nejpozději příští týden končíme.“

Měla jsem dojem, že chce ještě něco dodat, ale potom se podíval ze mě na Sebastiana a potřásl téměř neznatelně hlavou.

„Ech… tak abych už radši šel, co,“ poznamenal Sebastian. Málem jsem se propadla studem do země.

„Díky, není třeba,“ odvětil chladně Tristan. „Takže, nashle příští týden. Na viděnou.“

„Čau,“ protáhl vesele Sebastian.

Jen co byl Tristan z doslechu, zasyčela jsem: „Prosím tě, co tě to napadlo? Proč jsi to říkal?“

„A co?“ kulil na mě nechápavě oči Sebastian.

„No, že můžeš jít napřed.“

„A proč ne? Nechtěl jsem ti zase překážet.“

Rozhlédla jsem se kradmo na všechny strany, ale široko daleko nebylo nikoho vidět. Naštěstí, protože náš rozhovor se rozhodně nehodil pro zvědavé uši žáků. „Dobrá, ale musí to být tak zjevný? Co si teď Tristan pomyslí?“

Sebastian obrátil oči k nebi a odpochodoval směrem k parkovišti, kde stála osamoceně a opuštěně dodávka jeho šéfa. „Nemám tušení, Anniko, a je mi to taky srdečně jedno. Myslel jsem, že prostě o Tristana stojíš a chceš se s ním bavit, alespoň tak jsem to nedávno pochopil. Jestli se pletu, tak v tom případě, obávám se, budeš muset konečně odložit tu zamilovanou šestnáctku a dospět.“

„Já jsem dospělá! Ale Tristan mi vstoupil znovu do života, a já teď ještě přesně nevím, jestli… Jde o to, že… Myslela jsem, že tomu prostě nechám volný průběh.“

„To znamená, že čekáš, až on udělá první krok? To bych ti teda dost důrazně neradil, protože, docela upřímně, tenhle chlápek se nechová, jako by měl v úmyslu přejít do ofenzivy. Takže něco podnikni, cokoli, protože jestli se budu muset šest měsíců dívat, jak tomu Goethovi podlejzáš, tak zešílím.“

„Já mu nepodlejzám!“

„Ale ano, přesně to děláš, a ani si to možná neuvědomuješ!“ Mezitím jsme došli k autu a Sebastian otevřel plynulým pohybem dveře. „Díváš se na něho jako na zjevení, tím psím oddaným pohledem, z kterýho je mi absolutně na blití. To rozdělení rolí odpovídalo skutečně tvojí vlastní představě? Tys opravdu chtěla, aby Heaven-Tanita nezpívala? Nebo jsi prostě řekla ke všemu, co navrhl, fajn a beru, Pane dokonalý?“

Nejraději bych ho praštila aktovkou po hlavě, ale protože jsem civilizovaná osoba, omezila jsem se na to, že jsem nastoupila a vší silou přibouchla dveře auta. Jakmile si Sebastian sedl za volant, vyjela jsem na něj: „Já neříkám ke všemu fajn a beru! Ale Tristan je profík, takže nebudu přece tak pitomá, a nesmetu z pouhé umíněnosti všechno, co navrhuje!“

Dívali jsme se na sebe a funěli zlostí. Ani jeden z nás neuhnul ani o píď, žádný nechtěl tu bitvu pohledů prohrát. Nakonec to Sebastian vzdal. Hlasitě vydechl, potřásl hlavou a s důrazným klidem prohodil: „Tak dobře. On je profík, to uznávám. Mohli bysme teď, prosím, změnit téma?“

„Ráda. Ale ty sis začal!“

„Do prkýnka, Anniko, to přece nemůžeš myslet vážně? Ty sis začal? Opravdu jsem něco takovýho udělal? Pokud si vzpomínám, tak jsi…“

„Nechtěli jsme snad změnit téma?“

„Ano, jasně, chtěli.“

„Tak ho prostě změňme.“

V koutcích Sebastianových úst to škubalo veselím. „Rád.

Ale začala sis ty.“

Bránila jsem se mu a držela se, abych se nedala do smíchu, ale nakonec jsem to vzdala. „Jsme zajatci nekonečné smyčky, chápeš?“

„Už to tak vypadá,“ pokývl hlavou a taky se upřímně rozesmál.

„Tak pojeď honem pryč! Chci domů.“

Sebastian nastartoval a rozjel se. Venku byl tmavý vlhký studený listopadový večer. Ulice se leskly ve světle lamp a listy se snášely ze stromů na zem. Copak ještě před chvilkou nebylo léto? Jsem už na škole Astrid Lindgrenové skutečně tři měsíce? Dívala jsem se na smutné ellerbrookské věžáky, které se míhaly kolem nás. „Bydlel jsi taky v nějakém takovém baráku?“ podívala jsem se na Sebastiana a ukázala ven.

„Ano, přesně tady.“

„Brr. Všechno je tady hrozně bezútěšné. Jasně, jsou tady parky a hřiště, ale ta šeď převládá prostě všude. Nenávidím šedivou.“

„Přitom šedivá je přece nová bílá,“ ušklíbl se Sebastian.

„To je mi jedno. Mě deprimuje. Poslyš, když už jsme tady, nechceš někdy navštívit maminku?“ vyletělo mi najednou z pusy. Ve stejné chvíli se mne zmocnil pocit, že jsem přestřelila. „Mohla bych zůstat v autě,“ pokusila jsem se o nápravu.

Tiše se zasmál. „Nevadilo by mi, kdybys šla se mnou, ale moje matka tady už nebydlí. V loňském roce se přestěhovala ke svému příteli do Altony.“

„A co je vlastně s tvým otcem? Kde teď bydlí?“

Sebastian se zachmuřil. „V Augsburgu. Jednou za rok zavolá, ale jinak spolu nemáme žádný kontakt.“

„Takže ty mu nevoláš?“

„Ne.“

„Nechybí ti?“

Zastavili jsme na červenou a Sebastian se na mě podíval. Svaly kolem čelistí měl napjaté, čelo zamračené. „Můj otec byl hajzl a takovej zůstal. Myslím, že tím, že nás opustil, udělal jedinou dobrou věc ve svým životě.“

„Tobě bylo třináct, když zmizel?“

„Ano.“

„A viděl jsi to tak už tehdy?“

Za námi zatroubilo auto a Sebastian se znovu rozjel. „Ne, samozřejmě ne. Tehdy to bylo pro mě moc zlý. Pořád sliboval, že za mnou a za bráchou přijede, ale nikdy to neudělal. Znovu a znovu nás obelhával.“

„Věděl to o tvé matce?“

„Nemám zdání, jestli to věděl od začátku, ale předpokládám, že ano. Dozvěděl se to nejpozději tehdy, když šla na odvykací léčení a šlo o to, kdo se v tý době postará o mě a o bráchu. Ale on nás odmítl.“

„A kdo se o vás postaral?“

„Náš děda. Nastěhoval se na tu dobu k nám a potom u nás zůstal až do smrti. Umřel před pěti lety. Chybí mi. Dokonce hrozně moc. Ale otec? Ten vůbec.“

Mezitím jsme dojeli k našemu domu. Sebastian vypnul motor, ale nechystal se vystoupit. „Ostatně, nedávno, když ses mě vyptávala na moje mládí a já na tebe tak vyjel… No ano, víš, co myslím, pouzdro na flétnu a tak…“

„Ano, vím.“

„To mi zrovna volal otec. Dopoledne, do práce. Pokaždý, když zavolá, jsem pak chvíli děsně…“

Zdálo se, že nemůže najít odpovídající výraz, tak jsem mu přišla na pomoc. „Pokaždé hrozně podrážděnej?“ navrhla jsem a usmála se na něho.

Přikývl. „Mimořádně nasranej.“

„Taky to bylo vidět.“

„Je mi opravdu moc líto, že jsem na tebe tak vyletěl,“ přiznal a zatvářil se tak lítostivě, že mi srdce okamžitě zjihlo.

„To je v pořádku. Už jsem na to dávno zapomněla, Sebastiane,“ usmála jsem se na něj.

Vypnul motor a já už jsem si myslela, že tím je náš rozhovor skončený. Jenže on zůstal sedět za volantem a hrál si s klíčky od auta. „Ty mě asi máš za pěknýho ubožáka, co?“ zašeptal, aniž se na mě podíval.

„Cože?“ ohradila jsem se zděšeně. „Ne! Vůbec ne! Naopak. Zažil jsi v životě zlé časy a já tě obdivuju, že je z tebe navzdory tomu všemu tak úžasný člověk. Myslím tím, že jsi chytrý, milý a vtipný, staráš se o druhé, a…“ Uprostřed věty jsem se zarazila. Lidičky, pomoc, co to tady přednáším za chvalozpěv?

„A dál? Jen klidně pokračuj,“ vyzval mě Sebastian, ale já zaslechla v jeho tónu náznak smíchu.

„To je všechno. Víc už mě nenapadá.“

„Škoda. To byl úplně novej zážitek. Ale jsem rád, že mě nemáš za naprostýho blbečka. Chci tím říct, že ty s tou svou hrou na klavír a knížkama, sledováním dokumentů v televizi, s tvojí šťastnou rodinou, určováním rostlin a s kreslením…“

„Ano, já vím, že to všechno zní úžasně kultivovaně. Ale za prvé: už dlouho neurčuju žádný rostliny, taky už nekreslím, a dokonce už ani skoro nehraju na klavír. A za druhé: nezapomeň, že je tady ještě ta druhá Annika. Ta, co po hospodách popíjí pivo a dokáže strávit hodiny ježděním na pouťových atrakcích a cpe se přitom cukrovou vatou.“

Sebastian se pousmál. „Ano, i tohle k tobě patří. Nechybí ti vlastně hraní?“

Natáhla jsem se po tašce, kterou jsem měla složenou u nohou, a dala jsem si ji na klín. „Ne.“

„Nejsi moc dobrá lhářka. Umím si představit, že to pro tebe muselo být tvrdý, když ses musela vzdát svýho snu. Ale že teď nehraješ jen proto, že už nejsi tak dobrá jako Bling Bling, to vážně nedokážu pochopit.“

„Jmenuje se Lang Lang! A o tohle vůbec nejde. Když nedokážu po skoro dvaceti letech učení zahrát Lisztovu La Campanellu podle svých představ, tak toho prostě musím nechat. Na to, abych hrála Liszta nejsem dost dobrá, a to je deprimující.“

„Tak na toho idiota zapomeň a hraj něco jinýho.“

Rozesmála jsem se. „Liszt není žádnej idiot. Takhle o něm nemůžeš mluvit! To by bylo znevažující. Byl absolutně geniální a napsal nádherné skladby pro klavír.“

Sebastian vzdychl. „Pochopil jsem, že jsi hodně závislá na ideálech svýho mládí. Co kdybysme šli domů?“

„Souhlasím. Mám hlad jako vlk.“

Sebastian šel naprosto samozřejmě se mnou rovnou k nám domů, kde jsme si uvařili pastu a potom se i s Kaiem navečeřeli. Čerstvě zamilovaná Nele byla někde s Tobim.

V poslední době nejedla moc často doma. Později jsem se ještě věnovala práci pro muzikálový kroužek a připravovala druhý hlas pro píseň Láska je všechno, zatímco Sebastian něco šrouboval na rozbitém toustovači. Naštěstí se nesnažil na mě mluvit ani o Lisztovi, ani o hraní na klavír. Vypadal, že mu bohatě stačí moje brnkání a tichý zpěv.

Když odešel, zůstala jsem ještě sedět u klavíru a dívala se jako hypnotizovaná na klávesy. Tak na toho idiota zapomeň, zněla Sebastianova slova, a když jsem si na ně vzpomněla, musela jsem se v duchu zasmát. Aniž jsem si to uvědomila, zahrála jsem první tóny Schubertova Impromptu 90, Nr. 3. Snad trochu klopýtavě a nejistě, ale lépe, než jsem čekala. Zahrála jsem to jednou, pak podruhé, potřetí a moje prsty byly stále hbitější. Soustředila jsem se stále míň na techniku hry a poslouchala pouze a jedině skladbu, její nádhernou, něžnou melodii. Čím déle jsem hrála, tím mi bylo jasnější, že tu skladbu miluju přesně tak niterně a vroucně jako kdysi, a prostoupil mě pocit úžasného štěstí. Takhle jsem hrávala nejraději. Bez posluchačů, jen pro sebe, pro radost. Proč jsem proboha reagovala předtím tak prudce a zavrhla veškerou hru na klavír právě ve chvíli, kdy jsem konečně mohla hrát bez jakéhokoliv tlaku? Nestresovaná výukou, soutěžemi, koncerty a zkouškami. Jistěže ze mě nikdy nebude žádný Bling Bling. Moje hra nebyla a ani není dokonalá. Ale kvůli ustavičnému stresu a své vlastní frustraci jsem přestala vidět to nejdůležitější: radost a lásku ke krásnému nástroji a k hudbě. Milovala jsem hru na klavír. A už jsem nemusela být naprosto dokonalá.

Strategické hry

Konečně byly rozdány role a muzikálový kroužek mohl začít naplno pracovat. Při úterních schůzkách jsme zkoušeli hru, prozatím bez songů a tance, ve středu se nacvičoval zpěv a choreografie. Hlavní práce v úterý spočívala na Tristanových bedrech, zatímco sobě jsem přidělila nevděčnou úlohu hlídacího psa. Neustále jsem musela zasahovat a držet v mezích jak Tristana, tak i děti. Nechával jim relativně volnou ruku při formulování vlastního textu, nebo lépe řečeno, při jeho obohacování o různé nadávky. Při jedné zvláště náročné úterní zkoušce se Jo, Pawel a Nike tak rozjeli, až mi vlasy vstávaly hrůzou na hlavě. Kvůli neustálému klení a nejsprostším nadávkám se skoro nedal rozpoznat původní text.

„Stop!“ vykřikla jsem. „Jak to mluvíte? To přece nejde.“

„Proč ne?“ ohradil se Tristan. „Má to být přece autentické.“

„Ano, ale při školních akcích se prostě takhle nemluví. V každém případě se musí krotit.“ Ukázala jsem do hlediště.

„Tady bude sedět porota, která nám má udělit cenu. Budou tu rodiče, učitelský sbor a ředitel. Takže požadavek alespoň základní slušnosti ve vyjadřování i chování je rozhodně namístě. Co si o nás lidé pomyslí?“

„Nezajímá mě, co si pomyslí lidé. Tenhle jazyk se ke hře dobře hodí, a proto…“

„Ne,“ rozhodla jsem. „Klení se škrtá.“

„Chceš nás snad cenzurovat?“

„Ano, přesně to chci!“

Tristan sevřel rty do tenké čáry a čelistní svaly mu vibrovaly napětím. Musel se zřejmě vší silou držet, aby nevybuchl a nezahrnul mě vlastním výběrem nadávek. „Slyšeli jste paní Paulsenovou,“ rozhodil nakonec rukama a obrátil se k dětem, které nás poslouchaly s velkým zájmem. „Klení se redukuje.“ Otočila jsem se beze slova zády, aby nikdo nemohl zahlédnout můj vítězoslavný úsměv, a zaujala jsem zase své místo v hledišti. No tohle! Vůbec není pravda, že se Tristanovi podvoluji a beru všechno, co si usmyslí, jak mi nedávno tvrdil Sebastian. Naše názory se neustále rozcházely a já se s těmi svými nikdy netajila. Když nedávno Tristan radil Meiklovi, aby svou roli Kiez-Kevina pojal trochu víc komediantsky, tak jsem taky zasáhla. „Myslím, že postava drogového dealera ve hře pro mladistvé by neměla být vůbec komická. Právě v souvislosti s tímhle choulostivým tématem bychom si na něco takového měli dát pozor.“

„Ty to prezentuješ tak, jako bych z toho chtěl udělat nějakou frašku. O něčem takovém jsem ale vůbec nemluvil.“

„Ehm, smím taky něco říct?“ přihlásil se o slovo Meikel.

„Prosím,“ vybídli jsme ho oba najednou.

„Jen jsem myslel, teda napadlo mě, vlastně se mi zdá, že by nebylo špatný, kdybych udělal Kiez-Kevina tak trochu komickýho. Ne moc, ale tak s trochou, ehm…“ Pohled mu sklouzl k Tristanovi.

„Ironickýho?“ dokončil svou myšlenku a bázlivě na mne mrkl. Dosud ještě nepřišel s žádným nápadem a nedokázala jsem prostě přenést přes srdce, že bych ho měla potopit právě teď, když se poprvé odvážil ozvat. Takže jsem se na něho přátelsky usmála. „Okej, Meikle, tak to zkus. To je skvělý nápad.“

Tristan povytáhl udiveně obočí. „Cože?!“

„S ironií se můžu smířit,“ prohlásila jsem velkomyslně. Slyšela jsem, jak Tristan zafuněl, ale nestarala jsem se o to.

Při jedné středeční schůzce jsme poprvé zkusili předvést i s kapelou song Sen (Traum) od Cro. V půlce prvního refrénu zahvízdal Tristan ostře na prsty a vykřikl: „Ticho! Okamžitě!“ Žáci jeden po druhém postupně umlkali. „Co to bylo?! Copak se to normálně takhle vleče?“

„Ne, ale my to tempo upravili s ohledem na rapové párty, které jsou naopak z části až extrémně rychlé,“ vyložila jsem svou představu.

„To neznamená, že z toho musíte hned udělat umíráček.“

Chtěla jsem namítnout, že problém není v první řadě v tempu, ale v dětech, které zněly příšerně, i když dělaly, co mohly. Ale samozřejmě jsem neřekla ani slovo. „Hrajeme to s kapelou poprvé. Cos čekal?“

„Že do toho vložíte víc rytmu, dřív než herce, zpěváky i diváky úplně uspíte.“

„Jakmile nasadíme normální tempo, ve třetí sloce si Jo s Nike málem zauzlují jazyk.“

„Tak musí prostě cvičit tak dlouho, až to sedne.“ Bubeník našeho big bandu zahrál Badamdambum,

všichni se rozchechtali a napětí bylo zažehnáno.

Já se k nim nepřidala. „Musíte pořádně cvičit, i ty další písně. A tohle číslo se nebude hrát v originálním tempu. Konec diskuze.“

Znovu se ozvalo Badamdambum a teď už se všichni, včetně Tristana, málem váleli smíchy po zemi.

„Mohl bys toho prosím nechat?“ prskla jsem nazlobeně směrem k bubeníkovi.

„Sorry.“

„To je takový náš normální gag,“ přispěchala s omluvou Sertab. „Tedy, abych byla upřímná, taky by se mi víc líbilo, kdyby se ten song hrál v originálním tempu.“

„Mně taky,“ vykřiklo několik žáků. „Takhle je to moc pomalé.“

Na okamžik jsem zaváhala. Měli pravdu. Je to k vzteku, ale teď se musím pokořit před Tristanem zase já. To se mi vůbec nehodilo. Co možná důstojně jsem tedy pokývla hlavou: „Tak dobře. Zkusíme to.“

Sertab odpočítala takt a kapela nasadila první tón. Fakt, že dokázali začít všichni na stejnou dobu, ještě zdaleka neznamenal, že zvládnou udržet správné tempo i dál. Bylo to pro ně příliš těžké. Jo, který zpíval první sloku, se hned od prvních taktů beznadějně opožďoval a klopýtal. Bylo mi ho líto, ale v každém případě jsem to mohla Tristanovi vrátit.

„Doufám, že jsi spokojený,“ vyjela jsem na něho.

„Cvičit, cvičit, cvičit a hlavně klídek,“ odpálil mě.

„Víš, co mi můžeš.“

„Rád. Teď hned?“

Nedokázala jsem mu bryskně odpovědět, v mozku jsem měla vymeteno. Horečnatě jsem pátrala po nějaké adekvátní odpovědi, ale jako pokaždé, když na to přišlo, vypovědělo mi moje jazykové centrum službu. Tristan samozřejmě vytušil, že z mé strany už mu žádný útok nehrozí, a obrátil se znovu ke kapele a sboru.

Skutečně se stávalo, že jsme se s Tristanem dostali do sporu, a já rozhodně nesouhlasila se všemi jeho nápady. Co se toho týče, tak mi Sebastian křivdil. Jinak jsem se ale pomalu začínala obávat, že se svým druhým tvrzením, s tím, že Tristana stále zbožňuju, nebyl možná daleko od pravdy. Skoro vždycky, když jsem seděla v hledišti a Tristan byl s dětmi na jevišti, jsem se přistihla při tom, že se dívám hlavně na něho. Byla jsem naprosto konsternovaná – jeho soustředěním, vráskami na čele, které se objevily pokaždé, když se mu něco nelíbilo nebo když o něčem přemýšlel. Nic mu neušlo, ani ta nejmenší maličkost. Bylo lhostejné, jestli Heaven-Tanita stála o dvacet centimetrů dál vzadu, než měla, Nike se moc smála nebo Joovo držení těla bylo příliš sebevědomé. Opravoval, radil, motivoval a kritizoval, ale nikdy nezvýšil hlas ani se nevysmíval – a to ani když úroveň muzikálového kroužku byla na míle vzdálená tomu, na co byl zvyklý. Někdy na něm byla patrná frustrace, když si rukama zakryl obličej nebo tiše zasténal. Ale okamžitě se znovu ovládl a klidně, ale energicky vysvětloval, co bylo na scéně špatně a co se příště musí vylepšit. Byl natolik ponořený do své práce, že při ní zapomínal na čas a já ho musela pokaždé upozorňovat, že jsme na konci schůzky. Znala jsem takové chování z vlastní zkušenosti, když jsem cvičila na klavír, chovala jsem se stejně. Tristan a já jsme měli hodně společného. Měli jsme společnou minulost. A ať už se mi to líbilo nebo ne, cítila jsem stále zřetelněji, že city, které jsem k němu tehdy chovala, jsou stále ve hře. Vždycky byl pro mne mužem, kterého jsem obdivovala a podle něhož jsem poměřovala ostatní. Dodnes. Neustále jsem si lámala hlavu, jestli mám poslechnout Sebastianovu radu a něco podniknout, nebo si vytlouct Tristana z hlavy. Nestál o mě už tehdy, a i když se na mě někdy podíval nebo mile usmál, pochybovala jsem, že by se v jeho citech ke mně něco změnilo.

Naštěstí se Sebastianem jsme vycházeli v pohodě a aspoň on mě nevyváděl z míry, takže jsem mezitím dospěla k pevnému přesvědčení, že jsem si jen něco namlouvala. Každou středu se zastavil na zkoušce, aby s několika dětmi pracovali na kulisách. Tristana měly děti rády, respektovaly ho a oceňovaly. Pozorně mu naslouchaly, a když něco říkal, visely mu na rtech. Ale Sebastiana vroucně a z celého srdce milovaly. Byl jedním z nich, kamarád, ale také jejich vzor. Dělal s nimi hlouposti, zlobil je a pral se s nimi, ale na druhé straně je také bral vážně a mluvil s nimi jako s dospělými. Byla jsem nesmírně ráda, že je s námi na palubě, protože působil jako protiváha proti autoritě Tristana, Ralfa a mě. Na rozdíl od něho jsme byli náročnější – a museli jsme takoví být, protože hra vyžadovala od dětí obrovské nasazení. Nezbývalo nám nic jiného než je znovu a znovu prohánět a nutit k práci.

Celá naše skupina byla na hony vzdálená dokonalosti, ale bylo hezké sledovat, jak se každý jednotlivý člen muzikálového kroužku zlepšuje a vypracovává. A to už bylo něco. Cesta zpátky teď už stejně neexistovala. Koncem listopadu jsme se oficiálně přihlásili do soutěže o divadelní cenu školních dramatických kroužků v Hamburku a pro mne a pro Tristana neexistovala jiná alternativa než získat cenu. V mezičase jsem si ale dávno přiznala, že nestojím o vítězství jen kvůli možnosti návratu na Wertherovo gymnázium, nýbrž také proto, že jsem dospěla k názoru, že si je moji žáci plně zaslouží. Pracovali na své hře tak tvrdě a museli ve svém životě bojovat s tolika obtížemi a problémy, že úspěch by pro ně znamenal obrovský životní zážitek a satisfakci.

Listopad se tak pomalu nachýlil ke konci a já si pro samou práci vůbec nevšimla, že kolem mne už propukla předvánoční horečka. Teprve když jsem jednu sobotu šla mrholivým deštěm k Wandsbeker Quarree, všimla jsem si, že na protější straně ulice vyrostl malý vánoční trh se svařeným vínem, stánky s občerstvením a malou bruslařskou dráhou. Také ve vstupní hale do nákupního centra to svůdně vonělo po pražených mandlích a koblihách s vanilkou. A já ještě neměla ani adventní kalendáře! Jak je možné, že jsem si vůbec nevšimla, že už začíná advent? Odmalička jsem se vždycky na Vánoce hrozně těšila. Milovala jsem všechno, co s nimi souviselo, a nic nemohlo narušit moje šťastné očekávání. Stresovaní lidé, kteří se tlačili u pokladen obchodních domů? Nevadili mi, já měla času dost. Ze všech stran kritizovaný konzum? Bylo přece hezké, že si malí živnostníci mohli alespoň jednou za rok naplnit pokladny. Přejídání? To uznávám, že je problém, ale když se našinec bude v lednu držet trochu zpátky, tak ta dvě kila, která nabral o svátcích, shodí zase snadno dolů.

S radostí jsem se vzdala plánu na zakoupení nových bot a místo toho jsem udělala obrovský vánoční nákup. Když jsem přitáhla všechno domů, praskaly mi tíhou popruhy u batohu a ruce mi přetékaly papírovými taškami s nákupem. Totálně vyčerpaná jsem zdolala schody v domě, shodila všechno na zem a zazvonila u dveří Sebastianova a Kaiova bytu. Otevřel mi Sebastian a kritickým zrakem mě od hlavy k patě zhodnotil.

„Vyhrálas v loterii? Přinejmenším tak vypadáš.“

„Ne, ne, bohužel. Spíš jsem všechny peníze rozházela, než abych nějaké dostala. Ale došlo mi, že se blíží Vánoce. Poslyš, musíš mi přinést ze sklepa dvě krabice, mám v nich ozdoby.“

„Tak, tak,“ nehýbal se z místa a s povytaženým obočím mě pozoroval. „Takže musím, ano?“

„Byl bys, prosím, tak hodný a přinesl mi ze sklepa dvě krabice s vánočními ozdobami?“ opravila jsem se. „Prosím, prosím.“ Mohla bych taky zkusit uronit pár slziček, ale řekla jsem si, že to zkusím prozatím bez nich.

Sebastian natáhl bez komentáře ruku.

„Co chceš? Nemám ani muffiny, ani žádné koláčky.“ Sebastian se dal do smíchu. „Chci klíč od sklepa.“

„Ach tak, promiň, jasně.“ Rozběhla jsem se do našeho bytu pro klíč.

Sebastian se vypravil do sklepa a já jsem zatím v kuchyni ukládala nakoupené potraviny. Zaklepala jsem na dveře Nelina pokoje, abych se podívala, jestli není náhodou doma. Ale tak jako v poslední době většinou, byla nejspíš u Tobiho. Škoda, doufala jsem, že bychom mohly byt vyzdobit společně.

„Kam s tím?“ ozval se za mnou Sebastianův hlas. Stál v předsíni s dvěma obřími krabicemi v náručí.

„Nech je zatím v předsíni. Ty bys neměl náhodou tak na hodinku čas? Potřebuju někoho s dlouhýma rukama.“

„Můj vnitřní hlas varovně volá: Utíkej, prcheej tak daleko, jak jen můžeš. Ale zrovna mě nenapadá žádná věrohodná výmluva, takže… ano. Mám čas.“

„Super.“ Radostně jsem se na něj usmála. „Uvidíš, je to docela zábava. Já si hodně potrpím na Vánoce, ty ne?“

Asi dvě vteřiny se na mě díval, jako by pochyboval o mém zdravém rozumu, ale potom se rozesmál: „Totálně.“

Vtiskla jsem Sebastianovi do ruky dva řetězy s vánočním osvětlením. „Mohl bys prosím zavěsit jeden na okno v kuchyni a druhý na okno v obýváku?“

„Zkusím to,“ odvětil, odevzdaný vůli osudu.

Nastavila jsem si na mobilu přehrávání koled a srdce mi překypovalo radostí, když jsem poprvé po roce uslyšela Vánoce, Vánoce přicházejí…

„Ne!“ zařval Sebastian z kuchyně. „Co jsem ti proboha udělal, že…“

„Hele, buď zticha, poslechnu si to jen dvakrát za sebou,“ přerušila jsem jeho protesty. „Nebo třikrát,“ dodala jsem potichu.

Chvíli jsme pracovali mlčky, jen za doprovodu té sladké, nádherné vánoční muziky. Poletovala jsem po bytě a umisťovala jedlové girlandy, svíčky a vánoční hvězdy. Když Sebastian skončil se zavěšováním řetězů, přidělila jsem mu další, aby jimi obtočil zábradlí na balkoně a zavěsil svítící papírovou hvězdu do okna v mém pokoji. Zrovna jsem dávala dohromady dva adventní svícny, když jsem uslyšela Sebastianovo volání.

„Anniko, mohla bys sem na chvilku přijít!?“

Šla jsem za ním do svého pokoje a uviděla ho, jak stojí uprostřed místnosti a dotčeně ukazuje na Williama. „Co to má znamenat?“

„No, to je… Williama přece znáš. Nebo myslíš tu santaklausovskou čepici a řetěz se žárovičkama? Říkala jsem si, že má přece právo si užít předvánoční čas. Vlastně by se mu hodil nějaký teplý svetr, ale…“

„To jsem nemyslel,“ přerušil mě Sebastian znechuceně.

„Jak to, že jsi své sexuální loutce oblékla moje oblíbené fotbalové tričko?“

No nazdar! Na to jsem úplně zapomněla. Sebastian si toho zřejmě prozatím nevšiml, protože jsem Williamovi oblékla přes tričko ještě sportovní bundu, ale tu si předevčírem vyžádal zpátky Kai. „Ehm… ano?“

„Ale proč?“ trval na odpovědi zoufalý Sebastian.

„Protože měl předtím jenom samé ženské oblečení. Měla jsem pocit, že se mu to moc nelíbilo.“

„Ale proč to musí být zrovna moje tričko? Hledal jsem ho jako šílený, a tys to věděla!“

„Promiň, mrzí mě to,“ omlouvala jsem se zkroušeně. „Ale to triko mu tak sluší, a já kvůli němu přece jen nechtěla utrácet za pánské oblečení.“

„Anni. Pojď sem.“ Sebastian mě odvedl k posteli a posadil mě na její okraj. Sedl si vedle mě, vzal moje ruce do svých a vážně se mi zadíval do očí: „Myslím, že je nejvyšší čas, abychom si spolu promluvili otevřeně.“

Srdce mi na jeden stah vynechalo a potom se prudce rozběhlo. Co to má zase znamenat? Cítila jsem pevný a teplý stisk jeho rukou a ten dotek dráždil mou pokožku.

„Jak často Williama převlékáš?“ díval se na mě Sebastian. Zmateně jsem potřásla hlavou. Co má William společného s tím, že Sebastian drží pevně moje ruce ve svých a chce si se mnou otevřeně promluvit? „Nevím. Prostě tu a tam.“

„Hm. Pokaždé, když ho vidím, má přes sebe deku, listuje v nějaké knize a tak podobně.“ Sevřel mi ruce ještě pevněji.

„A teď ho ještě vánočně zdobíš. Češeš ho někdy?“

„Ne! Samozřejmě že ne. Vždyť má gumové vlasy.“ Neušlo mi, že Sebastianovi začínají cukat koutky úst.

„Servíruješ mu čaj a sušenky? Mluvíš s ním? Pověz to otevřeně, mně se můžeš svěřit, Anni. Já tě neodsuzuju. Neexistuje jediný důvod pro to, aby ses styděla.“

„Ty jsi takový pitomec,“ nafoukla jsem se uraženě a odtáhla ruce.

Sebastian se pobaveně chechtal.

Přísně jsem se na něj zadívala. „Haha, vážně vtipný.“

„Omlouvám se. Ale bylo to tak krásné. Je možné, že sis jako holčička málo vyhrála s panenkama a chybí ti to?“

„Když jsem byla malá, tak jsem si s panenkami vůbec nehrála. Nudilo mě to.“

„Ale teď se situace zřejmě změnila.“

Podívala jsem se na Williama, jak tam seděl na židli, v tlustých ponožkách, joggingových kalhotách, sportovním triku, s šálou kolem krku, žárovičkami kolem těla a santovskou čepicí na hlavě. Na klíně měl nejnovější kapitolu Kaiova vyprávění o Odorfovi. Najednou mi došlo, jak šíleně to vypadá. Zakryla jsem si rukou pusu. „Pomoc, já se asi zbláznila!“ zrudla jsem.

Sebastian mě objal kolem ramen a se smíchem mě k sobě přitiskl. „Ne, vůbec ne, jsi naprosto normální. Myslím, že všichni máme nějaké sexuální panáky, které oblékáme a předvánočně zdobíme.“

V duchu jsem se zasmála, ale snažila jsem se udržet vážnou tvář. Potom jsem to už nevydržela a dala se do hlasitého řehotu. „Já si Williama hledím jen kvůli tomu, že je to dárek od kamarádů.“

„Samozřejmě.“ Pohladil mě po stehně, potom vstal a šel k oknu, aby mi tam připevnil vánoční hvězdu. „Je ti doufám jasné, že budu chtít svoje tričko zpátky, viď?“

„Samozřejmě ti ho vrátím,“ slíbila jsem a vrátila se do kuchyně, abych se postarala o svícny. Když jsem s nimi byla hotová, pomohl mi Sebastian s výrobou a plněním adventních kalendářů. „Komu budeš všechny ty kalendáře dávat?“

„Jeden je pro moji devátou C, dva pro muzikálový kroužek a po jednom pro Nele, Kaie, tebe a mě.“

Sebastian zdvihl hlavu od malého balíčku, který právě zavazoval. „Pro mě?“

„No, jasně.“

Jeho pohled mi připomněl Meikla, když nemohl uvěřit, že se mu přihodilo něco dobrého. „Mockrát děkuju. Vlastnoručně vyrobený adventní kalendář jsem ještě nikdy neměl.“

„Každý rok si umiňuju, že už žádné adventní kalendáře nebudu chystat, protože je s tím tolik práce, ale potom zase stojím v supermarketu a všechny ty nabízené kalendáře jsou tak ohavné, takže je zase udělám raději sama.“ Připevnila jsem lístek se jménem Nele na svůj výrobek a spokojeně jsem ho zvedla do výšky. Vyrobeno s láskou.

Ještě chvilku jsme svorně a spokojeně pracovali. Když se setmělo, rozsvítila jsem poprvé v tomto roce vánoční řetězy a Michael Bublé k tomu zazpíval Cold December Night. „Hezké, viď?“ rozhlížela jsem se blaženě.

Sebastian se mírně usmál. „Ano, velmi hezké.“

Když jsem se k němu otočila, všimla jsem si, že se nedívá na ozdoby, ale na mě. A zase se mi rozbušilo srdce a já od něho nedokázala odtrhnout pohled. Chloupky na krku se mi postavily do pozoru, a vzduch kolem nás tak neuvěřitelně jiskřil napětím, že kdybych natáhla ruku k Sebastianovi, dostala bych určitě ránu. Přesto jsem právě tohle toužila udělat. A v jeho očích jsem si přečetla, že je na tom stejně. Jenže najednou se u dveří ozval zvonek a my sebou vyděšeně trhli. Kouzlo okamžiku vymizelo, aby udělalo místo rozpakům.

„Půjdu otevřít,“ vyhrkla jsem spěšně. Když jsem mířila na nejistých nohou ke dveřím, měla jsem pocit, že jsou z gumy. Za dveřmi stál Kai, který přišel pro Sebastiana kvůli fotbalu v televizi. Sice se zeptal, jestli nemám taky chuť, protože jsem se s nimi poslední dobou často dívala, ale právě teď jsem potřebovala být raději sama. Lépe řečeno jsem cítila, že bude líp, když se budu držet od Sebastiana dál.

Když odešli, šla jsem do svého pokoje a sedla si na postel v místě, kam mě předtím usadil Sebastian. Co si o něm mám myslet? Proč se takhle chová? To musí skončit. Není přece vůbec můj typ. Můj typ je Tristan. Toho jsem vždycky chtěla, tak to vždycky bylo, a na tom se také nikdy nic nezmění.

Jak to vypadá, přišel čas pro svolání krizového zasedání kamarádek. Napsala jsem zprávu členkám své skupiny a vyzvala je k účasti na naléhavé poradě. Naštěstí byly všechny ochotné se se mnou v neděli odpoledne sejít.

Nedělní dopoledne jsem strávila u klavíru. Když už jsem jednou začala hrát, nedokázala jsem s tím přestat. Držela jsem se svých oblíbených skladeb a hrála si jen tak pro radost, jen abych si mohla užívat hudbu a znovu rozhýbat své tak dlouho zahálející prsty. Nakonec mi hrozně kručelo v žaludku, tak jsem si sundala sluchátka a připravila si v kuchyni obložený chléb. Zrovna jsem se chtěla vrátit do pokoje, když jsem zaslechla z koupelny nějaké zvuky. Můj pohled padl na věšák, kde visel Nelin kabát. Na zemi pod ním stály boty. Zaklepala jsem na dveře koupelny a zavolala: „Nele?“

„Ano, pojď dál,“ ozvalo se zevnitř.

Nele stála před otevřenými dvířky toaletní skříňky se zrcadlem a v ruce držela lahvičku s lakem na nehty. Zvedla hlavu a místo pozdravu zatřepala lahvičkou. „Včera jsem si koupila nový lak na nehty a měla jsem fantastickou radost, že jsem objevila tuhle skvělou barvu. A teď se koukni sem,“ ukázala na poličku pod skříňkou, na které stálo asi deset lahviček laků na nehty.

„No jo, všechny vypadají tak nějak… skoro stejně,“ protáhla jsem opatrně.

„Skoro stejně? Jsou všechny stejný! Podívej!“ Nele ke mně natáhla prsty, které vypadaly čerstvě nalakované. „Vidíš tady snad nějaký rozdíl? Použila jsem všech deset laků, na každý prst jiný.“

Zaostřila jsem a pečlivě prohlížela její nehty. Opravdu jsem neviděla skoro žádný rozdíl. „Nerozčiluj se, zřejmě se ti líbí právě tahle barva. Není tak špatná.“

„Ne, ale já se ptám, proč mi můj mozek v obchodě nesignalizuje: Pozor! Vyhazuješ peníze! Už máš doma devět úplně stejných nevypotřebovaných lahviček. Jenže on místo toho radostně zatleská a nadšeně volá: Ach, to je překrásná barva, tu si musíš určitě koupit!“

Rozesmála jsem se a krátce ji objala. „Protože tvůj mozek prostě tuhle barvu miluje. To je normální. Já si taky kupuju v Tchibu všechny ty krámy, i když je většinou použiju jen jednou. Ale když jsem v obchodě, tak prostě neodolám a musím je bezpodmínečně mít. Prostě si neumím představit, že bych bez nich mohla žít.“

„Ty myslíš ten kráječ jablek?“ vzpomněla si Nele. „Nebo toho robota na vytírání? Odšťavňovač? Odsávač páry? Vidličky na loupání brambor? Sekáček na petrželovou nať? Nebo ten hnětač…“

„Přestaň!“ Už jsem se nedokázala ubránit smíchu. „Musíš mi strkat pod nos každý z mých nepovedených nákupů?“

„Jsem moc ráda, že seš stejně trhlá jako já,“ ušklíbla se Nele a uklidila své lahvičky s lakem.

„Odkdy jsi vlastně doma?“ podivila jsem se.

„Asi hodinu.“

„Proč jsi nepřišla za mnou?“

„Strčila jsme k tobě hlavu, ale tys měla na uších sluchátka a měla jsem dojem, že jsi někde úplně jinde. Nechtěla jsem tě rušit.“ Nele zaklapla dvířka skříňky a obrátila se ke mně.

„Pomalu bysme se měly začít připravovat na cestu.“

Brzy potom jsme vyrazily směrem do Blankenese. Vystoupily jsme z S-Bahnu a už z dálky nás vítala socha kamzíka, čekající na cestující ve směru Treppenviertel a Elbstrand. Hned jsem si vzpomněla na to, jak jsem tady byla naposledy s dětmi. A že jsme právě při téhle cestě Tristana přemluvili, aby nám pomohl s muzikálovým kroužkem.

S Lisou a Gülcan jsme se setkaly v Lühmannově čajovně – v našem absolutně nejoblíbenějším útočišti, když jsme chtěly strávit odpoledne s čajem a vynikajícím domácím koláčem. Otevřely jsme dveře a mě jako vždycky zavalil pocit, že jsem přešla do jiného světa a do jiné doby. V čajovně byla dřevěná podlaha s vrzajícími prkny, stály tam starobylé pohovky a pohodlné židle, místnost osvětlovaly skleněné lustry a staré stojací lampy, na stěnách visely zarámované obrazy. Pokaždé jsem se tajně rozhlížela po Brahmsovi a Lisztovi, kteří tady určitě někde seděli schovaní v koutě u odpolední svačiny a přemýšleli, jak by mohli budoucí adepty hry na klavír potýrat skladbami, které se nedají zahrát.

Gülcan a Lisu jsme objevily v nejzastrčenějším koutě, pohodlně usazené na zelené biedermeierovské pohovce.

„Konečně jste tady!“ vykřikla Gülcan a vstala, aby se s námi uvítala. „To je hotové mučení nechat nás sedět naprázdno, když tady voní tak báječný koláče. Styďte se.“

Servírka nás brzy obsloužila s čajem a obrovskými kusy úžasného jablkového koláče, které zakrývala hora šlehačky. Když odešla a my si připravily svůj oblíbený čaj s kandovaným cukrem a mlékem, Nele se na mě zadívala: „Tak, a teď ven s tím, Anni. Proč jsi svolala tohle krizové setkání. Co se vlastně děje?“

Zrovna jsem se zakousla do koláče a vychutnávala si báječnou chuť skořice, jablek a šlehačky. „Myslím, že prostě jíme v životě moc málo šlehačky,“ konstatovala jsem, když jsem spolkla sousto. „Jak přišla k tak špatný pověsti?“

„Anni!“ napomenula mě Lisa. „Máš pravdu, šlehačka je super dobrota, ale teď už konečně vybal svůj problém.“

„Sorry. Tedy, samozřejmě jde o Tristana.“ Odložila jsem vidličku na talíř a vylíčila svým přítelkyním, jak moc mě vyvedl z konceptu a že se ve mně probouzejí moje staré city k němu, stále víc a víc.

Když jsem skončila, Gülcan se na mě pozorně zadívala:

„Takže jsi do něho zamilovaná? Už zase? Nebo pořád ještě?“

Krátce jsem zaváhala. „Ano, myslím, že ano. Asi ve mně stále vězí ta šikanovaná holka; se všemi city a pocity a konečně chce dostat to, po čem touží. Chápete?“

„Absolutně,“ kývla Nele s plnou pusou.

Lisa si vzala kousek koláče. „Tak na co čekáš?“

„Před jedenácti lety jsem se absolutně znemožnila, když jsem se Tristanovi přiznala ke své lásce k němu a dostala jsem košem. Něco takovýho bych už nikdy nechtěla zažít. A než budu nějak… aktivní, ráda bych se ujistila, že je na tom stejně.“

„A ten pocit prozatím nemáš?“ ujišťovala se Nele.

„Ne. Vlastně, vůbec si nejsem jistá. Dívá se na mě jinak než dřív, někdy, občas, jako by se ke mně přiblížil víc, než je třeba. Jindy mám pocit, že mu při pohledu na mne září oči, ale hned nato se chová zase absolutně neutrálně, a já si říkám, že jsem si to všechno jen namlouvala.“

„Moje rada zní…“ Gülcan na mne zamířila ukazováčkem.

„Hraj s otevřenými kartami. Ale ne až moc otevřenými.“

„A to myslíš jako jak?“ podivila jsem se. „Nemohla bys být trochu konkrétnější?“

Lisa se zasmála. „Myslím, že Gülcan to myslí asi takhle: Usmívej se na něj, směj se jeho vtipům a tu a tam se mu podívej hluboko do očí. Ale v žádném případě za ním nedolejzej. Nesmíš na něj zírat, viset mu na rtech. Nevzbuzuj v něm pocit, že je kus jablkového koláče se šlehačkou, po kterém celý den toužíš. Protože pokud jsem to dobře pochopila, zachovala ses tehdy právě takhle, a on to nevzal.“

Nele přikývla. „Správně. Buď na něj milá, ale dej mu jasně najevo, že už nejsi ta šestnáctka, která ho zbožňovala.“

„Nic takovýho rozhodně nedělám,“ bránila jsem se. Proč začínají s takovými nesmysly? „Naopak. Pořád se o něco přeme, a já rozhodně neříkám ano a fajn všemu, co z něj vypadne.“

„To je přece super,“ pochválila mě Gülcan. „Ukaž mu, jak úžasná, silná a nezávislá dokážeš být. Ale dej mu taky pocítit, jak by mohl být šťastný, kdybys v něm viděla oporu.“

„Na chvíli to zkus, a když to s ním nepohne a nedá ti ještě pořád žádné signály, uvidíme, co dál,“ dodala Nele. „Pokud to bude nutné, musíš vytáhnout do opravdovýho boje, i kdybys přitom měla inkasovat pořádnou ránu do nosu. To se nedá nic dělat.“

Zamračila jsem se. „Bylo by mi milejší, kdybychom to zvládli bez násilí.“

Nele mě objala kolem ramen a přitiskla k sobě. „Uvidíš, že to dobře dopadne.“

Lisa přivolala číšnici a objednaly jsme si ještě další dávku čajových koláčků se smetanou a jahodovou marmeládou.

„A jak jsi vlastně na tom s Tobim?“ podívala jsem se na Nele, a přitom vychutnávala první sousto božského koláčku.

„Ach, ten je prostě skvělý,“ odpověděla s rozzářenýma očima a nadšeným úsměvem. „Ještě nikdy jsem nebyla tak zamilovaná. A jsem vážně ráda, že jsem dokázala překročit svůj stín a do toho vztahu šla.“

Lisa, Gülcan a já jsme se zaradovaly a na takové prohlášení jsme si nutně musely přiťuknout farizejem. Takže další šlehačka, a to v kombinaci s kávou a rumem. Nádhera.

Když si Nele dala pořádný lok farizea a potom si utřela šlehačkové vousy, zahleděla se Gülcan s obdivem na její ruku.

„Řekni mi, kamarádko, proč sis nalakovala nehty různými laky? To je nová móda?“

„Ty v tom vážně vidíš nějaký rozdíl?“ podivila jsem se.

„Jasně, samozřejmě.“

Nele jí padla nadšeně kolem krku. „Páni, Gülcan, ty seš hotovej poklad! Konečně vím, proč se s tebou kamarádím.“

„To taky doufám,“ ušklíbla se Gülcan.

Zatímco jsme popíjely farizea, stočil se náš rozhovor zvolna k jiným tématům. Lisa tvrdila, že se chystá absolvovat kúru čtyřicet dní bez cukru, a že se v jejím průběhu bude cítit suprově. „Člověka fakt překvapí, jak sladká může být jedna jediná mandarinka,“ uzavřela svou zprávu. „Já prostě ten hnusnej cukr v žádným případě nepotřebuju.“

Ukázala jsem na zbytky koláčové hostiny a sladkého farizea. „To je vidět.“

„Nebo snad máš dneska oddechový den?“ dodala Gülcan. Lisa si lokla bez známky špatného svědomí farizea. „No, myslím, že to člověk nemusí s těmi čtyřiceti dny brát až tak přesně.“

Nele se ušklíbla. „A co třeba čtyři dny? Mají stejný účinek?

Kolik dní tu dietu vlastně držíš?“

„Čtrnáct. S několika malými úlety.“

„Takže, když už celou tu dobu mluvíme o cukru a dopřáváme si ho v dosti značném množství…“ Gülcan se chytla za břicho. „Přiznávám, že je mi děsně těžko.“

Nele se zatvářila nešťastně a přikývla. „Já se taky přecpala.

Co byste řekly procházce po břehu, k Falkensteiner Ufer?“

Lisa, Gülcan i já jsme souhlasily, a tak jsme zaplatily a vydaly se na dlouhou procházku směrem k břehu Labe. Už se stmívalo a obloha se postupně zabarvovala dooranžova a doruda. Zhluboka jsem vdechovala jasný, ostrý vzduch a nastavila tvář čerstvému větru. Když jsme dorazily na pláž, byla bych si nejraději zula boty, abych cítila písek pod nohama, ale na něco takového byla už bohužel příliš velká zima. Nele, Gülcan, Lisa a já jsme se chytily v podpaží a vyprovázely chvíli vody Labe na jeho cestě směrem k Severnímu moři. Vysoko nad námi pokřikovali rackové, kolem nás projela velká nákladní loď, která hnala vysoké vlny směrem ke břehu. Moc jsme nemluvily, jen jsme si prostě užívaly svěží hamburský vzduch a to, že jsme spolu. Nakonec jsme došly k Falkensteiner Ufer, který je nesporně nejhezčím úsekem zdejší pláže. Rozběhly jsme se k červenobílému majáku a kochaly se nádherně kýčovitým západem slunce. Nakonec jsme zůstaly stát tiše na písku, dívaly se na protější břeh a na oblohu. Ta se zřejmě rozhodla, že než se pro dnešek uloží definitivně ke spánku, předvede své kouzlo v plné škále a zářila jasnými odstíny oranžové, červené a fialové. Kolem nás panoval klid, bylo slyšet jen pleskání vln narážejících o břeh a šumění větru.

Měla jsem pocit nesmírné vděčnosti za to, že můžu stát právě teď a tady a sdílet tento okamžik se svými přítelkyněmi. S přítelkyněmi, které jsou se mnou už jedenáct let v dobrém i ve zlém, které mě měly od začátku rády takovou, jaká jsem.

„Jsem tak ráda, že vás mám,“ vzdychla jsem spontánně.

„Taky mě těší, že vás mám,“ souhlasila Lisa, která stála vedle mne a přitiskla si mě trochu blíž k sobě.

Když také Gülcan a Nele přišly s ujištěním, že jsou rády, že nás mají za přítelkyně, stály jsme ještě několik krásných minut na pobřeží a dívaly se, jak pomalu postupně dohasínají poslední paprsky světla.

◆

Doma jsme s Nele svařily víno a přešly i s hrncem ke Kaiovi a Sebastianovi, abychom dodržely náš nedělní rituál sledování Místa činu. Ti dva už zapálili adventní svíci na stojanu, který jsem jim postavila na stůl v obývacím pokoji. Také řetěz na parapetu jejich okna zářil, což mě vysloveně nadchlo. Pánové objednali večeři v naší oblíbené orientální restauraci, ale my s Nele jsme se toho raději zřekly a zůstaly jen u svařeného vína. Ale stejně, když si Kai se Sebastianem naložili na talíře neodolatelně vonící pochoutky, začaly se mi sbíhat sliny a ujídala jsem ze Sebastianova talíře.

Není nad přátelství, pomyslela jsem si blaženě a nevšímala si zvláštního pocitu, který se mi rozléval po těle ve chvíli, kdy mě Sebastian chytil pevně za ruku, aby mi zabránil v ujídání.

„Co se člověku může až tak zlého stát, když má kamarády?“ Byl to zase jednou dokonale vydařený den, a já jsem dokonce našla řešení pro svůj problém s Tristanem. Budu hrát s otevřenými, avšak nikoli příliš otevřenými kartami a počkám, jestli přijdou nějaké signály i z druhé strany. A můj problém se Sebastianem se také vyřešil, protože – přesně vzato – žádný neexistoval. Sebastian byl pro mne něco jako odšťavňovač, odsávač páry nebo kráječ jablek. Tedy něco, případně někdo, kdo se mi zdál na krátkou dobu přitažlivý, ale o němž jsem přesně věděla, že o něj rychle ztratím zájem. A určitě se nedám svést k tomu, abych si toho Pana odšťavňovače, kráječe jablek a odsávače páry vzala k sobě domů. To docela určitě neudělám.

Překvapilo mě, jak velkou radost měla moje devátá C z něčeho tak obyčejného, jako byl adventní kalendář. Sice se snažili vypadat lhostejně a nad věcí jako správní tvrdí a megacool teenageři, ale když šlo o zavěšení kalendáře na zeď, pustili se do toho s obrovským nadšením. První na řadě byla Tülay, která se radostně vrhla k adventnímu kalendáři, aby si otevřela malé balíčky se svým jménem. Našla v nich kýčovité blikající propisky, malou hru na cvičení trpělivosti a jednu miničokoládu.

„Skvělý!“ vykřikla s rozzářenýma očima. „Moc děkuju.“

Ostatní žáci natahovali krky, aby se podívali, co Tülay dostala. „Cool,“ ocenila to Victoria a rychle se podívala na svůj lístek. „Ach jo, to je k vzteku, jsem na řadě až jedenadvacátého.“ Každý den si jedno z dětí smělo otevřít balíček.

I v následujících dnech byly děti ze svých dárků nadšené. Přitom jsem koupila jen drobnosti v obchodě Vše za euro. Například falešné nalepovací vousy, komické brýle s pohyblivýma očima, karty nebo poznámkové bločky, tužky a gumy. Leckterý žák na Wertherově gymnáziu by nad těmi hloupostmi ohrnul nos, ale moje děti z Astrid Lindgrenové z nich měly obrovskou radost, skoro to vypadalo, že gesto bylo pro ně mnohem důležitější než dárek samotný.

„Jak to, že my nedostaneme adventní kalendář, paní Paulsenová?“ zeptal se mě Ali, jeden z mých šesťáků, a díval se na mne smutnýma očima.

„Udělala jsem kalendář tam, kde jsem třídní učitelka, a pro muzikálový kroužek.“

„Ale my bychom taky měli rádi takový kalendář,“ přidala se jeho sousedka Emily a zbytek třídy souhlasně přikyvoval hlavou.

Už jsem se viděla, jak v příštím roce najíždím na velkovýrobu adventních kalendářů, ale potom mě napadlo, že pokud můj plán vyjde, tak bych tady o Vánocích už neměla být. V tu chvíli jsem si to nedokázala představit. Měla jsem pocit, jako bych v životě nedělala nic jiného než věci do školy. Práce byla sice namáhavá a občas i frustrující, protože jsem u žáků neviděla žádný nebo jen malý pokrok. O to víc jsem se ale radovala z každé, byť i nepatrné známky zlepšení. A lhala bych, kdybych tvrdila, že mě ta práce nebaví.

K mým nejoblíbenějším chvílím ale patřila doba strávená s muzikálovým kroužkem. I když často panoval na jevišti zmatek, milovala jsem okamžiky, kdy jsem s dětmi nacvičovala písničky a vnímala, jak muzikál pomalu dostává tvar. Naopak pro Tristana znamenaly zkoušky často obrovskou výzvu v trpělivosti. Snažil se zůstávat klidný, ale tu a tam mu přece jen bouchly nervy. Například když Jo chodil opakovaně pozdě nebo se nedržel režijních pokynů. Nebo když se vzbouřili Mesut s Heaven-Tanitou, protože se nechtěli držet za ruce. Tristan se nikdy neprojevoval příliš hlasitě, ale své požadavky dokázal prosadit relativně tvrdě.

„Jak to dokážeš vydržet?“ obrátil se ke mně po jedné mimořádně chaotické zkoušce. „Nemáš někdy pocit, že všechny ty děti… Chci tím říct, vždyť to přece není tak těžké. Přece nenacvičují žádné Shakespearovo drama.“ Sedl si na kraj jeviště a zíral otupěle před sebe.

Uvědomila jsem si, jak je bledý a že má pod očima tmavé stíny. Moc jsem si přála, abych ho mohla prostě obejmout a potom s ním jet domů a povídat si spolu u sklenky červeného vína dlouho do noci. Bylo k zbláznění těžké mít Tristana neustále tak blízko a muset pořád udržovat odstup. Být pořád nad věcí, nedávat najevo svůj bezmezný obdiv. Jak se ale mám zbavit citů zasněné šestnáctky, když je ještě pořád ve mně? Když – právě jako teď – v duchu vzdychá při pohledu na pramen vlasů, který mu padá do čela a touží po tom, aby mu ho mohla odhrnout? Ale potom jsem si vzpomněla, co mi radily kamarádky. Možná přišla právě teď ta pravá chvíle, okamžik, abych dovolila Tristanovi nahlédnout do karet. Alespoň trošku, maličko naznačit, co cítím. Dodala jsem si odvahy, sedla si vedle něho a položila mu ruku na stehno. „Není to pro tebe až tak lehké, viď? Ale věř mi, děláš to skvěle. Díky tobě se už děti tolik naučily.“

Tristan se mlčky podíval na moji ruku. Potom se podíval na mě, v očích údiv. Ale bylo tam i něco jiného. Něco, co tam ještě nikdy předtím nebylo. „Jsi pro mě opravdu hádankou, Anniko. Někdy jsi úplně jiná než dřív. Hrdá, pyšná, sebevědomá. A občas taky pěkně umíněná.“ Ušklíbl se. „Ale potom jsi zase jako dřív. Něžná, milá a… sladká. Která z těch dvou podob je ta pravá?“

Nespouštěl ze mě pohled a já už se v podstatě topila v jeho krásných šedých očích. Vážně řekl, že se mu zdám sladká? Je tohle snad přesně to, po čem jsem toužila? O co tolik usiluju? V každém případě mi sladká bylo milejší než umíněná, a adjektiva, která použil, byla téměř všechna pozitivní.

„Která z těch podob se nejvíc líbí tobě?“ upírala jsem na něj oči a tajila dech.

„Nevím. Ještě jsem se nerozhodl. V každém případě je to docela pěkný zmatek.“

Docela pěkný zmatek, těmi slovy to Tristan vystihl naprosto přesně. Do zmatku mě uvedl už fakt, že najednou připustil takovou intimní blízkost mezi námi dvěma. A vůbec – copak nebylo načase, aby se pomalu něco stalo? Přece tady nemůžu věčně jen sedět, obdivovat ho a toužebně prahnout po jeho lásce. Ach jo, přesně tak, jak to dělám i teď.

„Neruším?“ zaslechla jsem za sebou Sebastianův hlas.

Lekla jsem se a automaticky odtáhla ruku z Tristanova stehna, jako bych si popálila ruce.

„Ne, vůbec ne,“ vzhlédl k němu Tristan. „Zrovna jsem se chystal odejít.“

To tedy byla pořádně studená sprcha. Chvíli mi trvalo, než jsem se vzpamatovala.

„Ehm, ano. Já taky,“ prohlásila jsem.

Tristan se ke mně obrátil a sladce se na mě usmál. „Tak ahoj, Anniko, uvidíme se zase v úterý. Jsem zvědavý, která tvoje osobnost na mě bude čekat.“ Seskočil z jeviště, pokývl krátce Sebastianovi a opustil aulu.

Dívala jsem se za ním celá zpitomělá. Jak může jeden člověk vysílat tak rozdílné signály? S trochou dobré vůle by se to dalo nazvat flirtem. Nebo si snad jen něco namlouvám?

„Pletu se, když mám dojem, že tu mezi vámi k něčemu došlo? Nebo jen slyším trávu růst?“ prolomil nastalé ticho Sebastian.

„Nemám ponětí. Poprvé mezi námi nastalo cosi jako důležitý okamžik, a do toho jsi musel zrovna vpadnout ty.“

„Ach, to je mi ale líto,“ ušklíbl se posměšně, ale vůbec tak nevypadal.

Brr. Co se to s ním děje? „Máš špatnou náladu? Nebo jsem ti něco udělala?“

Sebastian se na pár vteřin odmlčel, potom zavrtěl hlavou a vjel si rukou do vlasů. „Ne, nic jsi mi neudělala. Je mi líto, promiň, mám jen blbou náladu. Tak co, jak to s tebou vypadá, pojedeme už domů?“

Vstala jsem a oklepala si prach z kalhot. „Okej. Co bys řekl tomu, kdybychom si potom s Kaiem a Nele zašli na vánoční trh? Možná by tě rozveselila kapka svařáku a opečená klobása.“

Sebastian chvilku váhal, nakonec se ale usmál. „Platí. Jo, to je dobrý nápad.“

Při zpáteční cestě jsem přemýšlela o tom, jestli dnešní zážitek s Tristanem znamenal jistý druh průlomu nebo si to namlouvám. Třeba mu konečně došlo, že tehdy udělal chybu. Takováhle hra se ukázala jako dobrá rada.

Začíná být pěkně horko

Předvánoční doba kolem mne jen tak prošuměla. Krátce před prázdninami jako by děti něco posedlo, všechny začaly zlobit ještě víc než obvykle a já jsem měla plné ruce práce s udržováním klidu, abych se vůbec dostala k učení. Kromě toho jsem si dala přímo mamutí úkol, který spočíval v upečení asi tuny vánočního cukroví, protože jsem ho chtěla rozdávat poslední den školy ve své třídě i v muzikálovém kroužku.

Sebastian a Kai mi sice přeochotně nabízeli pomoc při pečení, ale brzy jsem zjistila, že toho víc snědí, než pomůžou. Když jsme jednou večer byli se Sebastianem sami a on se cpal už desátým kouskem marcipánu, místo aby mi pomáhal při zdobení čokoládovou polevou, vyhnala jsem ho z kuchyně.

„A ven,“ mračila jsem se a vystrčila ho do předsíně. „Pracuj si na tom svém toustovači nebo dělej cokoli jiného, ale vypadni z kuchyně. A už se nevracej, dokud nebudu hotová a neschovám všechno cukroví.“

„Nejednej se mnou jako s dítětem, jsem dospělý,“ ohradil se uraženě.

To mi rozhodně neušlo, zvlášť když jsem se mu rukama opřela o svalnatou hruď – a ruce mi na ní omylem zůstaly o trochu déle, než bylo třeba.

Přísně jsem se na něj zadívala. „Tak se taky podle toho chovej. Měl by ses stydět, když tady mým žákům užíráš cukroví.“

„Mám doživotní nárok na všechno, co upečeš. Už jsi na to zapomněla?“

„Ne, vzhledem k tomu, jak mi to neustále připomínáš, na to ani zapomenout nejde. Ale pro dnešek jsi už dostal víc než dost.“

Sebastian zůstal poctivě na prahu a dovnitř se nevrátil.

„Víš, na co jsem si teď vzpomněl? Co se stalo s těmi vykrajovátky, se kterými ses nedávno vrátila tak šťastná z nákupu? Ještě jsi je nepoužila.“

Vrátila jsem se k rozpracovanému těstu. „Prostě ještě nepřišel na řadu správný druh cukroví, abych je vyzkoušela.“

„Ale nedávno jsi byla ještě tak nadšená a řekla jsi, že tak můžeš zkrášlit všechno cukroví.“

„Hmm,“ víc jsem neřekla. Zase jednou jsem podlehla své slabosti. V obchodě se mi zdála ta vykrajovátka neuvěřitelně praktická a jejich tvary hrozně roztomilé. Ale když jsem je potom měla použít, chuť mě přešla. Nějak jsem neviděla důvod, proč by všechno moje cukroví mělo vypadat jedno jako druhé. „Rozmyslela jsem se prostě jinak.“

„Chápu,“ kývl s připitomělým úsměvem. „Jsi prostě oběť Tchiba. To znám.“

„Cože, taky k nim patříš?“

„Ne, já jsem obětí Baumarktu.“

„Čestně?“

„Jasně. Můžeš se zeptat Kaie. Náš sklep překypuje nářadím a přístroji, které jsem musel bezpodmínečně mít, ale přitom jsem je vůbec nepotřeboval.“

Prošla jsem kolem Sebastiana, otevřela dveře do komory a opsala rukou kruh. „Voilà. Ta police vlevo obsahuje výlučně moje nákupní omyly.“

Při pohledu na přeplněný regál se Sebastian rozesmál.

„Já zírám. Proboha, co to tady máme? Robotický vysavač!“

„Ten jsem použila jen jednou. Ten krám spotřebuje spoustu času a v podstatě jen přemísťuje špínu z jednoho rohu do druhého.“

„Smím si s ním pohrát?“ zaprosil Sebastian s rozzářenýma očima.

V tu chvíli mi připadal tak neskonale milý, že bych ho málem políbila. „Jestli chceš, tak ti ho daruju, je tvůj!“

„Vážně? Moc děkuju!“ Sebastian robota vybalil a oba dva jsme si k němu klekli v předsíni na zem.

„Pozor, aby ti nerozházel zbytky toustovače.“ Ukázala jsem na deku s nářadím. „Ten nebere ohled na žádné ztráty.“

„To je mi fuk, stejně je to krám.“ Přesto se sklonil, aby ochránil vnitřnosti přístroje rozložené na dece. Potom postavil na zem malou kulatou lesklou placku. „Tak do toho, kamaráde,“ zavelel a uvedl robota do chodu.

Ten se dal okamžitě do pohybu a nabral přímý kurs ke zdi. Vrazil do ní, zamířil ke dveřím do Nelina pokoje, vrazil do nich, obrátil se, znovu nabral kurs směrem k nám, narazil do Sebastianova kotníku, a nakonec zmizel v otevřených dveřích do koupelny.

„Ten mrňous se má docela k světu. Ví ale, co dělá?“ chechtal se pochybovačně Sebastian.

„Ne, nemyslím,“ ušklíbla jsem se a vysvobodila robota z koupelny, kde se zasekl mezi váhou a košem na odpadky. Potom jsem se usadila vedle Sebastiana a vyslala robota znovu do akce. Opět se energicky rozjel po předsíni a odrážel se od jedné zdi ke druhé.

„Připomíná mi Kaie, když nedávno vypil šest svařáků s rumem,“ kuckal se Sebastian smíchy stále víc a víc.

Podívali jsme se na sebe a potom se už jen nezadržitelně řehtali. Robotek zatím bojoval s botami pod věšákem a potom skončil zase v koupelně – očividně zoufalý, protože se odtud opět nedokázal vymotat.

„Myslím, že není nijak moc bystrý,“ smál se Sebastian. Vstal, aby vytáhl robota z koupelny a postavil ho zase do předsíně. „Pojď, trochu ho popleteme,“ navrhl s ďábelským úsměvem a postavil se robotovi do cesty, na což vysavač zareagoval změnou směru.

„To je od tebe pěkně podlý,“ potřásla jsem hlavou, ale přesto jsem vstala, abych ho napodobila. Ztratili jsme hromadu času honěním chudáka robota po předsíni. Stavěli jsme se mu do cesty, otvírali a zavírali dveře, až jsme ho naprosto zmátli. V jednu chvíli jsme už nemohli smíchy popadnout dech. Lehla jsem si na zem, abych se mohla držet za břicho, které mě bolelo od smíchu, a utřít si slzy z obličeje. Sebastian se ke mně přidal a chvíli jsme jen tak leželi, lapali po dechu a pokoušeli se vzpamatovat z našeho chechtacího záchvatu. Vrčení robota se postupně ztišovalo, až nakonec zmlklo docela.

Sebastian zdvihl hlavu a zaposlouchal se. „Teď se urazil.“

Nedokázala jsem potlačit další nával řehotu, a přitom mě už bolel každý sval na břiše. Vůbec jsem si nedokázala vzpomenout, že bych se někdy smála tak, až jsem z toho měla bolavé svaly. „Právem. Zachovali jsme se k němu opravdu nehezky.“

Sebastian natáhl ruku, aby mi setřel slzu z tváře. „To není důvod k pláči, Anni.“

Atmosféra se rázem změnila. Přestali jsme se smát robotkovi a místo toho jsme se usmívali na sebe. Sebastian ležel tak těsně vedle mě, že se naše těla dotýkala. Cítila jsem jeho paži na své, a ačkoli jsme oba byli úplně oblečení, pocítila jsem v tom místě zvláštní šimrání, které se mi pomalu šířilo po celém těle. Bezděčně jsem si představila, co by se stalo, kdybych prostě natáhla ruku, abych se Sebastiana dotkla, lehla si blíž k němu a políbila ho. Zrychlil se mi dech a puls nabral zběsilé tempo. Ještě pořád jsme od sebe nemohli odtrhnout pohled, a v jeho očích jsem si mohla přečíst, že se mu myšlenky ubírají stejným směrem jako moje. Ale hned nato se posadil a prohrábl si rukama vlasy. „Docela by mě zajímalo, jak vypadá zevnitř,“ prohodil a s těmi slovy vstal a zamířil ke dveřím od bytu, kde se robot zastavil.

Naprosto vyvedená z míry jsem zůstala ležet. Co se to tady prosím dělo? Už jsem zažila, že na mě jeho blízkost zapůsobila stejně omamně jako v obchodu úžasný kráječ jablek nebo robot. Jenže v tomhle posledním případě se mi zdálo, jako by v sobě soustředil tak mocnou přitažlivost jako všechny výrobky v komoře na polici vlevo najednou. Ale pozor! Moje nadšení ze všech těch přístrojů bylo vždycky pouze krátkodobé. Na to nesmím zapomenout. A přesně tak to dopadne i se Sebastianem.

Vrátil se ke mně s robotem, vyzbrojený šroubovákem.

„Můžu?“ optal se a zvedl do výšky šroubovák.

Vstala jsem ze země. „Je tvůj, dělej si s ním, co chceš.“

Na několik vteřin se naše pohledy zase vpily do sebe, ale tentokrát jsem to byla já, kdo se odvrátil. „Musím pokračovat v pečení. Loučím se s tebou, sbohem, můj malý robotku.“

Sebastian se okamžitě pustil do pitvání své nejnovější oběti, zatímco já utekla do kuchyně. Uf, bylo tam pěkné horko, protože trouba byla puštěná naplno a sálala už pěkně dlouho. Otevřela jsem okno a věnovala se výrobě cukroví. Páni, příště si budu muset dát na sebe větší pozor. Nejlepší by bylo se Sebastianovi úplně vyhýbat. Jenže se mi v podstatě taková představa vůbec nezamlouvala. Kromě toho by to ani nebylo dost dobře možné. Za těch několik měsíců jsme si na sebe zvykli. Přece s ním nemůžu přerušit kontakt jen tak, bez konkrétního důvodu. A taky jsem nic takového ani udělat nechtěla. Hrozně by mi chyběl!

Když se Sebastian loučil, vtiskla jsem mu do ruky misku cukroví. „Tady máš svůj podíl.“

„Mockrát děkuju. Myslel jsem, že jsem svůj podíl už dostal,“ poznamenal a hned nacpal kus cukroví do pusy.

„Ano, ale já potřebuju ochutnávače, trochu jsem pozměnila recept. Jsou okej?“

Sebastian pomalu žvýkal a polykal. Potom přikývl a usmál se na mě tak něžně, že mě to zahřálo u srdce. „Ty jsou víc než okej.“

Odhrnula jsem si z čela pramen vlasů. „Děkuju. Co kdybychom si zašli zítra opět na vánoční trh?“

„Ne, mám v plánu si jít trochu zatrénovat.“ Sebastian poklepal na své ploché, vypracované břicho. „Co jiného mi taky zbývá, když mě tak vykrmuješ?“

„No tohle, já že tě vykrmuju? Jasně, všechno je to moje vina. Je Kai zítra doma?“

„Ne. Jde na firemní vánoční večírek.“

Ani Nele zítra nebude doma, protože odjela na nějaké marketinkové udílení cen do Berlína. Takže mám vyhlídku na večer jen se sebou samotnou a s klavírem. A to v žádném případě nevypadá špatně.

„Tak fajn. Tak zase někdy ahoj.“ Usmál se. „Ano. Zase někdy.“

Potom odešel a zanechal mě samotnou s horou těsta, kterou jsem musela ještě zpracovat. Sotva za ním zapadly dveře, cítila jsem se strašně osamělá.

Druhý den večer jsem upekla dva plechy máslového cukroví, na které jsem konečně použila nová vykrajovátka. Výsledek mě nijak zvlášť neuspokojil, protože sušenky vypadaly jako kupované, a tak jsem vykrajovátka vrátila do krabice a odnesla je do komory. Při pohledu na všechny ty nákupní omyly jsem si hned vzpomněla na Sebastiana. V duchu jsem ho viděla, jak včera honil po předsíni ubohého robota. Jak ležel vedle mě a díval se na mne, jako by mě chtěl políbit. Stejně jako jsem to chtěla já. A zase jsem cítila to zvláštní mravenčení na kůži. Jenže potom jsem si vzpomněla na Tristana a začala se zlobit na Sebastiana, že se mi dostává stále víc a víc pod kůži, do mých snů. A to jen proto, že spolu trávíme tolik času.

Uložila jsem krabici s vykrajovátky na polici v komoře a vrátila se zpátky do kuchyně. Po všem tom cukroví, které jsem už dneska snědla, jsem si udělala několik bramboráků. Jedla jsem sama, v kuchyni, poslouchala svůj výběr koled a vánočních melodií a dívala se na zářící věnec na okně. Frank Sinatra zpíval Rolničky, rolničky a já poslouchala cinkající zvonečky, které ve mně vyvolaly dojem, že sedím na saních tažených koňským spřežením a projíždím se zasněženou zimní krajinou. Zvonečky. Italsky se zvoneček řekne campanella. La Campanella. Možná je to znamení, a sice znamení pro to, abych to s tou skladbou zkusila ještě jednou. Energicky jsem vstala a šla do svého pokoje, abych vytáhla zpod postele krabici s notami. Vyhrabala jsem La Campanellu a ponořila se do notového záznamu. Franz Liszt a já, my dva jsme spolu měli ještě stále otevřený účet a můj vnitřní pocit mi napovídal, že právě teď nastal ten pravý okamžik pro skladbu, kvůli které jsem se tolik natrápila.

Sedla jsem si ke klavíru, dala si na uši sluchátka, pustila zvuk a zkusila zahrát první takty. Naštěstí jsem se poslední dobou už pořádně rozehrála a prsty jsem měla mnohem hbitější. Díky tomu jsem nedostala hned po prvních minutách křeče, a to, co jsem dostávala do uší, dokonce znělo do jisté míry přijatelně. Okej, abych byla upřímná: znělo to hrozně. Asi tak, jako kdyby žákyně třetí třídy nahlas recitovala některý z Goethových sonetů. Ale naštěstí jsem už nebyla tak zoufale soustředěná na dokonalou hru, abych si nedokázala odpustit nějakou tu chybičku. Nikdo přece netvrdí, že musím hrát naprosto dokonale. Přehrála jsem skladbu znovu od začátku. A znovu. A ještě jednou. V jednom okamžiku mě rozbolely prsty, ruce i paže, a já moc dobře věděla, že je to znamení, abych už raději přestala. Jenže já nemohla. Rozeznívala jsem zvonečky, snažila se, aby měly co nejhezčí zvuk, něžný a radostný. Já jsem byla ten zvoneček.

Najednou mi někdo hrubě strhl sluchátka z hlavy a chytil mě pevně za ramena. Hrozně jsem se lekla a vykřikla, pevně přesvědčená, že mě přepadl lupič. Instinktivně jsem škubla loktem dozadu a potom jsem zaslechla, jak někdo vykřikl:

„Au, au, to bolí!“

Otočila jsem se a uviděla zkrouceného Sebastiana, který se držel za žaludek. „Zbláznil ses?“ rozkřikla jsem se na něj. Leknutím se mi klepala kolena a lapala jsem po vzduchu, protože jsem se v několik posledních vteřinách zřejmě zapomněla nadechnout.

„To se ptám já tebe!“ zařval Sebastian, zatímco se pomalu narovnával. „Copak neslyšíš ten podělanej požární hlásič?“

Teprve po jeho slovech jsem vzala na vědomí pronikavé hlasité pípání, kterého jsem si kvůli naplno pouštěné La Campanelle vůbec nevšimla. A uvědomila jsem si ještě něco.

„Něco tady odporně smrdí.“

„To snad ne,“ lapal po dechu Sebastian. „Jsi okej?“

„Ano, já…“

Ale v tom okamžiku už vyběhl z pokoje do kuchyně a já se hnala za ním. Rozrazil dveře a proti nám se vyvalil hustý kouř, který zastřel mlhou moje smysly. Rozkašlala jsem se a zaznamenala drobné plamínky, které vyskakovaly na sporáku. A sice z pánve, na které jsem si dělala bramboráky.

„Já nechala puštěný sporák!“ vykřikla jsem naprosto zbytečně. Na první pohled bylo zřejmé, co jsem provedla.

Prodrala jsem se kolem Sebastiana a měla pocit, že jsem se ocitla přímo v rozpálené peci. Plameny už přeskočily na poličky s kořením a další police, kde stály moje kuchařské knihy.

„Musíme ven, Anni!“

„Ne!“ Pálily mě oči, sotva jsem dýchala, ale byla jsem pevně rozhodnutá, že oheň uhasím. Sáhla jsem po láhvi s vodou, která stála na pracovní desce, a zamířila s ní ke sporáku.

Sebastian mi ji ale vytrhl z ruky a hodil ji do předsíně.

„Zbláznila ses?“ Chytil mě za ruku, druhou se mi opřel do zad a strkal mě ven z kuchyně. Brzy potom tlak na záda polevil, aby mohl za sebou zavřít dveře, a potom mě nelítostně vyšoupl do předsíně.

„Pusť mě!“ Marně jsem se snažila uvolnit z jeho železného sevření. „Potřebuju svůj klavír! A cukroví! A závěrečné písemky ze zeměpisu na zítřek a…“

Sebastian zesílil stisk, takže jsem neměla šanci se mu vytrhnout. Vystrčil mě z bytu a odvlekl o poschodí níž. „Musíme vypadnout ven. Já zavolám hasiče a ty oběhni sousedy a řekni jim, aby taky šli pro jistotu na ulici.“

„Ale já…“

„Prostě poslechni a dělej, co ti říkám!“ zařval.

„Neřvi tak na mě!“

Ale Sebastian už měl u ucha mobil a divoce šermoval rukama a ukazoval na dveře bytu našich sousedů. Mozek mi úplně vynechal, nefungoval, nic jsem nechápala. V plicích mě pálilo, bylo mi špatně a měla jsem pocit, že se mi rozskočí hlava. Přesto jsem zazvonila a brzy nato mi otevřel pan Richter, milý starší pán, který špatně slyšel.

„Dobrý den,“ řekl potěšeně. „To je paní učitelka.“

„Pane Richtre, hoří!“

„Leží? Kdo? Kde?“ polekal se starostlivě. „Ale ne, myslím, že…“

„Ne, nikdo neleží, hoří! Požár!“ vykřikla jsem a hlavou mi bleskla bláznivá vzpomínka na náš divadelní výstup. Sto dva náct! Sto dvanáct! Při požáru volejte sto dvanáct!

Teď už mi pan Richter naštěstí porozuměl. „Hoří? A kde?“

„V našem bytě! Musíte jít ven, na ulici!“

Otočil se a vzal si z věšáku bundu. „No, tak to abych šel raději s vámi, ne?“

Svým křikem jsem vzbudila pozornost několika dalších sousedů, kteří vyšli z bytu, aby se zeptali, co se děje. Paní Adesimbo z prvního poschodí a pan Celik ze druhého mi ochotně pomohli zvonit na zbývající nájemníky. Zakrátko stáli všichni obyvatelé našeho domu – nebo alespoň ti, kteří byli doma – venku na ulici a dívali se nahoru do okna naší kuchyně, za kterým šlehaly plameny. Byl to hrozný pohled, a teprve teď jsem se vyděsila naplno. Sebastian, projelo mi hlavou. Naposled jsem ho viděla na chodbě, a potom zmizel. Srdce mi několikrát poskočilo a vzápětí se rozbušilo tak rychle, že jsem ho přímo slyšela.

V naprosté panice jsem se prodírala davem, který se mezitím shromáždil před domem. „Kde je Sebastian?!“ křičela jsem, ale nikdo mi nedokázal odpovědět. Slepě jsem se vrhla k domu, abych ho šla hledat, ale potom jsem zaslechla Sebastianův hlas za sebou.

„Tady jsem.“ Než jsem se stihla obrátit, pevně mě objal.

„Jsem tady,“ houkl konejšivě s ústy těsně na mém uchu.

„Za chvilku jsou tady hasiči. Všechno bude v pořádku.“

To jsem mu ani v nejmenším nevěřila, ale on byl v bezpečí, a to teď bylo nejdůležitější. Obrátila jsem se k němu a přitiskla ho tak těsně k sobě, až jsem mu pravděpodobně vytlačila z plic všechen vzduch. Ale on si nestěžoval, pevně mě držel a hladil na uklidněnou po vlasech. Pokusila jsem se nemyslet na oheň, který řádil nahoře v kuchyni. Možná se už rozšířil po celém bytě. Sebastian byl se mnou, Nele v Berlíně,

Kai na vánočním večírku, moji sousedi stáli všichni kolem, nikdo nebyl tedy v nebezpečí. Jen naše věci. Myslela jsem na všechny věci v bytech sousedů, na věci, které mají rádi a které jim připomínají hezké chvíle v jejich životě. Svatební šaty, první obrázky a slohy jejich dětí, fotografie, zděděné památeční předměty, knihy. Jestli o tohle všechno přijdou, bude to moje vina. Potom se ale v dálce rozezněly sirény hasičů.

„Díkybohu, jsou tady!“ oddechla jsem si.

Brzy nato vjely do naší ulice dva hasičské vozy a od toho okamžiku jsem vnímala všechno dění kolem sebe jakoby v mlze. Sebastian a já jsme museli odpovědět na otázky, které nám kladli hasiči, sanitáři a lékař ze záchranky. Na obličej nám dali kyslíkové masky a já se po celou dobu musela bránit touze rozběhnout se dovnitř, abych zachraňovala věci z bytů. Ztratila jsem přehled o čase a neměla tušení, co přesně v té době dělali hasiči. Díky kyslíku mi pomalu odezněla šílená bolest hlavy, nevolnost a celková otupělost. Dostavili se dva policisté, kteří mě oddělili od Sebastiana a zahrnuli otázkami. Po dlouhé době mi dopřáli chvíli oddechu a já zahlédla Sebastiana, jak stojí opřený o kapotu nějakého auta. Vypadal značně zdrchaně.

„Je všechno okej?“ vyhrkla jsem. Přikývl. „A u tebe?“

„Připadám si jako těžký zločinec,“ přiznala jsem pod dojmem z výslechu, kterému mne podrobil přísný policista.

„A k tomu ještě jako extrémně pitomá husa.“

„Nejseš první, komu se něco takového přihodilo,“ uklidňoval mě.

A potom nezbývalo než čekat, čekat a zase čekat, dokud hasiči nebyli konečně hotovi s prací. Paní Adesimbo zamávala na Sebastiana a na mne a my se připojili k shromážděným sousedům. Sousedka mě objala kolem ramen. „Zase bude všechno v pořádku, drahoušku.“

Paní Celiková vyhrabala z tašky krabičku s mátovými bonbony a nabídla všem dokola. Tak jsme seděli na kraji chodníku, cucali bonbony, tiskli se k sobě, aby nám nebyla zima a společně jsme doufali v nejlepší.

Konečně první hasičský vůz odjel a k nám přistoupil příjemný, rozložitý hasič. „Dobrý den. No, měli jste štěstí v neštěstí, řekl bych. Čí byt to vlastně byl?“

„Můj,“ ozvala jsem se a vstala.

„Udělala jste všechno naprosto správně, slečno. Hned ven z baráku, žádné pokusy s hašením, a už vůbec ne s vodou. Neumíte si představit, kolik lidí to udělá špatně. U požárů způsobených tukem se hašení vodou rovná totální katastrofě. Ale vy jste všechno udělala opravdu skvěle. Informovala jste sousedy a poslala všechny ven. Super.“

Jeho slova mi byla víc než nepříjemná. „To jsem nebyla já,“ přiznala jsem zajíkavě a ukázala na Sebastiana. „To byl on. On všechno udělal správně.“

Hasič uznale kývl na Sebastiana. „Velmi dobře. Požár se omezil jen na kuchyni. Ostatní prostory zůstaly naštěstí zcela nepoškozené.“

Ulehčeně jsem si vydechla.

„Všichni se můžete vrátit do svých domovů,“ zavolal hasič na moje sousedy a potom se zase obrátil ke mně. „Ale vy byste dnes v bytě neměla spát. Je tam nevlídno, ohořelé věci dost silně páchnou. Kromě toho oheň zničil elektriku a plynové topení. Je to docela originální způsob, jak si zrovna o Vánocích udělat atmosféru.“ Zakřenil se na mě. „Touhle dobou vyjíždíme spíš kvůli hořícím adventním věncům.“

Pokusila jsem se o zdvořilý úsměv. „Těší mě, že jsem vám zajistila aspoň trochu rozmanitosti.“

Hasič vzal mě a Sebastiana do bytu. Hrozně to tam smrdělo, po ohni, kouři a spálenině. „Tady je to trochu od sazí,“ řekl a ukázal na zeď proti kuchyňským dveřím s černým povlakem. „Kuchyň teď zapečetíme, tam musí zítra přijít mládenci od policie. Takže prosím nechoďte dovnitř.“

Nakoukla jsem do kuchyně jasně osvětlené reflektory a leknutím ztratila dech. Okno bylo rozbité, stěny pokryté ošklivou vrstvou mastného černého koptu, stejně jako zbytky ohořelého kuchyňského nábytku. Sporák vypadal, jako by se ho někdo snažil vší silou rozbít, a jako výsměch tomu všemu na něm ještě pořád stála zuhelnatělá pánev, jejíž držadlo se v tom žáru roztavilo.

„To je hrůza,“ zaúpěla jsem. Sebastian mě objal kolem pasu a přitiskl k sobě.

„Mohlo to dopadnout mnohem hůř,“ prohlásil hasič.

„Máte kam jít dneska na noc?“

„Zůstane u mě,“ oznámil rozhodně Sebastian.

„A vy bydlíte kde?“

„Hned vedle.“

„Tím líp. Tak buďte zítra ráno doma kvůli policii,“ upozornil ještě hasič a napsal něco na lístek, který přilepil na rám dveří.

Otevřela jsem dveře svého pokoje a s úlevou zjistila, že to tam vypadá, jako by se v bytě vůbec nic nestalo. Také obývací pokoj, koupelna a Nelin pokoj zůstaly nedotčené, až na to, že byl všude cítit kouř. Pozotvírali jsme se Sebastianem všude okna, potom jsem si sbalila ve zmatku několik věcí na noc, poděkovala vděčně laskavému hasiči, a nakonec jsme přešli do Kaiova a Sebastianova bytu. Doklopýtala jsem na nejistých nohou k pohovce. Padla jsem na ni a zírala tupě do stropu. Za chvilku přišel Sebastian, sedl si těsně vedle mě a přidržel mi u úst sklenici. „Na, vypij to.“

Začichala jsem a okamžitě mi kvůli intenzivnímu zápachu alkoholu vyhrkly slzy do očí. „Co je to za dryák?“

„Pálenka. Dárek od Kaiova strýce. Nic jiného nemáme.“ Stálo mě to velké přemáhání, ale nakonec jsem si jednou lokla. Alkohol mě popálil na jazyku, sklouzl horce hrdlem dolů, a nakonec dorazil do žaludku. Navzdory odporné chuti jsem cítila, jak se mi po celém těle rozlévá příjemné teplo. Dívala jsem se na Sebastiana, jak si také loknul a znechuceně se zašklebil. „Vůbec nevím, jak bych ti měla poděkovat.“

Sebastian se na mě několik vteřin díval, potom se usmál.

„Cukroví by nebylo marný.“

„Kdepak, cukroví nestačí ani náhodou. Pravděpodobně jsi mi zachránil život.“

„Ale jdi, přestaň s tím přeháněním.“

„Já nepřeháním. Kdoví, kdy bych zaslechla požární hlásič.

A jestli bych ho vůbec slyšela.“

„Určitě bys ho slyšela.“

„Ano, a potom? Potom bych se pokusila uhasit oheň vodou, a všechno by vybuchlo. Jak jsi vlastně věděl, co se má dělat?“ Lokla jsem si ještě jednou pálenky. Tentokrát už chutnala líp. „Jak to, že já se chovám jako hloupá, splašená slepice, a ty zůstáváš tak klidný a rozvážný?“

„Vůbec nejsem klidný ani rozvážný. Všechno, co jsem věděl, bylo, že požáry vzniklé ze spálené mastnoty se nemají hasit vodou, že kouřové plyny můžou být nebezpečné a že tě potřebuju dostat co nejrychleji ven z bytu.“ Zamyšleně zdvihl ruku a pohladil mě špičkami prstů jemně po šíji. „Je mi líto, že jsem tě popadl tak hrubě.“

Až do této chvíle jsem netušila, jak je moje šíje vnímavá na doteky. Zareagovala tak intenzivně, až mi to vyrazilo dech. Nejraději bych zavřela oči a skryla tvář v jeho dlaních. A možná i předla jako blažená kočka.

Ale Sebastian hned potom ruku odtáhl, jako by si najednou uvědomil, co udělal, ale ve skutečnosti vlastně nic takového udělat nechtěl.

Odkašlala jsem si „To přece nevadí. Já ti zase dala ránu do žaludku, takže si nic nedlužíme.“ Jedním lokem jsem dopila zbytek pálenky. „Obávám se, že už několik hodin jedu na autopilota, ale přitom mi vlastně pořádně nedochází, co se stalo.“ Před očima se mi v duchu začaly vynořovat nedávné události a já jen zoufale držela hlavu v dlaních. „Jak je možné, že jsem nevypnula sporák? To se mi ještě nestalo!“ Prudce jsem zdvihla hlavu a podívala se na Sebastiana. „Všechno to zavinil Franz Liszt.“

„Jak to myslíš?“

„Protože jsem bezpodmínečně musela jít hrát tu proklatou skladbu a kvůli tomu jsem neslyšela požární hlásič.“ Postavila jsem prázdnou skleničku s hlasitým bouchnutím na stůl. „To byla ale poslední kapka do poháru mojí trpělivosti s Franzem Lisztem. Myslím, že jasnější doklad by člověk hledal jen těžko. Sotva se opovážím zahrát jednu jeho skladbu, shoří mi málem střecha nad hlavou.“

Zdvihla jsem hlavu ke stropu. „Tak takhle to je! Náramně vtipný. Takže ty nechceš, abych hrála tvoje písně. Vy, pane, si to zřejmě nepřejete. Sorry. Vaše sdělení ke mně v každém případě dorazilo. Ani já už po jejich hraní netoužím! Od nynějška je mezi námi konec!“

„Bravo!“ vykřikl se smíchem Sebastian a zatleskal. Potom nám každému nalil ještě trochu pálenky.

Chvilku jsme mlčky usrkávali palčivou tekutinu. Myslela jsem na to, co mě čeká v nejbližší budoucnosti. Co je třeba udělat, co musím zařídit jako první, komu mám zavolat? Ale myšlenky se mi v hlavě jen zmateně točily dokola. Padla na mě příšerná únava. „Půjdeme do postele?“

Sebastian se zarazil. „Já nevím. Máme chuť?“ Kolem úst mu zahrál lehký úsměv, který na mě zapůsobil maximálně svůdně. Srdce se mi rozběhlo rychleji, šimrala mě kůže po celém těle a neměla jsem daleko k tomu, abych řekla ano. Ale potom jsem zaslechla svůj vnitřní hlas, jak volá ,kráječ jablek, odsávač páry, odšťavňovač!‘, a to mě vrátilo na pevnou zem.

„Nemyslela jsem přece spolu,“ pokusila jsem se o vysvětlení, načež se Sebastian rozesmál naplno.

„Aha, a ty si myslíš, že já to tak myslel?“

„No, já… Ach, nechme to být.“ Vinou tohohle chlapa se mi určitě udělají první šediny. Ještě nikdy mě žádný muž nedokázal tak vyvést z rovnováhy.

„Něco takového by mě ani ve snu nenapadlo,“ ujišťoval mě Sebastian. „Moc dobře vím, že na tvého Goetha nikdo nemá. Je to tak?“

„Jmenuje se Tristan,“ opravila jsem ho automaticky. A ačkoliv jsem si na něj za celý den vůbec nevzpomněla, ani jednou, a taky se mi nezamlouvalo, že se o něm Sebastian zmínil, měl pravdu. Nechtěla jsem Tristana možná tak naléhavě jako odšťavňovač, ale zato byla má touha dlouhodobá. Navždy.

„Prostě je to tak,“ kývla jsem zmateně, ale nebylo mi přitom moc dobře po těle.

Sebastian si mě zamyšleně prohlížel. „Právě. A já nikdy nechodím do postele se ženami, které vlastně chtějí někoho jiného.“ Nato vstal a postavil sklenici na stůl. „Můžeš spát v mém pokoji.“

Z citového zmatku mi bylo na omdlení. Možná měla svůj díl viny taky ta pálenka. V posledních hodinách toho bylo na můj mozek až příliš. „Ne, nech to být. Zůstanu na pohovce. Už jsi toho pro mě dneska udělal dost a nemusíš kvůli tomu ještě přijít o postel.“

„Okej, jak chceš. Dobře víš, že nejsem žádný džentlmen.“ Vstala jsem. „Ještě jednou moc děkuju, Sebastiane,“ podívala jsem se na něj vážně. „Vím, za co ti dlužím. A nejen teď, ale do smrti.“

Sebastian obrátil v hraném zoufalství oči k nebi. „Tak to už by pomalu stačilo, Anni.“

„Chtěla jsem to zopakovat alespoň ještě jednou. Takže když někdy něco…“

„Stačí,“ skočil mi do řeči. „Přestaň a běž si raději vyčistit zuby, než tady začneš přednášet nějakou hroznou báseň.“

Odešla jsem do koupelny a rychle se osprchovala. Měla jsem pocit, že celá páchnu sazemi a kouřem. Když jsem se vrátila do obývacího pokoje, natahoval Sebastian právě na pohovku prostěradlo. Pomohla jsem mu s tím, a když jsme byli hotovi, vtiskl mi do náruče přikrývku. „Tak… dobrou noc.“

Zůstali jsme nerozhodně stát a dívali se na sebe. Ještě pořád jsem měla potřebu mu děkovat, ale odpustila jsem si to, protože jsem věděla, že už nechce nic takového slyšet. „Dobrou noc,“ popřála jsem mu nakonec. Potom jsem se otočila a vklouzla pod peřinu.

„Dobře se vyspi.“ Sebastian došel ke dveřím, zhasl světlo a zavřel za sebou dveře.

„Ty taky,“ zašeptala jsem. „A ještě jednou děkuju. Děkuju, děkuju, děkuju!“ Když jsem si lehla tak pohodlně, jak to jen šlo, upírala jsem pohled na strop, na který dopadalo světlo z pouliční lampy. Byla jsem sice hrozně unavená, ale trvalo mi celou věčnost, než se mi podařilo usnout. Pořád jsem měla před očima události dnešního večera. Všechno se to zběhlo tak hrozně rychle, říkala jsem si, ale současně jsem měla pocit, že od doby, kdy jsem si sedla ke klavíru, abych cvičila La Campanellu, uplynulo už sto let. Myslela jsem na svůj pokoj, na můj a Nelin byt, který teď zůstal tmavý, studený a opuštěný, s hroznou zející ranou po ohni v kuchyni. Jak by to všechno dopadlo, kdyby nebylo Sebastiana? Moje myšlenky se rozletěly a já zase cítila jeho prsty, jak jemně hladí moji šíji. Myslela jsem na jeho pohled a na veselý úsměv, když jsem se ho zeptala, jestli půjdeme do postele. A také na jeho výrok: Nikdy nechodím do postele s ženami, které vlastně chtějí někoho jiného. Ale než jsem se mohla nad jeho slovy zamyslet hlouběji, usnula jsem.

Cruella de Vil

Druhý den ráno mi budík zazvonil jako obvykle v půl sedmé. Nespala jsem ani dvě hodiny a moje oči se odmítaly otevřít. Nejdřív jsem měla problémy s orientací, ale potom mi najednou došlo, proč ležím na pohovce u Kaie a Sebastiana, a ne ve své posteli: požár. Hořící pánev, rozbité okno a ohavné skvrny od sazí. Okamžitě jsem pocítila nutkavou potřebu zajít do našeho bytu a podívat se, jak to tam doopravdy vypadá. Rychle jsem vstala a zamířila do koupelny. Cestou jsem objevila Sebastiana, který v kuchyni snídal. Voněla tam káva a toust.

„Dobré ráno, ohnivá ženo,“ pozdravil mě v náramně veselé náladě. „Dáš si kávu?“ ukázal na kávovar.

„Mhm.“ Vzala jsem si šálek, nalila kávu až po okraj a sedla jsem si k němu ke stolu.

„Spala jsi dobře?“ Sebastian se zakousl do toustu, přičemž se ozvalo křupnutí.

„Hm,“ udělala jsem a napila se kávy.

„Ty asi nejsi ranní ptáče, co?“

„Omlouvám se,“ vzdychla jsem. „Vlastně před prvním hrnkem kávy vůbec nemluvím. Moje pusa je prostě ještě moc unavená na to, aby mohla něco dělat.“

„Je mi to jasné,“ pokývl s tichým úsměvem.

Dala jsem si ještě jeden pořádný lok a přímo cítila, jak se kofein propracovává k mému mozku. Ukázala jsem bradou na toust. „Takže vy máte tousty, ano? Tousty z toustovače. Z fungujícího toustovače.“

„Nejdřív líná na slovo a teď ještě hubatá,“ konstatoval s úšklebkem Sebastian. „Jak to vypadá, nejsi po ránu zrovna moc milá.“

„Ale jdi, prostě dneska nemám až tak dobrou náladu.“ Položila jsem si hlavu na desku stolu. „Musím zavolat do školy, že nepřijdu. Taky musím co nejdřív napsat Nele. A na pojišťovnu. Potom přijde někdo od policie, a jestli to budou takové typy jako včera, tak se mnou budou jednat jako s těžkým zločincem s amputovaným mozkem. Potom se pravděpodobně ještě objeví někdo od pojišťovny, který ve mně vyvolá stejný pocit a nebude mi chtít dát žádné peníze, protože požár vznikl vlastním zaviněním nebo něco na ten způsob. A já si neumím představit, jak to všecko bude dál.“

Sebastian mě krátce pohladil po vlasech. „V každém případě bys měla zavolat na domovní správu. Tam ti už řeknou, co je třeba udělat. Nebo ten člověk od pojišťovny. A určitě ti nějaké peníze dají.“

Vstal a dal do toustovače další dva plátky chleba. Potom dopil zbytek své kávy a šel do předsíně, aby si oblékl bundu.

„Musím jít, Anni,“ oznámil, když se vrátil do kuchyně. Položil oba čerstvě opečené plátky chleba na talíř a postavil ho přede mne. „Prosím.“

„Mockrát děkuju,“ zamumlala jsem, najednou dojatá jeho malým gestem. Předpokládala jsem, že dělá toust pro sebe, aby ho snědl cestou. „Omlouvám se, že si na tebe vylévám svou rozmrzelost.“

„To přece nevadí. Budu doma kolem páté. A potom se podíváme, co bude dál. Určitě to všechno nebude tak zlé, jak to vypadá.“

„Doufejme. Takže, na viděnou. Přeju ti hezký den.“ Na zlomek vteřiny jsem hloupě čekala, že mi Sebastian dá na rozloučenou pusu, a divila se, že to neudělal.

Ale on jen zavolal ode dveří: „Tak nashle,“ a už byl pryč.

Propána. Tahle motanice se Sebastianem je čím dál náročnější.

O hodinu později už jsem měla vyřízené všechny telefony a byla o trochu chytřejší, co se týká dalšího postupu. Trochu se mi ulevilo a situace mě už tak netížila. Osprchovala jsem se a oblékla, a sotva jsem byla hotová, už dorazila policie. Vyšetřování proběhlo naštěstí rychleji, než jsem čekala, protože se zcela zjevně nejednalo o úmyslné žhářství. Přístup na spáleniště byl teď volný a zanedlouho se dostavil člověk od pojišťovny. Musela jsem ale odpovědět na milion otázek, což jsem už několikrát dělala, takže jsem odpovědi chrlila málem napřed. Během vyšetřování vpadla do bytu Nele, která byla z mého telefonátu naprosto v šoku a vrátila se urychleně z Berlína domů. Při pohledu na naši kuchyni vyděšeně vykřikla a padla mi kolem krku. „Ach, ty chudinko, Anni! To je dobře, že jste z toho se Sebastianem vyvázli ve zdraví. Vypadá to tu opravdu hrozně.“

„Já vím. Je mi moc líto, že jsem se zachovala tak hloupě.“

Nele mi láskyplně rozcuchala vlasy. „Nedělej si z toho teď hlavu. Každý občas provede nějakou hloupost.“

Když pojišťovák odešel, objevila se brzy po něm dáma z bytové správy, a na konci dne jsme Nele a já seděly naprosto zničené v zimních bundách na mé posteli. Byt byl hrozně neútulný a bezútěšný, vládla v něm ledová zima, takže mě už netěšila ani vyhlídka Vánoc.

„Půjdeme vedle za Sebastianem a Kaiem?“ nadhodila Nele.

„Ano, prosím.“

Dveře nám otevřel Kai. Sice bylo už pět odpoledne, ale ještě pořád byl oblečený ve věcech na spaní. „Není mi moc dobře, můžete, prosím, mluvit potichu?“

„Ty jsi nemocný?“ vykulila Nele polekaně oči.

„Ne tak docela. Vánoční večírek…“

„Aha.“

„Přišel domů teprve ve čtyři ráno,“ informovala jsem Nele.

„Jak to víš?“ divil se Kai.

„Protože jsem spala u vás.“

Jeho pohled zamířil na dveře Sebastianova pokoje. „No, to tedy jeden zírá,“ zašklebil se.

„Spala jsem na pohovce v obýváku,“ vysvětlila jsem mu důstojně. „Moje věci tam ještě pořád leží. Copak jsi mě neviděl?“

„Ne, až doteď jsem ležel v posteli. Ale proč jsi spala na pohovce?“

„Protože u nás hořelo.“

Najednou byl ještě bledší než před chvilkou. „Cože?!“ Tak jsem mu odvyprávěla celý příběh a on se hned vypravil vyzbrojený baterkou do našeho bytu, aby se podíval na vzniklé škody.

Potom se vrátil z práce domů i Sebastian. Všichni čtyři jsme se usadili na pohovku, objednali si pizzu a probírali, co bude dál. Kai se Sebastianem nám nabídli, že se v rámci firem, pro které pracovali, ujmou renovace bytu, hlavně opravy elektřiny a malování. Takhle krátce před Vánocemi bychom těžko někoho sehnaly, kdo by měl ještě volný termín. A oba byli tak milí, že kvůli nám chtěli dělat o víkendu ještě přesčasy.

„Nábytek do kuchyně a nový sporák dostanete taky rychle,“ počítal Kai. „Jediný problém je plynové topení. Moc bych nespoléhal na to, že se budete moct vrátit do bytu ještě do svátků.“

Nela hodila okraj pizzy do koše. „Tak to se nedá nic dělat. Než bude byt zase obyvatelný, nastěhuju se k Tobimu. Kam půjdeš ty, Anni?“

„A co třeba k nám?“ navrhl Kai a rychle mrknul po straně na Sebastiana. „Můžeš zůstat u nás. Tak budeš mít blízko do vašeho bytu i ke svým věcem. Což není až tak nevýhodné, když v nejbližší době budou chodit sem a tam řemeslníci.“

Znělo to opravdu lákavě a velice prakticky. „Ale můžu vás tady tak dlouho otravovat?“ váhala jsem. A především, byl to až tak skvělý nápad vzhledem k mému problému se Sebastianem v roli neodolatelného odšťavňovače a odsávače páry?

„Jasně,“ ujistil mě Kai dobromyslně. „Já jsem stejně od příštího pátku u rodičů ve Schwerinu a vrátím se až po Silvestru. Můžeš si půjčit můj pokoj. Těch pár dní do mého odjezdu už nějak vydržíš tady na pohovce.“

Podívala jsem se tázavě na Sebastiana. „Souhlasíš?“

Na chvilku zaváhal, jen na úplně maličkou chviličku, ale neušlo mi to. „Jasně, to je okej.“

„Je to opravdu okej?“

„Samozřejmě že ano.“

„Kdyby to nebylo okej, tak bys mi to řekl, viď?“ Sebastian obrátil oči v sloup. „Ano, řekl. Ale je to okej.“

„Vy tedy říkat hodně často okej,“ zavtipkovala Nele.

„Ano, myslím, že to vidím totálně okej,“ shrnul nakonec problém Kai.

Moje bydlení byla tedy hotová věc a Nele a já jsme odešly do našeho bytu, abychom si zabalily věci.

Následující dny byly vyplněny telefonáty, jednáním s pojišťovnou a bezpříkladným čištěním a úklidem naší kuchyně. Zasadili nám nové okno a potom následovaly další akce, konkrétně nejdřív úkol pro Kaie, který musel udělat novou elektroinstalaci.

Bydlet s Kaiem a Sebastianem bylo příjemné. Vždycky jsem se u nich cítila dobře, a protože Nele bývala v poslední době často u Tobiho, tak se mi líbilo, že nemusím v bytě spát sama. Především tehdy, když jsem se v noci probírala zbrocená potem a pláčem ze svých nočních můr, což se mi od požáru stávalo častěji. Uklidňovalo mě vědomí, že mi teoreticky stačí přejít jen pár kroků, abych měla nějakou společnost.

Se Sebastianem jsme byli sami jen zřídka. Což bylo dobře, od té noci s požárem jsme si dávali velký pozor, abychom dodržovali vzájemný odstup. Dělalo mi trochu starosti pomyšlení, že Kai zmizí k rodičům a nechá mě tu samotnou se Sebastianem. Ale na druhou stranu i já budu část svátků trávit u rodičů, a Sebastian u své matky. Silvestra nebudeme slavit společně, a potom už se brzy vrátí zase Kai. Takže žádný důvod k obavám.

Mezi Tristanem a mnou při posledních zkouškách před prázdninami k ničemu nedošlo. Jen jedinkrát se ke mně nezachoval úplně profesionálně a neutrálně, když jsem mu vyprávěla, že u mě v bytě hořelo. Ale když jsem mu pak řekla, že to odnesla jen kuchyně, tak projevy soucitu skončily. Jeho chování mi nedopřávalo klid. Přece jsem si to jen nenamlouvala? Ten zájem, který se nedávno rozhořel v jeho očích? Ten nový způsob, jakým se na mne díval? Celá ta záležitost s Tristanem a Sebastianem mi začínala přerůstat přes hlavu. Bylo toho na mě prostě moc. Celé roky jsem vlastně vůbec neměla milostný život, a teď tady byli najednou dva muži, kteří mi nadělali v citovém životě naprostý zmatek. O to víc jsem se těšila na Vánoce. Ještě tři dny, a budu mít pokoj jak od Sebastiana, tak i od Tristana.

◆

Kai dal do pořádku elektriku v našem bytě a pomalu nastoupil Sebastian s malířskými pracemi. Měla jsem špatné svědomí, protože to bylo den před Štědrým dnem, a kromě toho měl Sebastian navíc dovolenou. Přesto trval na tom, že nám kuchyni vymaluje ještě do svátků. Několikrát jsem mu nabídla pomoc, ale rezolutně ji odmítl a tvrdil, že s mou pomocí by mu to trvalo mnohem déle. Když jsem přišla potřetí do kuchyně, abych mu místo své pracovní síly nabídla něco k jídlu a pití, houkl otráveně: „Víš, čím bys mi udělala obrovskou radost? Kdybys odjela k rodičům, odklidila se mi z cesty a nechala mě na pokoji.“

Jeho slova mi zasadila ránu a měla jsem pocit, jako by mě od sebe odstrčil. „Ehm, okej. Jen jsem chtěla… Ale když myslíš, tak raději půjdu,“ koktala jsem. „Takže, veselé Vánoce a tak.“

Nešťastně jsem se odvrátila a už jsem byla málem venku ze dveří, když mě objal kolem ramen a otočil k sobě. „Omlouvám se, Anni. Nemyslel jsem to tak zle, jak to vypadalo.“

„To je v pořádku. Já vím, že dokážu někdy hrozně otravovat, ale ty se taky někdy chováš jako vyložený hulvát.“

„Promiň.“ Na očích jsem mu viděla, že to myslí vážně.

„A hezké Vánoce! Kdy se vrátíš domů?“

„Sedmadvacátého. A potom tady musím držet pohotovost kvůli nábytku a topení.“

„Okej. Takže, zatím nashle.“

Ještě jednou jsme se na sebe podívali, potom jsem si vzala zabalenou tašku, položila dárek pro Sebastiana ke dveřím jeho pokoje a vyrazila na cestu do Bahrenfeldu.

Moji rodiče nejsou nábožensky založení a já ani nejsem pokřtěná, přesto jsme vždycky slavili Vánoce tradičně, tak jak bývá zvykem. Jako většina lidí jsme si užívali spoustu jídla, povídání, rodinných návštěv, ještě větší hromady jídla, ještě víc řečnění a samozřejmě množství svařeného vína a vaječného punče. Na druhý svátek vánoční jsme se ve třech pohodlně usadili v obývacím pokoji. Moji rodiče obsadili pohovku a četli si, zatímco já si sedla ke klavírnímu křídlu, které zabíralo skoro celý pokoj. Začala jsem brnkat jednu z nových skladeb, kterou jsem se naučila.

„Příjemné,“ poznamenala matka. „Ale docela kýčovité.

Není to zrovna Liszt.“

Odtáhla jsem ruce z kláves. „Ne, s Lisztem jsem skončila. Ta skladba se jmenuje The Heart Asks Pleasure First, a je to titulní melodie z filmu Pianista. Mám ji ráda.“

„Ano, jak už jsem řekla, je docela příjemná. Ale jak to, že zrovna ty, s tvým klasickým klavírním vzděláním, si vybereš takovou melodii? To mi nejde do hlavy.“

„Mami, hraju jen pro sebe, a hraju to, co chci, podle nálady. Je mi jedno, jestli je to klasika nebo pop,“ namítla jsem podrážděně. „A kdybychom měli být důslední, tak Liszt složil s prominutím taky řadu kýčovitých melodií.“

„Anniko,“ napomenula mě matka pohoršeně. Liszt byl její bůh. „Je mi opravdu líto, že utrácíš svůj talent na takovou…“

„Bylo pro vás opravdu velké zklamání, když se ukázalo, že jsem příliš špatná na to, abych se stala koncertní pianistkou?“ skočila jsem jí do řeči.

Moje matka se na mě udiveně podívala a povytáhla obočí.

„Prosím?“

„Jestli to bylo pro vás zklamání. Investovali jste do mého vzdělání spoustu peněz, vložili jste do mne všechny své naděje, a nakonec se ze mě stala jen mizerná učitelka hudební výchovy. Je to pro vás zklamání?“

„Samozřejmě že ne. Ty to tak cítíš?“ Matka vstala z pohovky a sedla si vedle mne ke klavíru. „Máš pocit, že jsme na tebe moc tlačili? To jsme nechtěli. Podporovali jsme tě a povzbuzovali, jak to jen šlo. A samozřejmě bychom měli radost, kdyby se ti podařilo uskutečnit tvůj sen. Ale to byl tvůj sen, ne náš.“

„Ano, ale moje klasické vzdělání pro vás bylo vždycky důležité. A ještě dneska to vnímáte. Místo muzikálového kroužku bych měla vést raději orchestr, a místo popových melodií bych měla hrát Liszta.“

Rodiče chvíli mlčeli. Nakonec promluvil otec: „Nikdy jsem si něco takového neuvědomoval. Ale když o tom uvažuju… Obávám se, že přesně tohle opravdu děláme.“

„To je ale jen a jen důsledek našeho hudebního vkusu,“ ujistila mě matka. „Prostě raději posloucháme Liszta nebo Chopina než nějaký výběr popových melodií pro klavír nebo muzikály.“

„Možná to byla vždycky naše chyba,“ uvažoval otec. „Že jsme tě až moc toužili přivést k našemu způsobu života a našemu vkusu. To je mi líto. A věř mi, Anniko, žes nás nikdy ani v nejmenším nezklamala. Ani tehdy, když se z tebe nestala klavírní sólistka.“ Zamyšleně se na mě podíval. „Je možné, že jsi ty zklamaná sama sebou?“

Něžně jsem pohladila černo-bílé klávesy přede mnou.

„Žiju svůj plán B,“ odpověděla jsem tiše. „A někdy mě pomyšlení na to, že jsem se musela vzdát svého snu, ještě trochu bolí. Ale… vlastně taky nevím, život je prostě takový. A můj plán B se mi líbí.“

Matka se usmála a objala mě kolem ramen. „To je hezké.“ Opřela jsem si na okamžik hlavu o její ramena. „Taky bych řekla. A víte, co je na mém plánu B nejlepší? Že si můžu svobodně hrát, co chci. A vy teď prostě musíte ještě chvilku vydržet tu kýčovitou melodii. Mně se totiž moc líbí.“

„Tak hrábni do kláves,“ rozesmál se otec pobaveně.

◆

Druhý den v poledne jsem se vypravila na cestu zpátky do Eilbeku. Prožila jsem několik nádherně pohodových dní se svými rodiči, ale už jsem se těšila zase domů. Se Sebastianem jsme si pořád psali zprávy. Byl totálně nadšený z vánočního dárku ode mě – minivysavače pro laptopovou klávesnici – a posílal mi každých pět minut obrázky ze zkušebního provozu. Také Tristan mi popřál radostné Vánoce a potom jsme si ještě několikrát napsali. Takže to s plánovaným oddechem od Tristana a Sebastiana až tak úplně nefungovalo, ale nešlo o žádné dramatické nebo srdceryvné zprávy. Nic podstatného se nestalo. Bylo to jen několik esemesek.

V době mezi Vánocemi a Silvestrem mi dovezli novou kuchyni i nábytek a Sebastian mi pomáhal s připevněním skříněk. „Tady to teď vypadá tak nádherně,“ básnila jsem nadšeně. „Ta barva na stěnách je úžasná. Nikdy bych si nemyslela, že se mi odstín cappuccino bude v kuchyni tak líbit.“

„Copak jsem to neříkal?“ poznamenal sebejistě Sebastian. V pátek se konečně dostavil člověk, který měl opravit plynové topení, takže jsem se ještě večer mohla vrátit do našeho bytu. Nebylo to nic, kvůli čemu bych prolévala slzy radosti, protože bydlení s Kaiem a Sebastianem bylo příjemné. Ovšem kvůli mému duševnímu zdraví bylo nesporně dobře, že jsem zase získala od Sebastiana trochu odstup. Vůbec mi totiž neprospívalo ho vidět, když vyšel z koupelny jen v džínách, s mokrými vlasy po sprchování, a hlavně mu po hrudi ještě klouzaly kapky vody, které ve mně vyvolávaly touhu mu je jednu po druhé setřít. Takové nesmysly musí už konečně přestat. Jediný řešením je ústup do vlastních čtyř stěn.

◆

Den před Silvestrem jsem se probudila se zimnicí a hroznou bolestí hlavy. Tušila jsem, co se děje, a když jsem se pokusila napít čaje, všechno bylo jasné: jsem nachlazená a patřím do postele. Nechtěla jsem se ale vzdát chystaných oslav, protože miluju Silvestr, a neměla jsem v úmyslu dovolit nějaké hnusné rýmě, aby mi zkazila večer. Cpala jsem do sebe celý den pomeranče a kivi, pila střídavě horký čaj s citronem a heřmánek, kloktala a dávala jsem si koupele proti nachlazení. Přesto jsem se následující večer, když jsem se oblékala na silvestrovský večírek u Lisy a Tima, cítila jako rozlámaná. Bolelo mě v krku, třásla jsem se zimnicí, a kdyby zrovna nebyl Silvestr, byla bych nejraději zalezla s ohřívacími polštářky do postele a dívala se na nějaké disneyovky. Ale já chtěla bezpodmínečně vidět ohňostroj a uvítat nadcházející rok tak, jak se slušelo: pořádným večírkem. Jak se potom ukázalo, byl to špatný nápad, protože o nějaké zábavě v souvislosti s mou osobou nemohla být řeč, ať jsem se sebevíc snažila. Měla jsem pocit, že mám krk zevnitř potažený smirkovým papírem a na jídlo jsem neměla ani pomyšlení. Kolečka v mé hlavě se otáčela příliš pomalu, takže jsem nedokázala sledovat rozhovory, hudba se mi zdála moc hlasitá, o půlnočním ohňostroji raději pomlčím, protože všechno to pískání, jásání a křik se odráželo tisícinásobnou ozvěnou v mé rozbolavělé lebce. Když se na obloze objevovaly už jen ojedinělé rachejtle, vzdala jsem to a odjela domů. Z posledních sil jsem se vyšplhala po schodech nahoru k našemu bytu. Vytáhla jsem z postele zahřívací polštářky, abych je dala do mikrovlnky. V bytě byla hrozná zima, nastavila jsem tedy topení na pětku a šla do koupelny, abych se odlíčila a vyčistila si zuby. Z kohoutku jsem ale dostala jen strašně ledovou vodu, jako by přitékala rovnou z nějakého severského fjordu.

„To snad ne,“ zaúpěla jsem. „Prosím, ne!“

Ale pohled na topení potvrdil mé podezření. Bylo rozbité.

„Do háje,“ nadávala jsem a chvíli bezradně postávala v kuchyni. Ale v tuhle chvíli se nedalo nic dělat a já si potřebovala lehnout, naléhavě jsem toužila po spánku. Vytáhla jsem z mikrovlnky ohřáté polštářky, připravila si DVD s Ledovým královstvím a deku a vydala se přes chodbu ke Kaiovi a Sebastianovi. V Kaiově pokoji byla taky zima, a tak jsem se nakonec zhroutila v obýváku na pohovku, abych se zahrabala do deky a do své bídy. Krk už jsem měla v jednom plameni, nebolel jen při polykání, ale celou dobu, a nepodařilo se mi zastavit drkotání zubů. Pustila jsem DVD a už po dvou minutách jsem se nezadržitelně rozvzlykala, tak smutná jsem byla z toho, že Elsa si už nesmí hrát s Annou a ubohá Anna to vůbec nechápe. Chtěla přece jen stavět sněhuláka. A potom jí ještě zemřeli rodiče. Jak je možné, že existují filmy pro děti, kde umírají rodiče? To by mělo být zakázané. Po chvíli jsem se ale v Kaiově a Sebastianově obýváku přestala cítit, jako bych ležela v iglú. Místo toho mi začalo být horko. Až moc velké vedro. Nejdřív jsem vyhodila zpod deky zahřívací polštářky, potom jsem odstrčila deku, což mělo za následek, že jsem se zase okamžitě rozklepala zimou. Po chvilce jsem upadla do neklidného spánku.

Probudil mě šramot a otevírání dveří. Hrozně jsem se lekla. Nějaká žena se tam bláznivě smála. Nejdřív jsem si myslela, že je to něco v televizi, ale film už doběhl a na obrazovce svítilo jen menu pro DVD. Nádhera, takže teď navíc blouzním. Potom ale někdo rozrazil dveře do pokoje a dovnitř se vpotácela dvojice v těsném objetí. Žádné blouznění, ale tvrdá realita. Tu ženu jsem neznala. Muž byl Sebastian. Srdce se mi sevřelo bolestí, měla jsem pocit, jako bych právě inkasovala tvrdý úder do žaludku. Namáhavě jsem se vztyčila. Připadala jsem si jako v jednom ze svým děsivých snů. Jak je možné, že Sebastian tu krávu líbá, že se jí dotýká? Co ho to napadlo? Teď se oba vydali směrem k pohovce, a tím také ke mně. Seděla jsem tam zkoprněle jako srna lapená v záři reflektorů a sledovala, jak se ti dva potácejí blíž a blíž, dokud Sebastian nevytáhl jazyk ze chřtánu té odporné ženštiny a nepodíval se směrem ke mně. Prudce se otřásl a odstrčil ji rychle od sebe.

„Anni,“ vydechl. Nic víc. Poté se jen díval. A sice tak, jako by ho nastalá situace naprosto knokautovala.

Já na tom byla stejně. Hlava mě brněla, měla jsem horečku, všechno mě bolelo, a já nevěděla, co je horší: moje nemoc, nebo pohled na Sebastiana ve vášnivém objetí s tou odpornou ženskou. On není tvůj přítel, on tě nepodvádí! Takže teď laskavě zachovej klid a nedělej scény! napomínal mě hlas v hlavě. I když jsem se jen těžko bránila pocitu, že jsem podvedená, věděla jsem, že hlas má pravdu.

„Sebastiane,“ zaskřehotala jsem.

Teď ovšem došlo i té ženské, že se tady děje něco divného.

„Kdo je to?“ pověsila se zase na Sebastiana.

„To je moje Anni,“ hlesl, potřásl hlavou a zamračil se. „Jen Anni. Takže, to je Anni… ka, moje… sousedka.“ Bylo zřejmé, že je úplně namol.

Cizí ženská svraštila čelo. Zle na mě zírala a mračila se. S tmavými vlasy s melírem mi připomněla Cruellu de Vil z disneyovky. Co se týče žen, osvědčil Sebastian touto volbou absolutní nevkus.

„Říkal jsi, že máš byt sám pro sebe,“ stěžovala si Cruella.

Blablabla. Nejradši bych ji napodobila, a musela jsem se těžce bránit nutkání rozškrábat jí tu hnusnou tvář.

„To taky mám, ale…“ Sebastian bezradně potřásl hlavou. Podíval se na mě a v očích se mu objevilo podráždění. „Co tady vlastně děláš?“

Takže ke všemu tomu, co musím snášet, bude mít ještě tu drzost a něco mi snad vyčítat? „Nefunguje nám v bytě topení, je tam zima jak v lednici,“ zachraptěla jsem s vypětím sil. Každé slovo mě bolelo, nejen v krku, ale po celém těle. „Není mi dobře, byla mi hrozná zima.“ Nejraději bych dodala něco nespolečenského, ale za daných okolností jsem se snažila co možná dokonale ovládnout.

Sebastian se na mě zkoumavě podíval. Potom přišel ke mně blíž a natáhl ruku, jako by mi chtěl sáhnout na čelo, ale odstrčila jsem ho. „Nesahej na mě!“ vykřikla jsem a hned nato dostala záchvat kašle. Ale pořád jsem se chovala na úrovni a perfektně se ovládala. Za daných okolností bylo bezpodmínečně nutné, abych se tvářila, že jsem totálně nad věcí.

„Chtěl jsem jen zjistit, jestli nemáš horečku,“ namítl Sebastian, který se ovládal stejně těžko jako já.

Mezitím se ovšem ozvala Cruella. „Tedy, jak to vypadá, myslela jsem, že seš v bytě sám, a.…“

„Nedejte se rušit,“ prohlásila jsem důstojně a tvářila se přitom totálně cool. Ovšem tím, jak jsem skřehotala, ztratilo moje prohlášení na důrazu. „Vůbec nic neslyším, a i kdyby, tak si zacpu uši. Ostatně, mezitím jsem se díky horečce docela zahřála, takže se můžu vrátit domů.“ Při představě nekonečně dlouhé cesty do našeho bytu jsem se zase málem rozplakala. A ke všemu jsem si ještě představila, co všechno budou podnikat Cruella se Sebastianem. Hlavně to, že se budou k sobě mít. Při té představě mi vyhrkly slzy do očí, takže mi nezbývalo než rychle zmizet.

Pokusila jsem se vstát, ale Sebastian na mě houknul:

„Koukej si zase sednout!“ Mluvil tak rozhodně, že jsem ho poslechla. Rozčileně dodal: „Nemůžeš přece ležet s horečkou v nevytopeném bytě.“

Cruella si odkašlala. „Mně se to všechno nějak nezdá.

Radši vypadnu.“

Sebastian sklouzl mrzutě pohledem od ní ke mně. „Aha… Jo, no… Okej,“ souhlasil nakonec.

Cruella mě ještě naposled sjela zlým pohledem a potom se vypotácela z pokoje. Sebastian šel za ní.

Slyšela jsem, jak spolu mluví v předsíni, ale nerozuměla jsem, o čem se dohadují. Potom se dveře bytu zabouchly a nějakou dobu se vůbec nic nedělo. Zamnula jsem si čelo, v hlavě jsem měla zmatek. Myšlenky mi dělaly v hlavě kotrmelce a já netušila, co se to tady vlastně stalo a proč se cítím tak hrozně dotčená, ačkoliv na to nemám vůbec právo. K tomu se přidalo ještě nachlazení, které mě tak rozlítostnilo, že jsem se rozbrečela.

Sebastian se vrátil do pokoje a já si rychle utřela slzy.

Posadil se vedle mě na pohovku a podával mi něco, co vzdáleně připomínalo holení pro ženy.

„Co je to?“

„Musíš si změřit teplotu.“

Podívala jsem se na ten podivný přístroj. „A jak?“ Sebastian vzdychl a přisunul se ke mně blíž. Zdvihl ruku, ale než se mě dotkl, tak se zarazil. „Můžu?“

Přikývla jsem, načež mi opatrně odsunul ofinu ke straně a druhou rukou mi podržel přístroj na čele. Zavřela jsem oči a užívala si dotek chladných rukou na rozpálené tváři. Potom teploměr zapípal a Sebastian ruce odtáhl.

„39,4. To je docela vysoká horečka, ale já si nejsem úplně jistý, jestli tahle věc měří správně. Ještě jsem ji nikdy nezkoušel.“

„Tak mě změř ještě jednou,“ navrhla jsem.

Sebastian celou proceduru zopakoval, a já si znovu naplno užila chladivý dotyk.

„39,4. Anni, patříš do postele!“

„V Kaiově pokoji je zima.“

„Tak pustím topení.“

Sebastian vstal a za chvilku se vrátil se sklenicí vody a aspirinem. „Na, tady máš.“

Neochotně jsem vložila prášek do úst a zapila ho vodou. Bolestí se mi zkřivil obličej. „Au,“ zaúpěla jsem sebelítostí a bezmocně se svalila zpátky na pohovku. „Je mi líto, že jsem ti zkazila zábavu,“ lhala jsem. Nebylo mi to ani trochu líto.

„Moc se na mě zlobíš?“

„Páni, Anni.“ Sebastian si sedl vedle mě opřel se a zhluboka vzdychl. „Ne. Vůbec ne. Když to tak vezmu, tak jsem dokonce rád. Takové ty One-Night-Stands jsou stejně pokaždý nanic.“

Takže Cruella měla být jen zábava na jednu noc? Možná jsem z toho neměla mít takovou radost, ale v mém horečnatě šíleném rozpoložení mě to náramně potěšilo. Už jsem nevydržela sedět, tak jsem si lehla, přičemž moje nohy narazily na Sebastianovy kotníky. „Máš často takové návštěvy na jednu noc?“ Srdce mi bušilo jako o závod.

Sebastian zoufale zasténal. „Anni, já… Ne. Často ne.“ Podívali jsme se na sebe a bylo mi jasné, že o Sebastianově sexuálním životě nechci raději nic vědět. Kromě toho mluvení vůbec nesvědčilo mému rozbolavělému krku.

„Jsem hrozně unavená,“ zašeptala jsem a zavřela oči. Okamžitě jsem začala klimbat.

Cítila jsem, jak mě Sebastianova ruka hladí po noze.

„Pojď si lehnout,“ zašeptal něžně a mně i v polospánku z nějakého důvodu zase vyhrkly slzy do očí. Podal mi ruku, aby mi pomohl vstát.

Natáhla jsem se po přikrývce a zamumlala: „Dobrou noc.

A šťastný nový rok.“

„Tobě taky.“

„Ten můj zatím moc úžasně nevypadá.“ Zachumlala jsem se v Kaiově posteli do peřiny a usnula hned, jak jsem se hlavou dotkla polštáře.

Stinné stránky

Nový rok pro mě začal pořádnou angínou. Dva dny jsem vegetovala v Kaiově posteli a v podstatě jsem je úplně prospala. Sebastian se chodil dívat, jak mi je, občas mi přinesl čaj nebo něco k jídlu. Ale po několika hltech a soustech jsem to většinou vzdala a padla zpátky na polštář, abych prostě jen spala dál. Nele se naštěstí postarala o opravu topení v našem bytě, a tak jsem mohla včas ještě před Kaiovým návratem ze Schwerinu ulehnout zpátky do své postele. Zbytek prázdnin jsem strávila válením, četla jsem si, pouštěla si jednu disneyovku za druhou a inhalovala.

Ve chvílích odpočinku jsem dumala o Sebastianovi a Tristanovi. Už jsem déle nedokázala ignorovat svoje city k Sebastianovi. Záchvat žárlivosti o silvestrovské noci neměl nic společného s mou horečkou. Ta postupně klesla na obvyklých 36,8 stupňů, ale bodavá žárlivost ve mně zuřila i potom. Vzpomínka na to, jak líbal tu hnusnou ženskou, ve mně vyvolávala nevolnost, a ačkoliv to bylo naprosto iracionální, měla jsem den ode dne na Sebastiana větší vztek. Neměla jsem na žárlení sebemenší právo. Ale přesto jsem žárlila. I přesto, že mezi mnou a Sebastianem nikdy nedošlo k něčemu konkrétnímu. Nikdy mi ani nenaznačil nebo neřekl, že jsem pro něho víc než jen kamarádka nebo sousedka.

A i kdyby – pořád tady ještě byl Tristan. Muž, kterého jsem vždycky chtěla, o kterém jsem léta snila. Ovšem ani on mi nedal najevo, že ve mně vidí někoho jiného než spolužačku. Takže teď se v mém životě vyskytovali dva muži, kteří dokonale rozvrátili můj citový život – a pravděpodobně si na mě ani nevzpomněli, jakmile jsem od nich byla dál než tři metry. To. Je. Takový. Hnus. Jedna věc byla ale jistá: tak, jak to teď vypadá, to nemůže zůstat.

Takže jsem poslední den prázdnin udělala dvě rozhodnutí. Za prvé: Vytluču si Sebastiana z hlavy. Na Silvestra si přivedl domů ženskou, aby se s ní vyspal. A to by nikdy neudělal, kdyby ke mně choval nějaké city. Kromě toho je pro mě jen něco jako věci z Tchiba. A za druhé: Od nynějška budu hrát s Tristanem otevřenou hru. V žádném případě se mu nehodlám vrhat kolem krku nebo za ním běhat, ale dám mu jasně najevo, že o něj i nadále stojím. Protože se ho nemůžu jen tak vzdát. To jsem té šestnáctileté šikanované Annice dlužná. Konečně má mít šanci získat muže svých snů.

„Dobré ráno všem,“ pozdravila jsem první den po prázdninách svoji devátou C. „Jaké jste měli prázdniny?“

„Okej,“ zamumlala Heaven-Tanita, ale většina se nijak nevyjádřila.

„Zažili jste o Vánocích něco zvlášť hezkého?“

„Můj nejhezčí vánoční zážitek byla vlastně oslava, kterou jsme měli před prázdninami s vámi,“ podotkla Victoria.

„A váš adventní kalendář. Ten byl taky cool,“ dodala Heaven-Tanita.

„Ano, to bylo fakt dobrý,“ ozvala se Tülay. Ostatní souhlasně přikyvovali.

Jejich odpovědi mi vyrazily dech a na okamžik jsem byla přemožená dojetím, že můj adventní kalendář a ta obyčejná vánoční besídka pro hodně mých žáků tolik znamenala. A především jsem si uvědomovala, jak smutné poznání to je. Neměli prožít ty nejhezčí chvíle doma? Se svými rodiči a sourozenci? Jak vlastně proběhly jejich rodinné svátky a prázdniny?

Mezitím jsem už ale byla na škole Astrid Lindgrenové dost dlouho na to, abych si to uměla alespoň v náznaku představit. Bylo neuvěřitelné, co všechno jsem už na téhle škole zažila a co měla většina mých žáků za sebou. Byly tu případy nedovoleného držení zbraní, braní drog, dealerství i internetové prostituce. Byly tu děti, se kterými se vlastně doma nikdo nebaví a které mi řekly, že doma jedí u televize – každý zvlášť, podle toho, jak dorazí domů. Nikdo jim nečetl, nevyprávěl pohádky, nikdo si s nimi nehrál a nechodil na výlety. Na této škole bylo zdánlivě příliš mnoho žáků, kteří byli svým rodičům lhostejní, a čím déle jsem tady učila, tím víc se mě to dotýkalo. Úkoly, které měly být záležitostí rodičů, byly přesouvány na školu. Pokud se děti chovaly ke svým spolužákům asociálně, bily je, agresivně se navzájem napadaly, byly líné, drzé a neotesané, dávaly nohy na stůl, pokřikovaly nebo kradly, viníkem byla samozřejmě škola. To ve škole se prý nic nenaučily o slušném chování. Rodiče si myli ruce. Za všechno mohla škola.

Samozřejmě takové nebyly všechny děti, na to jsem nesměla zapomenout. Většina dětí pocházela z láskyplných rodin. Ale negativní případy mi zůstávaly v paměti mnohem víc a tížily mě. Ze začátku jsem si myslela, že to všechno dokážu držet od sebe stranou a že mě to nebude nijak zvlášť trápit, protože jsem tuhle školu viděla jen jako dočasné působiště. Ale mezitím jsem své žáky poznala blíž a nemohla se déle tvářit, že jsou mi lhostejní. Škola Astrid Lindgrenové pro mě už nebyla nemilovanou přestupní stanicí před definitivním návratem na Wertherovo gymnázium. Téměř nepozorovaně jsem si tyhle děti i jejich školu uzamkla ve svém srdci. Občas jsem měla skutečně pocit, že to, co tady dělám, má pro děti význam. Například, když jsem dodržovala sliby, chválila je nebo si s nimi prostě jen povídala. Když jsem jim naslouchala a ptala se jich, proč chtějí odejít předčasně ze školy, místo abych je prostě vyhodila z vyučování. Neprojevovaly mi uznání velkými gesty nebo tím, že by začaly být zázrakem pilní a aktivní. Většinou to bylo jenom ušklíbnutí nebo „Zdravím, paní Paulsenová“ na školním dvoře. Ale právě proto, že mě práce na této škole stále víc a víc emocionálně provokovala, byly tyto malé projevy uznání pro mě o to důležitější.

Když Tristan vešel při první zkoušce po prázdninách do auly, zmocnil se mě pocit nejistoty. Sice jsem se rozhodla ode dneška hrát s otevřenými kartami, ovšem stála jsem před problémem, že jsem neměla tušení, jak bych to měla konkrétně udělat. Nikdy jsme spolu nebyli sami, takže nepřicházelo v úvahu, abych mu beze svědků předvedla, jaká se ze mě stala sexy a žádoucí žena.

Sebrala jsem odvahu a šla za Tristanem, který si odložil tašku na sedadlo a svlékal si bundu. „Ahoj. Ještě jednou šťastný nový rok.“ Už jsme si na Nový rok napsali několik zpráv, takže jsme tyto formality měli vyřízené.

„Děkuju. Přeju ti taky všechno nejlepší. Jsi už zase v pořádku?“ zeptal se.

„Ano, všechno je zase dobré. Jaké jsi měl prázdniny?“

„Prázdniny?“ pousmál se. „Moje prázdniny byly velmi hezké, děkuju za optání. Chtěla bys taky vědět, co byl můj nejlepší vánoční dárek?“

„Ano, to by mě opravdu zajímalo.“

„Hm.“ Tristan se poškrábal s předstíranou vážností na bradě. „To je těžké. Zase jsem nedostal psa ani žádného poníka.“

Nervózně jsem se zachichotala. „Máš fakt krkavčí rodiče.“

„Já vím. Pyžamo od babičky ale bylo jako každý rok super. Ostatně, mám novinky,“ oznámil. „Mám práci. Sice je to jen zástup asistenta režie za nemocného kolegu, ale pořád lepší než nic.“ Podíval se na mě plný očekávání, ale moje srdce se propadlo někam do propasti.

„Znamená to, že tady toho necháš?“

„Ne, to divadlo je v Hamburku. Řekl jsem jim, že zadarmo vypomáhám s jedním muzikálovým školním projektem, na kterém se podílejí sociálně zanedbávané děti. To na ně zapůsobilo a díky tomu mě na úterky uvolnili.“

Ulehčeně jsem si vydechla. „No, v tom případě srdečně gratuluju.“

Spokojeně se usmál. „Mockrát děkuju. Věděl jsem, že mi tenhle projekt bude jednou užitečný.“

Šokovaně jsem se na něj podívala a tiše řekla: „Znamená to, že pomáháš jen proto, že si od toho slibuješ pro sebe nějaký prospěch?“

Tristan se ke mně sklonil a stejně potichu odpověděl:

„Zrovna ty bys mi chtěla něco vyčítat, Anniko? Ty jsi tenhle projekt rozjela přece jen proto, že se chceš vrátit na svou starou školu.“

Do háje, má pravdu. Opravdu mu nemám co předhazovat. Jenže mezitím se pro mě tenhle projekt stal něčím víc než jen pouhou šancí na získání starého místa. Podívala jsem se na jeviště, kde Pawel, Jo a Engin zkoušeli taneční figury, Mesut s Heaven-Tanitou se zase jednou hádali o scénu, zatímco ostatní si povídali nebo si jen tiše procházeli text.

„Nedělám to jenom kvůli tomu, už ne,“ přiznala jsem nakonec.

„Já taky ne.“

„Pak je to v pořádku.“

„Ano. To je.“

Naše pohledy se na okamžik zkřížily, poté si Tristan prohrábl vlasy a odvrátil se ode mě. „Začneme?“

Šli jsme na jeviště a já požádala žáky, aby mě chvíli poslouchali. „Takže, lidi, je tady několik novinek. Chtěla bych, abyste od nynějška pracovali ve dvojicích. Můžete v nich spolu procházet text, choreografii nebo songy. Vyměňovat si názory na role, vzájemně si pomáhat při obtížích. Budete jeden pro druhého něco jako kmotři.“

„Já jdu s Nike,“ okamžitě se rozhodla Heaven-Tanita.

„Ne, lituju, ale své partnery si nemůžete vybírat sami. Udělala jsem to už za vás.“ Vytáhla jsem svůj poznámkový blok. „Okej, takže první dvojice je Maryam a Heaven-Tanita.“

„Cože?!“ vykřikla Heaven-Tanita otráveně. „Proč zrovna s Maryam? My dvě přece nemáme nic společného.“

„Já nemůžu,“ namítla rozhodně Maryam. „Musím překládat pro Hameda.“

„Ne, Maryam, nic takového nemusíš,“ ujistila jsem ji tvrdě.

„Je to od tebe moc milé, že se o něho staráš, ale už je načase, aby se snažil věci zvládnout i bez tebe. Je to tak, Hamede?“ Podívala jsem se na něj tázavě.

Přikývl.

Už dlouhou dobu jsem věděla, že Hamed rozumí německy velmi dobře, ale že mluví jen tehdy, když není vyhnutí. S tím je teď konec. „Hamed bude spolupracovat s Mesutem.“

„Co?“ zamračil se udiveně Mesut. „To přece nemyslíte vážně, paní Paulsenová. Je to přece ještě dítě.“

Podrážděně jsem zdvihla hlavu od poznámek. „Nechci odteď pokaždé slyšet při oznámení další nové dvojice vaše námitky. Takže se držte zpátky, okej? Dobře. Další spolupracující dvojice: Pawel a Meikel, Jo a Pola, Nike a Belal, Engin a Flora…“ Tentokrát mě děti nechaly domluvit opravdu až do konce. „Tak, a teď se najděte se svými novým partnerem nebo partnerkou.“

Na jevišti nastaly přesuny sem a tam, chvíli to trvalo, ale konečně stály všechny dvojice vedle sebe. Někteří se po sobě dívali nevraživě, jako Heaven-Tanita a Maryam nebo Pawel a Meikel, někteří lhostejně. Ve skutečnosti nebyl nikdo z nich se svým budoucím partnerem spokojený. S tím jsem ale počítala. Sice to bylo riziko, ale něco jsem si od toho přece jen slibovala.

Po zkoušce jsme si s Tristanem balili věci, zatímco žáci postupně odcházeli z auly. „Tomu říkám utužování kolektivu s dřevěnou palicí,“ prohodil Tristan. „Mohlas to probrat napřed v klidu aspoň se mnou.“

„Proč? Tebe se to přece přímo netýká.“

„Pokud to děti naštve a vyvolá špatnou náladu, tak se mě to naopak velmi dotýká.“

„Já vím, že je to může naštvat, ale za pokus to stojí. Když to vyjde, může jim to navzájem hodně prospět.“

Mezitím se aula vyprázdnila a zůstali jsme tady jen my dva s Tristanem. Sami. Na ten okamžik jsem čekala tak dlouho, že jsem byla úplně vyvedená z míry.

Tristan se na mě podíval svým typickým pohledem. Potom se jeho rty zavlnily úsměvem. „Ze začátku jsem si myslel, že se z tebe stala učitelka jen proto, že jsi nevěděla, co bys jinak měla dělat. Ale mezitím jsem pochopil, že ti tvoje práce leží opravdu na srdci.“

„To je pravda.“

„Chceš vlastně ještě pryč z téhle školy?“

Sedla jsem si ztěžka na jedno z divadelních sedadel a zamyslela se nad jeho otázkou. „Nemůžu tady zůstat,“ vzdychla jsem upřímně posléze. „Až příliš mnoho dětí na téhle škole prodělalo ošklivé věci a je hrozné, že proti tomu nemůžu nic dělat. Když zůstanu, tak mě to časem zničí. A jak jsi na tom ty?“ podívala jsem se na něj, aby náš rozhovor nevyzněl do prázdna. „Jaké jsou stinné stránky tvé profese?“

Tristan si sedl vedle mě a natáhl před sebe nohy. „Jak to říct? Nikdy nevím, kde budu pracovat příště. Kromě toho je tady i finanční stránka věci. Z mé profese člověk nezbohatne, a momentálně je to tak špatné, že bych možná přespával pod mostem, kdyby mi strýc nedal k dispozici svůj dům. Často jsem z toho tak otrávený, že mám chuť všechno zahodit.“

„Ty svou práci nikdy nezahodíš,“ prohlásila jsem s hlubokým přesvědčením. „Divadlo je tvůj život. A vždycky bylo. A neexistuje nic, co bys jen náznakem miloval tak jako svou práci.“

Tristan se na mě zamyšleně podíval. V aule bylo takové ticho, že jsem slyšela, jak mi tluče srdce. „Jak jsi na to přišla, prosím tě?“

„Protože tě znám.“

„Opravdu mě znáš? A znám já tebe? Někdy si tím nejsem zdaleka jistý.“

„V posledních letech ses až tak moc nezměnil.“

„Ale znali jsme se tehdy opravdu tak dobře? Není to přece takové, jako kdybychom spolu propovídali celé noci a sdíleli duševní život. A i když jsem tě kdysi znal docela dobře, dneska jsi…“ Zarazil se uprostřed věty.

„Co myslíš?“ zatajila jsem dech.

„Na jedné straně jsi naprosto stejná jako dřív. Díváš se stejně, mluvíš stejně, chováš se stejně. Ale potom objevím docela nové stránky a ptám se, kdo je ta žena, která stojí tady přede mnou. Takže nemyslím, že tě znám nějak zvlášť dobře.“

„Tak se mě snaž poznat,“ pobídla jsem ho, ale znělo to jen jako zašeptání. Nepřehnala jsem to?

Tristan se zarazil a zdálo se, že hledá odpověď.

Okej, zřejmě ano, protože jsem ho uvedla do rozpaků. Bude líp, když změním směr. „Myslím to tak, že když spolu tady teď trávíme hodně času, tak se tomu člověk nemůže vyhnout.“

„Ne, pravděpodobně ne,“ připustil a já měla dojem, že jsem v jeho pohledu postřehla náznak smutku. Okamžik tiše seděl, potom se sehnul pro tašku. „Raději už půjdu.“

Byla bych se ho moc ráda zeptala, proč se tak chová, ale neudělala jsem to. Když musí jít, tak musí jít. Já ho rozhodně nebudu prosit, aby se mnou zůstal.

Tristan vstal a přehodil si tašku přes rameno. „Takže nashle příští týden.“

Teprve teď mě napadlo, že ho vzhledem k jeho novému zaměstnání uvidím jen jednou týdně. Bylo mi z toho těžko u srdce, ale nedala jsem na sobě nic znát. „Ano, nashle. A hodně štěstí v nové práci.“

Ještě jednou kývl na rozloučenou a pak mě zanechal samotnou. Tenhle muž byl pro mne neustále hádankou. Byla jsem si téměř jistá, že by rád zůstal, aby si se mnou mohl ještě povídat. A nerozuměla jsem tomu, proč se ode mě stále znovu odtahuje.

S povzdechem jsem vstala a vyšla z auly. Hala byla prázdná a působila opuštěně, pouze moje kroky se odrážely od stěn. Svítilo jen několik světel, takže jsem málem přehlédla chlapce, který seděl se skrčenýma nohama na jedné lavici. Když jsem přišla blíž, poznala jsem Meikla. Jak to, že je ještě tady? Teprve teď jsem si uvědomila, že se Meikel po skončení kroužku často zdržoval tak dlouho, dokud ostatní neodešli, aby si se mnou mohl ještě trochu povídat. Případně se mnou a se Sebastianem, protože Meikel často zůstával právě tehdy, když tu byl on.

Začátkem školního roku jsem přece také našla Meikla tady v hale. Vyprávěl mi tehdy, že doma nemá klid na čtení, protože jeho malý bratr hodně pláče. Tehdy jsem si z toho nedělala těžkou hlavu, ale teď mi bylo jasné, že se nechová jako normální kluk v jeho věku. Normálně by měl být Meikel rád, že může vypadnout ze školy. Jak se ale zdálo, byl raději tady, než aby šel domů. A můj nedobrý pocit, že jsem ve vztahu k Meiklovi dosud něco ignorovala nebo nebrala vážně, mi teď zcela jednoznačně napověděl, že tady něco nehraje.

Meikel byl tak pohroužený do čtení komiksu, že si mě všiml teprve tehdy, když jsem ho oslovila. „Dobrý den, Meikle. Co tady ještě děláš?“

Zlehka se otřásl a zdvihl hlavu. „Chtěl jsem si jen dočíst komiks.“

„Tvůj malý bratříček ještě tolik pláče?“

„Hmm.“

Sedla jsem si proti němu na lavici, položila vedle sebe tašku a pořádně se na něho podívala. Pohled mi padl na jeho nohy. Měl zase své staré rozedrané konversky. Je leden, venku tři stupně mrazu, a tenhle chlapec chodí venku jen v plátěnkách? Také jinak už zase působil zanedbaným dojmem, měl mastné a neupravené vlasy. Tričko s dlouhými rukávy bylo plné špinavých skvrn, a jeho kalhoty byly na kolenou úplně prodřené. Na tohle roční období byl oblečený naprosto nedostatečně. Tohle mi na něm bylo nápadné už na začátku školního roku. Snažila jsem se upamatovat, kdy se to zase zhoršilo, ale nemohla jsem si vzpomenout. Jak to, že jsem si ho přestala všímat? Moje pozornost nějak ochabla, lépe řečeno byla zavalena řadou jiných problémů a úkolů. Co se Meikla týče, tak tam jsem selhala. „Není ti tady v těch tenkých šatech a botách zima?“

Podíval se na sebe, jako by si teprve teď uvědomil, jak je oblečený. „Nee. Není mi zima.“

To se mi nechtělo věřit a v duchu jsem se ptala, jak je možné, že ho matka nechá jít do školy v takovém stavu. Už jsem s ním jednou o přesně těchhle botách mluvila. Tvrdil tenkrát, že si své oblíbené boty obul až potom, co odešel z domova. Tehdy mě to zarazilo, ale nechala jsem to být. Dneska mi bylo ale naprosto jasné, že mi tenkrát lhal. A byla jsem na téhle škole už dost dlouho, abych došla k závěru, který by byl pro mne dřív nemyslitelný: Co když jeho matka není schopná se ráno vyhrabat z postele, protože mimino propláče celou noc? A Meikel zůstává odkázaný sám na sebe. „Jak se vlastně daří bratříčkovi? Jmenuje se Jayden, viď?“

Meikel se zamračil. „Dobře. Ale ten jeho křik mi leze na nervy.“

„Když v noci nespí, tak je tvoje maminka ráno asi hodně unavená, viď?“

Okamžitě byl ve střehu. Celý se naježil a přivřel oči.

„Docela to ujde.“

„Jedné mojí kamarádce se před několika měsíci taky narodilo miminko,“ poznamenala jsem. „A taky někdy propláče skoro celou noc. Moje kamarádka je z toho celé dny tak strašně unavená, že ani nedokáže vstát ráno z postele.“

Meikel se vyhnul mému pohledu a odkopl botou neviditelný kamínek. „Má ta vaše kamarádka ještě nějaké jiné děti?“

„Ano, osmiletou dceru. A někdy ráno všichni zaspí a její dcera přijde do školy pozdě.“

Meikel zdvihl prudce hlavu. „Ale já chodím pokaždý včas.“ V očích se mu zračila panika.

Bylo mi těžko u srdce. Vidět chlapce tak vyděšeného bylo téměř k nesnesení. „Máš pravdu. Jsi velmi zodpovědný. Ale já mám pocit, že se musíš až moc často starat sám o sebe. Nebo se pletu?“

Meikel si hrál s držátkem na batohu. „Ne,“ odsekl, ale byla to tak zřejmá lež, že jsem už neměla pochybnosti. Vzpomněla jsem si, jak Sebastian mluvil o době, kdy jeho matka pila. Většinu času jsem strávil tím, že jsem dělal všechno možné, aby si toho nikdo nevšiml, řekl tenkrát. Možná je na tom Meikel stejně. Možná se jen snaží svou maminku ochránit.

„Meikle, kdyby sis někdy chtěl o něčem promluvit, tak…“

„Tak bych měl jít za ředitelem nebo školním důvěrníkem,“ doplnil mou větu. „Já vím.“

„Například. Ale kdybys chtěl, můžeš přijít i za mnou.

Kdykoli.“

Pátravě si mě prohlížel, jako by rozvažoval, jestli jsem dostatečně důvěryhodná. „Kdybych s vámi o něčem mluvil, o čemkoli, tak byste to nikomu neřekla, nebo snad ano?“

Věděla jsem, že je to choulostivá otázka. Když mu řeknu pravdu, tak se mi zaručeně nesvěří, ale nechtěla jsem ho obelhávat, nechtěla a ani nemohla. „To ti nemůžu slíbit. Jsem tvoje učitelka a chci, aby ti bylo dobře. A když ti nebudu moct pomoct sama, tak to musím říct někomu, kdo ví, co se má udělat. Chápeš to?“

Meikel přikývl. Chvíli jsme oba mlčeli, ale nakonec zdvihl odhodlaně bradu. „Ale nemusíte si dělat starosti. Jen mě prostě nervuje můj bráška. A opravdu mi není zima.“

S takovou odpovědí jsem počítala. „Tak dobře. Ale moje nabídka platí. Když se mnou budeš chtít mluvit, jsem tady.“

Na Meiklově tváři se objevil nepatrný úsměv. „Jste fakt docela okej.“ Vstal a rozloučil se: „Nashle, paní Paulsenová.“ S tím se rozběhl přes halu k východu.

Následující den jsem si promluvila o svém problému s panem Sandmannem. Nabídl mi, že bude informovat Úřad pro mládež, ale odmítla jsem to. „Já vlastně vůbec nevím, o co v té rodině jde. Je to jen takový pocit. Možná to zbytečně přeháním.“

„Pouze kvůli nepříjemnému pocitu úřad nic nepodnikne.“

„Myslíte, že je legitimní, abych ho nejdřív nějakou dobu pozorně sledovala? Nebo musím hned jednat?“

Pan Sandmann se podrbal zamyšleně na bradě. „Víte, paní Paulsenová… Ačkoliv, neměli bychom si tykat? To je přece u kolegů zvykem, a v každém případě jste tady už několik měsíců.“

„Ano, ráda,“ přisvědčila jsem. Jak milé. S panem Friedrichem jsem si nikdy nepotykala. „Já jsem Annika.“

„Stefan.“ Napřáhl ke mně ruku s hrnkem kávy a přiťukl si s mým.

„Takže, abychom se vrátili k tvému problému,“ pokračoval. „Stále tady na škole máme co dělat s rozhodnutími, do kterých se nikomu nechce. A bez ohledu na to, jak se rozhodneme, občas prostě uděláme špatné rozhodnutí. S tím se musíme naučit žít. Meikel zatím nebyl nápadný nikomu jinému z kolegů a kolegyň. Takže pokud nemáš konkrétní podezření, pokládal bych za správné, abys chlapce jen pozorovala.“ Vážně se na mě podíval. „Ale nečekej moc dlouho.“

„To taky nehodlám. V žádném případě.“

V následujících dnech jsem Meikla důkladně pozorovala a pokaždé mi na něm bylo něco nápadného. Často to byly jen maličkosti, které člověk mohl snadno přehlédnout. Ale teď, když jsem se na něho víc soustředila, jsem si všimla, že někdy s sebou neměl nic k jídlu, že měl čtyři dny za sebou stejné oblečení, vypadal zanedbaně a zůstával ve škole déle, než bylo třeba. Sledovala jsem ho dva týdny, poté jsem si obstarala telefonní číslo Meiklovy matky a zavolala jí domů. Nikdo to nebral, tak jsem jí nechala zprávu na záznamníku, uvedla telefonní číslo do školy, a dokonce i spojení na moji pevnou linku domů. Něco takového jsem ještě nikdy neudělala, ale v tomto případě jsem to pokládala za nutné. Když se tři dny nic nedělo, tak jsem zavolala znovu. Zase nic! Takže můj podivný pocit byl možná oprávněný! Nezbývalo mi nic jiného než si o tom promluvit s Meiklem, a tak jsem ho po středeční zkoušce zdržela. Byl dnes se Sebastianem v dílně, a to býval na své poměry pokaždé docela šťastný. Tváře mu zčervenaly, rozzářily se mu oči, a celý se narovnal. „Dneska jsme dělali graffiti,“ vyprávěl mi nadšeně. „Sebastian to umí úžasně, myslím, že byl dřív sám taky sprejer.“

Po všem, co jsem slyšela o Sebastianově mládí, to nevypadalo vůbec nepravděpodobně. „Tak to je vážně úžasné. Budu se asi muset někdy zajít podívat do Sebastianovy dílny, že?“ Na chvilku jsem se odmlčela, ale pak jsem si dodala odvahy:

„Poslyš, Meikle, ráda bych mluvila s tvou maminkou.“ Okamžitě se mu vytratila barva z obličeje. „Ne! A proč?

Přece jsem nic neprovedl!“

„Ne, opravdu ne. Mám o tebe starost, to jsem ti přece už říkala. A právě o tom bych si chtěla s tvou maminkou promluvit.“

„Ale já chodím vždycky přesně, dělám domácí úkoly, a tolik se snažím! Na to nemáte právo!“

„Ale ano, Meikle,“ ujistila jsem ho tiše. „Mám.“

V očích se mu zatřpytily slzy. „Paní Paulsenová, prosím.

Nevolejte k nám domů.“

Ačkoliv mi jeho prudká reakce dělala přímo fyzicky zle, posilnila mě v mém rozhodnutí. „Je mi líto, ale já to udělat musím. Ty jsi nevyvedl nic špatného, takže nemusíš mít strach.“

„Ale mluvte jen s mou maminkou, ano? Nemluvte s jejím přítelem. Toho to stejně nezajímá.“

„Neboj se, budu mluvit jen s tvou maminkou. Snažím se ji dostihnout už delší dobu, ale neodpověděla na můj vzkaz.“

„Já jí řeknu, aby vám zavolala,“ slíbil Meikel. „Náš záznamník je rozbitý, tam nemá cenu nic vzkazovat.“

Napsala jsem na papír kontakt na školu a číslo mé pevné linky a dala ho Meiklovi.

Jeho matka se ozvala ještě ten večer. Seděla jsem zrovna s Nele, Kaiem a Sebastianem v kuchyni u večeře, když zazvonil telefon. Nele se k němu rozběhla a za okamžik se vrátila zpátky. „To je nějaká paní a chce tě k telefonu. Říká, že je matka nějakého Meikla a prý tě má volat.“

Položila jsem nůž a vidličku, odešla do obývacího pokoje a chopila se sluchátka. „Prosím, Paulsenová.“

„Tady Deckerová.“ V telefonu se ozval hlas, který mohl patřit některé z mých starších žákyň. „Prý vám mám volat. Kluk něco provedl?“

„Ne, ne,“ pospíšila jsem si s odpovědí. „Meikel je moc milý a kamarádský. Ráda bych si promluvila s vámi osobně. Mohla byste se třeba zítra zastavit ve škole?“

„To nemůžu,“ odmítla dotčeně. „Mám přece mimino.“ Aha? Když má člověk mimino, tak nemůže odejít z domu?

To byla pro mě novinka. Teprve teď, když už se všechno rozběhlo, jsem si uvědomila, že vůbec nevím, jak mám s Meiklovou matkou mluvit. Za celou dobu svého učitelování jsem ještě nemusela vést takový rozhovor. „Dobře, tak si o tom promluvíme hned teď. V poslední době mi bylo na Meiklovi opakovaně nápadné, že není dost oblečený na současné počasí. Kromě toho často působí… zanedbaně.“

„Jak zanedbaně?“

„No, má špinavé oblečení a jeho vlasy vypadají, jako by si je už delší dobu nemyl. Kromě toho s sebou nemá občas svačinu, a.…“

„A kvůli něčemu takovému mi voláte? Nemůžu se přece starat o všechno,“ zlobila se. V jejím hlase znovu zazněl ten dotčený trpitelský tón.

„Nemusíte se starat o všechno, ale o svého syna ano, paní Deckerová.“

„Klukovi je čtrnáct, jiný děti už začínají v jeho věku pracovat. Může si ukrojit chleba docela dobře sám.“

Napadlo mě, jestli snad nezapomněla, jak se její „kluk“

jmenuje. „To je pravda, Meikel je dost starý, aby za sebe převzal odpovědnost. Ale vy jako matka na něho musíte dohlédnout a podívat se, jestli si to všechno uvědomuje.“

Chvíli mlčela. Nakonec řekla: „Neumíte si představit, co všechno mám na krku. Mimino v jednom kuse řve, potom je tady ještě domácnost, a můj přítel chce taky občas dostat, na co má právo. Kromě toho mám už několik let něco se zádama, šla jsem předčasně do důchodu, protože už nemůžu pracovat. A teď ještě musím celej den tahat mimino. Moje záda mě úplně zničej, neumíte si představit, co je to za bolest.“

„To je mi opravdu líto, ale…“

„A jeho táta je zase na podpoře, aby nemusel platit alimenty, a k tomu chce ještě právo na péči. Ale na to může zapomenout. Ten kluka už neuvidí. Čtyři roky mě podváděl, a ještě pořád s tou kurvou žije.“

„Víte, vlastně…“

„Můj přítel je už taky několik měsíců na nemocenský, je na tom špatně s nervama a nezvládá proto práci,“ pokračovala v lamentaci. „Je taky vyřízenej. S penězma vyjdeme tak akorát, nemůžeme si prostě dovolit kupovat pěkný oblečení. Jsem z toho všeho už totálně hotová.“ Teď se ke všemu ještě dala do pláče.

„Paní Deckerová, je mi to líto a chápu, že toho máte hodně,“ snažila jsem se mluvit co možná klidně. „Když je toho na vás moc, máte možnost požádat o pomoc. Úřad pro mládež vám může poskytnout pomoc při…“

„Takže teď na mě ještě chcete poštvat sociálku, aby mi vzali děti?“ rozvzlykala se.

„Mně jde v první řadě o Meikla, paní Deckerová. A o něho vám jde přece taky, ne?“

„Ano,“ popotahovala do telefonu. „Samozřejmě že jo.

Mám svýho kluka ráda. Jen je toho na mě moc.“

„Ale jednou je to tak, že není ještě plnoletý, a i když vás to všechno hodně zatěžuje, jste za něho zodpovědná. A musíte se o něho víc starat.“

„Jo, ale jak?“ naříkala. „Ráno jsem vždycky totálně vyřízená, když chce malej jíst v šest. Teprve potom si můžu lehnout a spát. A když kluk vstává do školy, tak nezvládnu na něj dohlížet.“

Poškrábala jsem se na čele a musela se držet, abych nepraštila telefonem o zeď. „Co kdybyste ráno po kojení zůstala vzhůru, dokud Meikel neodejde z domu? Tak byste mu mohla udělat snídani a možná dát prát jednu dávku do pračky. A když Meikel vstane, mohla byste se podívat, jestli je dost teple oblečený. Potom se s ním nasnídáte, a když bude pryč, teprve si lehnete. Získáte tak hodinu, ve které toho stihnete hodně udělat.“

Na druhém konci vedení zavládlo na chvíli ticho. „Hm. Vlastně bych to tak mohla udělat. Bude to ale pěkně tvrdý.“

„Jste skvělá, že jste ochotná se o to pokusit,“ pochválila jsem ji, protože jsem se v poslední době dopracovala k názoru, že ocenění nepotřebují jen moji žáci, ale i někteří rodiče.

„A určitě to zvládnete.“

Tiše vzdychla. „Už jsem vážně v koncích. Někdy si myslím, že to nevydržím už ani pět minut.“

„Jak už jsem řekla, paní Deckerová, pokud máte pocit, že jste přetížená, tak využijte nabídku pomoci. To přece není žádná hanba. V Ellerbrooku je tolik možností pro rodiny, jsou tu poradny pro matky a výchovné poradny, skupiny pro kojící matky a rodinné skupiny… tam můžete požádat o radu. Ráda vám pošlu leták, kde najdete adresy a čísla telefonů.“

„Ale to mi Úřad pro mládež odejme děti!“

„Ta zařízení nemají nutně něco společného s Úřadem pro mládež. Nikdo vám nechce děti vzít.“

„To taky nepřipustím. Nejsem špatná matka.“

„Samozřejmě ne. Jde jen o to, aby vás někdo vyslechl a ukázal vám nové perspektivy, abyste se zase mohla soustředit na děti. Protože ty jsou pro vás to nejdůležitější.“

„Ano, samozřejmě.“

„Okej, tak já vám hned přepošlu mailem odkaz na leták.“

„Ano. To by možná bylo dobré.“

Řekla mi svou mailovou adresu a já si ji poznamenala na papír. „Máte opravdu skvělého syna, paní Deckerová. Meikel je velmi pilný a chytrý. A opravdu dobrý herec. Při zkouškách nás pokaždé všechny rozesměje. Můžete být na něj pyšná.“

„To taky jsem.“ Potom nečekaně vyhrkla: „Musím končit.“

„Ehm… okej. Takže zkusíte ráno ještě zůstat po kojení vzhůru, ano?“

„Už nemůžu mluvit,“ zašeptala.

Hovor se okamžitě přerušil. Seděla jsem naprosto znechucená a zírala na telefon. V žaludku se mi vzedmul neovladatelný vztek. Taková nepříjemná ženská. Naříkala a naříkala, jak to má těžké, ale když šla předčasně do důchodu, tak má jen jediný konkrétní úkol: postarat se o svoje děti. Rychle jsem jí poslala odkaz a vroucně doufala, že navštíví nějakou poradnu. Nato jsem se vrátila do kuchyně a padla na židli.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se Sebastian a zkoumavě se na mě podíval.

„Ne. Ale udělala jsem alespoň to, co jsem udělat mohla. Vůbec nevím, jestli jsem to zvládla dobře. Můj bože, to byl ale nepříjemný rozhovor. A nepříjemná ženská.“

„Proč jsi dala nějaké matce číslo naší pevné linky?“ chtěla vědět Nele. „To jsi ještě nikdy neudělala. Snad ti teď nebude pořád volat.“

Hořce jsem se usmála. „To určitě neudělá. Taková osoba! Dělá se mi špatně, když si pomyslím, že o svém synovi mluví jako o ,klukovi‘. Ani jednou neřekla jeho jméno.“

Sebastian vytáhl z ledničky pivo a podal mi ho. „Tumáš. Zkus na ten hovor zapomenout a úplně vypnout. Teď máš volno. Zítra v osm pokračování.“

Vděčně jsem si od něj vzala láhev a lokla si. „Pokusím se. Ale volno nemám při svém zaměstnání vlastně nikdy.“ Vzpomněla jsem si na hromadu písemek, které ještě musím opravit.

„Mohli bychom si pro uvolnění trochu hrát s uklízecím robotem,“ mrkl na mě vesele Sebastian.

„Ten je rozbitý. Nebo jsi ho snad zase sešrouboval?“

„Ne, koupil jsem nového. Ještě lepšího.“

Kai zasténal. „Prosím, už žádný slabomyslný přístroje, který nás připraví o poslední volný místo v bytě.“

„Cože? Tak Sebastian taky?“ zasmála se Nele, která teď věnovala mně a Sebastianovi zkoumavý pohled.

Kai přikývl a zatvářil se jako mučedník.

„Anni taky,“ dovysvětlila Nele.

„Upřímnou soustrast,“ vyslovil se Kai.

„Tobě taky.“

Rozhodla jsem se, že si dopřeju volný večer, a tak jsem si dala s Nele, Sebastianem a Kaiem ještě několik piv, mezitím jsme honili nového robota po předsíni a vynalezli dokonce ještě jednu pijáckou hru. Ale když jsem později ležela v posteli, musela jsem znovu myslet na rozhovor s Meiklovou matkou. A pevně jsem se rozhodla, že ho budu pečlivě hlídat i dál.

Jak zachovat klid v každé situaci – Lekce 1

V následujících týdnech nabírala práce při zkouškách muzikálu na obrátkách a žáci pracovali ještě tvrději než dřív. Sertab se svými muzikanty pokračovala velmi dobře. Ralf byl s taneční skupinou taky maximálně spokojený a moji zpěváci se dostali mezitím tak daleko, že jsme si s Ralfem mohli obě skupiny prohodit. Po herecké stránce měl Tristan na žáky velké nároky a někdy jsem s nimi hluboce soucítila, třeba když je nechal některou scénu opakovat pořád dokola a dokola, dokud nebyl úplně spokojený.

Týmová práce ve dvoučlenných skupinách se sice ze začátku rozbíhala pomalu, ale postupně se stále víc zlepšovala. Byly znát i drobné osobní úspěchy, které mě těšily. Hamed se rozmluvil německy, sice ještě lámaně, ale už se přestal bát. Takže jsem měla pravdu, že ho Mesut, který nezavře pusu, jak je den dlouhý, nakonec rozmluví. S dvojicí Mesut/Hamed jsem se trefila ještě v jednom ohledu. Bylo mi totiž nápadné, že kdykoli někomu na jevišti vypadl text, Hamed si ho pro sebe mumlal dál – bez ohledu na to, o kterou roli nebo scénu šlo. Když jsem se ho na to zeptala, tak se ukázalo, že umí celou hru nazpaměť. A to byla úžasná výhra pro Mesuta, našeho krále v zapomínání textu, neschopného se naučit cokoli nazpaměť.

„Jak to, Hamede, děláš?“ divila jsem se. „Jak si to dokážeš všechno zapamatovat?“

„Existují takové zvláštní triky,“ mrkl na mě s potutelným úsměvem.

„Nemohl bys aspoň nějaký trik prozradit Mesutovi? Byl bys tak hodný?“

Na chvíli se zamyslel, potom přikývl. „Ano. Je MM Sledge, můj bratr. Naučil mě, jak se rapuje.“ A hned začal pohybovat rukama ve snaze Mesuta napodobit. K tomu se silným arabským přízvukem zarapoval: „My sme ty honks z ALS, všichni máme ADHD.“

Ti dva spolu zřejmě vycházejí docela dobře. Také Maryam a Heaven-Tanita se rychle sbližovaly, rychleji, než jsem se odvažovala doufat. Už po dvou týdnech strkaly hlavy k sobě a pořád brebentily, k mé lítosti ale při vyučování. Když si nepovídaly, tak spolu zpívaly. Nakonec se z toho stala závislost, které obě propadly. „Maryam zpívá naprosto skvěle,“ básnila o ní Heaven-Tanita na jedné zkoušce. „A vyprávěla mi o svém domově. Je to docela dost zlý, když se člověk octne tak daleko od svých kamarádek, ne? Když si představím, že bych najednou musela chodit do školy v Sýrii… To by mě vůbec nebavilo a pravděpodobně by se mi taky nechtělo s nikým mluvit. Stejně by mi nikdo nerozuměl, víte, jak to myslím, paní Paulsenová?“

„Ano, přesně vím, jak to myslíš, Heaven-Tanito.“ Maryam získávala postupně sebevědomí a byla také mnohem otevřenější. Ze začátku neřekla sama od sebe skoro ani slovo, a jen stála někde stranou a všechno sledovala udivenýma očima. Teď se zapojovala do hovoru a stále víc jsem ji vídala, jak se vesele směje. Roztávala a někdy se projevila nečekaně živě. A já měla pokaždé obrovskou radost.

I Joa a Polu se podařilo dobře sladit. Zpočátku šla Pola svému parťákovi extrémně na nervy a nejednou si mi stěžoval, že skoro „nevotevře hubu“. Ale mezitím se mezi nimi vytvořil zvláštní ochranářský vztah. Jakmile Tristan Polu při scéně kritizoval, Jo mu okamžitě začal odmlouvat, ale hned potom jí vlastními slovy vysvětlil, že nemá laskavě koukat kolem sebe tak bázlivě – bude přece hrát učitelku a učitelky nikdy nic takového nedělají. Pola se svou nesmělostí stále ještě hodně bojovala. Po jedné zkoušce jsem ji zadržela, abych si s ní o tom konečně mohla promluvit. „Polo, počkej prosím tě chvilku. Měla bys na mě pár minut?“

Pola váhala. „Vlastně jsem se chtěla podívat do dílny, jestli tam Sebastian s ostatními ještě něco dělá. Chtěla jsem jim trochu pomoct.“

„Můžeš jim pomoct příště, okej?“ Sebastian byl velkým oblíbencem celého muzikálového kroužku. Neměla jsem ponětí, jak to dokázal. Tvrdil, že s dětmi bude jen dělat kulisy a malovat dekorace, ale já ho tajně podezřívala, že je cpe sladkostmi a kolou nebo jim podává nějaké sérum na získání sebevědomí.

Sedly jsme si s Polou na kraj jeviště a nechaly nohy volně klimbat dolů. „Chtěla jsem se tě na něco zeptat,“ začala jsem rozhovor. „Baví tě tady to, co děláme? Někdy vypadáš tak vyděšeně a napjatě, a bylo by mi líto, kdyby ses kvůli tomu měla nějak trápit.“

„Ale ano, baví mě to, jen…“ Nedokázala se na mě podívat a nervózně škubala za kousek vlny, který se jí uvolnil ze svetru.

„Mrzí mě, že tak působím, to vážně nechci.“

„Pročpak?“

Pokrčila rameny. „Prostě jsem si ještě nezvykla. Vždycky, když se na mě všichni dívají, připadá mi, jako bych měla pět rukou a deset nohou. A v hlavě mám pak naprosté prázdno.“

„Mohu tě ujistit, že máš stále běžný počet končetin,“ zasmála jsem se. „Jsme oba s Tristanem přesvědčení, že jsi vynikající herečka. Opravdu ti to jde skvěle.“

„Ale tak strašně se bojím, že něco zkazím.“

„I kdybys něco popletla, není to přece žádná tragédie. Nikdo se ti nebude posmívat. Kdybychom nedělali chyby, nic bychom se nenaučili a nemohli bychom se dál rozvíjet. Zůstali bychom prostě stát na místě. A kdo by to chtěl?“

„Já ne,“ ujistila mě Pola rozhodně. „Vážně si myslíte, že jsem v muzikálu tak dobrá?“

„Ano, já i Tristan jsme se na tom shodli. Všichni si to myslí.“

Po tváři se jí rozprostřel opatrný, ale blažený úsměv. „Jo už mi taky říkal, abych vytáhla hlavu z prdele.“

„Sice bych to takhle opravdu nevyjádřila, ale v podstatě má pravdu,“ pousmála jsem se. „Ale nejdůležitější je, abys tomu ty sama věřila.“

„Dobře, zkusím to.“

„Výborně, pokus se. Tak, a teď honem domů.“

Ze všech lidí v týmu mi nejvíc starostí dělala dvojice Pawel a Meikel, ale dávala jsem si pozor, aby si toho nevšimli. Pawel se choval vůči Meiklovi velice dominantně a nejistý Meikel se podřizoval. Takové chování mě dokázalo rozpálit doběla, protože mi připomínalo moje školní časy. Po rozhovoru s Meiklovou maminkou jsem z nich nespouštěla oči. Telefonát přinejmenším splnil svůj účel v tom, že Meikel teď chodil do školy v přiměřeně teplém oblečení, nosíval si s sebou svačiny a vylepšila se i jeho hygiena. Přesto ve mně stále cosi hlodalo. Něco mi dělalo starosti a já nedokázala přijít na to, z čeho můj divný pocit pramení.

V mém milostném životě vládly šeď a mráz, stejně jako venku. Vůbec nic se nedělo, ačkoli já sama dělala, co se dalo. Neustále jsem se pokoušela k Tristanovi přiblížit. Snažila jsem se ho zdržovat po skončení zkoušek ve škole pod záminkou projednání dalších postupů a zatáhnout ho potom do soukromého hovoru. Přitom jsem se příležitostně dotkla rukou jeho paže, zadívala se mu hluboko do očí a pokládala mu osobní otázky. Sklízela jsem ale jenom udivený nebo zvláštně zachmuřený pohled a na moje nešikovné, ale relativně průhledné pokusy o flirt vůbec nereagoval. Párkrát se na mě dlouze zadíval, občas si mě prohlížel, když si myslel, že ho nevidím. Ale nikdy, nikdy se nestalo nic konkrétního. Buď se stáhl a vyplížil z auly, nebo se vůči mně choval až do poslední chvíle tak neuvěřitelně normálně, až mě to strašně deprimovalo. A jak běžel čas, připadala jsem si stále hloupěji a hloupěji. Toho muže dneska zajímám očividně stejně málo jako před jedenácti lety. Pozvolna mi celá situace už začínala lézt na nervy. I když bych to šestnáctileté Annice ze srdce přála, Tristan i nyní zůstával nedobytný.

Naopak se Sebastianem jsme se k sobě chovali kamarádsky a uvolněně. Povídali jsme si o kroužku, hudbě, o filmech nebo jen tak o domácích věcech. O Tristanovi jsme naproti tomu nemluvili nikdy. Zrovna tak o Cruelle, a stranou jsme nechávali otázku, jestli jí Sebastian zavolal nebo je v jeho životě ještě nějaká další žena. Věřila jsem, že ne, ale nedalo se to vyloučit, a tohle téma pro mě bylo hrozně bolestivé, strašně jsem žárlila, tak jsem je raději vůbec neotvírala. Hodně jsme toho podnikali spolu, ale většinou s námi byli ještě Nele, Kai, Lisa, Gülcan a další kamarádi. Pokud jsme zůstali Sebastian a já sami doma, dívali jsme se společně na televizi a hádali se o to, jestli budeme koukat na dokument nebo na sport. Často jen Sebastian seděl v předsíni a něco kutil s toustovačem, zatímco já hrála na klavír nebo opravovala písemky. Rozhodně jsme se ale i nadále vůči sobě chovali jako nejlepší kamarádi, to znamená bez jediného dotyku nebo delšího pohledu. Absolutně. A to mě frustrovalo mnohem víc, než by mě těšilo. Pozvolna ve mně tiše rostly po- chybnosti, jestli jsem opravdu tak hrozně moc zamilovaná do Tristana, jak jsem si myslela. Kdyby to totiž tak bylo, neměla bych tak silnou slabost pro Sebastiana, nebo ne? Vysvětlení s přístroji z Tchiba mi tedy už rozhodně nestačilo. Sice jsem se rozhodla vyhnat Sebastiana z hlavy, ale jak to tak vypadalo, stejně už v ní měl svoje pevné místo, ze kterého se prostě odstranit nedal. Ať tak nebo onak – i kdyby ke mně Sebastian kdysi dávno pociťoval jiskřičku náklonnosti, nejspíš už dávno zhasla. A tak jsem trávila dlouhé zimní večery sama ve svém pokoji s klavírem a Williamem, dumala nad Sebastianem a Tristanem a sama sebe tím neskutečně sužovala.

V březnu už jsme byli s nácvikem muzikálu tak daleko, že byly děti schopné předvést jednotlivé scénky, dokonce i s tancem a zpěvem. Ralf choreografii vymyslel tak, aby nebyla pro děti náročná, protože při ní musely zároveň zvládnout i zpívat. Přesto první zkoušky probíhaly katastrofálně. Největší problémy byly už s úvodní písní So LaLa s komplikovanými dialogy a potom s parafrází songu Oh Jonny. Největší chaos ovšem působil jako předtím song Sen od Croa. Skupina a sbor sice pracovaly dobře, ale Nike s Joem se ve verších neustále ztráceli. Ani choreografie nešla úplně hladce. Vytrvale jsem navrhovala, abychom vyměnili tyhle písně za jednodušší, za takové, které má většina dětí ráda.

„Jestli tohle dokážete zvládnout, bude to vážně hustý číslo,“ tvrdila Sertab, když jsme Ralf, Tristan i já očekávali další performanci. „Jen to nevzdávejte a zkoušejte dál.“

„Ale musíte to opravdu zlepšit,“ připomínala jsem. Potom jsem vstala a vyšla na jeviště. Dala jsem orchestru znamení, aby přestali hrát, takže se rozhostilo ticho, performance byla přerušena. „Vím, že chcete bezpodmínečně v muzikálu tenhle song mít, ale prosím, Jo a Nike, ve třetí sloce mám pokaždé při té rychlejší pasáži strach, že upadnete. Proboha, přestaňte tancovat. Zastavte se nebo udělejte jen pár gest, ale neskákejte při tom.“

„To je ale zatraceně málo cool,“ protestoval Jo.

„Zatraceně málo cool bude, když bude slyšet, jak funíte a lapáte po dechu jako parní válec. A mimochodem, stále ještě dýcháte špatně. V téhle sloce jsou jen dvě místa, kdy se můžete krátce nadechnout. A to tady.“ Zazpívala jsem zmíněnou sloku a demonstrativně okatě jsem se nadechovala na správných místech.

„Hej, super, paní Paulsenová,“ ocenil mě Mesut. „Odkdy umíte rapovat?“

„Já?“ podivila jsem se upřímně. „Ale to já přece neumím.“

„Ale jo, bylo to vážně cool,“ ujistila mě Heaven-Tanita.

„Vážně,“ potvrdila pobavená Sertab. „Pojď ještě jednou.“ Poklepala jsem si na čelo. „To určitě ne.“

„Ale prosím, paní Paulsenová,“ žadonila Nike.

„Ano, prosím, paní Paulsenová,“ zazněl Sebastianův hlas ve dveřích auly. Netušila jsem, jak dlouho už tam stojí, ale zeširoka se usmíval, z čehož jsem usoudila, že moje rapování také slyšel.

„Přidáme se,“ nabízel Jo. „Tak, hej, do toho, paní Paulsenová,“ povzbuzoval mě.

„Všichni to chceme vidět,“ pípl Meikel ostýchavě. Vzdychla jsem. „No dobře.“

Dala jsem pokyn kapele a Jo, Nike a já jsme rapovali Sen. Ze začátku mi to nebylo příjemné, ale u druhé sloky mě to začalo bavit, a dokonce jsem si užívala, jak s žáky tvoříme song. Byli jsme uvolnění, vytáčeli jsme hiphopové figury a tancovali a mně bylo stále jasnější, proč chtějí děti zrovna tenhle song tak bezpodmínečně ponechat v muzikálu. Prostě je to bavilo. Ve třetí sloce jsem se zadrhla právě v místě, které bylo pro Joa i Nike takový problém. „Zatraceně, do prdele,“ ujelo mi. Hned nato se všichni rozesmáli, já si zakryla pusu rukou a bubeník zrytmoval Badamdamduš. To už se všichni nahlas chechtali. A já s nimi.

„Do toho, paní Paulsenová,“ křičela Heaven-Tanita.

„Máte tisíckrát víc street credibility než MM Sledge.“

„Hej, nemluv do toho, čemu nerozumíš, holka,“ odsekl Mesut, ale vypadal doopravdy dotčeně.

„Ale jděte, už mi oba lezete na nervy,“ zasténala jsem.

„Tak si dáme ještě jednou celou scénu a potom pro dnešek končíme.“

Sešla jsem dolů do hlediště, kde mě uvítali Sebastian, Sertab a Tristan.

„Hej, MC A Mad Fire,“ bavil se Sebastian. „To bylo vážně skvělý.“

„Nikdy v životě by mě nenapadlo, že umíš rapovat,“ odtušila Sertab. „Příští rok musíš zaručeně vést kroužek hip hopu.“

Tristan se na mě ušklíbl. „Fakt hustý, Anniko.“

„Bože, zní to divně, když takhle mluvíš,“ zasmála jsem se.

„To už radši nikdy nedělej.“

„Jo, jasně, nemám tu pravou streetovou Credibility, co?“

„Nulovou.“

Pohled mi padl na Sebastiana, který si mě a Tristana lehce zamračeně měřil. „Co tady vlastně děláš? Je přece úterý.“

„Přivezl jsem poslední materiál. Zítra si nemůžu půjčit dodávku. Hřiště, přístav i Johnnyho dům jsou hotové. Chceš je vidět?“

„Ano, moc ráda!“

„Taky bych se rád podíval,“ ozval se Tristan.

„Proč bychom se nešli kouknout všichni,“ navrhla Sertab. Tak jsme odpochodovali po zkoušce všichni do dílny. Kulisy byly úžasné. Na obřím plátně vytvořili Sebastian s dětmi kulisu hamburského přístavu a rybího trhu, jako by se pozorovatel díval ve směru od loděnice Blohm + Voss, od tančící věže a Labské filharmonie. Labe se vlnilo, směrem k Severnímu moři se sunula nákladní loď plná kontejnerů, bylo vidět plachetnice, parníky a racky proti blankytnému nebi.

„To je nádhera,“ vydechla jsem s obdivem. „Myslím, že je to nejkrásnější kulisa, co jsem kdy viděla.“

„Tak se podívejte na hřiště, paní Paulsenová,“ upozornil mě Mesut.

Přešla jsem k další kulise, která vypadala jako běžná, do posledního místečka posprejovaná betonová stěna.

„Tady to jsem dělal já.“ Mesut ukázal na doširoka rozevřenou krvácející tlamu, ze které čnělo kladivo s nápisem MM Sledge.

„Pomoc,“ vyhrkla jsem. „To je vážně děsivé.“

„Ta zpěvačka je ode mě,“ upozornila mě Heaven-Tanita.

„A Spidermann zase můj,“ ukazoval Meikel.

Postupně mi všechny děti ukázaly svoje graffiti, protože Sebastian trval na tom, že každé z nich musí udělat svou část. Superhrdinové, monstra, slunce, zbraně, narvané peněženky, květiny, nápisy à la HIP HOP, ELLERBROOK 4EVR nebo CHABOS VĚDÍ, KDO JE BABO (já to tedy ani po půl roce na škole Astrid Lindgrenové netušila). Bylo to, jako bych se dívala do duší šestnácti teenagerů, všechny jejich rozličné naděje, obavy a sny náhle nastříkané na této stěně. Přesto to celé působilo podivně uceleně a harmonicky. Nejdřív mi nebylo jasné, čím to je, ale pak jsem o krok ustoupila a všimla si, že je to pozadím. Mezery mezi jednotlivými graffiti byly vyplněné strakatými, bez ladu a skladu nacákanými barvami, které přesto dodávaly celému obrazu harmonický vzhled a propojovaly tak všechny navenek různorodé elementy.

„No, to je síla,“ ocenila jsem dílo.

„To tedy rozhodně,“ přizvukovala Sertab. „Je to geniální.

Tristan přikyvoval. „Je to silné. Na scéně to vynikne extrémně dobře.“

Tváře dětí se rozzářily a bylo vidět, jak moc jsou hrdé na své dílo.

„Ano, máte pravdu,“ usmíval se Sebastian. „Člověka napadá, odkud to asi tak dobře umějí, ale raději nevědět.“

Mesut se ušklíbl a nastavil mu pěst. Sebastian do ní bouchnul svojí pěstí.

„Možná by taky člověka napadlo, odkud to umíš ty,“ povytáhla jsem obočí. „Které graffiti je vlastně od tebe?“

„Ach, já spíš tak zpovzdálí radil a pracoval na pozadí.“ Takže díky Sebastianovi působí celá malba harmonicky.

Chtěla jsem se pokochat pohledem na celé dílo z větší dálky a ustoupila jsem ještě o krok dozadu – bohužel jsem zapomněla, že hned za mnou leží bedna se spreji. Prudce jsem se zapotácela a určitě bych se skácela neladně na zem, kdyby mě Sebastian v poslední chvíli nechytil. „Hej, zůstaň tady, kampak se hrneš?“ pochechtával se s rozzářenýma očima.

Najednou jsme si byli tak blízko jako už dlouho ne. Jednou rukou mě držel kolem pasu, zatímco já se ho instinktivně chytila pevně kolem krku. A neskutečně mě zarazilo, jak prudce moje tělo na to objetí zareagovalo. V hlavě se mi všechno točilo, srdce divoce bilo a po celém těle mi probíhalo zase to podivné šimrání, až jsem se nezmohla na jasnou myšlenku. Jediné, nač jsem dokázala myslet bylo, že bych chtěla Sebastiana políbit. Podívala jsem se na jeho ústa a do zelených očí, které se na mě intenzivně dívaly, jako by myslel na totéž co já. Ale ve chvíli, kdy jsem si chtěla přitáhnout Sebastianovu hlavu k sobě, uslyšela jsem kolem nás hlasité pokašlávání.

„Ještě to dobře dopadlo, co?“ odtušila Sertab. Sebastian mě pustil a projel si rukama vlasy.

Teprve nyní jsem zase začala vnímat okolí. A především nesčetně párů očí, které si mě a Sebastiana nanejvýš zvědavě měřily. „Ano, ehm…“ Nenapadlo mě, co říct. Jak jsem se mohla tak zapomenout před svými žáky! A před Sertab a Tristanem! O bože, Tristan. Otočila jsem se a naše pohledy se setkaly. Prohlížel si mě trochu nervózně. A slovíčko nervózně zdaleka nevystihuje, jak působil. Spíš nevěřícně, vztekle a dotčeně zároveň. Jako by mu někdo sebral nejmilejší hračku.

„Vážně cool graffiti,“ zvolala jsem nadšeně po hlasitém odkašlání. „Opravdu strhující, v pravém slova smyslu.“ Zasmála jsem se. „Tak a teď… máte volno!“

Děti mezitím ztratily naštěstí o mě a Sebastiana zájem a společně se Sertab se s hlomozem a pokřikováním hrnuly k východu.

„Tak. Pomalu se i já vydám na cestu,“ oznámil Tristan poté, co jsme ještě se Sebastianem postáli ve třech mlčky.

„Uvidíme se v úterý, Anniko.“ Vyhledal můj pohled a na pár sekund se mi zadíval do očí. Potom kývl Sebastianovi a zmizel.

Přemýšlela jsem, jestli nemám běžet za Tristanem. Ale moje nohy prostě odmítly poslušnost. Zůstaly stát tam, kde byly: vedle Sebastiana. Stále ještě se zdálo, jako by se v prostoru vznášely zbytky vzájemného jiskření. Ani jeden jsme se nehýbali z místa a mně připadalo, že Sebastian na něco čeká. Jenže na co? Moc ráda bych teď měla po ruce rádce sebevědomého chování v každé situaci – lekce jedna: Co dělat, když se téměř vrhnete do náruče svého idolu. – Žádný rádce tu ale nebyl, tak jsem se jen pousmála a řekla: „Ty kulisy jsou vážně skvělé. Hrozně moc děkuju, Sebastiane.“ Došla jsem k závěru, že bude nejlepší se tvářit, jako by se nic nestalo.

Chvíli se na mě zamyšleně díval. Potom se obrátil, aby zašoupl bednu se spreji, přes kterou jsem klopýtla, nohou pod stůl. „Rádo se stalo. Tak co, pojedeme domů?“

Vydali jsme se na cestu, ale sotva jsme se rozjeli, napadlo mě, že ještě potřebuju mouku na mrkvový koláč, který jsem chtěla zkušebně upéct na Velikonoce.

„Tamhle vepředu je supermarket,“ ukázal Sebastian a zahnul na parkoviště.

Hnali jsme se společně obchodem a hledali mouku. Už z dálky jsem rozpoznala regál s nabídkou Tchibo. Nechtěla jsem tam jít. Nic jsem nepotřebovala. A už vůbec ne další neužitečný přístroj do kuchyně! Ale nemohla jsem si pomoct, regál mě magicky přitahoval.

„Mouka je tamhle vepředu,“ slyšela jsem říkat Sebastiana, ale jak by mě mohla zajímat hloupá mouka, když mám před sebou mnohem praktičtější a půvabnější nabídku.

„Jen se tam rychle mrknu,“ slíbila jsem a ukázala k regálu.

„Ach. No jasně.“

Můj pohled přeletěl přes vystavené zboží a zastavil se na zvláště praktickém a půvabném přístroji. Vzala jsem ho a prohlížela ze všech stran. „Koukni se,“ volala jsem nadšeně.

„Kráječ na banány!“

Sebastian si ho vzal do ruky a s pochybnostmi si ho měřil.

„K čemu to je dobrý?“

„No, tím můžeš mnohem snadněji nakrájet banán na kousky.“

„A ty s tím máš teď potíže?“

Prudce jsem mu vytrhla kráječ banánů z ruky. „Myslím, že je to hrozně praktické. S tímhle to půjde prostě mnohem rychleji.“

Sebastianovi zacukaly koutky úst. „To je vážně geniální. Při tom neskutečném množství banánů, které stále krájíš. To trvá hodiny. Co času ti tenhle úžasný produkt ušetří.“

Věděla jsem přesně, že mě chce vytočit, přestože jeho argumenty zněly i velmi rozumně. Ale já ten kráječ chtěla, bezpodmínečně. Zatoužila jsem po něm, zamilovala jsem se do něj na první pohled. „Máš pravdu. A hlavně stojí pouhých osm euro.“

„To je skoro zadarmo.“

„Okej, přemluvil jsi mě.“ Hodila jsem kráječ banánů do košíku a zalil mě intenzivní pocit spokojenosti.

Sebastian se rozesmál. „No, tak hezkou zábavu. Byl bych radši, kdybych ti tak nerozuměl. Kdyby byla ta věc elektrická, vzal bych si ji taky.“

„Abys ji rozmontoval a předělal,“ odtušila jsem vědoucně a zamířila k polici s moukami, aniž bych opominula si u stojanu s ovocem koupit ještě deset banánů.

Cestou k pokladně mě zatahal Sebastian za rukáv. „Podívej, to je přece Hamed!“

Opravdu, nedaleko nás, mezi regálem s alkoholem a křupkami, stál malý Hamed. Právě se nervózně rozhlížel na všechny strany, až ve mně okamžitě vzbudil podezření.

„Co má asi za lubem?“

„Zjistíme to.“

Zamířili jsme k Hamedovi. Když nás zahlédl, vytřeštil oči leknutím. „Paní Paulsenová,“ hlesl silně neradostně.

„Ahoj, Hamede. Zaskočil sis na nákup?“

„Ano,“ potvrdil, ale vrtěl přitom hlavou, což mě hrozně mátlo. „Já… ech…“

„Děláš zeď, co?“ nešetřil ho Sebastian.

„Cože?“ nechápal Hamed.

„Dáváš pozor, aby tvého kamaráda nechytili, jak krade.“ Sebastian provrtával Hameda pohledem. Ten dokázal odolávat jen tři vteřiny. Pak se vzdal a dramaticky zašermoval rukama. „Já mu říkal, že to nemá dělat! Jeho máma ho zabije!“

„Komu jsi to říkal?“ uhodila jsem na něj.

„Mesutovi,“ vykřikl Hamed zoufale a ukázal k regálu s alkoholem.

Nikoho jsme tam neviděli, tak jsme se vydali na druhou stranu. A tam skutečně nebyl nikdo jiný než Mesut, a právě nechával cosi zmizet pod teplákovou bundou, zatímco se rozhlížel vlevo a vpravo. Přitom ovšem objevil mě a Sebastiana a trhnul sebou. Okamžitě se ale vzpamatoval a křečovitě se snažil tvářit, jako by se nic nedělo a jako by si právě přímo před našima očima nestrčil něco pod bundu. Stále tu věc pevně svíral, a podle držení těla vypadal, jako by ho někdo postřelil do boku. „Jej, jé, ach, paní Paulsenová, jak se vám daří?“ breptal a potom kývl na Sebastiana. „Dobrej, Sebastiane.“

„Ahoj, Mesute,“ odpověděla jsem mile. „Dobře, vyřídíme to velice rychle. Chci, abys teď okamžitě vyndal to, co schováváš pod bundou. A potom s tím buď odejdeš k pokladně, abys mohl zaplatit, nebo to vrátíš zpátky na polici.“

„Já nikde nic neschovávám,“ upřel na mě nevinná kukadla.

„Jsi si jistý?“

„Jasně. Jen proto, že jsem z Ellerbrooku a muslim, tak jsem pro vás hned těžkej zločinec, co?“

„Víš moc dobře, že tohle s tím nemá absolutně nic společného. My viděli, jak si něco strkáš pod bundu.“

„Nic takovýho jsem nedělal.“ Byl vážně vytrvalý, to se mu muselo nechat.

„Pak si prosím rozepni tu teplákovou bundu.“

„Na to nemáte žádný právo!“

„Sakra, Mesute, teď už…“ Uprostřed věty jsem se zarazila, protože mi Sebastian položil ruku kolem pasu.

„Nech ho, Anni. Pokud Mesut říká, že pod bundou nic nemá, tak to bude asi pravda. Správně?“ usmál se na Mesuta.

Ten nejistě klouzal pohledem ze Sebastiana na mě a zpátky a zdálo se, že dumá, jestli jde o nějaký trik nebo se mu nakonec přece jen podaří z nepříjemné situace vykroutit.

„A? Máš dneska večer něco v plánu?“ vyptával se dál Sebastian.

„Eh… no jo, budu koukat na televizi a tak.“

„Na co budeš koukat?“

Následně se oba zabrali do delší debaty o The Walking Dead a já se sama sebe ptala, co má vlastně Sebastian za lubem. Hamed, který k nám mezitím taky dorazil, sledoval rozhovor neklidným pohledem. Nakonec Sebastian popřál: „Tak hezký večer, Mesute,“ a pustil mě, aby si spolu pěstí plácli tak, jak to dělávali.

Mesut reflexivně vyrazil rukou proti němu, přičemž ale musel změnit svou pozici zasažené oběti střelby a tram-ta dá – zpod jeho teplákové bundy vykoukla láhev, kterou ještě stihl na poslední chvíli zachytit.

Tohle byl geniální tah, na něco takového bych nikdy nepřišla. Vzala jsem Mesutovi láhev z ruky. „Vaječný koňak? Ty kradeš vaječný koňak?!“

Mesut se rozpačitě podrbal na čepici. „Uf, ano, teda… to je pro moji mámu. Chtěl jsem ji překvapit, protože, já si jí moc vážím, svý matky, tak. Ale nesmim nic kupovat, že jo, a eh…,“ zarazil se uprostřed věty.

„Samotnému ti to došlo, co?“ povytáhla jsem obočí.

„To je asi nejpitomější výmluva, cos mi kdy navykládal.“ Postavila jsem láhev zpátky na regál. „Tak, a koukejte odsud zmizet.“

Hamed a Mesut klusali před námi k pokladně. „Prosím, počkej s nima venku, ještě rychle zaplatím,“ pošeptala jsem Sebastianovi.

Zaplatila jsem a rychle zamířila na parkoviště. Čekali u Sebastianovy dodávky a povídali si. Když jsem se přiblížila, zmlkli.

„Moc mě to mrzí, paní Paulsenová, přísahám,“ podíval se na mě Mesut s lítostivě staženou tváří, sotva jsem se u nich zastavila. „Vážně, omlouvám se, a tak.“

Hodila jsem nákup na sedadlo spolujezdce, pak jsem se otočila a podívala na Mesuta. „No dobrá. Ale teď mi prosím ještě jednou vysvětli, proč jsi kradl vaječný koňak.“

„Stál na polici, ze které se dalo nejsnáz krást. Cool věci byly moc vysoko.“

„Chtěl jsi ho vypít?“

„Ne!“ zvolal Mesut zděšeně. „Ale musím přece pracovat na svý pouliční kredibilitě.“

Sebastiana vedle mě stihl podezřelý záchvat kašle. Zakrýval si rukou pusu, ale bylo jasné, že tím maskuje smích. Já naproti tomu stála strnule a přemýšlela, jestli jsem vážně slyšela dobře. „Musíš… co?“

„Abych byl taky v báni za to, že jsem kradl,“ vykládal.

„No, všichni mi pořád přezdívají Whack MC, nemám v naší ulici žádnou kredibilitu. Ale jestli chci bejt tvrdej gangsta raper, potřebuju nutně mega streetovou kredibilitu. Gzuz von 187 byl taky v lochu, protože kradl,“ rozkládal vážně Mesut, jako by to byl ten nejpochopitelnější argument.

„Ne, to pro tebe není dobrý,“ ujistil ho už uklidněný Sebastian. „Věř mi, že nechceš takovouhle pouliční kredibilitu. Buď rád, že ji nemáš.“

„Máma tě zabije,“ ozval se Hamed.

Mesut rozpačitě přešlápl z nohy na nohu. „Řeknete to mojí mámě?“ zasténal a poprvé za celou dobu vypadal vyděšeně. „Fack, jasně že jí to řeknete. Ta mi dá beef. Dostanu stoprocentního zaracha, jsem mrtvej muž. Ona nechce, aby ze mě byl raper. Mám se řádně učit a tak.“

Na chvíli zavládlo ticho. Přemýšlela jsem, co teď dělat. Byla jsem si docela jistá, že je Mesut vlastně milý kluk, který se jen párkrát dostal do vleku nevhodné party a snaží se na ni udělat dojem. Zhluboka jsem se nadechla. „Mesute, máš velké štěstí, protože správně bych teď měla informovat školu a tvé rodiče. Ale protože nejsem v práci, a kromě toho mám výjimečně dobrou náladu, udělám ti velkorysou nabídku. Neřeknu to na tebe.“

Mesut s úlevou v očích vzhlédl. „Ste fakt super cool, paní Paulsenová. Díky! Nikdy vám to nezapomenu, přísahám!“ Pěstí se bouchl do prsou a pak mi ji nabídl k odpovědi.

V životě mi ještě nikdo nikde nenabídl pěst k bouchnutí. Rozumem jsem věděla, že je to strašně pošetilé, ale v tuhle chvíli jsem se vážně cítila super cool. Koutky úst se mi bezděčně zdvihly nahoru a já vyrazila svojí pěstí proti Mesutově. „Dobře, jak jsem řekla, nejsem v práci. Ale zítra ráno tě chci vidět o první přestávce ve sborovně, protože do té doby si na tebe vymyslím nějaký opravdu drsný trest. Platí?“

„Platí. A ještě jednou se omlouvám.“

„V pořádku. Hamede, počítám, že zítra uvidím i tebe.“

„Ale já nic neprovedl!“ vyděsil se.

„Hlídal jsi. A pomáhat někomu při krádeži je totéž jako přímo krást.“

„Ale já…“ Zmlkl a sklonil hlavu. „Mrzí mě to.“

Spokojeně jsem kývla. „Dobře. Doufám, že se všichni tři shodneme na tom, že se to nikdy, ale vážně už nikdy nebude opakovat.“

„Ano,“ zamumlali.

„Prima. Tak a teď honem domů. Na shledanou zítra.“ Mesut s Hamedem se rozloučili a spěchali pryč.

Nastoupili jsme do auta, ale Sebastian hned nenastartoval. Místo toho se na mě podíval a zašklebil se: „Hej, hej MC A Mad Fire, právě si udělala cool gangsta raperskou kariéru.“

Vyprskla jsem. „Štípnout vaječňák pro vylepšení pověsti tvrďáka. Zbláznil se?“

To už se Sebastian vedle mě taky chechtal. Nedokázali jsme přestat. Sotva se jeden z nás uklidnil, druhý zase začal mluvit o provinilém Hamedovi nebo o Mesutovi s láhví pod bundou. A potom už jsme se zase řehtali na celé kolo. Nakonec jsem se opřela na sedadle a držela se za smíchy rozbolavělé břicho.

„Jak jsi mu ovšem nastavil tu pěst, aby plácnul a pustil flašku, to bylo…,“ zasmála jsem se, „vážně geniální.“

„Děkuju mnohokrát.“ Sebastian nastartoval a mířil s dodávkou z parkoviště. „Vážně ovšem nechápu, jak jsi dokázala udržet vážnou tvář.“

„V tu chvíli mi to vůbec nepřipadalo legrační. A doufám, že Mesut už nikdy nic takového neudělá.“

„Myslím, že ne. Tak, jak se choval, to byl jeho první pokus. A hned jsme ho načapali. Ten je z toho vyléčený. Ale můžu si s ním ještě promluvit, pokud chceš. Odvyprávět pár příběhů z mládí.“

Otočila jsem hlavu a pozorně se na Sebastiana zadívala.

„To by bylo milé.“

„Mimochodem, tvoje dnešní rapování bylo vážně velkolepý,“ pochválil mě Sebastian.

„Pf, spíš trapný. Ale byla to legrace.“

„To ano.“ Sebastian se na mě usmál a mně se vybavilo, co se předtím stalo v dílně. Na to šimrání a jiskření mezi námi. Byla jsem vážně moc ráda, že to napětí zmizelo a že se zase můžeme chovat k sobě normálně.

Po příchodu domů jsme ucítili lákavou vůni. V kuchyni seděla Nele s Kaiem u stolu a pochutnávali si na špenátových lasaních. Než jsme se vrhli ke stolu, vyndala jsem z tašky banány a svůj nový kráječ a oběma je předvedla. „Koukejte, co jsem dneska koupila!“

„Co to sakra je?“ nechápala Nele.

„Kráječ na banány.“

„Ach né,“ zasténala a podívala se vyčítavě na Sebastiana.

„Proč jsi ji nezadržel?“

„Co já s tím mám společného? Podívej, jak je šťastná.“

Položila jsem před sebe na stůl banány a kráječ. „Tak a teď budete zírat, prostě to tady jen tak zmáčknu a už… budu mít nakrájený banán,“ vykládala jsem nadšeně a podívala se na ostatní.

Nele s Kaiem vůbec nevypadali dojatě, zatímco Sebastian se usmíval a snažil se nadšeně přikyvovat.

„Super,“ šklebil se Kai. „To je vážně neuvěřitelný geniální vynález, skoro jako počítač nebo penicilín. Tady je vidět, jakou dalo práci ho vymyslet.“

„Dal by sis banán, Kai?“ optala jsem se sladce. „Můžu ti ho nakrájet.“

„Ne, díky.“

Ten večer jsem snědla pět na kolečka nakrájených banánů. Moje nadšení z nové domácí vymoženosti ovšem rychle chladlo. Za prvé mi banány nijak zvlášť nechutnaly a za druhé jsem zvolna začínala pochybovat, že je tenhle přístroj až tak super dobrý nápad. Frustrovaně jsem ho umyla a odložila na polici zbytečných přístrojů do domácnosti. Už nikdy víc nic z Tchiba. Odteď s tím už navěky končím.

Vítr se obrací – a ještě jednou

Jaro pomalu nabíralo na síle. Slunce hřálo do tváří, objevovaly se první květy a taky lístky se protahovaly ze zimního spánku. Miluju tuhle roční dobu, protože ji vždycky vnímám jako nový začátek. Dny jsou znatelně delší, strašidla a stíny zimy zalézají a já přestávám toužit po tom, abych už v devět hodin večer mohla ležet s knihou na břiše pod peřinou. Místo toho dychtím vyrazit ven. A nejen já, v celém městě jako by všichni zatoužili po čerstvém vzduchu, takže restauratéři při prvních slunečních paprscích otevírají zahrádky a vynášejí ven stoly a židle. Co se týče počasí, většinu obyvatel Hamburku není tak těžké potěšit. Lidé už při dvanácti stupních sedají na slunci venku a velebí středomořský způsob života. A ani já nebývám výjimkou. Miluju to. Vezmu si své portugalské Galão, usadím se u Alsteru a pozoruju ožívající přírodu, pučící stromy i rozvíjející se květiny. Nebo si přívozem zajedu na Övelgänne, procházím se po pláži a užívám si svěží vítr ve vlasech. Ale ze všeho nejvíc miluju tu zvláštní vůni, která visí ve vzduchu. Voní po květinách, slunci, ožívající přírodě a… prostě po jaru.

Náš muzikál pomalu nabíral tvar, ale stále jsme měli před sebou horu práce. A neskutečně málo času. Do premiéry nám zbývaly sotva dva měsíce, takže jsme se se Sertab, Ralfem a Tristanem rozhodli, že budeme dělat i o jarních prázdninách. Ty v Hamburku bývají vždycky v březnu. Nejdřív jsem se bála, že většina dětí na prázdniny odjede pryč, alespoň na Wertherově gymnáziu to tak bylo. Jenže i tady se obě školy lišily, jak se ukázalo. Děti z Ellerbrooku zůstávaly většinou doma a souhlasily, že část volna stráví ve škole, přesněji řečeno ve školní aule.

„A co ty?“ vyptával se Tristan. „Nemělas žádný plány na prázdniny?“

„Ne, vlastně ani ne. Opravit písemky, udělat si přípravu na výuku, hrát na klavír. To byly mé plány.“

„Jak vzrušující,“ ušklíbl se.

„No a co, život není vždycky akční a vzrušující.“

Usmál se. „Máš pravdu. Dva nebo tři dny se tady taky můžu zastavit. Takže se zdá, že se o prázdninách budeme vídat častěji.“

V tu chvíli se mi zadrhl dech. Od chvíle, kdy jsem Sebastianovi padla v dílně do náruče, se ke mně Tristan choval zřetelně jinak. Místo, aby ze zkoušek mizel, jako by vyhledával mou blízkost. Dával mi osobní otázky a vyprávěl mi sám o sobě, o své práci i soukromém životě. Především se ale stále víc objevovaly ty jeho zvláštní, zcela jedinečné osobité úsměvy. Tak jako teď. Takže poté, co jsem se už v podstatě nadobro vzdala naděje, začala se zase vracet. Možná máme, Tristan a já, přece jen ještě šanci. „Dobře, že tu o prázdninách budeš,“ zaradovala jsem se. „Těším se na to.“

„I já. Vídáme se mnohem míň, co mám práci v divadle.“

Srdce se mi roztančilo. Nebyla jsem si ovšem jistá, co je to za pocit. Triumf, naděje, radost, zamilování? Možná směs toho všeho.

Snažili jsme se všem práci o prázdninách co nejvíce zpříjemnit. Za pěkného počasí jsme šli ven a zkoušeli na školním dvoře. Obhlíželi jsme v přístavu scenérie pro Mateovy a Johnniny romantické scény, a nakonec jsme si zajeli přívozem na břeh Labe. Tam jsme trénovali jednotlivé choreografie a songy a záhy se kolem nás díky tomu shromáždil dav zvědavců, kteří nadšeně tleskali. Děti díky tomu zářily radostí a pýchou. Na zpáteční cestě vzrušeně povídaly a poprvé jsem si zřetelně uvědomovala, že každý mluví s každým. Už tu nebyly jednotlivé partičky, skupinky nebo outsideři. Z mého muzikálového kroužku byl skutečný tým.

Práce venku na vzduchu mě neuvěřitelně bavila, konečně jsem měla čas s dětmi pořádně pracovat na jejich zpěvu, na dechové technice, prozradit jim triky a grify, i to, jak dostat pod kontrolu emoce. A i když v budoucnu nehodlám trávit prázdniny ve škole, užila jsem si ty dva týdny s muzikálovým kroužkem velmi intenzivně.

„Dobré ráno,“ pozdravila jsem devátou C při naší první hodině po prázdninách. Odpovědělo mi jen pár ojedinělých hlásků, ostatní jen zívali a snili s otevřenýma očima. „Ach jé, vy máte v hlavě ještě prázdniny,“ odtušila jsem. Dalo mi to práci, ale nakonec jsem je dokázala přimět, aby se soustředili na téma urbanizace. Nechala jsem žáky pracovat ve skupinách, aby společně řešili úkoly, zatímco já jsem u stolku vyplňovala třídní knihu na další část roku.

„Vrať mi to!“ uslyšela jsem najednou Meiklův výkřik. Vzhlédla jsem a viděla, že mu Justin sebral pero. Byl to dárek z adventního kalendáře a Meikel z něj měl obrovskou radost, protože na něm byl obrázek Spidermana.

„Se z toho nepo…,“ poškleboval se mu Justin.

„Dej to sem!“ vyzval ho Meikel znovu. Dosud jsem nezažila, aby se bránil. A to ještě takhle vehementně.

„Achich, chlapeček se nám snad rozbulí.“ Justin teatrálně zafňukal. „Nebo se nám počůrá do kalhotek?“

Meikel zrudnul a opravdu mu vyhrkly slzy do očí. Ovšem mohlo to být i vzteky.

Chtěla jsem zasáhnout, ale ozval se Pawel. „Drž hubu, Justine!“ zasyčel.

„Jasně, dej mu pokoj,“ přidala se Heaven-Tanita. „Nic ti neudělal.“

Maryam vstala a dala si ruce v bok. „Vrať mu to pero!“ Justin se překvapeně díval z jednoho na druhého. „Hele, zbláznili ste se všichni, nebo co? Kdo by se s tebou bavil,“ koukl na Maryam.

„Já,“ nedala se Heaven-Tanita s hrdě vystrčenou bradou.

„Já taky,“ přidala se Tülay.

Pawel se přidal k Meiklovým zastáncům a naklonil se k Justinovi. „Vrať mu tu tužku.“

„Ne. Mimino bulí kvůli svý miminkovský tužce.“

Teď se ozvala i Viktorie. „Prostě má rád Spidermana a co. Proto se k němu nemusíš chovat tak sprostě.“ Ještě nikdy se neodvážila Justinovi postavit.

„Drž hubu, ty šprtko, a táhni zpátky do Polska, kam patříš!“ obořil se na ni Justin.

„Dej jí pokoj, ty sráči, sám taky nejsi z Hamburku,“ zakřičela Tülay. „Tvoje rodina pochází z Pennebergu!“

Sledovala jsem celou scénu se zatajeným dechem. Přemýšlela jsem, mám-li zakročit, ale to, co se odehrávalo, bylo tak neuvěřitelné, bořilo to zaběhlé koleje vztahů ve třídě, že jsem se nechtěla do debaty míchat.

Zdálo se, že ani Meikel nevěří tomu, co se kolem něj a Justina strhlo. Seděl v lavici jako zkamenělý a vykulenýma očima zíral na svoje spolužáky, kteří se za něj postavili. Poprvé v životě se kolem něj neshromáždili, aby se mu posmívali, ani neodvraceli zrak studem. Teď se nikdo nevysmíval. Tentokrát byli všichni na jeho straně. A na Viktoriině.

„Ano, nech Viktorii na pokoji,“ uhodila na něj Maryam silným arabským přízvukem, který se u ní objevil vždycky ve chvílích, kdy byla rozrušená. „A vrať Meiklovi to pero!“

Justin chvíli seděl bez pohnutí, potom hodil Meiklovi pero zpátky. „Všichni jen fňukáte, baby.“

Pawel se sklonil k Justinovi a zavrčel: „Sám jsi nedávno fňukal, když ti zmizel otec z domu.“

„To sem nedělal, ty lháři!“ protestoval Justin, ale přitom děsivě zrudnul.

Pochopila jsem, že teď je ta pravá chvíle, abych zasáhla. Vstala jsem a přistoupila k Meiklovi, Justinovi a Pawlovi. „To už pomalu stačí.“

„Jen jsem si chtěl pučit tu jeho posranou tužku,“ tvrdil Justin.

„Potom ses měl ale napřed Meikla slušně zeptat,“ odvětila jsem. „Tak do toho.“

Justin zkřížil ruce na prsou a neochotně se na Meikla zaškaredil. „Naval propisku, parchante.“

Zasténala jsem. „To není vtipné, Justine. Ještě jednou.“

„Můžu si půjčit propisku?“ zeptal se vztekle.

Meikel se na něj chvíli zamyšleně díval. Pak řekl jasně a zřetelně: „Ne.“

Málem jsem se rozchechtala, ale podařilo se mi zachovat vážnou tvář. „Odpověděl ti, Justine. A teď prosím pokračujte. Za pět minut si vaše práce probereme.“

Pawel se vrátil do lavice a po něm se nad stoly sklonily i hlavy ostatních dětí.

Jen Meikel tu seděl a nevěřícně zíral z pera na své spolužáky a pak na mě. Zachytila jsem jeho pohled a usmála se. Obličej se mu pomalu rozjasnil, tváře mu zčervenaly a oči zvlhly. A potom se usmál, tak širokým úsměvem, jak jsem ho ještě nikdy neviděla se smát. Musela jsem se vší silou držet, aby mi na místě nevyhrkly slzy dojetí. Byla jsem neuvěřitelně hrdá na tyhle děti a nejradši bych každého z nich objala, že se zastali Meikla a Viktorie. Byla to jedna z těch neuvěřitelně vzácných chvil, které stojí za všechen stres a nervy.

Následující zkouška muzikálového kroužku se poprvé konala s mikrofony a osvětlením – znamení, že už je to skutečně vážné. Děti byly proto zvlášť neklidné. Sotva jsem vešla do auly, hned na mě udeřily v čele s Heaven-Tanitou a Maryam a zasypaly mě otázkami. Nemohla jsem se na ně ale plně soustředit, protože moji pozornost rozptyloval Tristan, který probíral na druhé straně jeviště se Sandrou technické nastavení. Oba se něčemu rozesmáli, což mě vnitřně žárlivě popudilo. Pohled mu zalétl ke mně, usmál se a já nemohla jinak než mu úsměv vrátit.

„Halo, paní Paulsenová?“ uslyšela jsem Heaven-Tanitu. Trhla jsem sebou a zase se na ni soustředila. „Ano?“ Ušklíbla se. „O kterého z nich vlastně stojíte? O Sebastiana, nebo Tristana?“

Maryam se zachichotala a rychle si zakryla pusu rukou. Na chvíli jsem ztratila řeč. „Co prosím?“

„Už o tom přemýšlíme dost dlouho. Myslím, že Tristan je skvělý, protože je režisér a tak, ale většina ostatních hlasuje pro Sebastiana. Mesut tvrdí, že jste s ním určitě chodila dřív, ale to se plete, ne?“

„Tedy… vlastně je to na mě až moc osobní.“

Zdálo se, že to Heaven-Tanita nechápe. „Ach tak, no ano. Já myslím, že Sebastian je vážně cool, a když je tady, tak se tak pěkně smějete. Jste super uvolněná.“

„A v očích máte jiskřičky,“ špitla Maryam. „Nebo slunce, tolik světla. Víte, jak to myslím, paní Paulsenová?“

„Eh… neee.“

„Proto vám radíme, abyste se rozhodla pro Sebastiana,“ dodala Heaven-Tanita.

„Hm, zvláštní, nepamatuju se, že bych se vás ptala na radu.“

„Ale Tristan je taky skvělý,“ pokračovala nerušeně dál.

„A bylo by taky praktický, kdybyste si ho vzala, už jen kvůli muzikálovému kroužku. Pak by nám pomáhal i v dalších letech.“

„Tým Sebastian,“ zachichotala se Maryam a zdvihla pěst. Užasle jsem si obě prohlížela. Není to trapné? Copak si celý kroužek špitá o mém milostném životě? Proboha, když mě dokázali prohlédnout i teenageři, jak čitelná musím být pro všechny ostatní? Pro Sertab, Ralfa, Sandru i Marii? A především pro oba muže, o které tu jde? „Tak to už stačí, děvčata,“ nadechla jsem se rázně. „Jste tedy neuvěřitelně zvědavá. Sice vám do toho vůbec nic není, ale s oběma se jen kamarádím.

Nechápu, co si to namlouváte.“

Heaven-Tanita a Maryam si vyměnily vědoucí pohled.

„Jasně, paní Paulsenová.“ Pak se rychle stáhly.

Nejradši bych se někam zahrabala, abych se mohla v klidu k smrti stydět.

„Hej, Anniko,“ uslyšela jsem za sebou Tristanův hlas a prudce jsem se k němu obrátila.

„Ahoj.“ Ačkoli jsem věděla, že je to neuvěřitelně pošetilé, cítila jsem se najednou jako pod stálým dozorem. Nejlíp udělám, když se budu držet od Tristana trochu dál a možná… se tvářit neutrálně.

„Všechno okej?“ podivil se.

„Ano, jasně, všechno okej. Začneme?“

První zkouška s mikrofony a technikou probíhala dost křečovitě. Z reproduktorů se neustále ozývaly ostré pískavé tóny ve chvíli, kdy někdo zazpíval nebo promluvil do mikrofonu příliš hlasitě. Kromě toho spadly dětem snad stokrát na zem, protože je neměly správně upevněné na hlavách. Reflektory ozařovaly urputně každé místo na jevišti, jen ne to, kde se zrovna odehrával podstatný děj. Ale zkušenost mě poučila a já se mezitím naučila radovat ze všeho, co nezavánělo úplnou katastrofou, takže jsem si s průběhem zkoušky nedělala hlavu. Však ono to za chvíli začne fungovat. Máme na zapracování přece ještě dva měsíce.

„No to teda byla věc,“ okomentoval ironicky průběh zkoušky Tristan, když se aula až na nás dva vyprázdnila.

„Ale co, bylo to poprvé na mikrofony. Na to to šlo docela obstojně.“

„Stále se ptám, kde se v tobě bere ten bezbřehý optimismus,“ potřásl nechápavě hlavou.

Zasmála jsem se. „Netuším. Ale dneska mi nic nedokáže zkazit náladu.“ Vyprávěla jsem Tristanovi, jak se Meikel poprvé v životě ubránil nátlaku a že se za něj dokonce spolužáci postavili. „Byla jsem na ně na všechny hrozně hrdá,“ dokončila jsem vyprávění. „Snad je to taky trochu zásluha toho, co děláme tady v kroužku. Mám pocit, že je z nich skutečně tým a navzájem se podporují.“

„To mám za Meikla vážně radost,“ usmál se Tristan.

„Určitě to má s kroužkem hodně společného. Vždyť i Pawel zažil v posledních týdnech na jevišti kritiku a na vlastní kůži zakusil, jaké to je.“

„Jasně, tohle by měl zažít každý mobber.“

Tristan si mě zamyšleně prohlédl. „Opravdu jsem rád, že se dneska třída za Meikla postavila. A ze všech nejvíc Pawel. A přál bych si, abych tenkrát něco podobného udělal pro tebe. Ta doba pro tebe musela být horor. Mohl jsem udělat mnohem víc, ale jen jsem nečinně přihlížel. Stydím se za to.“ Teda, tak tohle jsem nečekala. „Proč s tím vlastně musíš pořád začínat? Prosím, už to nech být. Udělal jsi pro mě víc, než tušíš. Mně to stačilo.“

Vzdychl. „Jsi až příliš nenáročná.“

„Prostě cokoli, co jsem dostala, bylo lepší než nic.“

„Ale stála jsi za víc než za to, cos dostala. A teď už nemluvím o záležitostech kolem šikany.“

Šokovaně jsem upustila z ruky poznámky. „Tristane, to je přece… Těžko jsem tě mohla nutit, aby ses do mě zamiloval.“

„To je pravda.“ Na chvíli se odmlčel a pak pokračoval:

„Často se ptám sám sebe, co by se stalo, kdybych tenkrát nebyl… takový idiot.“

Stála jsem tam, jako by do mě uhodil blesk. Tisíce myšlenek se mi jako ohlušující příboj hnaly hlavou, ale vůbec žádná nedávala smysl. „Čestně? Ptáš se?“

„Ano. Třeba bychom teď stále ještě byli spolu. Přinejmenším bys na mě nedokázala tak snadno zapomenout.“

„Nikdy jsem na tebe nezapomněla,“ zasípala jsem.

„Vždycky, navždy jsi mi zůstal v srdci, žádný jiný muž u mě neměl šanci.“

Tristanův pohled zjihl. Přistoupil ke mně, položil mi ruku na tvář a pomalu mi přejel palcem po tváři. „Ani já na tebe nikdy nezapomněl, Anniko. Už tenkrát ses mi dostala pod kůži a na tom se nic nezměnilo. Musím vědět, jestli jsi na tom stejně ještě dneska.“

Mozek mi definitivně vysadil. Cítila jsem bříško Tristanova palce na tváři a jeho dech na čele. Připadalo mi, že sním. „Co?“

„Potřebuju vědět, jestli ani dneska u tebe nemá nikdo druhý šanci. Občas si myslím, že to tak je. Když ses na mě dívala takovým tím svým pohledem, věřil jsem, že jsem pro tebe pořád jediný. Ale někdy jsi úplně jiná než tenkrát. A když k tomu přidám, jak se občas díváš na Sebastiana…“ Přistoupil ke mně blíž. „Pak mám pocit, že ten tvůj pohled má patřit mně, ne jemu. Že ten tvůj zvláštní úsměv měl být pro mě. Vím, že je to drzý, ale nedokážu se ovládnout.“

„A jak velký je ten pocit?“ vydechla jsem.

„V posledních týdnech stále roste, ale byl tu vždycky.“

Nemohla jsem uvěřit svým uším, že řekl to, co jsem slyšela a že se to vážně děje. „A co když ti řeknu, že ani dneska na tom nejsem jinak? Že jsem v podstatě stále stejná holka jako tehdy.“

„To by se mi vážně moc zamlouvalo,“ přiznal a usmál se. Srdce mi udělalo kotrmelec a šestnáctiletá Annika, která stále ještě v koutku mojí duše brečela a poslouchala She will be loved od Maroon 5, s nadějí vztyčila hlavu. Přesto mi tady ale něco nějak nesedělo. Možná to bylo tím, že jsem si přesně tohle už tolikrát prožila ve snu a vymalovala v nejzářivějších barvách. Přirozeně, že realita tomu nemohla odpovídat. Necítila jsem to, co jsem očekávala, že budu prožívat. Byla tu hrdost, triumf, rozrušení, nervozita. Moje ego bylo vážně polichocené. A přece jsem marně čekala na pocit závratného štěstí. Třeba to ještě přijde. Byla jsem prostě neuvěřitelně zaskočená, hlava i srdce si teprve musely zvyknout na myšlenku, že se mi splnily dávné sny. Zkrátka, že tu právě prožívám svůj osobní Happy end, live a v barvě.

„Zajdeme si někam? Teď?“ vyhrkla jsem.

Tristan se na mě udiveně podíval a potom se rozesmál.

„Okej. Kam?“

„Vlastně se přímo nabízí něco v Barmbeku, to máme oba při cestě.“

„Myslím, že do Barmbeku jsem si ještě nikdy nevyrazil.

Ale výborně, jak si dáma přeje. Vzhůru do Barmbeku.“

Jeli jsme autobusem a zamířili do italské restaurace, kde byl dřevěný nábytek a červeno-bíle kostičkované ubrusy na stolech. Všude zářily svíčky, voněla tu pizza a pasta a v pozadí tiše zněly tóny italské opery. Okamžitě jsem se tu cítila skvěle.

„Velmi rustikální, co?“ okomentoval lehce ironicky Tristan poté, co jsme se usadili u stolu pro dva a dostali jídelní lístky.

„Mně se tu líbí, je to útulné. Mám ráda takovéhle ubrusy, hudbu a svíčky.“

Tristan se pohrdlivě ušklíbl. „Netušil jsem, že máš sklony obdivovat kýč.“

Dotčeně jsem rozevřela jídelní lístek a mrkla do něj.

„To přece nemám.“

„Promiň, nechtěl jsem se tě nějak dotknout.“

Proboha, tohle je moje úplně první, nejprvnější schůzka s Tristanem, konečně se něco mezi námi zlomilo, a já se tu urážím? Seber se, Anni, napomenula jsem se v duchu. „Neboj, nedotknul, bez obav.“

Natáhl se přes stůl a pohladil mě po ruce. „Hej, moc se mi tu líbí. Tvoje přítomnost ten lokál náramně pozdvihla.“ Usmál se na mě tak sladce, že jsem mu chtě nechtě musela úsměv vrátit.

A potom přišel číšník, v tu nejhloupější chvíli, aby se zeptal, co jsme si vybrali. Poté, co jsme tohle vyřídili a připili si, pokýval Tristan hlavou. „Teda. To je věc.“

Kývla jsem. „To tedy ano.“

„No dobře, tohle je naše první schůzka… Vyprávěj mi něco o sobě. Co děláš, když zrovna neučíš nebo nesestavuješ muzikál?“

„Ach, tak různě. Hraju na klavír, poslouchám muziku, čtu, scházím se s přáteli. Kai a Sebastian jsou u nás hodně často, nebo my u nich a…“ Sotva jsem vyslovila to jméno, zjevila se mi v duchu Sebastianova tvář. Roztržitě jsem se podrbala na čele. „Ehm, no jo, trávíme spolu hodně času. Vaříme i jíme společně, vyrazíme si někam napít, na šlapadla na Alster nebo hrajeme různé hry. Prostě tak.“

„Neříkej, že tě baví deskové hry,“ povytáhl obočí Tristan. Šestnáctiletá Annika na mě syčela, ať proboha držím pusu, a všechno nepokazím. Proboha ne, vždycky mě k tomu musí nutit, by byla správná odpověď. A přitom jsem se v duchu viděla, jak Nele, Sebastiana a Kaie přemlouvám k dalšímu kolu Osadníků z Katanu. „A ty? Co děláš ty?“

Krátce se zamyslel. „Hodně čtu, všechno, co souvisí s mojí prací. Scházím se s přáteli, chodím do divadla, poslouchám muziku.“ Zašklebil se. „A pak je tu muzikálový kroužek, tomu se věnuju neplaceně.“

„To zní zajímavě,“ zachichotala jsem se. „Pověz mi o tom prosím víc.“

V tom momentě přinesli naše jídlo a při jídle – já měla vynikající pizzu a Tristan těstoviny – jsme si povídali o muzikálovém kroužku. Konečně zmizela podivně křečovitá atmosféra. Tohle byl terén, na kterém jsem se cítila jistá, a zdálo se, že i Tristanovi téma sedne víc než povídání o tom, jak trávíme volný čas. Napadlo mě, že nejspíš tak jako tak nebude moc přítelem lehké konverzace. Kdybychom neprobírali něco podstatného, pravděpodobně by se se mnou nudil. Poté, co číšník odnesl prázdné talíře a naservíroval nám grappy, zkoumavě jsem na Tristana pohlédla. „Můžu se tě na něco zeptat? Proč tu vlastně sedíme? Už celé měsíce se k tobě snažím trochu přiblížit, ale vyhýbáš se mi. Proč tohle všechno tak najednou?“

Tristan zamyšleně točil sklenkou v prstech. „Nejsi mi lhostejná, Anniko. Ani tenkrát jsi nebyla. Nebyl jsem do tebe zamilovaný, to víš, ale… netuším, líbilo se mi, že tys do mě byla. A když jsi mi zase vstoupila do života, nějak jsem vycházel z toho, že to bude stejné jako dřív.“ Upil doušek grappy.

„Ovšem nedávno, když jsem tě viděl se Sebastianem u kulis, jak tě chytil… najednou jsem prostě začal žárlit. A uvědomil jsem si, že od začátku mám problém, když vás vidím spolu. Protože pro mě jsi stále ještě ta malá, sladká Annika, která patří jen mně. A nechci, abys byla zamilovaná do jiného.“ Potřásl hlavou a jemně poklepával prsty na skleničku. „Zní to sice šíleně a sotva dokážu uvěřit, že jsem něco takového řekl. Mám hodit pět euro do kasičky?“

V hlavě mi vířilo a netušila jsem, co si s jeho vyznáním počít. Něco mi na tom prostě nesedělo. A to strašně moc. Ale určitá část mého já se cítila polichocená. Muž, po kterém jsem tak dlouho toužila, na mě ve vší vážnosti žárlí. Pokud vím, dosud kvůli mně nikdo nežárlil. „Ne,“ ušklíbla jsem se po chvíli. „Jsi zchudlý divadelní režisér. Stačí jedno euro.“

Tristan se rozesmál a vzal mě za ruku. „Všechno je to neuvěřitelně zvláštní, nemáš ten pocit?“

„To teda ano,“ zvolala jsem málem s úlevou, že to cítí stejně. „Je to extrémně divný.“

„Nejspíš si na to musíme ještě zvyknout. Na tady to,“ dodal a ukázal bradou na naše propletené ruce.

„Myslím, že ano.“

Usmáli jsme se a já pohlédla do jeho šedých, bystrých očí, které mi byly tak blízké. Vlasy měl rozcuchané, nejspíš si je předtím při zkoušce několikrát prohrábl. A ta malá, sladká Annika ve mně, která mu kdysi darovala srdce, dojatě vzdychla.

„No to snad není možné! Tristan Franke!“ vykřikl hlas, který bych poznala mezi tisíci a který mě proměnil v kus ledu. Po zádech mi přejel mráz a zježily se mi chloupky po celém těle. Srdce se mi rozbušilo.

Nejhorší byl ale strach, který se mě zmocnil. Zavalila mě touha uprchnout, až jsem málem vstala a utekla z restaurace. Ale Tristan mě držel pevně za ruku a já se ve skutečnosti hrůzou nedokázala pohnout. Úplně stejně jako v mých nejhorších snech, v nichž prchám před příšerou, upadnu a nemůžu vstát. Přesně tak jsem to cítila teď, když se majitelka hlasu blížila čím dál víc k našemu stolu. Nadine Schäferová, nejhorší z mých trapiček z mládí. Ona byla ta, která mi strčila ruku do horké vody, když jsem spala, vyfotila mě a tu fotku všude ukazovala. Za nejpodlejší a nejvíc ponižující zkušenosti ve svém životě vděčím právě jí. Zestárla, měla výraznější rysy.

Blonďaté vlasy už nenosila stažené do ohonu, ale byly naaranžované v módním uzlu. Byla dokonale nalíčená, oblečení prozrazovalo prostředí byznysu. Usmívala se na Tristana, a kdybych nevěděla, jaká neuvěřitelná zlomyslnost se v ní ukrývá, určitě bych ji považovala za sympatickou ženu.

Tristan na ni bezvýrazně pohlédl. „Ano?“

„To přece není pravda!“ volala. „Jak dlouho jsme se neviděli? Slyšela jsem, že máš za sebou fenomenální kariéru. Ale všem bylo vždycky jasné, že z tebe bude úspěšný režisér. Proč jsi nepřišel na sraz?“

„Jaký sraz?“ podivil se Tristan.

„No, na sraz po maturitě.“

„Ach, chodili jsme spolu do školy? Je mi líto, ale netuším, kdo jsi.“

Úsměv na rtech jí povadnul, ale zase se rychle vzchopila.

„To je Nadine Schäferová.“ Sama jsem se podivila zvuku svého hlasu.

Přesunula pozornost ke mně a oči se jí v tom okamžiku rozšířily. „Ty seš přece trap… teda, chci říct Annika Paulsenová, nebo ne?“

„Ano. To jsem.“

V tu chvíli se konečně Tristan probral. Sevřel mi ruku pevněji. „Nadine. Jasně, teď když jsi to řekla, si vzpomínám. Úplně jsem na tebe zapomněl.“

„Já ne,“ odtušila jsem.

Nadine kmitala pohledem mezi mnou a Tristanem sem a tam, potom si přitáhla židli a přisedla si. „Neruším, doufám,“ zeptala se.

„Upřímně řečeno, ano,“ ujistil ji Tristan.

„Ach, to mě mrzí,“ tvrdila, ale nevypadala tak. „Je to vůbec možné? Jednou za život se vypravím do Barmbeku a hned potkám dva svoje nejoblíbenější spolužáky, které jsem už věčnost neviděla.“

Sotva jsem dokázala uvěřit, že použila množné číslo.

Nadine neurčitě mávla rukou směrem k východu. „Jsem tu s několika kolegy, zaskočili jsme si od náročného due diligence, auditu, na něco malého k jídlu. Jsem právní zástupkyně M&A. Ostatně, nedávno jsem v Mercadu zahlédla tvou matku, Anniko.“ Usmála se. „Je stejně praštěná jako tenkrát, co?“

V žaludku se mi něco stáhlo. Moje rodiče mí spolužáci považovali za dva bláznivé profesory. Možná svým způsobem i byli. „Ano. Je.“

„A řekni, co se z tebe stalo? Plníš koncertní sály jako úspěšná klavíristka?“

Ze srdce jsem zatoužila, abych mohla říct ano. „Hm, ani ne. Vystudovala jsem hudbu, ale na peďáku.“

Dala hlavu ke straně a soucitně se na mě zadívala. „Ty jsi učitelka? Proboha. No to mě strašně mrzí, že ti kariéra nevyšla. Přitom jsi na tom tak tvrdě dřela. Pokud si pamatuju, trávila jsi všechen volný čas na konzervatoři.“

„To je okej, učím ráda.“

„Ano ano, jasně. No, učitelská dcerka, co?“ Uchechtla se.

„A na jaký škole učíš?“

Chvilku jsem zaváhala. „Na Wertherově gymnáziu.“ Cítila jsem na sobě Tristanův pohled, ale ignorovala jsem ho.

Nadine uznale kývla. „Wow. Nejlepší škola ve městě.

Každé druhé dítě tam je nadané.“

„To je dost přehnané,“ odtušila jsem a dodala: „Ale na své škole učím vážně spoustu opravdu chytrých, výjimečně talentovaných a angažovaných mladých lidí. Jsou úžasní.“ V duchu jsem uviděla Heaven-Tanitu, Mesuta, Justina, Tülay a Jo a v téhle absurdní situaci jsem se málem rozesmála. „Občas mám dojem, že se já sama od nich naučím víc než naopak.“

Nadine se na mě zadívala vědoucím pohledem. „Nádherné. To zní úžasně.“ Ale fascinace záhy pominula, protože krátce pohlédla na Tristana a na naše stále ještě propletené ruce. „A ty teď pracuješ v Hamburku, pane hvězdný režisére?“

„Právě teď ano. Ovšem je mi hádankou, jak jsi přišla na toho hvězdného režiséra. V současné době jen zastupuju, jsem asistent.“

„Ale i to je přece velkolepé,“ zapěla Nadine. „Naprosto úžasné. Musím se na ten kus zajít určitě podívat.“

Tristan bez emocí kývl. „Ještě to neběží.“

Nadine znovu pohlédla na naše ruce a dál to už nevydržela.

„Jste jak hrdličky, kdo by si pomyslel, že vy dva budete spolu!“ V tu chvíli, jako bych zažila rozdvojení. Viděla jsem samu sebe, jak sedím u stolu, držím Tristanovu ruku, zatímco vedle mě ta Satanka vykládá a hledá důvod, jak se vysmát mně a mému životu. „No jasně, to jsme,“ řekla Annika dole u stolu a já na ni chtěla zavolat: Zbláznila ses? Ale potom ta chvíle pominula a já se vrátila zpátky do svého těla.

Tristan mě pod stolem lehce nohou nutil, abych se na něj podívala. Vrhla jsem na něj prosebný pohled. Prosím, nepo kaz to. Hraj se mnou tu hru. Nadine je ti přece lhostejná a ne zajímá ji, jestli jsme pár nebo ne. Tristan očividně pochopil moje naléhání a neodporoval.

„To je neuvěřitelné,“ zvolala Nadine. „Už tenkrát jsi mu marně nadbíhala. Jak jsi ho dostala?“

„No, to víš, ženské zbraně a tak…,“ vyhnula jsem se odpovědi.

„Spíš by ses měla ptát, jak jsem já získal ji,“ upozornil Tristan.

Nadine se trapně zachichotala. „Jste tak sladcí. A kdepak bydlíš, Anniko? Nebo vy?“

„Žijeme v jednom kapitánském domku v Treppenviertlu,“ prohlásila jsem. „Trochu stísněné, ale velmi půvabné. Děti tak jako tak ještě neplánujeme, tak nám to dva tři roky jistě postačí.“

Nadine vyvalila oči. „V Treppenviertlu. Wow. Tomu můj čtyřpokoják ve staré zástavbě v Eppendorfu nesahá ani po kolena, co?“ Položila mi ruku na paži a já musela tvrdě bojovat s instinktivní potřebou ucuknout. „Ale já ti to ze srdce přeju, Anniko. Vám oběma.“ Pohled jí zalétl směrem ke dveřím. „Kolegové už na mě mávají, musím jít. To bylo tak skvělé oba vás zase vidět.“ Zazářila na mě úsměvem, jako by se nikdy nic zlého mezi námi nestalo. Pak vstala a řekla: „Úžasné, úžasné. Zůstaneme v kontaktu. Jste na facebooku, instagramu, twitteru? Tak to zvládneme, ano? Příště rozhodně musíte zajít na třídní sraz, ano?“ Přitiskla se nejdřív k Tristanovi, potom ke mně. Cítila jsem se, jako by si se mnou pohrával obří pavouk. Přičemž urážím pavouky. Naštěstí mě zase rychle pustila, zamávala nám a zmizela.

Seděla jsem jak ochromená a zírala za Nadine. V duši mi vířily emoce a myšlenky, nedokázala jsem se sebrat.

„Ta podlá, zatracená kráva,“ odtušil Tristan po chvíli.

„Ach, no,“ vydechla jsem.

„Ne?“

Stáhla jsem od něj ruku a skryla tvář v dlaních. „Ne. Ne, ne, ne.“ Selhala jsem. Totálně selhala. Nechala jsem se od té podlé ženské manipulovat, považovala jsem za nutné odporně zalhat o svém životě i osobnosti. Byla jsem zase teenager, malá Annika, která tolik moc touží po uznání a pozornosti, že je ochotná ke všemu. Dlouhá léta jsem se nechala ponižovat profesorem Vargou a sama sobě nalhávala, že ze mě může být klavíristka, abych všem ukázala, jak jsem dobrá. Přesně jako právě teď. Ale já už zatraceně nejsem ta malá holka, teenager, to si přece uvědomuju. A ta Anni, kterou jsem dneska, se strašlivě styděla za svůj dnešní výstup. „Počkej chvilku, hned jsem zpátky.“ Vyskočila jsem od stolu a vyběhla z restaurace. Na konci ulice jsem zahlédla skupinku dvou mužů s blondýnou. „Nadine!“ zavolala jsem a běžela k nim. „Hej, Nadine.“

„Co je?“ zamračila se, když jsem k nim dorazila.

„Chci ti vyjasnit pár věcí.“

Překvapeně se na mě podívala. „Ach, a copak?“

„Jsem single. Nechodím s Tristanem. Pomáhá mi s muzikálem ve školním kroužku, který jsem založila, a to na škole Astrid Lindgrenové, ve státní škole v Ellerbrooku. Tam totiž momentálně pracuju, ne na Wertherově gymnáziu. Moji žáci jsou všechno jiné než super nadané a okouzlující děti, ale přesto se od nich hodně učím. Nebydlím v Treppenviertlu, ale v pronájmu v Eilbeku, spolu s mojí nejlepší přítelkyní. Vlastně je to čtyřpokojový byt, protože naši sousedi Sebastian a Kai, mimochodem malíř a elektrikář, jsou stejně stále u nás. Takový je můj život. A jsem šťastná. Miluju svůj život takový, jaký je. Miluju svou práci, ráda učím a je dobře, že jsem se nestala klavíristkou. Moji rodiče jsou možná trochu roztržití, ale hlavně byli a jsou báječní rodiče. A především mám přátele. Mám ty nejlepší přátele, jaké si umíš představit.“

Nadine pokrčila rameny. „Hm, to je možná skvělý. Ale vůbec nevím, proč mi to všechno vykládáš…“

„Vůbec netušíš, jaké jsi mi tenkrát dělala peklo ze života?“ skočila jsem jí do řeči. „Celá dlouhá léta jsi mě ponižovala, týrala a mučila. Každý den jsem se táhla do školy s bolestí v žaludku a každé odpoledne po návratu ze školy jsem probrečela. Je zázrak, že jsem se nezabila!“

Nadine zbledla kolem nosu a vrhla pohled směrem ke svým kolegům. „To všechno byla přece jen legrace. Mrzí mě, jestli jsi to tenkrát brala jinak, ale…“

„Legrace?“ Nevěřícně jsem odfrkla. „Tak to jste měly dost vadné představy o legraci. Ale víš co? Je to pryč. Už mi nemůžete nic udělat. Už nejsem malá bázlivá holka jako tenkrát, která si nechá všechno líbit. Pravděpodobně nikdy nedokážu zapomenout na všechny ty věci, co jste mi prováděli.“ O krok jsem k ní přistoupila. „Ale vy zatracený asociální posraný hajzlové už nehrajete v mém životě žádnou roli, ani tu nejmenší. A strašně moc doufám, že už nikdy, nikdy nikoho z vás ani okem nezahlédnu.“

Na zlomek sekundy jako by se mihl v Nadininých očích stud. „Jak jsem řekla, mrzí mě, že jsem se tenkrát tak chovala, ale…“

„Prostě na to zapomeň. Přeju ti krásný život. Pozdravuj ode mě všechny.“ Otočila jsem se a vracela se do restaurace. S každým krokem povoloval tlak v mém žaludku, s každým metrem, kterým jsem se od ní vzdalovala, se knedlík v krku, který mi tam seděl už léta, zmenšoval a mizel. A konečně, konečně jsem měla pocit, že je to všechno za mnou. Jizvy mi pravděpodobně navždycky zůstanou – ale porazila jsem definitivně příšery ze zlých snů.

Jak jsem se blížila k restauraci, objevila jsem ve dveřích vysokou, štíhlou postavu. Tristan. Muž, který byl stále se mnou, už tenkrát jako chlapec, a nyní zase. Šestnáctiletá Annika ho milovala a uctívala. Jenže jsem právě zjistila, že už nejsem ta malá holka. Vyvíjela jsem se, změnila jsem se. Vždycky, když jsem si vzpomněla na Tristana, jako bych se vrátila do té holky. To pro ni jsem toužila Tristana získat, jí jsem přála tenhle Happy end, ona měla zažít tenhle triumf. Ale bohužel pro tuhle holku – dospělá Annika už po Tristanovi netouží.

Věděla jsem to naprosto jasně ve chvíli, kdy jsem se před ním zastavila a on mi dal kabát kolem ramen a přitáhl mě k sobě. Cítila jsem se v jeho objetí dobře. Ale bylo to stejné, jako kdyby mě objal Kai, Nele nebo Gülcan. A ptala jsem se najednou sama sebe, proč jsem tak strašně dlouho lpěla na představě, že by Tristan mohl být tím pravým mužem pro mě. Jen proto, že jím byl tenkrát? Nesmysl.

„Cos řekla Nadine?“ promluvil Tristan po chvíli.

„Pravdu. Všechno jsem vyjasnila. A konečně jsem jí řekla, jak odporně se tenkrát vůči mně chovala a že může jít k čertu. Nebylo to možná úplně suverénní, ale udělalo mi to neuvěřitelně dobře.“

Tristan mě k sobě přivinul ještě blíž. „Škoda že jsem u toho nebyl.“

Na pár vteřin jsem ještě zůstala v jeho objetí, pak jsem se vymanila. „Já, ehm… Půjdeme na S-Bahn?“

Kývl a mlčky jsme se loudali ulicemi Brambeku. Vysoko na nebi zářil měsíc a shlížel na nás. Přišlo mi, že se na mě povzbudivě usmívá. A taky, že mi posílá čerstvý vítr, který mě hladí po tváři a hraje si s mou sukní. „Poslyš, Tristane,“ začala jsem. „Je tu pár věcí, o kterých musíš vědět. Miluju deskové hry. A miluju kýč. Ale nejdůležitější je…“ Chytila jsem ho za paži a donutila se zastavit. Zhluboka jsem se nadechla.

„Předtím jsem měla dojem, že jsem stále ta stejná Annika a že se na mých citech nic nezměnilo. Jenže právě teď jsem si vyjasnila, že mi už definitivně není šestnáct. Za uplynulých jedenáct let se toho tolik stalo. Změnila jsem se a nemůžu vrátit čas. A ani nechci.“

Nedůvěřivě se na mě díval. „Co to přesně znamená?“

„Už do tebe nejsem zamilovaná, Tristane. Vážně mě to doopravdy mrzí. Vždycky pro mě budeš výjimečný, ale zamilovaná už do tebe nejsem.“

Zamračil se. „A to tě napadlo jen tak z čistého nebe?“

„Vím, že je to divné. A dokážu pochopit, že se na mě zlobíš, ale… vlastně ani nevěřím, že jsi do mě zamilovaný ty. Myslím, že se ti tenkrát líbilo, jak jsem zamilovaná a chtěl bys to i dneska. Sám jsi to řekl. Ale není to jen tohle, nejde jen o to, že si chceš uchovat obdivovatelku?“

Tristan se útrpně usmál. „Takhle bych to zrovna nevyjádřil. Opravdu tě mám moc rád, Anniko. A moc rád bych zjistil, jestli by nám to spolu fungovalo.“

Vypadal hrozně smutně a mě neuvěřitelně bolelo, že jsem za to zodpovědná. „Jsem si jistá, že by to nefungovalo.“

Tristan se dal zase do pohybu a společně jsme se vydali ke stanici S-Bahnu. Kopl do prázdné plechovky od piva, která ležela na chodníku. „Celé je to tak… v háji.“

„Vím,“ souhlasila jsem mírně. Moc ráda bych ho objala, ale připadalo mi, že jsme najednou vzdáleni na kilometry.

Po zbytek cesty mezi námi vládlo stísněné ticho. Moc nepomohlo, že jsme spolu museli ještě dvě stanice jet v soupravě, kde cestovala parta rozesmátých holek, které si mezi sebou podávaly láhev koly (pravděpodobně vysokoprocentně okořeněné). Jejich veselí mi teprve ukázalo napětí mezi mnou a Tristanem, a já byla hrozně ráda, když jsme dojeli na moji zastávku. „Hrozně mě to všechno mrzí,“ rozloučila jsem se.

„Strašně jsem se mýlila.“

„Však bychom to jistě zvládli,“ odvětil bezvýrazně.

Vystoupila jsem, a zatímco se dveře zavíraly, podívali jsme se s Tristanem navzájem do očí. Potom vlak odjel. Jeho světla se zmenšovala, až nakonec úplně zmizela.

Políbíš mě už konečně, nebo ne?

V následujících týdnech jsem se snažila utřídit chaos ve své hlavě. Bylo to téměř beznadějné. Poté, co jsem odhodila tíhu z minulosti, pocítila jsem nekonečnou úlevu. Ale taky zmatek. Věděla jsem, že mám v životě ještě hromadu otázek, které potřebuji zodpovědět – a sice tu nejnaléhavější, jak je to vlastně mezi mnou a Sebastianem. A můj duch i tělo potřebovaly pauzu.

Zkoušela jsem se zabavit jinými věcmi, a tím si ulevit. Ve škole začaly závěrečné zkoušky, proto jsem měla plné ruce práce. Ve svém volnu jsem si užívala jaro, které stále víc a víc sílilo. Sešla jsem se s kamarády, mimo jiné i s Maike a Volkerem, které jsem v poslední době zrovna často nevídala. Informovali mě o nejnovějších událostech na Wertherově gymnáziu, ale já už věděla, že mě to až tak moc nezajímá. Byli totálně zděšení z vyprávění o mojí nové škole a nesmírně mě litovali, což jsem považovala za přehnané a nepřiměřené.

S Tristanem jsme spolu vycházeli v těch týdnech po rozchodu velice zdvořile. Moc se mi ulevilo, že je tak profesionální, načež jsem stejně jako předtím soudila, že rozhodně nemá zlomené srdce. Zmýlil se v něčem stejně jako já. Jenže jemu to netrvalo čtrnáct let.

Jak březen přešel v duben, kolem se všechno úžasně zazelenalo a rozkvetlo a teplota stoupala. Několikrát jsme si už s Nele, Sebastianem a Kaiem vyšli grilovat do parku a přinejmenším jsme se už neklepali zimou, když jsme si dali ledové pivo.

Se Sebastianem jsme teď trávili hodně času, přesto se náš vztah vůbec nikam neposunul. Srdce mi radostně poskočilo pokaždé, když se na mě podíval. Scházel mi, když se mnou nebyl, a užívala jsem si večery, kdy opravoval náš toustovač nebo darovaného robota, zatímco já hrála na klavír nebo se připravovala na vyučování. Pokusila jsem se rozklíčovat jeho chování, jestli náhodou vůči mně necítí něco, co přesahuje přátelství. Ale z jeho chování jsem prostě nebyla moudrá. Když jsme se k sobě omylem přiblížili, okamžitě se postaral o náležitý odstup. Na druhou stranu se na mě mnohdy usmíval tak něžně a mluvil se mnou tak jemným tónem, že jsem úplně tála a nejradši bych se mu na místě vrhla do náruče. Ale neodvažovala jsem se. Zdálo se, jako bychom navzájem číhali a čekali na to, až ten druhý dá znamení nebo udělá první krok. Ale žádný z nás si netroufal.

Jednoho jarního večera v dubnu jsem se vracela domů po zvlášť vyčerpávající zkoušce muzikálového kroužku a toužila jsem už jen po jediném: jahodovém koláči. Nejradši aby měl několik vrstev a nahoře spoustu šlehačky a na ní čokoládu. Nakoupila jsem v supermarketu přísady a navíc přibalila láhev sektu. Kombinace jahod a sektu mi připadala ještě svůdnější než kombinace jahod se šlehačkou. Dorazila jsem domů, vybalila nákup a začala čistit jahody. Najednou mě z práce vytrhl zvuk vycházející z Nelina pokoje. Nebylo to vzlykání? Utřela jsem si ruce a zaklepala na dveře. „Nele? Je všechno v pořádku?“

Zevnitř ke mně dolehlo přidušené zasténání. Opatrně jsem stiskla kliku a nakoukla do pokoje. Vzlykající Nele ležela stočená do klubíčka bez pohybu na posteli.

„Co se stalo?“ vyděsila jsem se. Přisedla jsem na kraj postele a odsunula jí z tváře vlasy mokré od slz.

Nele se pokusila něco říct, ale moc se jí to nedařilo. Chvíli trvalo, než se uklidnila natolik, že zakvílela „Tobi!“, ale to nastartovalo další vlnu nářků. Šeptala jsem jí na uklidněnou a musela se vší silou držet, abych se k ní nepřidala. Postupně přece jen začal pláč utichat a dýchala klidněji. Přinesla jsem balíček kapesníků a podala jí ho.

Nele si sedla a rázně se vysmrkala. Pak kapesník hodila na zem a vzala si další.

„Tak teď už mi to konečně pověz, Nele. Co je s Tobim?“

„On mě… skončil to.“ A zase se začala otřásat vzlyky.

„Cože!? Jak to!? Byli jste přece spolu tak šťastní.“

„Haha, on to viděl úplně jinak.“ Opřela se o zeď, vzala polštář a tiskla ho k sobě. „Řekl mi… dneska, že…“ Vzlykla a zhluboka se nadechla, jako by jí to, co se chystá říct, stálo hodně sil. „… že se ve mně zklamal a že prostě nejsem ta pravá.“

„Prosím?“ Potřásla jsem hlavou. „To nechápu, myslím…“

„Já to taky nechápu,“ nabírala Nele znovu do breku. „Zatraceně, jak to, že se takový hnusný věci stávají vždycky jen mně? Co je se mnou divnýho?“

„S tebou je všechno v pořádku, kamarádko. To přece není tvoje vina.“ Objala jsem ji a ona se o mě opřela, aby se mi vyplakala na rameni. Ve chvilce jsem měla svou oblíbenou blůzu totálně promočenou od slz a pravděpodobně taky trochu od nudlí, ale nic jsem si z toho nedělala, protože Nele je kamarádka. Pevně jsem ji držela a snažila se ji utěšit, jak jen to šlo.

Trvalo snad celou věčnost, než jí vyschly slzy a otřela si tváře.

„Moc mě to mrzí, Nele. Je to pitomec.“

„Jistě,“ zahuhlala. „Přitom jsem přece mohla hned vědět, že to nedopadne dobře, když se s ním dám dohromady. Jak jen jsem mohla být tak pitomá a přesto to udělat?“

Přitiskla jsem ji ještě pevněji. „Protože ses zamilovala.“ Nele se trpce ušklíbla. „Jsem pitomá, co?“

„Ne, to teda nejsi. A já prostě nedokážu uvěřit, že byste se takhle rozešli. Možná máte ještě šanci. Co budeš teď dělat?“

„Co bych měla dělat? Vůbec nic.“

„Ale mohla by sis s ním ještě jednou promluvit. Možná potřebuje trochu času. Přece nemůžeš nic nedělat? Jestli ho pořád miluješ, tak musíš bojovat. Vytáhnout drápy. To jsi mi sama radila.“

„Ale v úplně jiný souvislosti. Přece vážně nevěříš, že by Tobiho najednou z ničeho nic napadlo, že se spletl? Nejsme v zamilovaným románu, Anni. Tohle je prostě konec a já za tím blbečkem nebudu dolejzat! A kromě toho si tak jako tak myslím, že zrovna ty mi nemáš o nějakém bojování co vykládat. Ty sama jsi expertka na nicnedělání.“

Měla jsem pocit, jako by mi dala pěstí do zubů. „Co tím myslíš?“

„Myslím to se Sebastianem.“

Zamračila jsem se. „Co se Sebastianem?“

„Ale jdi, Anni. Máš mě vážně za husu? Nebo myslíš, že jsem totálně slepá? Máš ho ráda. To je jasné každýmu, kdo vás viděl spolu, a každý, kdo vás zná, vás bere jako pár.“

Srdce mi na dlouhý ráz vynechalo. „Prosím? Znamená to snad, že to ví i Sebastian?“

Nele si vzdychla. „To si nemyslím, řekla bych, že je stejně natvrdlý jako ty. Potom, co bylo vyřízeno téma Tristan, jsem prostě doufala, že konečně vyjasníš i tohle. Ale ty neděláš vůbec nic.“

„Protože si nejsem jistá, co mezi mnou a Sebastianem je!“

„Ale jasně že to víš! A i kdybys to nevěděla sama – jak to chceš zjistit, když nic nepodnikneš?“

„A proč nepodnikne nic on?“ naštvala jsem se.

„Protože si myslí, že miluješ Tristana, ty blázne. Že je Tristan tím pravým mužem pro tebe, jak jsi neopomněla tolikrát zdůraznit. Nebo jsi snad mezitím řekla Sebastianovi o tom, co se stalo?“

„Ehm… Ne.“

„Aha.“

Na chvíli jsme obě zmlkly a mně se v hlavě rojilo tisíce myšlenek zároveň. „Ach Nele,“ vyhrkla jsem nakonec. „Já se hrozně bojím.“

Usmála se soucitně. „Jasně že se bojíš. Je to pitomá situace, vždyť jste kamarádi. Ale budeš muset do toho kyselýho jablka kousnout a musí k tomu dojít. U tebe totiž ještě není pozdě.“

Přitulily jsme se k sobě blíž a podporovaly se navzájem. V jednu chvíli nám došlo, že už moc dlouho skuhráme, a tak jsme se vyhrabaly ven a vyrazily do krásného jarního večera do parku. Vzaly jsme si sekt a jahody a usadily se na louce pod třešní, která právě nádherně růžově kvetla. A ačkoli jsme ani jedna neměla zrovna povznášející náladu, tady venku, kde všechno procitalo k životu, nám bylo mnohem lépe.

Druhý den se Nele sesypala. Poté, co potkala Tobiho v kanceláři. Nechala si vypsat neschopenku a několik dní strávila v posteli, kde jen brečela a pouštěla si smutné filmy, hezky jeden za druhým. Potom už jsem to dál nedokázala snášet a donutila ji, aby vstala a zase konečně vyšla z domu. Kai ji pozval na svůj LARPový večer. Nele se sice zuby nehty bránila, že na tak idiotskou akci, jako jsou rolové hry, třeba dračák, nehodlá jít, ale nakonec se nechala přemluvit. „No, v každým případě to bude nová zkušenost,“ soudila.

Ani já zatím neměla potřebu zkusit, jak vypadá LARPová akce, ale ve chvíli, kdy Kai přinesl Nele kostým geniální válečnice, jsem jí skoro záviděla. Později, když se oba pomalovali válečnými barvami ve tváři, jsem se málem rozbrečela. „Vypadáte neuvěřitelně cool. Taky bych chtěla být válečnice.“

„Mám šípy a luk,“ kasala se Nele a předvedla mi svou výzbroj.

„To je fantastický, taky chci mít luk a šípy a kostým,“ záviděla jsem. „Nemůžu jít taky s vámi, Kai?“

„Ohlásil jsem jen jednu osobu. Nele potřebuje rozptýlit momentálně mnohem víc než ty.“

„Hm,“ uznala jsem, že má pravdu. „Ale příště mě taky vezmeš, okej?“

Oba se vypravili na cestu a já se utěšila tím, že jsem konečně vyrobila svůj vytoužený několikavrstevný hříšně smetanový jahodový dort. Míchala jsem přísady na piškotové těsto a myslela přitom celou dobu na Nele a Kaie, kteří teď pobíhají po lese a prožívají dobrodružství. Vtom se ozval zvonek u dveří. Byl to Sebastian. Jako obvykle mi při pohledu na něj srdce vesele poskočilo a v břiše mi ožili ze sladkého spánku motýli. Ach, zatraceně. Všechno by bylo mnohem jednodušší, kdyby byl Sebastian prostě jen Sebastian, a ne Jé, Sebastiáán!

„Děje se něco?“ zarazil se zmateně.

„Ne, proč?“

Povytáhl obočí. „Mám něco na tváři? Tak divně na mě zíráš.“

„Nezírám na tebe,“ pronesla jsem důstojně a šla před ním do kuchyně.

„Okej,“ nechal to být tónem, který nesvědčil o tom, že by mi úplně uvěřil. „Co děláš?“

„Peču.“

„Můžu ti pomoct?“

Vtiskla jsem mu do ruky jahody. „Můžeš je umýt a dát pryč stopku.“

Vydal se ke dřezu a já se zase věnovala těstu.

„Kde je vlastně Nele a Kai?“ napadlo ho po chvíli.

„Šli na LARPový večer,“ oznámila jsem a sama na sebe se zlobila za dotčený tón hlasu. „Kai dal Nele luk a šípy a úžasně cool kostým. A pomalovali se válečnými barvami. Ráda bych šla s nimi, ale nesměla jsem.“

Sebastian se rozesmál. „Ach jé, oni si s tebou nechtěli hrát?“ škádlil mě.

„Ne! Přitom bych moc ráda vyzkoušela něco nového.“

„Ale, vážně?“ zbystřil.

„Ano, jistě.“ Nalila jsem těsto do formy a otevřela troubu. Potom přišlo to nejlepší na pečení: prsty jsem vytřela misku od těsta a ochutnala. Cítila jsem na sobě Sebastianův pohled a podívala se na něj. Zíral na mě jako hypnotizovaný.

„Chceš taky?“ nabídla jsem mu, protože jsem myslela, že mu jde o těsto.

Zmateně zavrtěl hlavou. „Eh… co?“

„Na, ochutnej.“ Podala jsem mu misku od těsta.

Na pár sekund stál bez pohnutí, ale potom zajel ukazováčkem do misky a ochutnal.

„Tak co?“ dívala jsem se na něj a ještě jednou si nabrala.

„Chutná?“

„Hm, ukaž, ještě to musím trochu okoštovat.“

Podržela jsem mu misku a společně jsme vyškrabovali těsto, přičemž se naše prsty dotýkaly. A pak, zatímco jsme si tak užívali a ochutnávali své prsty, se naše pohledy setkaly. Sebastian měl v očích výraz, který jednoznačně neměl nic společného s kamarádstvím, a já náhle vnímala, že to, co děláme, je vlastně velice intimní. Jako bychom se líbali nebo ze sebe strhávali oblečení. V žaludku jsem cítila chvění, měla jsem pocit, jako bych spolykala mravence. Srdce mi natřikrát vypadlo z taktu, až jsem se bála, že na místě padnu. Moje tělo se vyjadřovalo k situaci zcela jednoznačně. Každou buňkou mi signalizovalo: Chci Sebastiana. A to teď. Ale nedokázala jsem se pohnout, byla jsem jak zamrzlá a totálně přemožená svými pocity. Takovou intenzitu jsem ještě nezažila. Už jen to, jak se na mě Sebastian díval, na tom pohledu nebylo nic k nepochopení – a já se prostě neodvážila k němu přiblížit. Ale ani on se nepohnul. Protože hrozilo, že tady takhle na sebe budeme koukat ještě zítra ráno, odtrhla jsem svůj pohled a postavila mísu zpátky na kuchyňskou linku. Odkašlala jsem si. „Prý z pojídání syrového těsta může člověk dostat břichabol.“

Sebastian nejdřív neodpověděl, nakonec si odkašlal.

„V tom případě tě za to budu činit odpovědnou,“ pronesl a zase se věnoval jahodám.

Otevřela jsem lednici a uvítala chlad, který se dotknul mých rozhicovaných tváří. Několikrát jsem se zhluboka nadechla a vyndala tři (ano, vážně, tři) kelímky smetany, abych je ušlehala. Pracovali jsme mlčky, dokud Sebastian neohlásil:

„Hotovo. Co teď?“

„Nic. Piškot potřebuje ještě pár minut, potom musí vychladnout. Klidně si můžeš hrát se svým toustovačem, pokud chceš.“

Sebastian povytáhl obočí, a tím dodal mému sdělení jakýsi utajený podtext. „Nechci si hrát s toustovačem,“ ujistil mě, a tím, že dal důraz na slovo toustovač opět dodal větě dvojsmysl. Žena s jinou povahou, než mám já, by si teď pravděpodobně pořádně zaflirtovala. Žena, která nemá problémy se signalizací zájmu – tak jako Sebastianova Cruella například – by teď vydechla: A s čím si chceš hrát? nebo Hraj si s čím chceš. A potom už by šlo všechno úplně samo. Ale protože jsem to byla jen já, řekla jsem: „Nebo třeba, kdyby se ti chtělo, bys mi mohl sešroubovat a přidělat ke zdi moji novou knihovnu. Já zatím udělám ještě něco k jídlu.“ Byla jsem vážně taková malá vařící potvora!

Sebastian si mě chvíli zaraženě měřil a posléze zavrtěl hlavou. „Jsi vážně neuvěřitelná, Anni.“

„A uděláš mi tu knihovnu?“

„Nee.“

„Jak to?“

„Protože si ji uděláš sama.“

„Já? Ale já to neumím. Mám na to svoje lidi.“ Sebastian se jen usmál, ale nic neřekl.

„Třeba tebe a Kaie,“ pokračovala jsem. „Máme přece dohodu: Vy nám pomáháte s tím, do čeho se nám nechce, a my vás za to nakrmíme.“

„Nepamatuju se, že bych nějakou takovou dohodu podepisoval,“ uvažoval Sebastian. „Kromě toho jsi předtím řekla, že chceš nové zkušenosti.“

„Ale já neumím vrtat,“ protestovala jsem.

„Jak to víš, když jsi to ještě nikdy nezkusila? Udělej si knihovnu. Já uvařím. To bude výzva pro Anniku?“ zašermoval rukama, jako by mluvil o nějakém novém traileru na film.

„Nebo půjde o epickou bitvu s regálem a vrtačkou a bezbranná dívka bude trucovat v koutě?“ V očích mu vesele blýsklo a já ten pohled nevydržela.

„Tak dobře. Dám se do toho.“

Sebastian spokojeně přikývl. „Výborně.“

Nějak jsem čekala větší odezvu a nadšení, když ne zrovna pochvalu. V tu chvíli pípla trouba a já vyndala hotové těsto.

„Tak já teď tedy jdu,“ oznámila jsem významně poté, co jsem odložila chňapky.

„Okej.“ Sebastian otevřel ledničku a začal zkoumat obsah.

„Jdu stavět ten regál.“

„Dobře.“

„A potom vezmu vrtačku a něco tady provrtám.“

„Super.“ Vyndal špek a dál si mě nevšímal.

„Hezkou zábavu.“

Ještě chvíli jsem počkala, ale Sebastian jen vykramařil dvě cibule a česnek a tvářil se, jako bych tu vůbec nebyla. Nedobrovolně jsem se tedy otočila a zašla do svého pokoje. Ještě nikdy jsem nezkoušela sestavit nábytek. Nakupovala jsem ho velmi ráda a s potěšením i užívala. Ale všechno to, co se dělo mezitím, o tom jsem neměla tušení. Poté, co jsem knihovnu vybalila a nastudovala návod na sestavení, jsem došla k závěru, že to nebude až tak komplikované. Vzala jsem si předepsané nářadí ze Sebastianovy skříňky, rozložila si všechna prkýnka, šroubky a hřebíky pěkně do řady na koberec a krok za krokem jsem podle návodu sestavovala regál. Neuvěřitelné, jak to bylo snadné! A především mě to bavilo. Když jsem skončila, knihovnu jsem zdvihla, postavila ji na určené místo a o krok ustoupila, abych si dílo prohlédla. To je geniální kus nábytku. A postavila jsem jej úplně sama. Nepotřebuju na to vůbec žádné lidi!

Velmi spokojená sama se sebou jsem zašla za Sebastianem do kuchyně. Vonělo to tam cibulí, špekem a pastou a já zvědavě nakoukla do hrnce, ve kterém cosi právě míchal. Vzala jsem lžíci a omáčku ochutnala. „Hmm, chutná to fakt výborně.“

„Musíš to říkat tak udiveně?“ ohradil se dotčeně. „A jak to vypadá u tebe?“

„Jsem hotová.“

„Neslyšel jsem vrtačku,“ poznamenal Sebastian, zatímco sléval vodu z těstovin.

Mávla jsem rukou. „Knihovna nemusí být přidělaná.

Však ona nespadne.“

„Aha. Předtím jsi ale tvrdila něco jiného. S tím na mě nechoď. Dohoda zněla: postavit a přivrtat.“

„Já to ale nechci přivrtávat.“

Chvíli si mě měřil, potom mrknul. „Pokud chceš, pomůžu ti. Případně ti zodpovím otázky, pokud bys potřebovala poradit.“

S povzdechem jsem se podvolila osudu. „Tak dobře.“

Zašli jsme ke mně do pokoje, kde jsem se Sebastianovou pomocí vybrala a nasadila správný vrták. Nakonec jsem vylezla s vrtačkou v ruce na žebřík. „A teď dupnu na plyn, je to tak?“

„Správně.“

Nasadila jsem vrtačku, zmáčkla knoflík a okamžitě se ozval pekelný rámus. To byl hlavní důvod, proč jsem s ní nechtěla mít nic společného. Nenávidím ten zvuk.

„Na co čekáš?“ volal Sebastian. „Jen se neboj a jdi na věc.“ No to se mu to mluví. Vzchopila jsem se a zařvala: „Do tohooooo,“ a zabořila prudce vrták stroje do zdi. Zírala jsem na díru, která se okamžitě objevila. „Viděls to?“ volala jsem nadšeně a obrátila se na Sebastiana. „Viděl jsi, jakou úžasnou díru jsem právě vyvrtala? Jak ta mašina zajela do stěny jako do másla?“

Sebastian se smál. „Ano, viděl. Bylo to drsný.“

Zastrčila jsem do díry hmoždinku a nakonec přišroubovala knihovnu ke zdi. Nato jsem sestoupila ze žebříku a nedokázala potlačit hrdý úsměv na tváři. „To byla zábava.“

Odešli jsme do kuchyně, kde mě Sebastian pozval na velkou porci špaget. Při jídle jsme nemluvili a jen si pochutnávali na výborném pokrmu. „Proč jsi mi vlastně nikdy neřekl, že umíš vařit?“ podívala jsem se na něj, když jsme uklidili ze stolu.

„Nevařím,“ ušklíbl se. „Mám na to svoje lidi.“ Rozesmála jsem se. „Tvé časy nepostradatelného pomocníka jsou pryč, kamaráde.“

Zatímco Sebastian umýval nádobí, já připravila jemně hořkou čokoládu a vložila ji do vodní lázně. Nakonec jsem rozřízla upečený piškot na tři vrstvy a vyndala z ledničky šlehačku.

„Pro koho to vlastně pečeš?“ zajímal se Sebastian.

„Pro nás.“ Namočila jsem jednu jahodu do čokolády a dala si ji do pusy.

„Hm,“ protáhl Sebastian, a když jsem na něj po straně koukla, všimla jsem si, že už má zase ten významný pohled.

Rychle jsem se věnovala práci. Namáčela jsem jahody do rozehřáté čokolády a pokládala je na vychladnutí na talíř. Poté jsem opatrně vystavěla dort ze dvou vrstev piškotu, šlehačky a jahod. „Trochu nestabilní záležitost,“ zhodnotila jsem kriticky své dílo a vzala do ruky poslední díl těsta, už pokrytý šlehačkou. Opatrně, pomaloučku a zlehka jsem ho posadila nahoru na dort a dozdobila jahodami s čokoládou. „Hotovo,“ oznámila jsem, slízla si trochu šlehačky z prstu a o krok ustoupila. „Nevypadá špatně. Jen se bojím, že se s ním nesmí ani pohnout, jinak se zřítí. Rychle si ho vyfotím.“ Obrátila jsem se a vrazila přímo do Sebastiana, který stál těsně za mnou. „Promiň,“ zamumlala jsem do jeho prsou.

„Žádný problém.“ Hlas mu zase zazněl tím zvláštním sametem, ze kterého mi stoupala teplota pokaždé nejméně o dva stupně. A přece i tahle chvíle pominula, aniž by se cokoli stalo. Přitom jsem to přece chtěla, a to bezpodmínečně. Jen jsem bohužel nevěděla, jak na to. Ostýchavost mě pevně svírala ve svých spárech. Oba jsme ustoupili ke straně, já vytáhla mobil, vyfotografovala dort a poslala snímek Nele.

„Tak, teď se do něj pustíme,“ těšila jsem se. Potom jsem do dortu opatrně zakrojila a každému z nás dala na talíř velký kus.

Zatímco Sebastian ochutnával, napjatě jsem ho pozorovala. „Tak co?“

S plnou pusou přikývl a zdvihl palce. „Vynikající.“

Teď jsem ochutnala i já. Piškotový základ byl úžasně lahodný a jahody, šlehačka a čokoláda vytvářely takovou chuťovou kombinaci, že mě to přímo katapultovalo do nebes. Naložila jsem nám ještě další dva kusy a poté, co jsme všechno spolykali, jsem klesla na židli a držela se za břicho. „Já už nemůžu ani dýchat.“

„Na to je dobrý šnaps.“ Sebastian vytáhl z lednice láhev kmínky, nalil oběma po skleničce, a připili jsme si.

„Neudržím se na nohou.“ Přisunula jsem mu skleničku, aby mi znovu nalil.

Po druhé skleničce jsme chvíli seděli tiše a vzpamatovávali se ze žranice. Kmínka opravdu pomohla. Sice jsem stále měla hrozně nacpaný břich, ale ulevilo se mi. Bylo mi teplo.

„Hele, víš co? Už jsem dneska zvládla dvě výzvy – sestavila jsem knihovnu a upekla třípatrový dort – a ty ještě žádnou. V tomhle je tedy mezi námi nerovnováha. Musíš mě bezpodmínečně dohnat.“

„Vážně?“

„Hmm. A už taky vím jak.“

Nedůvěřivě se na mě zamračil. „A jakpak?“

„Musíš udělat něco, co se vyrovná nápadu s vrtačkou. Ani netušíš, jak strašlivě tu věc nesnáším.“ Odmlčela jsem se a přivřela oči. „Nejspíš stejně jako ty pouť,“ dodala jsem škodolibě a zeširoka se na Sebastiana zazubila.

Na tři vteřiny ztuhl, potom trhl rameny: „Tak na to laskavě zapomeň.“

„Dneska se projedeš na horské dráze,“ zvolala jsem triumfálně.

„To teda zcela zaručeně neudělám.“

„Ale ano. Koneckonců, já taky musela přivrtat knihovnu.

Tak co, jdeš se mnou?“

Bubnoval prsty na desku stolu a neodpovídal.

„Prosím, Sebastiane. Už jsem tam nebyla celou věčnost.

Stačí si zajet jen jednu jízdu, pak si budeme kvit. Budu tě držet za ruku,“ nabídla jsem.

Prsty se zarazily. Pak se na mě podíval. „Okej.“

„Vážně?“

„Ano,“ vzdychl.

O půl hodiny později jsme vystupovali z tramvaje a mířili poslední kus pěšky směrem ke katedrále. Už z daleka jsme mohli rozpoznat obří kolo s velikým znakem Hamburku. Vzduch voněl praženými mandlemi a pečivem, doléhaly k nám adrenalinové výkřiky lidí na atrakcích a hlasy prodavačů lístků. „Už ani nevím, proč jsem tu tak dlouho nebyla,“ divila jsem se, když jsme prošli branou. Okamžitě se mě zmocnila atmosféra radostného očekávání. Vždycky jsem to tady milovala: blikající pestré budky, stánky s voňavými dobrotami, změť hlasů, prodavače balonků, nad jejichž hlavami se legračně komíhaly postavičky kreslených filmů. A atrakce, které vás protřepou, postaví na hlavu a nechají zapomenout na to, kdo nebo co jste, aby vás zase vyplivly ven s vědomím, že jste stále ještě týž člověk jako dřív, s tím rozdílem, že jste na chvilku překonali gravitaci. Chtěla jsem zkusit všechno, táhla jsem Sebastiana od jednoho stánku k druhému, kupovala losy (samozřejmě všechny nanic) a také nafukovací balonek s Ledovým královstvím, který mi za necelých pět minut vyklouzl z ruky a uletěl. Když jsme dojedli obří porci cukrové vaty, zavelela jsem: „Okej, tak jdeme na to. Dáme si jednu jízdu na horské dráze.“

Sebastian se ošil. „Musí to být?“

„Můžeme si dát zahřívací jízdu na řetízkovém kolotoči,“ ustoupila jsem. „To je přece neškodné.“

„Když myslíš. Ale nesedím na kraji.“

„No jistě, neboj,“ ujistila jsem ho a na potvrzení mu stiskla paži. „Uvidíš, až budeme nahoře, nebude se ti chtít ani dolů.“

Krátce nato jsme nasedli na sedačky, a zatímco jsme stoupali vzhůru, zavolala jsem na Sebastiana: „Všechno v pořádku?“

Zbledl kolem chřípí a oběma rukama se tiskl k řetězům.

„Ujde to.“

Pak se dal kolotoč do pohybu a já letěla nad městem. Pode mnou tančila světla. Viděla jsem Reeperbahn, tančící věže, svatého Michala, Labe, Labskou filharmonii, obří kolo a další atrakce u Dómu, a potom zase všechno dokola. Vítr mi vál ve vlasech, žaludek se mi stahoval příjemným strachem a já roztáhla ruce, abych ještě posílila pocit, že umím létat. Podívala jsem se na Sebastiana, který nedůvěřivě zíral střídavě dolů a nahoru, jako by zkoumal, jestli je sedačka pevně přidělaná a jak dlouho asi může trvat v případě nehody, než doletí na zem. „Všechno v pořádku?“ zakřičela jsem.

Podíval se na mě a na tváři se mu objevil úsměv. „Ano, všechno v pořádku.“

Točili jsme se dál a dál, ale já neviděla ani lidi dole, ani světla v dálce. Viděla jsem už jenom Sebastiana. Jeho větrem rozcuchané vlasy, jeho tvář se stopou strniště a zelené oči. A jeho úsměv. Jen kvůli mně šel sem na pouť a jen kvůli mně teď sedí na kolotoči. A já už nikdy nechci s nikým být víc než s ním.

Kolotoč začal zpomalovat a sedačky klesly. Dál jsme procházeli kolem atrakcí a cestou si koupili pražené mandle.

„Tady je horská dráha,“ ukázala jsem.

„Hm, s tímhle jsi tolik nadělala? To vypadá docela v pohodě. S tím teda definitivně nemám problém.“

Sledovala jsem jeho pohled a zasmála se. „To je taky dětská dráha,“ upozornila jsem ho. Popadla jsem ho za bradu a otočila mu hlavu správným směrem. „Tuhle jsem myslela.“

Oči se mu rozšířily. „Tady jsou ale hned dva lopingy.

Nemohl bych to vyměnit za něco jiného, čeho se bojím?“ Na chvíli jsem se zarazila. „A co by to mělo být?“

„No, třeba…“ Sebastian na mě vrhl postranní pohled.

„O pár věcech bych věděl.“

„Ne, je mi líto, musí to být horská dráha.“ Zatahala jsem ho za rukáv saka. „Jdeme, řetízkový kolotoč se ti přece docela zamlouval.“

Koupila jsem dva lístky a postavili jsme se na konec dlouhé fronty. Čím déle jsme čekali, tím byl Sebastian tišší. Pomalu mi ho začínalo být líto a v duchu jsem se ptala, jestli to není ode mě extrémně podlé nutit ho k té jízdě, ale byla jsem přesvědčená, že se mu to nakonec bude líbit stejně jako mně přidělávat knihovnu.

„Jak je možné, že se mnou nemáš vůbec žádné slitování?“ stěžoval si Sebastian, když jsme byli pevně připoutaní ve vozíku. „Copak nemáš srdce? Určitě tu bídně zahyneme.“

„Je mi tě moc líto, vážně,“ přiznala jsem. „Ale zcela jistě tu neumřeme.“

Natáhl ruku, jako by čekal, že mu někdo něco podá.

„Copak je?“

„Slíbilas mi svou ruku.“

„Ach. Jistě.“ Podala jsem mu ruku a on ji pevně objal svojí. Ale nejen to. Pomalu mi palci hladil hřbet ruky, a to tak dráždivě pomalu a něžně, že si to jistě ani neuvědomoval.

Kůže mi téměř praskala a jiskřila pod jeho dotykem a ten pocit se mi ve vteřině rozšířil po celém těle. Vzhlédla jsem k němu, přímo do jeho usměvavých a vřelých očí.

„Ještě předtím, než mě zničíš, se ti musím s něčím svěřit,“ vyhrkl, když se dal vozík pomalu do pohybu.

Na zlomek sekundy se mi zastavilo srdce. „S čím?“

Šplhali jsme vzhůru, Sebastian stiskl pevněji mou ruku a pronesl: „Váš toustovač je brak.“

Zmateně jsem nakrčila čelo. „To přece vím.“

„Ne, sám přístroj je na vyhození. Nedá se s ním nic dělat.

Už ten zatracenej krám nebudu opravovat.“

„Ale… k čemu teda ten stroj opravuješ?“

Sebastian zahrál tak jemně na moje prsty, až jsem zalapala po dechu. Odpověděla jsem sama od sebe stejným gestem a měla stejně intimní pocit, jako bychom se políbili.

„Je to jen záminka,“ přiznal. „Hrozně rád poslouchám, když hraješ na klavír.“

Než jsem se zmohla na odpověď, zmizela mi půda pod nohama a během vteřiny se můj svět převrátil vzhůru nohama. Vůz se řídil do úzké příkré zatáčky hluboko pod námi, aby hned nato vytočil první loping. Kolem mě zněly výkřiky a nejspíš jsme řvali i my se Sebastianem, nedokážu to říct. Byla jsem totálně vyklepaná, měla jsem pocit, že mě gravitace klepla přes prsty, žaludek mi dělal přemety a tělem mi proběhl takový adrenalinový rauš, že jsem měla pocit, že se snad rozletím. Vůz se řítil do zatáčky, vyjel vzhůru a dolů, vytočil další otočku vzhůru nohama a brzy nato zpomalil.

Ve mně ovšem i nadále vládl pocit zasvěcení. Uvědomovala jsem si, že se se Sebastianem stále ještě držíme pevně za ruce. „Všechno okej?“ Vypadal dobře, dokonce víc než to, a na rtech se mu objevil široký úsměv. „To bylo neuvěřitelný. Chci jít ještě jednou. Okamžitě.“

„Vždyť jsem říkala, že se ti to bude líbit,“ zasmála jsem se a srdce mi poskočilo radostí, protože vypadal nadšeně a kouzelně.

Bezpečnostní zařízení se uvolnilo a my byli vyzváni k opuštění vozíku. Na nejistých nohou jsem scházela z lešení. Sebastian šel těsně vedle mě a nějak jsme oba úplně zapomněli pustit si ruce. „Takže pojedeme ještě jednou?“ ujišťoval se Sebastian dychtivě. „Tahle jízda je na mě.“

Nakonec jsme vyzkoušeli úplně všechny atrakce, které pouť u hamburského dómu nabízí. Vrhali jsme se do hlubin, byli jsme vytřeseni, házeni do vzduchu a motáni v divokých otáčkách a nemohli jsme se toho nabažit. Mezitím jsme spořádali ještě hromadu pražených mandlí a cukrové vaty, nakoupili hromadu losů (všechno marně) a zkoušeli jsme štěstí na střelnici. Vyváděli jsme a vykládali si nesmysly a chechtali se do úplného vyčerpání. Byli jsme jako omámení. Adrenalin nám koloval žilami a já bych takhle vydržela snad celou věčnost, nejméně tedy celou noc. Ale v jedenáct hodin stánky potemněly a my byli nuceni vrátit se do všedního dne.

„Nutně si musím dát ještě jedno lízátko, SalmiakLolli,“ prohlásila jsem, když jsme prošli kolem automatu se sladkostmi. „Chceš taky?“

„Ne, díky. Pro dnešek už mám vážně dost.“

„SalmiakLolli se hodí vždycky,“ poučila jsem ho a kromě lízátek nakoupila ještě sušenky, čtyři kandovaná Liebesäpfel, jablíčka lásky, několik hadů a belgické pralinky.

„Máš bulimii?“ podivil se Sebastian.

„To samozřejmě není všechno jen pro mě. Podělím se s Nele, Kaiem a s tebou.“ Ale už cestou domů jsem si rozbalila jedno lízátko a spokojeně je cumlala, když jsme seděli v tramvaji. Miluju směs jemně hořké čokolády a lékořice. Vůbec je sladké a slané podle mě tou nejlepší chuťovou kombinací, a tenhle večer byl tak krásný, že určitě vejde do mých soukromých dějin. V žilách mi stále ještě kolovala hromada endorfinů, když jsme mířili od stanice S-Bahnu domů. V bytě bylo ticho a tma, takže se Nele a Kai ještě nevrátili ze svého LARPového večera.

Odešli jsme do kuchyně, kde jsem složila svoje sladkosti.

„Proboha,“ vykřikla jsem, když jsem objevila jahodový dort, ale protože jsem měla v puse lízátko, vyšlo z toho jen podivné mumlání.

„Co?“

Vyndala jsem lízátko z pusy a ukázala na dort. „Je v tahu.“ Nejspíš bylo v kuchyni příliš teplo, takže šlehačka nevydržela a roztekla se. Dort vypadal jako hromada břečky s čokoládovými jahodami navrchu. „Dobře, že jsme si dali už předtím.“ Dala jsem lízátko zase do pusy a požitkářsky zamlaskala.

„Můžeš toho, prosím, nechat?“ zamračil se Sebastian. Ruka s lízátkem mi klesla. „Co se děje?“

„Celý večer se permanentně něčím cpeš. Už se na to nemůžu dívat.“ Přistoupil těsně ke mně. „Máš tady čokoládu,“ dodal tiše a palcem mi přejel po koutku pusy a rtech.

Cítila jsem, jak se mi zase tělem prohnal žhavý adrenalin, který ovšem neměl tentokrát nic společného s horskou dráhou. „Proč se nemůžeš dívat na to, jak jím?“ divila jsem se, ačkoli jsem trochu tušila, nebo spíš doufala, oč jde. Ale chtěla jsem to slyšet.

Stál těsně u mě. „Protože tě chci políbit. Chtěl jsem už tolikrát a pokaždé, sakra práce, jsi něco jedla. To už je na mě vážně příliš.“ V očích měl zase ten svůj pohled, zřetelnější než předtím. Už jsem vůbec nepochybovala. Sebastian mě chce úplně stejně jako já jeho.

„Proč mě teda nepolíbíš?“ odložila jsem pochutinu. Srdce mi bušilo jak o závod.

Sepjal ruce kolem mého pasu a přitáhl si mě k sobě. „Protože to není moc dobrý nápad,“ odpověděl, ale hlas měl tak svůdný a sexy, že myslel vlastně úplný opak, než říkal.

„Proč ne? Nevinná pusa přátelství neuškodí.“

Sebastian povytáhl obočí. „O naše přátelství mi nejde.

Tak dobře spřátelení ještě nejsme. Nebo ano?“

„Ne, vlastně jsme spíš… známí. Prostě sousedé.“

„A jak jsi přišla na to, že by šlo o nevinnou pusu? Věř mi, že už jsem dávno za bodem, kdy bych ti ještě dokázal dát jenom nevinnou pusu.“

Netušila jsem, co říct. Přitiskla jsem jen beze slov svou paži na jeho šíji, abych mu dala najevo, že jsem připravena. Že klidně může začít, a to prosím hned.

„Anni,“ vydechl téměř zoufale. „Radši bych měl odejít!“

„Proč?“ Můj hlas zněl skoro tak zoufale jako jeho.

„No, víš, nechci se milovat se ženou, která chce vlastně jiného. A líbat ji taky nechci.“

„Ale já přece nikoho jiného než tebe dávno nechci!“ zvolala jsem a v tu chvíli jsem definitivně věděla, že je to absolutní pravda. Šestnáctiletá Annika ve mně obdivovala Tristana. Ale ta Annika, kterou jsem dneska, má jednoznačně ráda Sebastiana. A nechci ho jen tak, jsem do něj zamilovaná – a to tak moc, jak jsem ještě nikdy nikoho nemilovala. I děti si toho všimly. Jak tenkrát řekla Maryam: Potom máte v očích slunce. Hodně slunce. A to nebylo jen v mých očích, ale v celém těle, a hlavně v mém srdci.

„Můžeš to prosím říct ještě jednou?“ nevěřil Sebastian svým uším.

„Nechci nikoho jiného. Nejsem zamilovaná do Tristana. Vím to už nějakou dobu, asi jsem ti to měla říct už dávno. Ale nebyla jsem si jistá, jestli by tě to vůbec zajímalo.“

Chvíli na mě zíral, jako by nevěřil svým uším, a snažil se z mého výrazu zjistit, jestli je pravda, co říkám. Pak se mu oči rozzářily a na jeho rtech se objevil nejsladší úsměv, jaký jsem kdy viděla. „To tedy ano. Zajímá mě to dokonce moc.“

„Tak políbíš mě už konečně, nebo co?“ Sebastian se rozesmál. „Anni, ty seš vážně…“

Dál se nedostal, protože už jsem nedokázala déle čekat. Přitáhla jsem si jeho hlavu a nejpozději ve chvíli, kdy se naše rty setkaly, jsem ztratila veškerou ostýchavost. Sebastian zajel jednou rukou do mých vlasů, přitáhl si mě v pase ještě blíž a odpověděl na můj polibek tak vášnivě, že jsem měla pocit, jako by moje tělo bylo pod proudem. Chutnal po cukrové vatě, pražených mandlích a Sebastianovi, a ještě nikdy žádný muž ve mně nedokázal vzbudit takové opojení směsí adrenalinu, vášně a lásky. Sebastian měl pravdu: nevinná pusa to vážně nebyla. Bylo to ale všechno jiné, protože záhy mi jen líbání nestačilo. On na tom nebyl jinak. Ruce se mu vydaly na výzvědnou výpravu přes moje pozadí vzhůru pod triko. Zasténala jsem, když mi jemně vyhrnul okraj trika a pokračoval až k závěru podprsenky. Tam se náhle zarazil a odtrhl své rty od mých. Podíval se na mě.

„Co je?“ lapala jsem po dechu.

V pohledu měl tolik vášně, že jsem vůbec nechápala, jak dokázal přestat. „Nele a Kai se můžou každou chvíli vrátit domů.“

„No a?“

„Chceš, aby sem vešli ve chvíli, kdy tady…“ Větu nedokončil, ale bylo mi jasné, co chtěl říct.

„Půjdeme ke mně do pokoje?“

Políbil mě, tentokrát ovšem ne tak dlouho. „Není na světě nic, co bych neudělal radši. Ale… snad bychom tomu měli nechat klidnější průběh. Máme všechen čas světa.“

Vůbec jsem si nepřipadala tak, jako bych měla tolik času. Spíš mi bylo, jako bych ztratila hromadu času, dokud se tohle nestalo. A kromě toho… chtěla jsem ho tak moc, že věta nechat tomu klidnější průběh ve mně vyvolávala trýzeň.

„Ehm, okej,“ dostala jsem konečně ze sebe. Vymanila jsem se z jeho náruče a o krok ustoupila. „Jasně, ano… když mě nechceš, tak…“

„Anni, ty mě připravíš o poslední nervy,“ vyhrkl a zase si mě přitáhl k sobě. „Samozřejmě že tě chci. Hrozně moc. Ale je to pro mě extrémně důležité a v žádném případě to nehodlám zpackat. A kromě toho…“ Na rtech mu zahrál úsměv.

„Mám taky konečně svoje zásady. Ještě jsme ani neměli pořádné rande a nechci, aby sis myslela, že jsem takový.“

Vytáhla jsem se na špičky a dlouho a naléhavě ho políbila.

„Jsi tak sladký, víš to?“

„Sladký?“ stáhl bolestně tvář. „Chceš říct, že jsem totálně ztratil svou Bad-Boy image? Můžu ti připomenout svoje tetování?“ Povytáhl rukáv trika a podržel mi před očima orlí kérku. Přejela jsem po ní prsty a kývla. „Mega drsný tetování, seš fakt tvrďák.“ Pak jsem se na něj zakřenila. „Přiznávám, že jsem ráda, že máš svoje drsňácký roky za sebou. Jinak bys tu totiž nestál přede mnou a nevedli bychom tenhle rozhovor.“

„Ne. To bych si tě podal jinak.“

„Zadrž,“ rozesmála jsem se. „Myslím, že teď je to mnohem lepší.“

Trvalo ještě dobrou hodinu, než odešel. Tak dlouho jsme si dávali dobrou noc, zas a znovu, líbali se a jen těžko se drželi, abychom nepokračovali. A přece přišla chvíle, kdy jsme stáli přede dveřmi bytu a když jsme se rozloučili, bylo to doopravdy.

„Dobrou noc,“ popřál mi tiše do ucha a přidal ještě polibek na zvláště citlivé místečko. „Krásně se vyspi.“

„Hm,“ zabručela jsem, ačkoli jsem neměla nejmenší představu, jak v tomhle stavu dokážu usnout. „Ty taky.“

Šibalsky se na mě usmíval a já věděla, že ho napadlo totéž co mě.

„Hej, víš co?“ vyhrkla jsem najednou. „Pokud jde o výzvy, je to teď právě 3 : 1 pro mě. Já tě dneska políbila.“

„No a? Já tě taky líbal.“

„Ale já tě políbila první,“ triumfovala jsem.

Usmál se a dal mi poslední vášnivý polibek. „Zato já tě líbal častěji. Mimochodem, chutnáš po lékořici.“

„Ale vždycky to tak není. Ty chutnáš po cukrové vatě a pražených mandlích.“

„To je tak vždycky,“ zašklebil se. „Dobrou noc, Anni. Ahoj ráno.“ Otevřel dveře svého bytu a zmizel za nimi.

A já stála jako ochromená na chodbě domu a už teď jsem ho strašlivě postrádala. Cítila jsem se příšerně, byl mi tak blízko, jen přes stěnu, ale zároveň tak daleko. Pitomé dáme tomu čas.

Ale když jsem potom ležela v posteli, prožívala jsem po těle i po duši absolutní opojení štěstím. No páni, jsem doopravdy zamilovaná. A Sebastian je zase zamilovaný do mě. Zapípal mi mobil a já se pro sebe zeširoka usmívala, když jsem četla Sebastianovu zprávu. Ptal se mě, jestli se mi daří usnout. Ještě dlouho jsme si psali. A já se prostě nedokázala přestat usmívat. A nic mi nemohlo ublížit.

Zamilovanost hraničí s duševní chorobou

Druhý den jsem se vzbudila s úsměvem na tváři a chvíli mi vůbec v rozespalosti nedocházelo, proč jsem tak šťastná. Pak se mi ovšem před očima zjevil Sebastianův obličej. Došlo mi, že ho miluju a on mě. A už dneska večer se určitě uvidíme. Moment… až večer!? Vzdychla jsem, protože mi to připadalo děsivě dlouho. Pak jsem se musela pro sebe zachichotat, vzápětí jsem se chytila za hlavu. Proboha! Zamilovanost u mě vážně hraničí téměř s duševní chorobou.

Vyhrabala jsem se z postele a odešla do koupelny. V zrcadle se objevila připitoměle se šklebící Annika s rozzářenýma očima. Ovšem pod nimi jsem měla pořádně temné kruhy, protože jsem dneska spala sotva dvě hodiny. Vyčistila jsem si zuby, skočila pod sprchu a následně se začala pečlivě patlat Nelinou pleťovou maskou. Paráda, Anni, pochválila jsem se v duchu, když jsem si uvědomila, co dělám. Ještě začneš být ke všemu marnivá?

Se zapatlanou tváří jsem zašla do svého pokoje, abych si vybrala oblečení na dnešek. Zabzučel mi mobil esemeskou a já se vrhla k nočnímu stolku, abych se podívala, jestli mi nepíše Sebastian. Psal. Vyjdi prosím rychle před dveře.

Ale já nejsem oblečená.

Nevadí, odpověděl a já si dokázala představit, jak se šklebí.

Vklouzla jsem do županu a spěchala ke dveřím. Srdce se mi radostně rozbušilo a stále zrychlovalo. Motýli v břiše na sebe začali vesele narážet a volali Pozor, pozor, brzy ho zase uvidíme! Prosím, připravte se na líbání! Otevřela jsem dveře a tam stál Sebastian, vysoký, urostlý, úplně oblečený a s širokým úsměvem. Prohlédl si mě odshora dolů. „Jsi oblečená.“

„Ale ne moc.“

„Hmm,“ udělal a objal mě kolem pasu, aby mě přitáhl k sobě. „Myslím, že v tuhle chvíli raději ani nechci vědět jak málo.“

„Okej.“ Objala jsem ho kolem krku. „Co pro tebe můžu udělat?“

Potřásl hlavou. „Neděláš to naschvál, viď že ne?“

„Co?“

„Ty tvoje permanentní dvojsmysly. Dohání mě to málem k šílenství.“

„Copak můžu za to, že vidíš za nevinnými poznámkami dvojí smysl?“

„Nemůžeš za to,“ usmál se Sebastian. „Vlastně jsem ti chtěl říct něco totálně romantického a složit ti vtipný kompliment, ale upřímně řečeno jsem všechno při pohledu na tebe zapomněl.“

„Díky.“ Polichoceně jsem si chtěla shrnout vlasy z čela, a přitom jsem si uvědomila, že vlastně mám ještě mokré vlasy stažené do přísného drdolu. Abych si je nenamočila do zelené masky, kterou jsem stále ještě měla na tváři a teď taky ještě na prstech. „Ach, ach tak,“ zabručela jsem. Tak proto Sebastian při pohledu na mě zapomněl na komplimenty.

Rozesmál se a potom mě políbil, a jakmile se svými rty dotkl mých, stejně jsem na všechno ostatní zapomněla. Když jsme se od sebe odtrhli, měl tvář ušmudlanou od mé masky. S úsměvem jsem mu tu zelenou pohromu otřela.

„Uvidíš, že dneska budeš v práci prostě neodolatelný, budeš mít nádhernou pleť.“

„Cool. Promiň, musím běžet, jen jsem tě chtěl ještě rychle vidět a popřát ti krásný den.“

No, jestli se teď usmívám stejně připitoměle jako předtím do zrcadla, tak to je nadělení. Ale jak se nemám usmívat?

„Díky, i tobě nádherný den.“ Políbila jsem ho a následně zase utřela masku z tváře. „Tak večer.“

„Večer.“ Zamířil ke schodišti a brzy mi zmizel z dohledu.

Do školy jsem plula jako na obláčku. Vůbec mi nevadilo, že prší. I posprejované zdi Ellerbrooku se mi dneska zdály výjimečně krásné. Slyšela jsem zpívat ptáky, zdálo se mi, že se všichni lidé kolem mě usmívají a mají taky tu nejlepší náladu. Stejně jako já.

„Dobré ráno, miláčkové,“ pozdravila jsem devátou C.

„Dneska je venku nádherný vzduch, že? Miluju jarní déšť. Voní tak nádherně, nemáte také ten dojem?“

„Ste si něco vzala?“ utrousil Justin, který sotva dokázal držet oči otevřené a vypadal hrozně mrzutě.

Ale mě dneska nemohlo nic rozházet. „Ne, nevzala, a nebuď drzý, Justine. Dobře, vidím, že nemáte chuť si povídat. Tak se dáme do práce.“

Nějak jsem vyučování zvládla, i když vlastně netuším jak, protože jsem celou dobu myslela na Sebastiana. Na konci jsem všechny propustila s přáním „Hezký den všem“ a sbalila si věci.

Meikel se potloukal kolem, tak jak to dělával poslední dobou často. Vždycky se snažil odejít ze třídy jako poslední a ještě si se mnou poklábosit. Na tom se nic nezměnilo ani poté, co si našel kamarády. Ve škole se s ním teď všichni normálně bavili, jako by byli odjakživa kamarádi, a on už se necítil ani ve třídě tak strašně vyloučeně. Přesto se zdálo, že má něco na srdci. „Máte dneska výbornou náladu, že jo?“ nadhodil.

„Ano, včera jsem měla krásný večer. Byli jsme na pouti a víc jak dvě hodiny jezdili na kolotočích. Znáš ty nové atrakce na pouti? Vrtuli? Na ní vážně nevíš, kdy jsi nahoře a kdy dole.“

Meikel zavrtěl hlavou a strčil si sešity do tašky. „Ne, nechodím moc na pouť.“

Nejradši bych si dala pohlavek. Samozřejmě že tam nechodí. Je to hodně exkluzívní a drahé, nemůže si dovolit takhle trávit volný čas. Spousta mých žáků je na tom stejně.

„Co bys řekl tomu, kdybychom se vydali na školní výlet na konci roku do Hyde Parku?“

„To by bylo krásný,“ odtušil, ale přitom se na mě nepodíval. Když si strkal do tašky učebnici zeměpisu, vyhrnul se mu pulovr a já zahlédla kus jeho žeber.

„Copak to máš?“ ukázala jsem a přiblížila se k němu, abych lépe viděla. Měl tam několik modřin, vypadalo to, jako by ho někdo tvrdě zmlátil.

„Nic.“ Uhnul a rychle si stáhl pulovr dolů.

Zaraženě jsem si ho prohlížela a teprve teď, když jsem stála těsně u něj, jsem si všimla i temně zbarveného místa na bradě. „A tady?“ ukázala jsem. „Co je to?“

Ruka mu podvědomě vyletěla vzhůru k místu, na které jsem ukazovala. „Ach, to je… popral jsem se. Ale byla to jen legrace.“

„Legrace? A s kým ses jen tak pro legraci rval?“ Děje se tady něco, čeho jsem si nevšimla? Skončil mobbing a začali ho mlátit? Tipovala jsem to na Justina. Ten Meikla skutečně nesnášel, hlavně od chvíle, kdy se třída postavila za Meikla proti němu. Meikel se stále ještě nehýbal, jen si zamyšleně pohrával s popruhy na batohu.

„Jestli mi to neřekneš, budu muset zavolat tvojí mámě,“ varovala jsem ho.

„S Pawlem,“ houknul se sklopenou hlavou. „Pral jsem se s Pawlem. Ale nesmíte ho potrestat, protože já jsem mu ty rány oplácel, prostě jsme do sebe strkali jen tak z legrace. Je to kamarád. Vážně.“

V hlavě se mi rozezněla siréna na poplach. Ale na druhou stranu jsme se Sebastianem (ach Sebastian!) několikrát viděli Mesuta s Joem nebo Hamedem, jak se pro legraci strkají. Dobře, z toho ale nevznikají takové modřiny. Jenže zase na druhou stranu jsou Pawel a Meikel dva dospívající teenageři. Mohlo se stát, že to prostě přehnali. Kromě toho spolu ti dva vážně vycházejí moc dobře. Prostě jsem nemohla uvěřit, že by ho zrovna Pawel úmyslně mlátil. „No dobře,“ ustoupila jsem nakonec. „Ale příště se prosím neperte tak tvrdě, okej?“

Meikel stiskl rty do úzké čárky. „Můžu už jít?“

„Ano, jistě.“

Vstal a odešel ze třídy. Zamyšleně jsem si balila věci, potom jsem ale dostala zprávu od Sebastiana a vyměnili jsme si pár esemesek. Když jsem se vzpamatovala, čas už pokročil a já musela spěchat na další hodinu. Na záležitost s Meiklem jsem úplně zapomněla. Všechno se mi vybavilo až na konci vyučování, když jsem před školou zahlédla Pawla.

„Paní Paulsenová? Musím vám něco říct,“ začal.

„Okej, o co jde?“

Rozhlédl se nalevo a napravo a vyhrkl: „To s Meiklem jsem nebyl já.“

Na chvíli se mi leknutím zastavilo srdce a v hlavě se zase rozezněla siréna – tentokrát tak hlasitě, že už jsem ji nemohla ignorovat. „Opravdu ne?“

„Ne! Chtěl, abych řekl, že jsme se spolu jen tak prali. A že to prý musím udělat, protože jsme tým a skoro jako bráchové.

A kdybych ho přece jen zradil, pak že vám prozradí, že jsem podváděl při poslední písemce ze zeměpisu.“ Zamračil se.

„Ale právě proto, že jsem pro něj něco jako starší brácha, myslím, že vám to musím říct. Takže, ty modřiny nemá ode mě.“

„Od koho tedy?“

Přešlápl rozpačitě z nohy na nohu a upřeně zíral na svoje tenisky.

„Pawle, prosím, jestli něco víš, pověz mi to. Byl to někdo ze školy?“

„Ne,“ hlesl.

V tu chvíli se mi složil celkový obraz. Ten neklid, nesrovnalosti, všechno, co mi připadalo podivné.

Pawel si odkašlal. „Nevím nic úplně přesně, ale moje teta bydlí ve stejném domě jako Meikel, má byt vedle nich. Stěny nejsou tak silné a teta říkala, že je u nich každý den pořádný rámus. Myslím, že starej jeho matky je pěknej hajzl.“

„Nevíš, kde je teď Meikel?“

Pokrčil rameny. „Před chvílí odcházel, netuším ale kam.“ Srdce mi bušilo a v krku jsem měla vyschlo, sotva jsem dokázala mluvit. „Dobře, žes mi to řekl, udělal jsi správnou věc,“ pochválila jsem ho.

Vystrašeně se na mě podíval. „A co s tou písemkou?“

„Zapomeň na to.“

To byla rada, kterou bych se taky moc ráda řídila, ale všechno ve mně křičelo rozhořčením. Byla jsem strachy a vzteky bez sebe, že jsem reagovala nekonečně pitomě. Hloupá, naivní a slepá. Pokývla jsem Pawlovi a vrátila se do školy. Zpočátku jsem jen rázně kráčela, ale postupně se můj krok stále víc a víc zrychloval, až jsem chodbou skoro běžela. Jak jsem mohla být tak tupá? Od začátku mi na Meiklovi připadalo něco divného. Myslela jsem na telefonát s jeho matkou. Už tady jsem selhala, když zašeptala: Už s vámi nemůžu mluvit. Musím zavěsit. Ale ani tak jsem si neposkládala věci k sobě a nedošlo mi, že nejspíš volá tajně a má strach, že bude přistižena. Místo toho jsem se domnívala, že je to hrozně nepříjemná osoba, která si pořád stěžuje. Není divu. Měla na to nárok. A že se její čtrnáctiletý syn po skončení vyučování raději potlouká po škole, než aby šel domů, protože si tam pravděpodobně nikdy nebude moci přečíst svoje komiksy v klidu? Vážně? Jak jen jsem mohla Meiklovi tak naletět? Zatraceně, všechno, co se dalo pokazit, jsem pokazila.

Úplně bez dechu jsem doběhla do Stefanovy kanceláře. Když jsem vtrhla dovnitř, užasle vzhlédl od práce. „Anniko, děje se něco?“

„Ano. Jde o Meikla Deckera.“ Rychle jsem mu vylíčila, co jsem zažila a co mi právě svěřil Pawel.

„Hm,“ protáhl zamyšleně Stefan, když jsem domluvila.

„Sami s tím nic moc nesvedeme. Ale zavolám na policii a na sociálku, aby se toho ujali. Pravděpodobně tam někoho pošlou.“

„Pravděpodobně,“ prskla jsem. „Pokud nikoho nepošlou, a to hned, tak se tam vypravím osobně!“

„To v žádném případě neuděláš, Anniko. Teď se prosím uklidni. Vím, že ti na tom chlapci velice záleží, ale nesmíš se tím nechat tak strhnout. A teď mě omluv, musím si zatelefonovat.“

Celá záležitost se hrozně vlekla. Pochodovala jsem po Stefanově kanceláři sem a tam, zatímco on mluvil snad s milionem lidí. S lidmi ze sociálky, s policií, s Pawlovou matkou, s Pawlem osobně a tak dále a tak dál. Občas předal sluchátko i mně, abych vypověděla, co vím. Policie slíbila zajít do bytu Meiklovy matky ještě dnes, ale já měla panický strach z toho, že jim nikdo neotevře.

„Udělali jsme všechno, co se dalo,“ ujistil mě Stefan.

„Všechno? Mám pocit, jako by to k ničemu nebylo.

A především, že už je příliš pozdě.“

„Nikdy předtím přece nevykazoval známky toho, že by byl obětí domácího násilí. Vždyť sis těch modřin všimla až dneska.“

„Ano, ale víš, co je na tom nejhorší? Uvěřila jsem mu, že má hematomy z toho, jak se rval s Pawlem. Připadalo mi to divný, to ano, ale nechala jsem to být. A kdyby za mnou Pawel nepřišel, vůbec bych nejspíš nic neudělala, i přes ty modřiny!“

„Denně máš co dočinění s tucty dětí. Je normální, že ti občas něco unikne, to je prostě lidské. O toho chlapce ses zajímala, a dokonce jsi mluvila s jeho matkou. Nemůžeš za to, že sis povšimla znaků domácího násilí až dneska.“

„Ale tak to není!“ Zajela jsem si rukama do vlasů a vstala.

„Co je s tou policií? Dají nám vědět, jak to tam dopadlo?“ Stefan zavrtěl hlavou.

„To znamená, že se dnes už nic nedozvíme?“

„Ne. Jdi domů, Anniko.“

Zhluboka jsem se nadechla. „Asi mi už nic jiného nezbývá.“

„Hej!“ zavolal na mě Stefan, když už jsem byla skoro venku z kanceláře. „Nic si nevyčítej. Nic jsi nezkazila.“

Ale já mu stejně nevěřila a věděla jsem, že to ani on vlastně nemyslel doopravdy.

Po celou cestu domů jsem nedokázala z hlavy vyhnat obrázek Meikla. Modřiny na jeho žebrech a na bradě. Jeho vážné oči a strach, který musel prožívat a který ho donutil, aby všechno svedl na svého nejlepšího kamaráda. Dokonce se ho pokusil vydírat. Udělal všechno pro to, aby nikdo nepřišel na to, co se u nich doma děje. Ale nebylo až tak těžké pověsit mi bulíky na nos. Ve své zamilovanosti jsem neslyšela ani neviděla nic, co se netýkalo mého štěstí, slunce a květů. Byla jsem nesoustředěná, rozptýlená. Selhala jsem.

Domů jsem dorazila kolem sedmé hodiny. Nele už byla v bytě. Stála v kuchyni a připravovala přísady na salát. „Ahoj, Anni,“ přivítala mě a ukázala na kuchyňskou linku. „Co to je, prosím tě?“

Podívala jsem se na zbytky ze včerejšího večera se Sebastianem, na smutnou hromádku, která původně byla výborným jahodovým dortem, a na kupu sladkostí nakoupených u stánků. Přišlo mi, jako by to byla celá věčnost, co se tohle odehrálo, kdy jsem se se Sebastianem bezstarostně procházela mezi stánky a atrakcemi. Zase jsem pomyslela na Meikla, jak mi rozpačitě řekl, že na pouť moc nechodí. Ve své tuposti jsem vykládala věci necitelně, aniž bych si uvědomovala své postavení a třeba se i zamyslela nad tím, že většina mých žáků stojí na sociálním žebříčku na jiné příčce a je jim vlastně i trapné se k tomu přiznat.

„Haló!“ zavolala Nele, „jsi tam?“

„Ano, jistě. Promiň. Byli jsme včera se Sebastianem na pouti. A já udělala jahodový dort. Poslala jsem ti přece fotku.“

„No, moc se to té fotce nepodobá, co? V každém případě ti povyprávím, co jsme dělali, LARPový večer byl absolutně boží,“ vykládala s rozzářenýma očima. „Ještě nikdy jsem nic podobného nezažila, hrozně mě to bavilo. Úžasně jsem vypustila páru, ulevila si.“ Naklonila se ke mně a imitovala lukostřelbu. „Byla jsem Gana, ničitelka, a dorazila jsem lid Ushilisů. Nakonec mě sice zabili, ale stejně to byla paráda. Byla jsem vážně zlá stvůra.“

„Hm,“ protáhla jsem nepřítomně a seškrabovala zbytky dortu do odpadu. „Hezké.“

Než stačila odpovědět, ozval se zvonek u dveří.

„Jdu otevřít,“ oznámila Nele a za chvíli se vrátila s Kaiem a Sebastianem.

Při pohledu na Sebastiana provedlo moje srdce obvyklý radostný veletoč a musela jsem se vážně držet, abych se mu nevrhla do náruče. Ale za prvé jsem nevěděla, jestli to chceme předvádět před Nele a Kaiem, a za druhé jsem se cítila tak mizerně, až jsem měla pocit, že si svoje štěstí nezasloužím. Sebastian se na mě něžně usmíval, ale nepřistoupil ke mně a nesnažil se mě políbit. Pravděpodobně si také nebyl jistý, jak se máme chovat.

„Ahoj, Anni, jak se máš?“ díval se na mě. „Nechceš si dneska zopakovat… pouťové orgie?“

Přesně jsem věděla, jak to myslí; jeho pohled mluvil za všechno. „To by šlo. Z toho adrenalinu jsem dlouho nemohla usnout.“

Úsměv se mu prohloubil. „Ne!? Nepovídej, to mě mrzí.“ Uždibovali jsme s Kaiem a Sebastianem zeleninu, zatímco Nele opékala na pánvi proužky z kuřecích prsíček. Při jídle mi myšlenky zase utekly k Meiklovi. Byla už policie u nich v bytě? A pokud ano, co se tam asi odehrálo?

„Anni!“ uslyšela jsem jako z dálky Nelin hlas.

„Ano?“

„Prosím tě, vybal konečně, co se děje, vždyť nás vůbec nevnímáš.“

„Nic, je to jen…“ Pustila jsem lžíci na talíř. Stejně jsem neměla do jídla chuť. „Ve škole se objevil případ domácího násilí. Znám to dítě dost dobře, měla jsem si toho všimnout už dávno. Ale nevnímala jsem známky problému. Přehlédla jsem to a dneska se konečně všechno provalilo.“ Brada se mi roztřásla a já cítila, jak se mi do očí derou slzy. „Vlastně o tom vůbec nesmím mluvit. Ach, já… nemám hlad.“ Sebastian si mě ustaraně prohlížel, ale já uhnula před jeho pohledem, vstala a odešla do svého pokoje.

Padla jsem na postel, stočila se do klubíčka a objala polštář. Ta nejistota byla strašlivá. Nevědět, co se děje, jen tušit, co asi v posledních týdnech Meikel prožíval. Ozvalo se zaklepání na dveře, a aniž počkal na odpověď, Sebastian vešel.

Posadil se ke mně na postel a objal mě kolem ramen. „Neplač, Anni, lásko.“

„Nebrečím,“ zahuhlala jsem a byla to pravda. Pak jsem se ale k němu přitiskla a objala ho a slzy mi nakonec vytryskly.

„Udělala jsem strašlivou chybu,“ vzlykala jsem. „Naprosto jsem selhala.“

Sebastian mě pevně držel, hladil mě po vlasech a mumlal útěšná slůvka do ucha. Nějak se mu podařilo mě pomalu uklidnit. Pustila jsem se ho. Utřel mi prstem slzy z tváře. Podle jeho výrazu se musel hodně držet, aby se nerozbrečel se mnou. „Hej,“ zašeptal něžně. „Nechceš mi povědět, co se stalo?“

„Nesmím.“

„Znám to dítě?“ Kývla jsem.

Zasténal. „Zatraceně.“

A pak jsem mu to stejně vyklopila. Cítila jsem se přitom strašlivě, ale prostě jsem to musela někomu říct.

Když jsem domluvila, Sebastian chvíli zíral zamračeně před sebe. „Ach bože, to je hnus.“

„Je to víc než hnus. A je skoro nesnesitelné, že nemůžu vůbec nic udělat. Nejradši bych se tam rozjela, abych mu pomohla.“

„To určitě neuděláš,“ odmítl pevně. „To nemyslíš vážně, že bych tě tam pustil. Policie i sociálka byly informovány. Nech tomu správný průběh, nic víc dělat nemůžeš.“

„Předtím jsem měla dělat víc.“

„Ale co? Cos měla dělat? Promluvila sis s Meiklem, zavolalas jeho matce. Nemohla jsi tušit, co se u nich doma děje. V podstatě ani nic dělat nemůžeš, protože nemáš důkazy. Všechno je to jen z doslechu.“

„Všechno do sebe zapadá, Sebastiane. Dělám si starosti,“ zašeptala jsem.

„Vím.“ přitáhl mě zase k sobě. „Vím, že máš Meikla moc ráda a že ti na něm hrozně záleží. Ale pokus se zachovat si odstup. Jinak v téhle práci dlouho nevydržíš.“

„Ani nemůžu,“ zamumlala jsem s tváří zabořenou do jeho hrudi. „Tohle je definitivní důkaz. Musím pryč, než nadělám další chyby.“

Sebastian už nic neříkal, jen mě pevně držel.

Za nějakou dobu zaklepala na dveře Nele a navrhla, abychom si vyšli do parku. Vlastně bych mnohem radši zůstala zahrabaná doma v pokoji, ale nakonec jsem se nechala přemluvit. Sbalili jsme deku, sladkosti z pouti a usadili se na trávě pod mým a Neliným oblíbeným růžově kvetoucím stromem. Připadala jsem si jako v bublině. Ptáci zpívali, slunce zářilo, příroda ožívala. Na louce lidé grilovali, povídali si a smáli se, děti a psi pobíhali všude okolo, po kanále se prohánělo několik kánoí a veslic. Tady byl svět v pořádku. Když jsem se ale zadívala na vzdálené domy, napadlo mě, za kolika okny se dnes a denně odehrávají hororové scény.

Neměli jsme se Sebastianem příležitost promluvit si spolu o samotě. Teprve když jsme přišli domů, ukradli jsme si dvě minutky pro sebe. Chytil mě za ruku, vtáhl do mého pokoje a zavřel za sebou dveře. „Je ti líp?“

„Nevím. Doufám, že se ráno dozvím něco víc. Ta nejistota je nejhorší.“

Vzal moji tvář do dlaní a zkoumavě si mě prohlížel. „Nemám tady s tebou zůstat přes noc?“

Zahřálo mě u srdce a v břiše vzrušeně zašimralo. Ale v téhle situaci mi to připadalo nevhodné.

„Myslím, jen tak,“ vysvětlil Sebastian. „Bez postranních myšlenek.“

„Chápu. Ale budu radši sama.“

„Okej. Tomu rozumím. Kdybys cokoli potřebovala, víš, kde mě najdeš.“ Objal mě. „Snaž se nebrat si to tolik k srdci,

Anni.“ Potom mi dal dlouhý, kouzelně něžný polibek. Málem jsem ho požádala, aby u mě přes noc přece jen zůstal, ale nakonec jsem se vzpamatovala.

Později, když jsem ležela v posteli, zalétly moje myšlenky k Meiklovi. Pokusila jsem se vybavit si všechny naše rozhovory, abych pochopila, jaké náznaky jsem přehlédla. Čím dál víc jsem si uvědomovala, že u nich doma něco nesedí. Nakonec jsem došla k přesvědčení, že to každý musel vědět a vidět. Kromě mě.

Druhý den jsem hned po příchodu do školy zamířila za Stefanem do kanceláře, abych se zeptala, jestli už něco ví o Meiklovi. Zavrtěl hlavou. Meikel se ale ve škole neobjevil a ve chvíli, kdy jsem uviděla jeho prázdné místo, mi bylo jasné, že se moje podezření potvrdilo. Ale co se stalo včera a co se dělo všechny ty týdny – jaké peklo musel prožívat? Sotva jsem se dokázala soustředit na vyučování a i odpoledne na muzikálovém kroužku jsem byla duchem nepřítomná.

„Co se to s tebou děje?“ vrčel Tristan. „Jsi dneska strašně nepozorná.“

„Promiň, vím. Ale mám plnou hlavu starostí.“

„I já mám starosti. Přesto musíme pracovat. Tak se koukej sebrat, ano?“

Dívala jsem se do jeho šedých očí a v duchu se ptala, jak jen jsem si mohla namlouvat, že jsem do něj zamilovaná. Propast mezi námi byla tak veliká, že by se do ní vešel celý svět. Stále mě hryzalo špatné svědomí. Mrzelo mě, že jsem celé týdny Tristana vynášela do nebes, jen abych od něj dala ruce pryč ve chvíli, kdy naopak on projevil zájem. Ale nebylo to úmyslné. Kromě toho jsem byla přesvědčená, že mu o mě doopravdy nejde, jenom nemůže snést, že ho jeho největší fanynka, malá Annika, takhle odpálila. Nechala jsem Tristana bez dalšího slova stát a vyšla na scénu, abych napomenula Mesuta s Hamedem, protože se už zase spolu pošťuchovali.

Celý týden se Meikel ve škole neobjevil. Celý týden, den co den, jsem se vyptávala Stefana, jestli něco ví, a on mi po celou dobu dával zápornou odpověď. Čím víc času uběhlo, tím větší starosti jsem si dělala a tím horší scénáře jsem si v duchu malovala. Táhla jsem se za svými povinnostmi jako zombie, zavalená výčitkami, co všechno jsem nejspíš ještě přehlédla. Pozorně jsem si prohlížela každého žáka a všude jsem tušila znamení velkých problémů.

To všechno mě natolik zaměstnávalo, že můj soukromý život jako by skoro neexistoval. Navíc jsme se Sebastianem skoro neměli příležitost trávit čas spolu o samotě, protože Nele a Kai jako by byli všude. Moc ráda bych oběma řekla, že bychom chtěli jít do kina jen sami dva. Nejednou už jsem byla připravená vtáhnout Sebastiana po večeři k sobě do pokoje a zamknout. Ale neudělala jsem to. Když jsem pomyslela na to, že jsem, zaslepená svým osobním štěstím, přehlédla Meiklovy modřiny, rostl můj pocit viny do obřích rozměrů… Možná nejsem schopná milovat a zároveň dělat tuhle práci. Protože láska mě dokáže dostat do stavu hraničícího s naprostou tupostí – a to si nemůžu dovolit.

Zdálo se, že Sebastian vycítil, co se mi děje v hlavě a že potřebuju čas, takže mě nechával na pokoji. Jako by čekal na znamení, až ukážu, že už je zase v mém životě prostor pro další věci. Jen jsem netušila, jestli k něčemu takovému vůbec dojde, dokud budu pracovat v téhle zatracené škole. Musím prostě za každou cenu pryč, potřebuju se vrátit na Wertherovo gymnázium. A pokud můj hypotetický plán nevyjde, stejně se vynasnažím odejít kamkoli jinam a doufat, že tohle místo co nejrychleji opustím.

Ve čtvrtek si mě Stefan zavolal na konci vyučování k sobě do kanceláře. Okamžitě jsem věděla, že jde o Meikla.

„Něco ses doslechl?“ Srdce mi bušilo až v krku a ruce jsem měla studené a vlhké.

„Ano, volala Meiklova matka.“

Kolena se mi tak třásla, že jsem si musela sednout na židli pro návštěvy před Stefanovým stolem. „A? Co říkala?“

Zhluboka se nadechl. „Očividně ji její přítel už měsíce bije a týrá. Tvrdila, že dětí se nikdy nedotkl, jen v tom jediném okamžiku, kdy ji chtěl Meikel chránit. Nedávno se obrátila na poradnu, kde jí poskytli kontakt na azylový dům pro ženy. A když se objevila u jejich dveří námi zavolaná policie, už byla připravená si sbalit věci a odejít s nimi. Žije teď tedy v azylovém domě i s dětmi a Meikla tím pádem odhlásila z naší školy.“

„Ach bože.“ Zakryla jsem si pusu rukou. V hlavě se mi všechno točilo a udělalo se mi zle. „To je mi tak hrozně líto, tolik mě to mrzí. Chudák chlapec. Ubohá žena. A já ji ještě při tom rozhovoru…“ Bezmocně jsem zmlkla.

„Rozhodně za nic neneseš vinu,“ prohlásil Stefan klidně.

„To si nenamlouvej.“

„Nemůžu se s Meiklovou matkou nějak spojit? Myslím, v tom azylovém domě… Asi nesměla říct, kde jsou, viď?“

„Ne, v žádném případě. Možná jsou tady ve městě, ale třeba také odjeli úplně jinam. To se nikdy nedozvíme. Ale je dobře, skutečně moc dobře, že se k tomu kroku odhodlala. Pomůžou tam jí i dětem. Mají psychology a dostanou podporu, pomůžou jim, aby se znovu postavili na nohy. Na to mysli, Anniko.“

„Pořád se snažil být blízko mě,“ potlačovala jsem slzy.

„Po vyučování, i po muzikálovém kroužku chtěl být blízko, potřeboval se mnou mluvit. Možná se mi chtěl svěřit, ale já nereagovala správně. Kdybych se k němu chovala jinak, tak…“

„Prosím, už s tím přestaň,“ okřikl mě Stefan. „Jsi ještě příliš mladá a nemáš letité zkušenosti v téhle práci. Vím, že jsi předtím nikdy nepracovala na takovémhle typu školy. Poslechni mě, uvědom si, že tahle práce je neustálý tanec mezi vejci, mezi blízkostí a odstupem. A pokud ztratíš odstup, už nedokážeš být učitelka. Definitivně určitě ne na škole, jako je tahle, a pravděpodobně ani nikde jinde.“

„Vím,“ vzdychla jsem. „To všechno vím.“

„Tak si to vezmi k srdci,“ doporučil mi důrazně.

Po rozhovoru se Stefanem bych nejradši zmizela domů. Ale takový luxus jsem si nemohla dopřát. Místo toho jsem musela oznámit Tristanovi a dětem na muzikálovém kroužku, že Meikel opustil školu i muzikál a už nikdy se sem nevrátí. Zatímco Tristan přijal zprávu relativně dobře, děti reagovaly s nevírou a bez pochopení.

„Jak to, že už nikdy nepřijde?“ zlobila se Heaven-Tanita.

„Kde je?“

„To nevíme. Meikel se odstěhoval s mámou i s bráškou.“

„Jen tak, ze dne na den?“

„Ano, to… je to poněkud náhlé.“ Vyměnila jsem si pohled s Pawlem. Vypadal šokovaně a vystrašeně, nejradši bych ho objala a utěšila.

„Můžeme mu zavolat?“ naléhala Pola. „Přece nemůže jen tak zmizet a ani se nerozloučit.“

Věděla jsem přesně, o čem mluví, cítila jsem se stejně. Mrzelo mě, že jsem neměla šanci se s Meiklem rozloučit, omluvit se mu, a ještě mu říct na cestu pár slov, všechno to bylo hrozně neskutečné. „Ne, to bohužel nejde.“

„Kdo bude ale za něj hrát jeho roli?“ chtěla vědět Engin.

„To zvládne Hamed,“ rozhodl Tristan. „Je náhradník.“ Hamed vykulil oči. „Já?“

Tristan přikývl. „Ano ty, Hamede. Dobře, tak všichni na svá místa, nesmíme ztrácet čas.“

Nejradši bych Tristana praštila něčím po hlavě. Po takové zprávě potřebují děti trochu oddech, aby ji strávily. Vždyť to byl jejich spolužák, kdo náhle, ze dne na den zmizel. Měla jsem v plánu to s nimi chvíli probírat a pak to nechat v klidu odejít. Ale Tristanovi šlo jen o zkoušku a neměl sebemenší ohledy. Přirozeně taky neznal pravé pozadí Meiklova odchodu a můj vztek na něj byl nepřiměřený. Přesto jsem si ho vzala stranou a zasyčela na něj: „Můžeš prosím na chvíli přestat s tím drilem? V takový den jako dneska to přece není nutné.“ Změřil si mě pohledem bez emocí. „Musíme dřít, abychom předvedli perfektní představení a vyhráli tu cenu. A to přece chceme, ne?“

„Ano,“ souhlasila jsem bezděčně, ale cítila jsem, jak se ve mně všechno vzpírá.

„No tak. Musíme jít dál, Anniko, děti tu záležitost s Meiklem zvládnou.“

Ano, děti vždycky všechno nějak zvládnou. Přinejmenším se dokážou tvářit, že je nic nerozhází. Nakonec si vlastně nikdo nevšímá, co se v nich děje, schováváme se za klapky na očích a ony se tváří cool. Nebo všechno skryjí a nedají na sobě nic znát. Je vlastně nemožné nahlédnout za jejich fasádu. To neumí ani Tristan, ani já.

Rozpolcení teenageři

Pokud jsem uvěřila, že série mých chyb a provinění končí s Meiklovým odchodem, tak jsem se krutě mýlila. O týden později jsem byla opět povolána do Stefanovy kanceláře. Tajně jsem doufala, že uslyším něco o Meiklovi, ale jakmile jsem vešla do dveří, pochopila jsem, že o tohle nejde. V kanceláři seděla Maryam a dva dospělí, žena s šátkem na hlavě a muž s plnovousem. Podle výrazu jejich tváří se dalo odhadovat, že jsou to Maryamini rodiče.

„Dobrý den,“ usmála jsem se vstřícně, i když jsem cítila atmosféru tak mrazivou, až mi úsměv tuhnul.

Stefan mi pokynul. „Posaď se, prosím.“

„Co se děje?“ chtěla jsem vědět.

Na to spustil Maryamin otec příval slov, doprovázený divokými gesty. Bohužel mluvil směsí lámané němčiny a arabštiny, takže jsem chápala jen z poloviny, oč mu jde. Zachytila jsem slova jako divadlo, ostuda a zlý, ale nedokázala jsem zachytit skutečnou podstatu. Po chvíli ta tiráda skončila a on na mě vztekle zíral. Maryam strnule koukala na svoje ruce a zatvrzele mlčela, místo aby mi slova svého otce přeložila. Zvláštní, normálně moc ráda tlumočila.

Teprve potom se slova ujala Maryamina matka. „Přitáhli jste Maryam na jeviště, aby tam stála a zpívala a tancovala v tom muzikálu,“ vyčetla mi. „My Maryam řekli Ne, ale ona bez našeho dovolení přesto hrála. Tajně! Bez úcty k rodičům, toužila jen zpívat, tančit a předvádět se na jevišti.“

Užasle jsem seděla a zírala na Maryam. Nakonec jsem si odkašlala: „Netušila jsem, že Maryam nesmí účinkovat v muzikálu.“ Sotva jsem to vyslovila, ozval se mi v hlavě tichý hlásek: Ach ano, vážně jsi nic netušila? Nepřipadalo ti divné, že Maryam nejprve na jeviště nechtěla nebo chtěla být nanejvýš ve sboru, a teprve potom přišel souhlas, že bude hrát větší roli? Copak jsi neslyšela výstražný alarm? Ale tys ho slyšet nechtěla, protože jste s Tristanem toužili po tom, aby tuhle roli hrála. – Selhala jsem. Už zase.

„Ano, pane a paní Tarhu, jak vidíte, je to všechno jen nedorozumění,“ mírnil situaci Stefan. „Velice nás to mrzí.“

Maryam vzhlédla od svých rukou. Oči měla plné slz. „Tolik jsem chtěla hrát! Miluju to. Vážně. Zpívání je můj život!“ Bylo jasné, odkud ty formulace má, a za jiných okolností bych se nad tím pousmála. „Prosím!“ Zoufale a naléhavě hleděla na rodiče a vysílala k nim salvu arabských slov. Matka odpověděla jediným slovem, ale to znělo tak ostře, že Maryam zmlkla a sklopila oči. Ramena se jí třásla a zoufale popotahovala.

„Maryam je opravdu velice talentovaná,“ pokusila jsem se dívce pomoct. „Je nejlepší z celého kroužku, pilná a velice ochotná. A je to velice milá dívka. Hraní ji těší. Prosím, rozmyslete si to ještě jednou. Pokud byste chtěli, pozvu vás na zkoušku a…“

„Myslíte si, že nechceme, aby byla dcera šťastná a usmívala se?“ vpadla mi do řeči Maryamina matka. „Ale lhala nám, a to nemůžeme jen tak přejít!“

„Maryam nebude hrát,“ dokončil rozsudek otec. Vstal a po něm i Maryam a její matka.

„Hrála bych moc ráda,“ vzlykala Maryam zoufale, až mi to rvalo srdce.

„Ne v tomto školním roce,“ odpověděla matka a vyšoupla Maryam z kanceláře. Krátce nato za nimi otec zavřel dveře. Osaměli jsme se Stefanem a já najednou nevěděla, co mám dělat.

Přejela jsem si rukama po tváři. „Ach, chuděra. Byla tak nadšená z muzikálu, opravdu na něm visela.“

„Počkej, až se rodiče uklidní,“ radil Stefan. „Věřím, že je rozzlobilo především to, že Maryam lhala. O samotný muzikál úplně nejde.“

Nevesele jsem se zasmála. „No jistě, mně taky lhala. Dokázala mi předložit výborné lži. A ironií je, že jsem si vždycky myslela, že poznám, když mi děti lžou.“ Třela jsem si čelo.

„Možná jsem jí chtěla věřit, bylo to tak výhodnější.“

„V poslední době je toho na tebe nějak moc,“ odtušil Stefan. „Dobře, že jsou za dveřmi Velikonoce. Pár dní si odpočineš, pokus se trochu si provětrat hlavu a přijít na jiné myšlenky.“

Velikonoce. Při všem tom stresu jsem úplně zapomněla, že jsou tu co nevidět svátky. Ale na nějaké radostné slavení jsem vážně neměla náladu. Teď musím jít a sdělit všem dětem z kroužku, že ani Maryam nebude účinkovat. Je to druhá rána v krátkém čase. A mě děsilo, že jim to musím říct.

Před zkouškou jsem odchytila Tristana a krátce mu vyložila, co se stalo. Vztekle hodil aktovku na židli. „Zatraceně!“

„Prosím, tiše,“ napomenula jsem ho, protože několik dětí vzhlédlo a zvědavě se dívalo naším směrem.

„Promiň, ale nic jinýho mě nenapadá. To už je druhý člověk. Meikel a Maryam patřili k nejlepším, a teď jsou oba pryč. Těsně před koncem.“ Prohrábl si rozrušeně rukama vlasy.

„Jak to uděláme dál?“

„Flora je náhradnice.“

„Flora je na hovno!“

„Hej!“ okřikla jsem ho naštvaně. „Nezaslouží si, abys o ní takhle mluvil.“

„Takže ta zatracená cena nám pomalu mizí mezi prsty.“

„Dokážeš vlastně vůbec myslet na něco jinýho? Třeba na to, jak hrozně je asi Maryam, že sem už nesmí? Nebo na to, že by ses měl sebrat, abychom dokázali děti znovu namotivovat?“

Na chvíli na mě temně zíral, potom zhluboka vydechl.

„Sorry. Vážně je mi tý holky líto.“

„Okej. Co podnikneme?“

Vyšli jsme s Tristanem na jeviště. „Prosím, poslouchejte!“ zvolala jsem. Když se všichni utišili, pokračovala jsem. „Musím vám oznámit něco moc důležitého.“

„Víte něco o Meiklovi?“ zbystřil Pawel.

„Ne, je mi líto.“ Zhluboka jsem se nadechla. „Jde o Maryam. Už nesmí chodit do kroužku.“

Šokovaný šepot prolétl aulou a Heaven-Tanita vyskočila.

„Co!? Ale jak to?“

Nevěděla jsem, co smím říct a co ne. Ale i za cenu toho, že jednám špatně, jsem se rozhodla jim říct pravdu. Horší už to asi být nemůže. „Rodiče jí to zakázali.“

„Ale to je meganespravedlivý!“ křičela Heaven-Tanita a do očí jí vyhrkly slzy. „Hraje hrozně ráda a je moc dobrá. Proč si prostě nemůžeme dělat, co chceme? Meikla sebrali a odstěhovali, ani se nesměl rozloučit s kamarády, Maryam zakážou kroužek, i když ji nutně potřebujeme. To je tak podlý! Proč se nás neptají, co chceme?“ Zmlkla a rozvzlykala se.

Pola k ní přistoupila a útěšně ji objala.

Všechny děti začaly zároveň mluvit a nadávat. Tisíce otázek létaly vzduchem.

„Hej, uklidněte se!“ zařval Tristan. „Víme, že to pro vás není snadné a že to nedokážete pochopit. Paní Paulsenová a já jsme z toho také smutní, Meikel a Maryam nám budou chybět. Ale přesto si myslím, že to zvládneme. Okej?“

Heaven-Tanita se vytrhla Pole a zakřičela: „Pokud nebude hrát Maryam, tak já už taky nechci!“

Dalo nám s Tristanem neuvěřitelnou práci, abychom děti znovu uklidnili. Tentokrát jsem ovšem nedovolila, aby začal se zkouškou, a snažila jsem se s dětmi mluvit déle. Chtěla jsem jim dát možnost, aby se vymluvily a uklidnily. Přesto když jsme se nakonec dostali ke zkoušení, byly extrémně nesoustředěné a všechno šlo tak špatně jako už dlouho ne. Nic se nedařilo. Jako by všichni zapomněli choreografii, písně neseděly na hudbu a herecké výkony byly podprůměrné. Když se už potřetí nepovedla choreografie na So LaLa, Jo frustrovaně praštil o zem svou baseballovou čepicí a vykřikl:

„Fuck, ey, jsme totálně v prdeli. Nezvládneme to!“

„Ale ano, jistěže to zvládneme,“ odporovala jsem rozhodně. „Je pochopitelné, že nám teď chvíli budou Meikel a Maryam chybět. Ale prosím, nevzdávejte to.“

Děti ale byly k neutišení a já se rozhodla ukončit tentokrát zkoušku o půl hodiny dřív. „Hej, víte co? Dneska už si uděláme volno, okej? A zítra se do toho pustíme znovu.“

Když se aula vyprázdnila a my s Tristanem osaměli, vyjel na mě: „Nemůžeme si dovolit zkracovat zkoušky. V budoucnu to laskavě vždycky nejdřív prober se mnou.“

„Dneska je výjimečná situace. Přece jsi viděl, že to vůbec nešlo.“

„I přesto je třeba dřít a zkoušet. Právě, když se zvlášť nedaří, nemůžeme prostě jen tak přestat.“

„Tristane, neštvi mě. Tohle je žákovské vystoupení. Sakra. Nemůžeš šroubovat svoje nároky a uvědom si, že jsi tady mezi samými laiky.“

Tristan hodil do tašky sešit s poznámkami a energicky ji zavřel. „Mrzí mě to, nejsem učitel.“

„No jo, dobrá. Mimochodem, krásné Velikonoce. Ahoj příští týden.“

Přikývl. „Ano, příští týden.“

Byla jsem hrozně ráda, že už je čtvrtek a mohu domů a konečně získám trochu odstup od záležitostí ve škole.

Prožila jsem příjemné líné velikonoční dny, byla jsem u rodičů, hrála na klavír a jinak skoro celou dobu prospala.

Nele stále ještě nepřekonala trápení s láskou. Sice už nepropadala takovému zoufalství jako na začátku a snažila se rozptýlit, jak jen to šlo, ale bylo pro ni nesmírně těžké stále Tobiho vídat v práci. Kvůli svému trápení na mně visela víc než normálně, a tak jsme se Sebastianem nemohli být v podstatě nikdy spolu sami. Jistým podivným způsobem mě to rozesmutňovalo i uklidňovalo zároveň.

V sobotu večer jsem jela s Nele, Sebastianem a Kaiem slavit Velikonoce na břeh Labe. Byl chladný večer, ale vzduch byl jasný a na nebi se ukázal západ slunce s nejrůznějšími odstíny modré, lila, oranžové a červené. Také obří vatra na pláži byla úžasná, stejně jako spousta malých ohníčků po celém pobřeží. Vzali jsme si s sebou několik piv, seděli jsme a zírali na temně modrou vodu Labe, zatímco nás zezadu hřály plameny.

„Miluju oheň, vy ne?“ poznamenala jsem. „Dívat se do plamenů úplně hypnotizuje.“

„Zrovna od tebe zní povídání o plamenech trochu divně,“ ušklíbla se Nele.

„No jasně.“ Sebastian mi dal ruku kolem ramen a přitáhl si mě k sobě. „Ale buďte rádi, že si MC A Mad Fire vybije svoji vášeň pro oheň tady a teď, a ne v našem bytě.“

Bylo to přátelské gesto, přesto se mi srdce rozbušilo rychleji a musela jsem se držet, abych se o něj neopřela. „Jste cvoci,“ zasmála jsem se a šťouchla Sebastiana do boku.

Nele s Kaiem se vydali pro další pití. Sotva odešli, objal mě Sebastian kolem pasu, přitáhl si mě ještě víc k sobě a začal mě vášnivě líbat. Mé břicho i srdce zareagovaly tak, jak se sluší, když jde o Sebastiana: doslova se rozezpívaly. Přimkla jsem se k němu, odpovídala na jeho polibky a zapomněla na všechno kolem sebe. Existoval jen Sebastian, jeho náruč a polibky. Ale strašně brzy se odtáhl. Oči mu zářily a při pohledu na něj mi srdce poskočilo. Usmál se.

Opětovala jsem úsměv. „Neměli bysme se radši držet zpátky? Co když se vrátí Nele s Kaiem?“

„To je mi jedno. Jsi okej?“ Vzdychla jsem. „Ne, vlastně ne.“

„Víš, že nemusíš všechno zvládat sama, víš to, viď? Klidně se mi svěř se svými starostmi. Můžeš si se mnou promluvit.“

„Vím. Ale stalo se toho tolik, musím si to nejdřív nechat projít hlavou.“

Zamyšleně si mě prohlédl. „A mezi námi… všechno okej?“

„Jak to myslíš?“

„Mám dojem, jako by ses přede mnou trochu stáhla. Že ti vlastně vyhovuje, když se před Nele a Kaiem tváříme, jako že se nic neděje. Možná nejseš připravená udělat ten krok.“

Jako by vůbec neměl problém dohlédnout až na dno mojí duše. Nevěděla jsem, že jsem tak snadno čitelná. „Ne, já…“ Bezmocně jsem zmlkla, protože jsem vlastně netušila, co chci říct. Ale chci ho, ano. A chci, aby náš vztah pokračoval. Ale je víc důvodů, které mluví proti našemu vztahu.

„No dobře,“ kývl Sebastian. „I když jsem sám navrhoval, že zpomalíme, nepředstavoval jsem si až takové zpomalení. Ale jestli potřebuješ čas, máš ho mít. A jak jsem řekl, jsem tu kdykoli, kdyby sis potřebovala promluvit. Hned vedle. Prostě zaklepej na stěnu a já přispěchám.“

Rozesmála jsem se. „Jsi sladký.“

„Ano, to slyším pořád,“ ušklíbl se. Políbil mě, trochu mírněji než předtím, ale znovu se mu podařilo mě tak strhnout, že bych s ním nejradši okamžitě běžela domů. Ale brzy mě pustil a zanedlouho se vrátili Nele a Kai. Po zbytek večera jsme byli zase jen dva kamarádi a sousedé – starý dobrý Sebastian a stará dobrá Anni.

Na Velikonoční pondělí mi Kai předal poslední kapitolu své knihy. Vzala jsem ji do ruky a opatrně pohladila stránky.

„Zvládl jsi to,“ zašeptala jsem s obdivem.

„Ano, právě jsem to dokončil.“

„Právě teď? Tak to srdečně blahopřeju, Kai. A? Jak se cítíš?“

„Vlastně nevím. Cítím se tak nějak prázdný. Co jen si počnu bez svého Odorfa?“

Spontánně jsem ho objala kolem krku. „Bude s tebou stále, v tvém srdci. A můžeš si s ním v duchu povídat, nebo posnídat. Cokoli chceš.“ Vyndala jsem z lednice láhev sektu a s Nele a Sebastianem jsme mu připili.

„Napsal jsem knihu,“ prohlásil Kai s nevírou, „lidi já vážně napsal knihu. Od začátku do konce.“

„A pak napíšeš další,“ usmívala jsem se. „Jak jsi řekl, stvořil jsi úplně nový, vlastní svět. Už se těším, až si to přečtu.“

Odstup od školy mi udělal dobře. V hlavě jsem sice stále ještě měla pořádný chaos a zážitky s Maryam a Meiklem mě velice tížily, ale aspoň jsem se zklidnila. Nějak to prostě půjde dál, konec školního roku se blíží. Už byly vypsány termíny závěrečných zkoušek a počty známek rostly. Kromě toho byly za dveřmi hlavní zkoušky v muzikálu. Bylo to sotva uvěřitelné, ale za tři týdny byla naplánovaná premiéra Ellerbrooku!

Ve čtvrtek přivezla Marie a její šicí kroužek kostýmy. Byly skvělé. Většina dětí vypadala vlastně stejně jako vždy – jen na jevišti bylo všechno výraznější, jak si Tristan přál. Některé děti měly na sobě sportovní oblečení, jako na trénink, holky minisukně a topy, jiní zase zlaté raperské řetězy a baseballové čepice. Nerdi trochu vypadli z rámce běžného oblečení herců obřími kostěnými brýlemi, vestami a kordovými kalhotami, ale zaslechla jsem Pawla a Joa, jak vykládají ostatním, že tenhle outfit je zvlášť skvělý. Ačkoli každý z herců byl několikrát na zkoušce kostýmů, navzájem se viděli poprvé. Teprve teď jako by si uvědomili, že za pár týdnů skutečně vystoupí před diváky. První závan trémy posílilo i to, že Sebastian s naší pomocí vynesl rekvizity a rozestavil je po scéně.

Všichni poskakovali po jevišti jako zbláznění a sálalo z nich tolik adrenalinu, až jsem se tím sama nakazila. „Hej, prosím, uklidněte se!“ volala jsem zas a znovu, ale dneska jsem nebyla schopná tu bandu zvládnout.

„Kde je vlastně Tristan?“ zajímala se Sertab. „Bývá vždycky velice dochvilný.“

„Vůbec netuším.“ Podívala jsem se na mobil. „Nic nepíše.

Však se ještě ukáže. Třeba uvízl v dopravní zácpě.“

Ale Tristan se neobjevil, po celou zkoušku se neukázal. Neustále jsem se ho snažila zastihnout, ale všechny pokusy o hovor padaly do schránky. Začínala jsem si dělat starosti, jestli třeba neměl bouračku. Teprve když už jsem byla dávno doma a chystala se jít do postele, zazvonil mi mobil. Volal Tristan. „Ahoj, Anniko, moc mě mrzí, že jsem se neozýval. Neměl jsem ve vlaku spojení.“

Zarazila jsem se. „A kde jsi?“

„V Pasově. Poslyš, musím ti něco říct.“ Jeho hlas zněl vážně. „Právě jsem dostal od zdejšího divadla nabídku na angažmá. Matka Kuráž. Vypadl jim režisér, tak mě oslovili, jestli můžu okamžitě nastoupit.“

Seděla jsem bez hnutí na posteli a cítila, jak mi z těla uniká veškerá síla. Málem mi mobil vypadl z ruky. „Cože?“

„Všechno to šlo strašně rychle. Sám to vím teprve od čtvrtka.“

„Ano, ale to je celých pět dní. To jsi mi snad mohl poslat zprávu. Nebo zavolat.“

„Na to jsem vůbec nepomyslel. Ani netušíš, co všechno jsem musel zařizovat.“

„To je mi úplně jedno, Tristane,“ vyjela jsem na něj. „A co bude s naší hrou? S kroužkem? Sotva můžeš každé úterý dojíždět z Pasova. Znamená to, že nás necháváš napospas osudu?“

Na chvilku zavládlo ticho. „Mrzí mě to, vážně. Moc rád bych to dotáhl do konce, ale…“

„Džob je důležitější,“ dokončila jsem větu a hořce se zasmála. „Můj bože, jaké štěstí, že už do tebe nejsem zamilovaná. Pak bych tu stála jako pitomec, co?“

„Nemluv nesmysly!“ okřikl mě ostře. „Věděla jsi přece, že odejdu, jakmile dostanu angažmá. A moc mě to mrzí, ale džob vážně je důležitější než neplacené hobby v žákovském muzikálu.“

Vstala jsem z postele a začala přecházet po pokoji. „Je ti ale jasné, co to udělá s dětmi? Jsi režisér, důvěřujou ti, spoléhají na tebe. A já taky.“

„Anniko, ještě jednou ti opakuju: od začátku jsem s tebou hrál otevřeně a řekl ti, jak se věci mají. Je mi opravdu líto, že musím odejít tři týdny před premiérou, to si moc dobře uvědomuju. A nemusíš se snažit ve mně vzbudit špatné svědomí, toho mám dost i bez tebe, to mi věř.“

Zhluboka jsem vydechla. „Ach Tristane, tohle je katastrofa. Pro děti to bude totální krach. Jak zvládneme zkoušky? Vůbec netuším, co se při nich dělá.“

„Vlastně už mě ani nepotřebujete,“ Tristanův hlas zněl zase mírně jako dřív. „Všechno je hotové a nazkoušené, všichni to umí, jde jen o to sehrát jednotlivé díly dohromady. To zvládnete. Práce režiséra stejně končí v den premiéry.“

„Ale ta ještě není,“ odtušila jsem.

„Musíš se soustředit hlavně na Floru s Hamedem, aby se sžili se svými rolemi,“ připomínal Tristan a moji kousavou poznámku ignoroval. „Moc všechny ode mě pozdravuj. Držím vám na premiéru všechny palce. Moc rád bych to viděl aspoň na videu.“

Prsty jsem přejela po klávesách klavíru. „Máš nějakou adresu?“

„Pošli mi to přes Facebook.“ Na pár vteřin se odmlčel, potom dodal. „Bylo to vážně moc krásný… no, víš, vidět tě, co se z tebe stalo. Spíš, kým ses stala.“

„I já tě moc ráda znovu viděla, Tristane.“ To jsem nelhala. Díky němu jsem se o sobě hodně naučila. Pomohl mi opustit dětské představy, na kterých jsem lpěla, a uvědomit si, kdo ve skutečnosti jsem.

„Měj se dobře, Anniko,“ popřál mi a zavěsil.

V tu chvíli jsem věděla, že je to naposled, co s ním mluvím. Tenhle telefonický hovor byl závěrečnou replikou v dramatu s Tristanem.

Druhý den ráno jsem informovala jako první Sertab, Ralfa, Sandru a Marii o Tristanově odchodu. Tvářili se jako spadlí z nebe, ale slíbili mi, že to společně zvládneme. A přece potom, když jsme se všichni sešli v aule na kroužku, jsem měla děsnou touhu někam zalézt. Cítila jsem, že už nemám sílu dětem znovu předat zlou novinu, potřetí ve dvou týdnech je srazit zase k zemi. Ale nic jiného mi nezbývalo. Zhluboka jsem se nadechla. „Dobrý den. Dřív než začneme, mám pro vás ne zrovna dobrou zprávu. Tristan získal právě angažmá v divadle v Pasově a odjel. To znamená, že tu bohužel nebude při závěrečných zkouškách.“

Na moment se v místnosti rozhostilo hrobové ticho, potom následoval výbuch – s takovou prudkostí jsem nepočítala. Zděšení, vztek a šok byly vepsány do tváří dětí, zakrývaly si pusy rukama, strnule zíraly před sebe nebo naopak vyskočily.

„Cože?“ řval Jo. „To nás taky jako nechal na holičkách?!“

„Ne, nenechal nás na holičkách, prostě nemohl jinak a není mu z toho vůbec dobře. Mám vás všechny moc pozdravovat a vyřídit, že vám všem věří.“

Jo odfrknul. „Milé pozdravy do prdele! Ten hajzl vyklidil pole, protože viděl, co sme za lůzry a že to nezvládáme!“ vyběhl nahoru na schodiště k jevišti, aby byl víc slyšet.

„Jak to můžeme dát bez něj?“ ječela Heaven-Tanita. „Stále nám měl co říct, opravoval nás. Vůbec na tom ještě nejsme tak, abychom se obešli bez jeho pomoci! Bez něj to nezvládneme! Jak to, že nás nechal ve štychu?“

„Protože s lidma z ghetta nechce mít nic společnýho,“ přisadil si Mesut. „To je přece jasný.“

„Nejspíš mu bylo trapný, že by bylo jeho jméno na programu,“ dodal Jo.

„Hej!“ vykřikla jsem. „Ale teď už dost. To, že odešel, nemá vůbec nic společného s vámi. Prostě dostal práci.“

„No jasně, jako by s námi nic nedělal,“ vysmíval se Jo.

„My jsme totiž všichni doopravdy ty sladké, milé dětičky a musíme prostě sklapnout a věřit dospělým. Tyhle šroty posloucháme pořád! Ale klidně můžete přestat žvanit! Žádný z nás vodsuď nemůže dostat cenu, vyhrát, to víme všichni.“

„Přece nikdo z nás nevěří, že získáme cenu,“ namítl Pawel. Dupla jsem tvrdě nohou. „Dost už! Přestaňte se litovat.

Když vám povídám, že máte svůj život ve svých rukou, pak to říkám proto, že je to pravda!“

„Pravda?“ zavřískla Heaven-Tanita se vzteky staženým zrudlým obličejem. „Tak se zeptejte Maryam, jak má život ve svejch rukách. Chce zpívat a hrát divadlo, ale nesmí!“

„Ano, a co Meikel?“ zaútočil Pawel. „Copak toho se někdo ptal, jestli se chce odstěhovat?“

„Ach, dej už s Meiklem pokoj,“ protáhla rozmrzele Nike.

„Celou věčnost jsi ho ignoroval a teď děláš, jako byste byli nejlepší kámoši.“

Pawel si ji několik vteřin nenávistně měřil a já věděla, že ta nenávist nepatří jí, ale jemu samotnému. „Tady tohle už vůbec nemá dál smysl,“ vzpamatoval se najednou. „Jsme jen posranej muzikálovej kroužek, tím je to daný. Tak posranej, že i náš režisér to vzdal. Už nemám dál chuť.“ Popadl svou bundu a batoh a zamířil k východu.

„Pawle!“ zavolala jsem za ním, ale odpovědělo mi jen třísknutí dveří.

„Ani já už nemám chuť pokračovat,“ ozval se Jo. „Vážně ne, už to tu táhnu moc dlouho. Od začátku jsem tvrdil, že to nebude k ničemu, ale na mě prostě nikdo nedá.“ I on si sbalil věci a šel pryč.

Mesut ho napodobil. „Stejně ten text neumím. Aspoň každej ze školy neuvidí, jak to vořu.“

Vstal i Hamed, pravděpodobně proto, že napodoboval Mesuta, a postupně se všichni měli k odchodu.

„Poslyšte, tohle myslíte opravdu vážně? Sedněte si zase zpátky a pojďte si o tom v klidu promluvit.“

„O čem ještě chcete mluvit?“ vykřikla Heaven-Tanita s pláčem. „Kroužek i my všichni jsme vám totálně ukradený. Stejně nás necháte ve štychu jako všichni ostatní. Od začátku jste přece tvrdila, že jste tu jen na dva tři roky a pak se zase vrátíte do svý školy.“

Opravdu jsem tohle řekla? Nedokázala jsem si na to vzpomenout. Jen jsem cítila, jak všechny děti v aule ztuhly. Některé zděšením, jiné zklamáním, hodně z nich posmutnělo. Zabolelo mě to.

„Cože, vy odcházíte?“ Jo se chytil oběma rukama za hlavu.

Potom se smutně rozesmál. „To bylo vlastně hned jasný, že tu někdo jako vy nezůstane.“

„S náma tady prostě nikdo nevydrží,“ volal Mesut. „Ale já to tu teď už nevydržím s váma!“ Nato vyběhl z auly. Hamed ho následoval.

Mozek mi naprosto vysadil a já netušila, jak bych měla na tu výčitku zareagovat. Nejhorší na tom bylo, že to v podstatě sedělo. „Zatraceně, koukejte si všichni sednout! Vážně to chcete vzdát těsně před koncem?“

„No a?“ vzlykala Heaven-Tanita. „Jsme přece stejně totálně v háji.“ Pak vstala a odešla i ona.

Teď už jsem nedokázala zadržet nikoho. Postupně všechny děti odešly, až na kapelu a technickou skupinu. Bezradně se na nás dívali. Nakonec bubeník pokrčil rameny. „No, bez herců to asi nepůjde, co?“ Vstal i on a ostatní ho následovali.

Sertab, Ralf, Sandra a já jsme osaměli v prázdném sále.

„Co to sakra bylo?“ vydechla jsem.

„Akutní záchvat teenagerského zoufalství, řekl bych,“ odpověděl Ralf.

Sertab si kradmo otřela oči. „Chápu je. Neustále je někdo dusí, od rodičů po nás. Tenhle kroužek pro ně hodně znamenal a teď všechno skončilo, to, do čeho vkládali veliké naděje. A navíc ještě ty.“ Vyčítavě se na mě podívala. „Je to pravda? Vážně jsi řekla, že odejdeš?“

„Myslím, že hned na začátku se mě ptali, jestli jsem na výpomoc. A já jim odpověděla, že jsem tu jen na dva tři roky, že mě přeložili z mé školy. Měla jsem jim snad lhát?“

Vzdychla. „Ne, to samozřejmě ne.“

„Ale co si teď počneme?“

Ralf se ušklíbl. „Co bychom ještě mohli udělat? Těžko je můžeme na jeviště dotáhnout za uši.“

„Možná to všechno tak jako tak na ně bylo moc,“ nadhodila Sandra. „Možná bychom to mohli přetáhnout do dalšího školního roku, celou hru i se songy, potom to zvládneme lépe. Mezitím se třeba i rodiče uklidní.“

„Ale příští rok už tady řada těch dětí nebude,“ namítla jsem.

Sertab si mě zamyšleně změřila. „Kdoví, možná hlavně na Astrid Lindgrenové nebudeš ty. Proto jsi na všechny tolik tlačila a snažila se získat cenu? Protože doufáš, že se díky tomu rychleji vrátíš na Wertherovo gymnázium?“

Na to jsem nic neřekla, protože uhodila hřebík na hlavičku.

Cítila jsem se hrozně.

„Teda, Anniko, tohle bych do tebe vážně neřekla,“ podívala se na mě Sertab se slzami v očích. „Měla jsi takovou kuráž a jsi tak skvělá s dětmi. Milujou tě, uvědomuješ si to vůbec?“ Potřásla hlavou. „Zneužila jsi je. Motivovala a podporovala jsi je jen proto, abys je mohla rychleji opustit. To je vážně hnusný. A nepodvedla jsi jen je, ale i nás.“

„Ne! Myslím, někdy ze začátku ano, ale…,“ začala jsem se bránit, ale Sertab mi skočila do řeči. „Ne, nech si to, pro dnešek už toho bylo dost!“ S tím se obrátila a také zmizela.

Ralf a Sandra ji beze slova následovali a já tu zůstala úplně sama.

Stála jsem na jevišti ve světle reflektorů, za mnou byly obrazy, které vyrobil Sebastian s dětmi. Podívala jsem se na graffiti a na jejich sny, obavy a naděje. Sertab měla v každém slově, které řekla, pravdu. Založila jsem muzikálový kroužek jen a jen proto, aby posloužil mému účelu. Ani na vteřinu jsem tenkrát nepomyslela na děti ani na své kolegy, které jsem do toho vtáhla. Všechny jsem je jen využila. Teď tu stojím sama a zírám na kulisy, které pozbyly smyslu.

Zírala jsem do prázdného hlediště. A stála jsem před projektem, který jsem grandiózně pomrvila.

Když už nezbývá nic jiného, jdi prostě dál

Vyrazila jsem na cestu k domovu a netoužila po ničem jiném než mít svůj klid, nemuset s nikým mluvit, nikoho poslouchat a nikoho vidět. Když jsem dorazila domů, šla jsem rovnou do svého pokoje, abych se mohla se svou bídou zahrabat pod peřinu. Nevěděla jsem, jak dlouho jsem tam ležela, když někdo zaklepal na dveře. „Anni?“ slyšela jsem hlas, který patřil naprosto jednoznačně Sebastianovi. Krátce nato si sedl na kraj mé postele. Nadzvedl deku a nakoukl do mého hnízda.

„Haló, je někdo doma?“

„Ne.“

„Chápu. Můžeš mi prozradit, co se stalo?“

Chvíli jsem váhala, potom jsem řekla třesoucím se hlasem:

„Muzikálový kroužek už neexistuje.“

„Cože!?“

„Vzdali to. Přímo při zkoušce.“

„Ale proč?“

„Tristan je pryč,“ popotáhla jsem. „Dostal angažmá, a teď je v čudu. To byla pro děti příliš velká rána. Všichni toho nechali a utekli, a já jsem proti tomu nemohla absolutně nic udělat.“

Sebastianova tvář se zachmuřila. „A ty to jen tak necháš? Ten idiotskej náfuka uteče, a vy hned hodíte flintu do žita a vzdáte to? Všechnu naši práci, kterou jsme do toho investovali – to všechno má teď vyjít naprázdno?“

„Já toho nechci jen tak nechat, jen prostě nevím, jak bych tomu rozpadu mohla zabránit. A nemyslím si, že to můžeš pochopit.“

„Ale ano, protože moc dobře vím, co pro tebe muzikálový kroužek znamená, a taky vím, co pro tebe kdysi znamenal ten tvůj Goethe.“

„Tady vůbec nejde o Tristana.“

„Tak o co tedy? Anniko, mluv se mnou konečně. Vyhýbáš se mi už celý týden, schováváš se a něčím se trápíš. Myslel jsem, že mi důvěřuješ.“

„To je taky pravda!“ potvrdila jsem.

„Tak proč se nechceš se mnou podělit o svoje problémy? Muzikálový kroužek se přece týká také mě. A dělá se mi špatně při pomyšlení, že by všechno jen tak zkrachovalo. Moc rád bych to s tebou probral, ale ty se vždycky stáhneš do tý svý ulity.“

Tak ráda bych mu všechno řekla. Ale nešlo to. Nedokázala jsem Sebastianovi přiznat, že připadám sama sobě nesnesitelná, a proto si myslím, že není možné, aby mě mohl mít rád.

„Promiň, právě teď mám dost mizerné období.“

„To vím. Ale když se přede mnou uzavřeš, nemůžu ti bohužel pomoct. A pokud se budeš užírat sebelítostí, tak se tvoje mizerný období taky nezlepší.“

Naštvaně jsem se nadechla. „Tobě snad přeskočilo! Víš ty, co mi můžeš?“

„Ty mně taky,“ odsekl a třásl se přitom zlostí. „Radši půjdu pryč, protože tě nechci rušit v tom tvým sebemrskačským skuhrání.“ S těmi slovy vstal a práskl za sebou dveřmi.

„Vlez mi na záda!“ zavolala jsem za ním a zase jsem se zahrabala do postele. Ten mizera! Trocha sebelítosti snad ještě nikomu neublížila. Celý život se mi převrátil vzhůru nohama, ne teprve dneska, ale už před pár týdny, možná jsou to i měsíce. A teď se na mě sesypalo všechno najednou. Nemám snad právo se schovat? Jestli to nechápe a má tak málo trpělivosti, tak jsem se v něm zřejmě naprosto spletla.

V obou následujících dnech jsem se svým kolegům pokud možno vyhýbala a sborovnu jsem obcházela velkým obloukem. Při vyučování mě pronásledovaly nepřátelské pohledy dětí. Informace o tom, co se ve středu stalo, se zřejmě velmi rychle rozšířila. A pokud jsem těm pohledům správně rozuměla, přisuzovaly vinu na ztroskotání muzikálového kroužku mně. O víkendu jsem se zase zavřela v pokoji. Postrádala jsem Sebastiana a byla bych ho ráda poprosila o prominutí. Jenže na druhou stranu jsem si říkala, že mohl být přece jen trochu vnímavější, místo aby mi ke všem těm problémům ještě něco vyčítal.

Od naší hádky mi šel Sebastian z cesty. Nele odjela na několik dní k Baltu, aby si vyčistila hlavu, a měla se vrátit v neděli. Díky tomu jsem měla dost času, abych si v klidu rozmyslela, co se to v uplynulých měsících tak základního pokazilo. Byla jsem vždycky taková? Zneužívala jsem neustále ostatní pro své vlastní účely? Jenom abych prosadila, co jsem chtěla, abych si mohla zase žít pěkně pohodlně a bez problémů? A co moje ctižádost? Jsem vážně taková vrtkavá potvora? Nejdřív jsem spoustu let vynakládala všechnu svou energii na uskutečnění snu, který se sotva někomu mohl jevit jako reálný. Dělala jsem všechno možné, abych se stala koncertní klavíristkou, a ztroskotala jsem. A tak jsem se potom zaměřila jen na to nejnutnější a zařídila si pohodlný život bez velkých nároků. Nejhorší bylo, že jsem nakonec zmutovala do podoby ctižádostí posedlé krávy, která zneužila své žáky tím, že je štvala, aby vyhráli cenu. Jak se zdá, ve své práci jsem naprosto ztroskotala. Jako pedagog jsem nula. Měli by mi zakázat učit děti. Nejen proto, že jsem selhala s muzikálovým kroužkem. Neprohlédla jsem ani situaci, ve které se octli Meikel a Maryam, a nedokázala jsem jim pomoct.

Během sebenenávistného spílání a sebeobviňování se mi ale v duši ozývaly i námitky. V pátek večer jsem si nakonec šla tak na nervy, že jsem to už nemohla vydržet. Musela jsem nutně vypadnout ven. Rychle jsem se domluvila s Lisou, která byla s několika svými kolegyněmi v Kiezu.

O hodinu později jsem vešla do hospody, kde nebylo touhle dobou k hnutí. Lisu a její kolegyně jsem objevila na pohovce v zadní místnosti. Když jsem se se všemi pozdravila, došla jsem nám pro rundu piva a padla na pohovku vedle Lisy. Ačkoliv bych si jí ráda vylila srdce, v přítomnosti jejích kolegyň jsem raději zůstala jen u povrchní konverzace. Právě dnes pro mě hraničily ty nanicovaté řeči téměř s mučením, ale copak jsem neměla v plánu myslet na něco jiného než na své problémy? Vypily jsme několik drinků a potom jsme se přemístily do klubu na Grosse Freiheit, abychom si zatancovaly.

Nějak se stalo, že náhle odbíjela čtvrtá hodina po půlnoci a já byla k smrti unavená, přiopilá a totálně propocená a zničená tancováním. Postrádala jsem Sebastiana a chtěla jsem, aby se všechny moje problémy ztratily někam pryč. Ale ze všeho nejvíc jsem prostě toužila dostat se do postele. Rozloučila jsem se s ostatními, popadla bundu a vydala se na cestu domů. Osamělá a třesoucí se zimou jsem zamířila k Reeperbahn. Kolem mě bylo plno lidí, kteří se hlasitě smáli, pokřikovali a potáceli se na nejistých nohou. Rozhodla jsem se, že si raději vezmu taxi. Na stanovišti na Reeperbahn stála fronta. Postavila jsem se do ní a skočila do prvního taxíku, který mi zastavil. Páchl po cigaretách a z reproduktorů se linula až příliš hlasitě puštěná AC/DC. Tohle taxi by si určitě zasloužilo místo v muzeu osmdesátých let.

„Kam to bude, mladá dámo?“ křikl řidič typickým hamburským slangem. „Grosse Freiheit tě dorazila, co?“ Otočil se ke mně a přátelsky se usmál.

„Knute!“ vykřikla jsem překvapeně. „Před nějakým časem jsme si spolu povídali v Kiezhavenu. Určitě si na to už nepamatuješ, ale…“

„Chyba, pamatuju si na tebe moc dobře. Ty seš ta kantorka se sejrovejma chlebíčkama, kerá byla tak nešťastná ve svý nový škole a všecko viděla černě, je to tak?“

Podívala jsem se na něj udiveně. „Páni, ty si to všechno vážně ještě pamatuješ!“

„Jo. Jak se vede tomu tvýmu mužskýmu?“

„Sebastianovi? On není můj mužskej. Alespoň ne tak docela. Momentálně se na mě zlobí. Právem, jak se obávám,“ dodala jsem sklíčeně.

Za námi se ozvalo troubení a Knut na mě mrkl: „Tak kam to bude, mladá dámo?“ zopakoval.

Řekla jsem svou adresu, Knut nastartoval a vyrazil takovou rychlostí, jako kdybychom seděli na pouťové atrakci zvané Pokoření přitažlivosti zemské. Bez ohledu na možné ztráty projel na červenou. „Tohle sou ty nejzbytečnější světla v celým Hamburku,“ vysvětlil mi. „Na ty se můžeš klidně vykašlat.“

„Je mi to jasné,“ hlesla jsem opatrně a pro jistotu překontrolovala, jestli mi dobře drží bezpečnostní pás.

„A co není v pořádku s tím tvým chlapem?“ zajímal se Knut. „Myslím, že je to dobrej týpek.“

„To taky je. Ale já toho mám zrovna v práci nad hlavu a jsem tak ponořená do svých problémů, že nedokážu myslet na nic jiného. Jsem z toho úplně nadranc, a taky vím, že je to blbost, ale…“ Bezmocně jsem se odmlčela.

„Co ale?“

„Prostě si myslím, že dokud dělám tuhle práci, tak nesmím být tak zamilovaná a šťastná. Protože potom něco přehlídnu.“

„To je teda absolutní blbina,“ odtušil Knut a přejel do jiného pruhu tak rychle, že řidič za námi musel pořádně dupnout na brzdy a vztekle troubil. „No jo, tak sem tě zase jednou dostal,“ křikl Knut do zpětného zrcátka. „Musíš halt jezdit trochu víc předvídavě. Nejseš tady sám.“

Raději jsem se zdržela komentáře, protože jsem rozzlobeného řidiče naprosto chápala.

„Tak, ale teď zase zpátky k tobě. Mně to všechno připadá jako zbytečná výmluva. Já to znám, víš? A vás holky mám prokouknutý. A kromě toho – nevim, jesli sem ti to už neříkal, ale já sem Amor mezi taxikářema. Mám mimořádně vyvinutej cit pro mezilidský vztahy. A tenhle… jak se vlastně jmenuje?“

„Sebastian.“

„Správně. Tak ten je pro tebe ten pravej. Tehdy sem si toho hned všimnul. To je prostě tak… Mezi váma, je to tak…“ Otočil se ke mně a udělal rukou gesto, které mi vzdáleně připomnělo placení peněz. „Chápeš?“

„Nee.“

„No, prostě ladíte na jednu strunu. Úplně hoříte.“

„Ano, dalo by se to tak říct.“ V pravém smyslu slova.

Knut se zase otočil, v poslední chvíli zahlédl červenou na semaforu a prudce zabrzdil. „Tyhle světla tady nejsou zbytečný. Tady bys dycky měla radši zastavit. V každým případě si měla pravděpodobně jenom strach.“

Chvíli jsem uvažovala o tom, co mi řekl. „Možná máš pravdu. My jsme naprosto rozdílní a pocházíme z úplně jiného prostředí. Kromě toho…“ Hledala jsem správná slova.

„A kromě toho jsem s ním tak šťastná, že se chovám jako připitomělá kočka Šklíba, víš, z Alenky v říši divů. A to se mi vůbec nelíbí.“

Knut se hlasitě rozesmál. „Tak to chodí, když je člověk zamilovanej. Potom se z nás ze všech stávaj připitomělý kočky Šklíby. Odhaduju, že svět může pár takovejch koček docela dobře unýst.“

Dívala jsem se z okna na světla, která se rychle míhala za oknem. Tak, jak to Knut říkal, to znělo docela mile.

„A jak to vlastně vypadá s tou tvou prací?“ přerušil ticho.

„Byla to pro tebe rána, ne? A tys byla tak nešťastná a chtělas zase pryč.“

„Pořád ještě chci odtud pryč. Ale ne proto, že jsem nešťastná. Zvykla jsem si tam a žáci mi nějak přirostli k srdci. Ale ta práce je tak frustrující. Děti dělají i zažívají věci, které si člověk sotva dokáže představit.“

Mezitím jsme zastavili u mě před domem. Knut zabrzdil a vypnul motor. Potom se ke mně zase otočil a pozorně si mě prohlížel. „Svýho času jsem pracoval jako kurátor, víš? Vím moc dobře, o čem mluvíš.“

„Opravdu?“ Tak, jak vypadal, by člověk spíš uvěřil, že nějakou pomoc potřebuje sám. A jestli takhle bude dál jezdit, tak na to může brzy dojet. „Takže znáš ten pocit, že chceš celým srdcem pomoct, ale prostě nemůžeš? Že nic z toho, co uděláš, k ničemu nevede? Že je úplně jedno, jestli tam jsi nebo nejsi?“

Knut přikývl. „Jo, znám.“

„Chci říct, že spousta těch dětí to prostě vzdala a tvrdí, že nemají v životě žádnou šanci. A já prostě netuším, co bych měla udělat a říkat, abych je přesvědčila o opaku, když si tím nejsem sama jistá.“

„Hm,“ protáhl Knut. „Je to fakt tvrdá dřina. Tuhle práci si táhneš domů, do života, ať chceš nebo ne. A pokaždý znovu padneš na hubu a děláš chyby.“

„Ano, přesně tak to cítím,“ přisvědčila jsem. Ulevilo se mi, protože jsem konečně našla někoho, kdo zná stejné problémy z vlastní zkušenosti. A napadlo mě, že o tom s Knutem můžu mluvit právě proto, že jsme dva cizí lidé. Nemusela jsem se bát, že mě odsoudí. „Udělala jsem chybu, opravdu ošklivou chybu. Ušlo mi něco, co mi ujít nemělo, a pomyšlení na to mě pronásleduje celou dobu. Myslím, že na to nedokážu nikdy zapomenout. Ve všech dětech vidím jen toho dotyčnýho žáka a mám hrozný strach, že se mi něco takového přihodí znovu.“

Knut vylovil ze zásuvky balíček cigaret, jednu vytáhl a potom natáhl ruku s krabičkou ke mně.

„Ne, díky.“

„Je to vážně odpornej zvyk,“ poznamenal a zapálil si. „Víš, věc se má tak: Už jen proto, že si kvůli tomu lámeš hlavu, sem si jistej, že odvádíš skvělou práci a můžeš pro ty děti udělat něco užitečnýho. Už předem si ale můžeš bejt jistá, že podobnou chybu uděláš zase. Znovu a znovu. Tak to je.“

„A potom? Co mám dělat?“

Knut potáhl z cigarety a vyfoukl kouř.

„No, na to je těžká odpověď. Někdy nemůžeš udělat nic jinýho než jít dál.“

Chvíli jsem jen mlčky seděla a přemýšlela. Znělo to tak úžasně… přijatelně a logicky.

„Nesmíš si představovat, že zachráníš svět. A i když to nedokážeš zvládnout, nikdo ti nemůže vyčítat, když toho necháš. Ta práce je holt taková.“

„Určitě. Kdyby byla jednoduchá, tak by ji mohl dělat každý.“

Knut se plácl přes stehno. „To se mi líbí,“ rozesmál se.

„Jako bych to řek já sám.“

„Taky že ano.“

„Fakt? Nevim, kde sem to slyšel. Určitě to řekl Sokrates nebo Platon nebo některej z těhle chlápků.“

Teď jsem se rozesmála zase já. „A kdo řekl, někdy nemůžeš udělat nic jinýho než jít dál?“

„Nemám zdání. V případě pochybností vždycky Einstein.“

Usmáli jsme se na sebe a najednou mi bylo mnohem líp u srdce. „Moc děkuju, Knute. Jsem fakt ráda, že jsem nastoupila zrovna do tvého taxíku.“

„Já taky tvrdim: Kdo mě potřebuje, ten mě najde. Však ty na to přijdeš. Se školou i s tím tvým Sebastianem. Jen se nesmíš vzdát.“

Potřásla jsem hlavou. „To v žádném případě. Ale přesto moc díky. Měj se, Knute.“ Zaplatila jsem a vystoupila. Sotva jsem za sebou zabouchla dveře, Knut dvakrát zatroubil (uprostřed noci!) a vyrazil prudce kupředu. Dívala jsem se za ním, dokud jeho vůz nezmizel za rohem. Měla jsem pocit, jako by se mi v mozku uvolnil obrovský zašmodrchaný chumel. Teď všechny volné konce vlály kolem a já je jen potřebovala správně navázat. A už jsem věděla, jak přijdu na to, které k sobě patří. Protože při žádné jiné činnosti se mi nepřemýšlí tak dobře jako při pečení.

Bylo mi jedno, že je půl páté ráno. Na spaní jsem stejně neměla pomyšlení. Do postele půjdu, až správně svážu všechny ty volné konce a budu mít v hlavě zase pořádek.

Vklouzla jsem do domácích legín, oblékla si tričko s obrázkem Bradavic a prohlédla zásoby v kuchyni, co se hodí k pečení. Nebylo to nic moc, ale na trochu sušenek z ovesných vloček to stačilo. Dala jsem v hrnci na sporák rozpustit máslo.

Když jsem se pořádně zamyslela, tak vlastně nebylo vůbec těžké najít řešení. V životě mám jen dva problémy: svou práci a Sebastiana. Ale jen jsem na to pomyslela, ozval se v mé hlavě hlas: Sebastian? Kde je tady prosím nějaký problém?

Jak se máslo pomalu rozpouštělo, tak se mi zdálo, jako by se ten zdánlivý problém rozpouštěl spolu s ním. Protože žádný takový neexistoval. To jenom já jsem se chovala hloupě a hledala výmluvy, abych šla Sebastianovi z cesty. A sice hned od začátku. Když jsem si vzpomněla, že jsem ho brala jako nějaký přístroj z Tchiba, že jsem ho srovnávala s kráječem jablek, odšťavňovačem nebo odpařovačem… takový nesmysl! Sebastian není žádný zbytečný pomocník do domácnosti, o který jsem po několikerém použití ztratila zájem. Sebastian je regál v supermarketu, kolem kterého jsem nikdy nemohla projít jen tak a který mě magicky přitahoval. On je souhrn všech těch přístrojků, které jsem vždycky vroucně milovala a které ve mně vyvolávají pocity štěstí. Právě teď i v budoucnosti. Protože moje láska k těm podivuhodným bizarním věcem nikdy nevymizí. Stejně jako moje láska k Sebastianovi, kterého od nynějška už nikdy nebudu srovnávat s nějakým pomocníkem v domácnosti.

Najednou jsem už nevěděla, proč jsem si v poslední době udržovala od Sebastiana takový odstup. Ano, byla jsem ponořená do svých problémů, a ano, když jsem byla zamilovaná, chovala jsem se zřejmě jako připitomělá kočka Šklíba. Ale jak řekl Knut – svět může docela dobře unést i několik koček Šklíb. Naopak, protože jestli musím při své práci ustát tolik trápení a frustrace, tak tohle štěstí sakra potřebuju. A potřebuju ho docela naléhavě.

Zatímco jsem šlehala bílek s cukrem dotuha, pochopila jsem, že jsem měla prostě jen strach. Podlehla jsem panice, protože jsem něco takového jako se Sebastianem ještě nikdy nezažila a bála jsem se tolika štěstí. Ale jedno mi teď bylo naprosto jasné: už jsem si od něho nechtěla udržovat odstup, ale chtěla jsem udělat první krok. Chci, aby on byl tím, kdo se mnou bude sdílet moje problémy. A přesně tak, jako jsem si přála, aby přišel ke mně, když bude mít starosti on. Pokud mě ještě vůbec chce. To, co mi řekl ve středu večer, neznělo zrovna moc láskyplně. A jak vztekle se na mě při tom díval. Ale musím sebrat odvahu, požádat ho o prominutí a doufat, že pro Sebastiana a pro mě není moc pozdě.

Přinesla jsem vychladlé máslo z balkonu a zamíchala do něj ovesné vločky. Teď jsem se v úvahách dostala ke svému druhému problému: ke škole. Pravda je, že jsem tam začínala jen velmi nerada a měla v plánu zase co možná nejrychleji vypadnout. Pravda také je, že jsem založila muzikálový kroužek jen proto, abych se vrátila na Wertherovo gymnázium. A pravda je, že jsem zneužila děti i své kolegy. Nebyla jsem na to pyšná, bylo to ode mě hanebné. Ale všechno to už dávno přestalo platit. Už mi vůbec nešlo o cenu nebo o to, abych se vrátila na bývalou školu. Muzikálový kroužek jsem milovala, milovala jsem práci s dětmi, hudbu, kterou jsem s nimi dělala, a možnost přihlížet, jak jejich hra pomalu nabývá konečné podoby. Děti mi přirostly k srdci. Měla jsem radost, když jsem viděla, jak je těší, že se účastní něčeho takového a že srostly v jeden celek. Také učení už pro mne nebylo takovým mučením jako dřív. I když hodiny někdy probíhaly turbulentně a připravovaly mě o nervy, radovala jsem se z každého malého pokroku svých žáků a byla pyšná, když spolupracovali a projevovali zájem. I přestože úroveň znalostí byla jiná než na Wertherově gymnáziu.

Co se Meikla týče, možná jsem udělala chybu. Ale na druhou stranu bych měla poslechnout ředitele, který byl toho názoru, že jsem udělala všechno, co jsem mohla. Byla jsem nová na problémové škole, neměla jsem s takovými žáky žádné zkušenosti. Každému, kdo by dokázal už první rok na škole Astrid Lindgrenové dělat všechno dobře a vždycky by věděl, jak správně reagovat, takovému člověku můžu jen gratulovat. Já jsem se to musela teprve naučit.

Strčila jsem plech do trouby a sedla si s mísou od těsta ke kuchyňskému stolu. Ano, dělala jsem v uplynulých měsících chyby, spoustu chyb, každý den. Tyhle chyby si musím odpustit a zaručeně je už nikdy neopakovat. Ale hlavně musím mít stále znovu před očima, že jedno jsem udělala dobře:

Muzikálový kroužek byl dobrý projekt. A já se ho určitě jen tak nevzdám.

Nabrala jsem z mísy na prst zbytek těsta a olízla ho. Automaticky jsem přitom musela myslet na Sebastiana. Jestlipak je už vzhůru? Teď je tak půl šesté, možná trochu míň. A možná nebude pokládat za velkou výhru, když ho v neděli ráno probudí jeho sousedka, kamarádka nebo snad skoropřítelkyně, na kterou má zrovna teď dost velkou zlost. Ale přesto, už jsem nemohla déle čekat, musela jsem Sebastiana okamžitě bezpodmínečně požádat o prominutí. Vytáhla jsem hotové sušenky z trouby a dala je na mřížku vychladnout. Sušenky byly hotové a já taky. Chyběl jen Sebastian.

Vzala jsem si klíče od Sebastianova a Kaiova bytu, zavřela za sebou potichu dveře a přešla přes chodbu, potom předsíní, až jsem došla ke dveřím Sebastianova pokoje. Tam jsem zaváhala. Není snad to, co teď dělám, něco jako stalking? Mám zaklepat? Při tom pomyšlení jsem si uvědomila, jak mi tluče srdce. Přímo pádilo, ruce jsem měla vlhké a studené jako led a žaludek se mi svíral nervozitou. Zmáčkla jsem opatrně kliku a vklouzla do pokoje. První sluneční paprsky prosvítaly záclonami a v pokoji bylo příjemné přítmí. Sebastian ležel na posteli a spal. Udělala jsem několik kroků k němu, až jsem stála přímo nad ním. Zřejmě dnes v noci bojoval, a jak to vypadalo, do boje zapojil i svou deku. Ta teď ležela zčásti na něm, zčásti pod ním a odhalila velký kus jeho těla. Neměl na sobě nic jiného než boxerky, a já jsem se musela rychle soustředit na jeho tvář, protože motýli v mém břiše otevřeli oči dokořán, pištěli „Pfíííí!“ a tloukli tak rozčileně křídly, že jsem si připadala neuvěřitelně směšně. Dřepla jsem si vedle Sebastiana a studovala jeho tvář. Měl zavřené oči, na rtech mu ležel lehký úsměv, jako by se mu právě teď zdálo něco zvlášť hezkého. Ach lidičky, byl tak sladký! Ze samého vytržení jsem tiše vzdychla, načež pohnul hlavou a jeho úsměv se prohloubil.

Zašeptala jsem: „Sebastiane?“, ale nic se nedělo, kromě toho, že vytáhl ruku zpod hlavy a nechal ji viset z postele.

„Spíš?“ Na stupnici pitomých výroků, které jsem kdy v životě řekla, to bylo definitivně na osmitisící příčce nahoře. „Tedy, chtěla jsem se zeptat, jestli jsi vzhůru?“ opravila jsem se, což nebylo o moc lepší.

„Hmm,“ zabručel, ale ani se nepohnul.

Opatrně jsem se dotkla jeho ramene. Hlasitě se nadechl a vydechl, trochu se narovnal, spal ale dál. Vlastně bych ho byla ráda políbila, ale nebyla jsem si jistá, jestli aktuálně stojí o to, abych to udělala. Tak jsem ho jen zlehka pohladila po strništi na tváři a sehnula se k němu, abych mu zašeptala do ucha: „Mohl by ses prosím vzbudit? To jsem já, Annika.“

Pomalu otevřel oči a díval se zpod nich tak krásně ospale, že mě to zahřálo u srdce. Potom se ale jeho pohled vyjasnil a pohlédl do mých očí, které byly od něj jen několik centimetrů. Trhl sebou a posadil se v posteli tak prudce, že jsme se srazili hlavami. „Au,“ vykřikl a třel si čelo, zatímco já také vykřikla bolestí. Chytila jsem se za nos, který se dostal do kolize se Sebastianovou tvrdou lebkou.

Sebastian byl konečně vzhůru, ale neprojevoval moc velké nadšení z celé situace. Naopak, naštvaně se do mě pustil: „Do háje, Anniko! Zbláznila ses? Proč mě takhle děsíš?“

„Moc lituju. Chtěla jsem tě jen potichoučku vzbudit.“ Zkontrolovala jsem svůj nos, jestli mi neteče krev. Když jsem za něj několikrát zatahala, konstatovala jsem, že nemám nic zlomeného.

„No, to se ti moc nepovedlo.“ Vzal mě za ruku, aby mi ji odtáhl z nosu. „Všechno v pořádku?“

„Ano, všechno v pořádku. A u tebe?“

„Taky.“ Pustil mi ruku, aby si protřel oči. „Kolik je vlastně hodin? A co tady propánakrále děláš?“

Možná by start byl jednodušší, kdybych počkala, až se

Sebastian vyspí, nasnídá a vypije kávu. „Hm, je čtvrt na šest. Musím s tebou naléhavě mluvit.“

Znovu si protřel ospale oči. „A co máš tak naléhavýho?“

„Jsem do tebe zamilovaná,“ vyletělo ze mě. „Tak moc, jako jsem ještě nikdy do nikoho nebyla, a bezpodmínečně jsem chtěla, abys to věděl.“

Sebastian seděl tři vteřiny bez hnutí, potom jeho výraz změkl a kolem úst mu zahrál úsměv. „To je ale náramně dobrá zpráva i takhle brzy ráno.“

Povzbuzená jeho reakcí jsem pokračovala: „A chtěla bych se ti omluvit. V posledních týdnech jsem se k tobě chovala totálně nemožně a vlastně pořádně nevím, proč. Byla to hrozná otrava, protože jsem tě tolik postrádala. Ale všechno to s Meiklem, Maryam a muzikálem mě pořádně rozhodilo.“

„To je mi jasné, Anni, a chápu to. Přesto bych býval chtěl, abys mi řekla, co se s tebou děje. A abys se mnou mluvila, když tě něco trápí.“

„To jsem taky chtěla, ale bylo to hrozně těžký, protože… Nesnášela jsem se za to, co se stalo, a bála jsem se, že mě budeš nenávidět, až se dozvíš, co se se mnou děje.“

Sebastian se na mne nevěřícně díval. „Věř mi, že by se muselo stát něco opravdu hroznýho, abych tě nesnášel. Chci říct, žes mě donutila jezdit na lochnesce, stavět kulisy, a ještě se vrátit na moji starou nenáviděnou školu. Podpálila jsi kuchyň, miluješ příšerný horory, máš sklony se drásat pochybnostmi, patláš se ve věcech, seš hrozná…“

„To stačí,“ hlesla jsem zdrceně.

Sebastian se usmál. „A teď mě ještě ke všemu probudíš uprostřed noci a strašlivě mě vyděsíš. Ale podstatné je, že navzdory tomu nebo možná právě proto jsem se do tebe taky zamiloval.“

Ze srdce mi spadl celý trakař dlažebních kostek a nejraději bych se mu vrhla rovnou do náručí. „Znamená to, žes mi odpustil?“

Usmál se na mě tak láskyplně, že mi vyhrkly slzy do očí.

„No jasně.“

„Takže můžeme pokračovat v pozvolném sbližování?“

„To by bylo pěkné. Jsem definitivně pro.“ Cítila jsem, jak se mi rozzářil obličej. „Já taky.“

Usmáli jsme se na sebe a potom se Sebastian předklonil, chytil mě pod paží, přitáhl k sobě na postel a začal mě líbat tak vášnivě, že mi během tří nanosekund totálně vysadil rozum. Skládala jsem se jen z motýlků, šimrání a svědění a z tak obrovského pocitu štěstí, že bych jím mohla pravděpodobně zaplnit i velký sál Labské filharmonie. A pokaždé, když jsme se políbili, jsem chtěla zas a znovu a víc. Putovala jsem rukama po jeho zádech, až úplně dolů na jejich konec. Sebastian mi vyhrnul tričko a něžně mě hladil po břiše, stále výš, až došel k mojí podprsence. Tentokrát ani jeden z nás nepomyslel na to, abychom přestali. Postupovali jsme dál a dál, kusy našeho šatstva létaly na všechny strany, naše ruce se vydaly na objevnou cestu. Líbali jsme se a milovali. A já věděla, že jsem navždy ztratila srdce pro Sebastiana.

Mnohem později jsme leželi přitulení těsně k sobě. Složila jsem hlavu na jeho hruď a hladila ponořená do svých myšlenek s blaženým úsměvem jeho břicho, zatímco on mi laskal prsty nohu, kterou jsem měla přehozenou přes něho.

„Myslím, že jsme to s tím pozvolným přibližováním docela dobře zvládli,“ zamumlala jsem.

Sebastianova hruď se zachvěla, když se tiše zasmál. „Ano, je to úplně jen naše věc. Ale netvař se, jako by přesně tohle nebyl tvůj plán. Přišla jsi do mého pokoje pouze a jedině proto, abys mě svedla.“

Zvedla jsem hlavu a zaraženě se na něho podívala.

„Prosím?“

Ukázal na podlahu, kde ležely pohozené moje legíny, tričko s obrázkem Bradavic a mé prádlo. „Když přijdeš v takovém svůdném oděvu a přepadneš mě ve spánku, co jiného si můžu myslet?“

„Svůdném oděvu?“ zamračila jsem se a zkoumavě pátrala v jeho obličeji, jestli to myslí vážně. Že bych milovala nějakého úchyla?

Sebastian se tvářil vážně, ale oči mu jiskřily spokojeností.

„Tvoje taktika vyšla na sto procent. Tohle oblečení ve mně okamžitě vzbudilo touhu ho z tebe svlíknout.“

„Ty máš ale blbý nápady,“ zakoulela jsem očima. Nedokázala jsem se na něho ale zlobit, když se tak sladce usmál, přitáhl mě k sobě a ještě přidal pusu. „Hele, víš co, Sebastiane? Co se týče výzev, jsem zcela jednoznačně napřed. Já tě svedla a jako první řekla, že jsem do tebe zamilovaná. A teď jsi na řadě ty.“

„Hm.“ Tvářil se, jako by soustředěně uvažoval. „Platilo by, kdybych ti řekl, že jsem do tebe zamilovaný dýl než ty do mě?“

„Jak to můžeš vědět?“

„Protože jsi od začátku pro mě byla víc než jen sousedka a dobrá kamarádka. Když ses mě tehdy zeptala, jestli jsme kamarádi, poprvé jsem si uvědomil, že k tobě chovám city, které stojí v cestě kamarádství. A nejpozději při tom požáru jsem to věděl už definitivně.“

„Ale proč jsi z toho dělal takovou tajnost?“

Pokrčil obočí. „Opravdu si myslíš, že jsem to tajil? Naopak, pořád jsem si říkal: Můj bože, tohle je přece tak nápadný, že si toho musela všimnout.“

„Ale já si toho nevšimla. Vlastně jsem si pokaždé říkala, že to určitě nic neznamená. Tys mě ostatně docela pěkně vytáčel.“

„Tu a tam mi to už dokonce došlo,“ rozesmál se. „A potom jsem si namlouval, že mě přece možná chceš, a pak zase že ne, a navíc tu byl ještě ten pitomej Goethe, cos po něm byla tak posedlá.“

„No a co ty tenkrát na Silvestra, jak sis přivedl tu ženskou,“ vyčetla jsem mu.

Sebastian se překulil, takže teď byl těsně u mě. „Umíš si představit, jak příšerný to pro mě bylo? Chtěl jsem tě bezpodmínečně dostat z hlavy, protože jsem si myslel, že to s náma nikdy nikam nepovede. A ty se musíš usadit zrovna tady na pohovce a dívat se na mě tak velkýma a vyděšeným očima, že jsem si připadal, jako bych zrovna nakopl štěně. Měl jsem pocit, že jsem široko daleko ten nejhorší hajzl, který právě podvedl svou přítelkyni.“

„Já jsem na tom byla stejně.“

„Jo, tak to ale nebylo, vůbec jsem se neměl za co stydět, ale přesto jsem se cítil mizerně. Šíleně jsi mě nervovala. A potom se mi úžasně ulevilo, když vypadla.“

„Mně taky. Podařilo se mi ji pěkně vyšoupnout, co?“ pochválila jsem se spokojeně.

Sebastian se rozesmál a nato mě políbil tak, že jsem zanedlouho přestala vnímat, co se děje kolem. Po dlouhé době se ohlásil ke slovu můj žaludek, a když jsem se zmínila, že jsem předtím upekla sušenky, oblékli jsme se a šli ke mně. K jídlu jsme se ale moc nedostali, protože Sebastian mi zase svlékl můj parádní kuchyňský obleček a pokračovali jsme tam, kde jsme přestali před sušenkami.

„Co se ti vlastně honilo hlavou kvůli Meiklovi a škole?“ ozval se Sebastian, když jsme potom leželi v posteli a posilovali se dalšími sušenkami.

„Ach, spousta věcí. Vyčítala jsem si chyby a cítila se provinile. Stále dokola jsem se sama sebe ptala, jestli jsem něco nezavinila proto, že bylo pohodlnější nevnímat ty podtóny a náznaky. Cítila jsem se hrozně bezmocná a měla pocit, že moje práce nemá vůbec smysl. Že pro žáky není rozdíl v tom, jestli tam jsem nebo nejsem.“

Sebastian mě pohladil po vlasech. „Je to pro ně rozdíl, to mi věř. Možná jim samotným to není úplně jasné nebo to nedokážou dát najevo. Případně to ukážou svým zvláštním způsobem. Ale viděl jsem tě s nimi tak často, Anni. Bereš je vážně, směješ se s nimi a důvěřuješ jim. Možná nikdy neuvidíš velké pokroky a je nepravděpodobné, že třeba z takového Joa uděláš mozkového chirurga. Ale když si někdo jako on po několika letech vzpomene, že tady byla učitelka, která mu věřila, a když potom přece jen napíše žádost o místo nebo nezahodí svoje vzdělání – tak jsi dosáhla mnohem víc než hromada lidí ve svém zaměstnání.“

Objala jsem Sebastiana oběma rukama a přitáhla ho k sobě. „Ty jsi úžasně velkorysej, víš to?“

„Jak to? Tak to prostě je. Vážně, Anni. A přál bych si, abys tehdy byla mou učitelkou právě ty.“ Dala jsem se do smíchu a on se rychle opravil. „Ne, zapomeň na to, to bylo pěkně vedle. Ale přál bych si, abych měl tehdy takovou učitelku, jako jsi ty. Nesmíš si toho tolik vyčítat, a hlavně toho nesmíš od sebe tolik požadovat.“

„Já vím. Teď už to vím. Ale jednu věc budu od žáků chtít zaručeně. Nedovolím, aby jen tak zahodili celoroční dřinu, aby zničili muzikálový kroužek. Když to bude nutné, tak je vsadím do želez a přivleču je na jeviště.“

„Sláva!“ vykřikl Sebastian. „To je konečně slušnej plán. Budu tě v tom podporovat, jak jen budu moct. Prostě mi řekneš, co mám udělat, a já to splním.“

Zamračila jsem se. „Zase ty tvoje dvojsmysly.“

Sebastianovi nezbylo než mě vzít do náruče a políbit. A já byla prostě přešťastná, že jsem s ním.

◆

V neděli v poledne jsme spolu seděli u nás v kuchyni u snídaně, když vešla Nele. Zarazila se, když nás spatřila, přimhouřila oči a pořádně si nás prohlédla. „Aha! Vy dva!“ vykřikla a ukázala na nás prstem. „Počkejte.“ Zamířila do předsíně a ven z bytu, ale brzy se vrátila s udiveným Kaiem v závěsu. „Konečně do toho praštili,“ informovala ho.

„Já vím. A taky jak.“ Podíval se na nás vyčítavě. „Prosím, příště berte trochu ohled na své přátele a dělejte to jen tehdy, když jste sami. Nebo se alespoň chovejte tiše.“

„A přestaňte s tím svým tajnůstkařením,“ dodala Nele. Cítila jsem, jak rudnu v obličeji. Sebastian se jen smál, jako by ho to ani v nejmenším neuvádělo do rozpaků. „Tak co máme podle vás dělat?“ bavil se. „Nějak si protiřečíte.“

„Odkdy to vlastně víte?“ vyzvídala jsem.

„Ále, už dlouho,“ mávla rukou Nele a otočila se ke Kaiovi.

„Krátce po LARPovém večeru?“

Přikývl. „Dali jste si tolik práce, abychom si ničeho nevšimli, ale docela upřímně: To nás máte za takové pitomce?“

„Dokonce jsme vás úmyslně obklíčili, drželi se stále u vás, abyste konečně přiznali, že chcete být sami,“ vykládala Nele.

„Ale vy jste se ani nehnuli.“

Podívali jsme se se Sebastianem na sebe a rozesmáli se. Zřejmě jsme na tom s utajováním byli stejně nemožně jako s pozvolným sbližováním. „Co naděláme.“ Usadila jsem se Sebastianovi na klíně a políbila ho. „Na tenhle pohled si budete muset pomalu zvykat.“

Nele mávla pohrdavě rukou. „Už jsme viděli i něco lepšího.

Při oslavě Velikonoc jste nabídli mnohem víc.“

„Vy jste nás viděli?“ vyhrkla jsem šokovaně.

„To viděl celý Hamburk,“ přisadil si Kai pobaveně.

◆

Neděli jsme strávili ve čtyřech. Jeli jsme S-Bahnem do mého oblíbeného hamburského parku Planten un Blomen. Japonské třešně byly zrovna v plném květu. Byl nádherný teplý květnový den, slunce svítilo, vzduch voněl po květinách a taky trochu létem. Procházeli jsme se kolem nádherně rozkvetlých keřů, povídali si o všem možném a probírali události posledních dnů.

„U moře bylo nádherně,“ vyprávěla Nele. „V hlavě se mi vyjasnilo a udělala jsem několik rozhodnutí.“

„Co třeba?“

„Končím s muži. Na celý život. Definitivně.“ Sebastian se ušklíbl. „Jasně.“

„Ne, vážně,“ tvrdila Nele. „Prostě už nechci, aby mě někdo podtrhl, a už mi to stačilo. Místo toho se plně soustředím na své přátele, na svou kariéru a na sebe samotnou. V agentuře dám výpověď a najdu si nějaké mnohem lepší místo, kde mě bude práce mnohem víc bavit.“

„Poslouchá se to dobře,“ podotkl Kai.

„Taky si myslím. A jedno vám přísahám,“ narovnala se Nele a vypadala tak rozhodně, jak jsem ji už dlouho neviděla.

„Už nikdy se nedám dohromady s někým, s kým pracuju. Už nikdy!“

Spontánně jsem ji objala. „Zní to jako úžasný plán. Je hezké, že je ta stará Nele zase zpátky.“

Večer jsme se u Sebastiana a Kaie dívali na Místo činu a pochutnávali si na asijském jídle, které jsme si nechali dovézt. Celou tu dobu jsem ale nemohla pochopit, že my dva se Sebastianem teď patříme k sobě, že jsme opravdu pár. Mohli jsme se držet za ruku, líbat se a po televizi jít prostě vedle a zmizet v mém pokoji. Byla jsem až nesnesitelně šťastná a skoro úplně zapomněla na to, co mě čeká ve škole.

Ellerbrook!

Druhý den ráno mě před školou zastavila Maryam. Od rozhovoru s jejími rodiči jsem ještě neměla příležitost mluvit s ní mezi čtyřma očima. Lépe řečeno, měla jsem dojem, že o to nestojí ani Maryam, protože se na mě skoro nepodívala a po vyučování pokaždé zmizela ze třídy rychleji, než jsem stačila doříct „a nezapomeňte na domácí úkoly“.

„Můžu s vámi mluvit?“ oslovila mě vážně.

„Ano, samozřejmě.“

Rozpačitě si pohrávala se svým batohem. „Chtěla bych se omluvit. Mrzí mě, že jsem lhala.“

„Popravdě, Maryam, nebyl to zrovna nejlepší nápad.“

„To je mi jasné. A jsem kvůli tomu moc smutná.“ Vlastně jsem se na ni měla zlobit, ale prostě jsem to nedokázala. Možná proto, že jsem teď kráčela bez zábran životem jako zpitomělá kočka Šklíba. Možná ale také proto, že jsem jí rozuměla. „To je v pořádku, Maryam, už na to nemysli. Vím, co pro tebe muzikálový kroužek znamenal a žes neviděla jiné řešení.“

„Chtěla jsem se toho zúčastnit, strašně moc,“ přiznala se slzami v očích. „Tolik mě to bavilo, a dokonce jsem si přitom našla kamarády. Když jsem tam byla, tak se mi vůbec nestýskalo po domově a netoužila jsem být jinde.“

Když jsem ji poslouchala, bylo mi skoro do pláče. Položila jsem jí ruku na rameno. „Taky nám moc chybíš.“

Maryam si utřela slzy z tváře. „Moje matka říká na příští rok ano a můj otec nakonec taky.“

„To by bylo skvělé, Maryam!“ Otázka je, jestli bude příští rok nějaký muzikálový kroužek vůbec existovat.

„Ano, já v to doufám. Ale Heaven-Tanita tvrdí, že muzikálový kroužek skončil. To se nesmí stát. Něco takového nesmíte dovolit,“ podívala se na mě naléhavě. „Všichni přece tak tvrdě dřeli!“

„Já taky nechci, aby to muzikálový kroužek vzdal,“ ujistila jsem ji. „A věř mi, že udělám všechno, co můžu, abychom nakonec vystoupili, jak bylo v plánu.“

Přikývla. „Promluvím si s Heaven-Tanitou a s ostatními.

Neměli by být tak hloupí.“

„Moc děkuju za podporu, Maryam. Uvidíme se potom ve třídě, ano?“ Ještě jednou jsem na ni povzbudivě kývla a vešla do školy. Bylo už pozdě na to, abych zašla před hodinou do sborovny a promluvila se svými kolegy, takže mi nezbylo než počkat do velké přestávky. Srdce mi tlouklo až v krku, když jsem zamířila k našemu stolu a uviděla tam Sertab, Ralfa, Sandru a Marii. „Musím s vámi nutně mluvit,“ oznámila jsem, když jsem přišla ke stolu a sedla si.

„Je to opravdu tak, jak jste si mysleli. Založila jsem muzikálový kroužek jen kvůli tomu, že jsem toužila vrátit se na svou starou školu. A doufala jsem, že když vyhrajeme soutěž, tak se mi to podaří.“

Sertab se zamračila a Sandra tiše vzdychla. Přesto jsem pokračovala dál. „Při založení kroužku jsem myslela jen na svůj prospěch; je pravda, že jsem vás v tomto ohledu využila. A ano, to platí i o dětech. Nejsem na to vůbec pyšná, a je mi to moc líto. Ale tohle byla pravda jen na začátku. Navíc jsem vlastně nikoho tady neznala. Za krátkou dobu mi muzikálový kroužek hrozně přirostl k srdci. Miluju všechno, co tam děláme, a spolupráce s vámi mě šíleně baví. Už dávno to nedělám jen kvůli sobě. Ta cena je mi úplně ukradená. A nechci, aby se všechna práce a námaha, kterou jsme do kroužku vložili, jen tak někam ztratila. Chtěla bych muzikál dokončit a dostat děti na jeviště.“ Trochu zadýchaně jsem se odmlčela. Ale než někdo z nich stačil otevřít pusu, rychle jsem pokračovala. „Na jedno vás ale musím otevřeně upozornit: Nedovolím, aby mi kdokoli vyčítal, že jsem neskákala radostí, když jsem musela přejít na problémovou školu. A nechci se cítit špatně jen kvůli tomu, že jsem se chtěla vrátit. Vy víte líp než kdokoli jiný, jak tvrdá je tahle práce. Ale vy všichni jste se rozhodli pro Astrid Lindgrenovou dobrovolně, s plným vědomím. Já ne. Prostě za mě nahoře rozhodli a vyšoupli mě sem. Nebyla jsem vůbec připravená, neměla jsem zkušenosti s problémovými žáky a bylo to nad moje síly. Takže, jestli si myslíte, že jsem špatná učitelka a kolegyně, protože jsem uvažovala o odchodu na jinou školu, tak je to okej. To nezměním.“

Sertab, Ralf, Marie a Sandra na mě několik vteřin mlčky zírali. Nakonec promluvil Ralf: „Nic takového si nikdo nemyslí. Dokážu tě docela dobře pochopit.“

„Já taky,“ přidala se Maria. „Kdo z nás nikdy nepomyslel na to, že by odsud vypadnul?“

„Myslím na to každý den,“ přiznala se Sandra. „Už dlouhých dvacet let.“

Sertab pokrčila rameny. „Mně se tady líbí, ale já nevím, jak to vypadá jinde. Škola, do které jsem kdysi chodila, byla dost podobná téhle. A povinnou praxi jsem dělala tady. Jsem přece teprve na začátku.“

„Já taky,“ souhlasila jsem. „Neskončila jsem studium o moc dřív než ty. Jenže existují učitelé, kteří jsou pro tuhle školu jako dělaní, a takoví, kteří nejsou.“

„Asi máš pravdu, Anniko, ale problém je, že jsme si všichni mysleli, že jsi tady šťastná,“ vyložila Sandra. „Nikdy jsi nepůsobila dojmem, že bys měla problémy, nebo že bys byla, jak jsi říkala, nějak přetížená. Měla jsi o tom s námi mluvit. Nakonec, všichni plujeme na stejné lodi.“

„Někdy stačí, když to člověk ze sebe dostane,“ dodal Ralf.

„Prostě se jen zbavit frustrace.“

„Trochu si zanadávat na děti,“ ušklíbla se Marie.

Když jsem pochopila, že se ti čtyři na mě nezlobí, úžasně se mi ulevilo. Přisunula jsem si židli blíž ke stolu a uznala jsem: „Asi jsem si měla s vámi opravdu promluvit. Hrozně jsem se trápila kvůli té věci s Meiklem. Já vím, že to tak nemělo dopadnout, ale…“

„Nemělo, ale nedalo se tomu zabránit,“ skočila mi Sandra do řeči. „Jsou případy, na které nikdy nezapomeneš. Takové věci se prostě občas stávají. A ty se musíš naučit, jak se v takovém případě zachovat.“

„Snad byste mi při tom mohli pomoct. Kdyby vám to tedy nevadilo.“

„No jasně.“ Sandra mě objala. „To s Meiklem se dotklo nás všech. Nic si kvůli tomu nevyčítej, ta věc nebyla úplně jasná. A my jsme ti vůbec nevyčítali, že chceš změnit školu. Jen je škoda, že to s muzikálovým kroužkem nedopadlo dobře.“

Sertab se nadechla. „Všichni jsme reagovali přehnaně. Já především. Ale to, jak se kroužek rozpadl, to bylo zlé. Hodně jsem na tom projektu visela.“

„Mohlo to být úžasné,“ souhlasila zarmouceně Maria. Mávla jsem rukou, abych upoutala jejich pozornost. „Nemluvte o tom v minulém čase. Co jsem předtím řekla, to jsem myslela vážně. Chci, abychom to dotáhli do konce a probudili muzikálový kroužek zase k životu.“

„A jak?“ nechápala Sandra.

„Nejdřív všechny svolám a promluvím jim do svědomí. A když to nebude fungovat, uvidíme, jak dál. Ale úplně pro začátek potřebuju vědět, jestli do toho ještě máte chuť. Já vás totiž potřebuju. Sama to nezvládnu.“

„Tedy, já jsem pro,“ prohlásila rozhodně Sertab.

Ostatní souhlasně přikývli a mně spadl ze srdce obrovský balvan. „Jste skvělí. Tisíceré díky, že mi odpouštíte a že chcete se mnou dál spolupracovat.“

„Já jen doufám, že se děti dají taky tak snadno přesvědčit.“ Potřásla jsem hlavou. „Sice to neradi připouštějí, ale muzikálový kroužek hodně znamenal i pro ně pro všechny.

Myslím, že o to stojí stejně jako my. Jenom se chtějí nechat trochu prosit.“

Sertab se rozesmála. „To víš, herecké hvězdy. Typické.“

Při další přestávce jsem poprosila o podporu Stefana. Byl hned pro, a dokonce nám dovolil, abychom podváděli jeho jménem. Ralf, Sertab, Marie a Sandra mi pomohli informovat všechny žáky z muzikálového, technického a šicího kroužku spolu se členy kapely, že se mají sejít v úterý odpoledne v aule. Většina zareagovala podrážděně a nejdřív se zpěčovala přijít, ale když jsme řekli, že jde o nařízení ředitele školy a že je to povinné, nic jiného jim nezbylo.

V úterý jsem byla při vstupu do auly hrozně nervózní. Postupně se dovnitř trousili další a další žáci; hodně se jich po mně dívalo nevraživě nebo otráveně, ale našli se i takoví, kteří přátelsky pozdravili a některé pohledy vyjadřovaly dokonce naději. Přišli také moji kolegové a Stefan, a jako poslední se objevil Sebastian. Když jsem ho uviděla, srdce mi jako obvykle poskočilo radostí. Pozdravil se s ostatními a položil mi ruku kolem ramen. „Můžu s tebou na chvilku mluvit mezi čtyřma očima, Anni?“

„Okej.“ Šli jsme dozadu za jeviště, kde mě Sebastian vzal do náruče a bouřlivě políbil. Potom se na mě usmál tak sladce, že jsem ho musela hned políbit ještě jednou. „Takže takhle vypadá tvůj rozhovor mezi čtyřma očima?“

„S tebou určitě. Jsi nervózní?“

„Ano. Hrozně.“

Přitáhl mě ještě jednou trochu blíž k sobě. „To bude dobré.

Tfuj, tfuj, tfuj.“

Vrátili jsme se na jeviště. Když se všichni shromáždili v plném počtu, postoupila jsem o krok dopředu a přelétla děti pohledem. Zhluboka jsem se nadechla a potom spustila: „Děkuju, že jste přišli, to je od vás hezké. My tady,“ ukázala jsem na vedoucí kroužků a na Stefana, „absolutně odmítáme to, jak skončila poslední zkouška. Byly tam řečeny věci, které nebyly v pořádku. A já bych to ráda vysvětlila. Na prvním místě je třeba říct, že Tristan neodešel, protože ve vás nevěří nebo proto, že by to pro něho nebylo důležité. A už vůbec ne proto, že by mu to bylo trapné. To je absolutní nesmysl. Bohužel, pro divadelního režiséra není snadné najít práci. A když Tristan dostal zajímavou nabídku, nemohl ji dost dobře odmítnout. Koneckonců, musí být taky z něčeho živ. Takže si prosím přestaňte namlouvat, že jeho odchod má něco společného s vámi.“ Udělala jsem krátkou přestávku, ve které jsem se ještě jednou podívala všem do tváře. „Co se týče Meikla a Maryam, moc mě mrzí, že tu nejsou s námi, stejně jako vás. A docela dobře chápu, že se kvůli tomu zlobíte a cítíte bezmoc. Ale Meikel a Maryam jsou zaručeně ti poslední, kteří by chtěli, abychom hodili celý náš projekt přes palubu. Maryam na mě ještě včera ráno naléhala, abyste určitě pokračovali, a kdyby měl Meikel tu možnost, určitě by řekl totéž.“ Podívala jsem se na Sebastiana. Usmál se na mě a povzbudivě kývl. „A je tu další věc, kterou si musíme vysvětlit. Totiž tvrzení, že i já odejdu z vaší školy a je mi srdečně jedno, co se stane s vámi a s vaším muzikálem. To je veliká sprosťárna! Dlouhé měsíce jsem se dřela, vložila do práce na představení spoustu času, a s dovolením, taky dost nervů. A netýká se to jenom mě, ale dělali jsme na tom my všichni, co stojíme tady nahoře před vámi. Kdyby bylo možné zařídit, aby vás nikdy neopustil nikdo, na kom vám záleží, bylo by to krásné. Ale to prostě nejde, protože takové věci se stávají a můžou se kdykoliv stát v životě komukoli z nás. Život je prostě takový. Ano, je to smutné. Ale pouhá skutečnost, že jeden člověk odejde, přece zdaleka neznamená, že neexistuje někde někdo jiný, chápete? Řekla jsem, že můžete práci v kroužku vzdát, protože se někdo vzdal také vás. Ale jen se podívejte, kdo všechno stojí tady na jevišti. My všichni jsme tady, protože věříme ve váš muzikál a také vám.“ Postoupila jsem ještě o dva kroky blíž k okraji jeviště.

„A teď vám chci říct ještě jednu věc.“

„Vždyť už mluvíte pěkně dlouho,“ vykřikl Jo, ale neznělo to mrzutě, spíš pobaveně.

Několik žáků se zasmálo a ani já se neubránila úsměvu.

„Máš pravdu. Učitelé vždycky vedou spoustu zbytečných řečí, co? Ale tohle musíte ještě vydržet, protože je to opravdu důležité. Vůbec nepřichází v úvahu, že zahodíte všechno, co jste zatím dokázali, a odejdete odtud s pocitem, že věci, které jsou pro člověka příliš složité, se prostě vzdávají. Tak se koukejte vzpamatovat a dotáhněte tu věc do konce. To jste nám všem tady nahoře dlužni. Ale především to v první řadě dlužíte sami sobě.“

„Ale my sme přece v háji!“ vykřikl Jo.

„Jo, jestli to řekneš ještě jednou, tak se budeš muset naučit nazpaměť Krále duchů. A nejen recitovat, ale i zpívat,“ vyjela jsem na něj. „Vy všichni jste úžasní. To, co jste zvládli za tenhle rok, je naprosto neuvěřitelný kus práce. Jen si vzpomeňte, jak to vypadalo na začátku, co všechno jste dokázali, jeden každý z vás. Jsem na vás šíleně hrdá, my všichni. A vy byste měli být taky. Protože to je nakonec ta nejdůležitější věc. Že si věříte vy sami.“

Na malou chvíli zavládlo v aule napjaté ticho.

Potom se ozval Mesut: „Jenže teď, ta cena a tak, tu nejspíš nedostaneme. Teď to myslím vážně, paní Paulsenová.“

„Zapomeňte na cenu. Tady přece nejde o nějakou cenu. Jde o to, abyste ze sebe vydali to nejlepší, a hlavně o to, abyste ten muzikál, který jste sami napsali, taky předvedli. Já ho totiž chci vidět. A chce to taky tři sta dalších lidí, protože lístky na premiéru jsou už vyprodané. A pro další tři představení to taky vypadá velmi dobře.“

Aulou proběhlo tiché mručení.

„A jestli to nechcete udělat pro nás a pro sebe, tak to udělejte aspoň pro ty, co si koupili lístky.“

„A co když to bude trapas?“ odvážila se nadhodit Nike.

„Nemůžeme se ztrapnit,“ namítla Pola. „Protože to, co děláme tady nahoře na jevišti, by si nikdo z těch dole netroufl. A děláme něco, co nikdo z těch ostatních neumí.“

„Pola má pravdu,“ pokývla jsem hlavou. „A vůbec to nemusí být dokonalé. Prostě proto, abyste mohli předvést Eller brook! na jevišti, stačí, když vás to bude bavit.“

Zase nastalo ticho. Nakonec Heaven-Tanita vykřikla:

„Já jsem pro!“

Pola přikývla. „Já taky.“

„To je jasný, brácho,“ ozval se Mesut.

Postupně se přidávali stále další a další žáci. „Okej, kdo je pro, zvedne prosím ruku,“ zarazila jsem je.

Nejprve se zvedlo jen pár rukou, ale pomalu se přidávaly další a další, a nakonec měli ruku nahoře všichni. Znovu mi spadl ze srdce tak velký kámen, že jsem se v duchu podivila, jak jsem mohla v posledních dnech s takovým břemenem vůbec žít. Radostí jsem se málem dala do tance, ale jen jsem tleskla do dlaní a celá rozzářená vykřikla: „Hurá! To znamená, že jste všichni pro?!“

„Ano,“ zamumlalo několik žáků.

Přiložila jsem si ruku k uchu. „Prosím? Vůbec nic jsem neslyšela.“

„Jó,“ zopakovali hlasitěji.

„Cože!?“

„Ano!“ vykřikli všichni.

„Chcete ten muzikál zahrát?!“

„Ano!“

„Jste tým?!“

„Ano!“

„Budete dělat domácí úkoly a nikdy nepřijdete pozdě?!“

„Ano… páni… teda paní Paulsenová, vy to na nás zase zkoušíte!“

„A vy mi na to pokaždé skočíte,“ smála jsem se. „A teď pojďte všichni na jeviště. Víte už, co vás tady čeká, nebo ne?“ Žáci vzdychli, ale potom se zase rozesmáli, a jeden po druhém šplhali na jeviště. Když byla nahoře Heaven-Tanita, rozpačitě se na mě podívala: „Je mi moc líto, co jsem vám řekla ve středu.“

Hrozně mě to dojalo, objala jsem ji a poklepala po zádech.

„To je dobré. Už jsem na to zapomněla.“

„Jsem tak ráda, že pokračujeme. Fakticky, byla by to hrozná škoda, víte, jak to myslím, paní Paulsenová.“

„Já vždycky vím, jak to myslíš, Heaven-Tanito.“

Pustila jsem ji, a poté zatoužily po mém objetí ještě Nike a Pola. Mesut a Jo si řekli o sevřenou pěst. „Dobrá řeč, paní Paulsenová,“ pochválil mě Jo.

Mesut přikývl: „Jste fakt dobrá, jo.“

„Děkuju, Mesute.“ Rozhlédla jsem se kolem sebe a vyhledala pohledem toho, jehož úsměv jsem potřebovala. Naše oči se setkaly a Sebastian se na mě usmál tak něžně, že se to rovnalo přímo pohlazení. Nejraději bych mu padla kolem krku. Ale prozatím musely stačit úsměvy a pohledy, protože jsme se dohodli, že před kroužkem nebudeme troubit do světa, jak to s námi je.

Postavili jsme se do kruhu, poklepali si navzájem na ramena, pochválili jeden druhého a potom také sebe. Nakonec jsme předvedli jako obvykle Joův taneček a všichni najednou vykřikli: „Skvělý, kámo, skvělý!“ načež jsme se všichni rozchechtali.

Když se po tomhle všichni začali chystat k odchodu, vykřikla jsem: „Stop, stop, stop. Zkouška ještě neskončila.“

Ozvalo se sborové zaúpění. „Ale ne, to přece nemyslíte vážně, paní Paulsenová,“ protestovala Nike.

„Úplně vážně. Máme ještě moc práce. Tak do toho.“

V následujících třech týdnech jsme intenzivně zkoušeli. Pracovali jsme dokonce i o víkendech, protože nás tlačil čas a potřebovali jsme přehrávat muzikál v jednom kuse od začátku do konce. Hamed a Flora se rychle vžili do nových rolí. Flořin přednes písně Das Gold von morgen (Zlato zítřka) nebyl sice tak srdceryvný jako od Maryam a Hamed hrál Kiez-Kevina s menší ironií než Meikel, ale přesto zvládali role velmi dobře. Technický kroužek byl zavalen požadavky na osvětlení a ozvučení, kromě toho trvaly problémy s oponou, která se zasekávala. Když to vypadalo, že songy i choreografie už konečně fungují bez chyby, pokaždé se našli jeden dva účinkující, kteří měli okno v textu, škobrtli, zarazili se. Jo neustále zapomínal dávat pozor na rekvizity a vrážel do nich. Nakonec mu Sebastian pohrozil, že bude muset sníst všechno umělohmotné ovoce a zeleninu, jestli ještě jednou porazí zelinářský stánek. Od toho okamžiku to jakž takž šlo. Přesto jsem pokaždé, když Jo začal na scéně gesti- kulovat příliš zeširoka, zadržela dech. Ale i když se neustále vyskytovalo tolik průšvihů, vypadalo to, jako by z nás všech spadla obrovská tíha. Všichni se víc smáli, tajtrdlíkovali, děti působily na jevišti uvolněně a prožívaly všechno mnohem intenzivněji než dřív.

Čím víc se blížil den premiéry, tím víc všechny zachvacovala tréma. Narůstala nejen mezi žáky, ale i mezi námi dospělými, a někdy jsem měla pocit, že jí podléhám nejvíc ze všech. Nemyslela jsem na nic jiného než na naše představení a můj poznámkový blok s úkoly už zase praskal ve švech. Neustále jsem bojovala s bušením srdce, studeným potem a nevolností, a pro moje bližní musel být život se mnou vážně neuvěřitelně náročný. Nejvíc to odnášel Sebastian, s nímž jsem trávila většinu času a který všechno schytával z první ruky. Domlouval mi, držel mě za ruku nebo mi dodával odvahu, abych se vzpamatovala, když jsem to přehnala. Nutil mě, abych si s ním vždycky něco snědla nebo vypila, zahrála si na klavír nebo něco upekla. (Ta poslední možnost nebyla úplně nesobecká.) Frašku s rozbitým opékačem už dávno vzdal, a když mě chtěl poslouchat, jak hraju na klavír, tak si prostě sedl u mě v pokoji na postel nebo na Williamovu židli. À propos William: Po tragické nehodě nás opustil a odešel do nebe gumových mužů. Když jsem chtěla instalovat ve svém pokoji novou lampu, vypadl mi z ruky Sebastianův šroubovák a zabodl se do Williamovy hrudi – přímo ve výši jeho srdce. Okamžitě z něho vyprchal všechen vzduch. Byla jsem naprosto zoufalá, že jsem zavraždila svého jediného gumového muže, a chtěla jsem ho opravit náplastí na lepení duší, ale Sebastian mě od toho odradil.

„Toho gumovýho panáka už nepotřebuješ. Na svlíkání a oblíkání máš teď přece mě.“

„Ano, ale William se nikdy nebránil.“

„A já se snad někdy bránil, když jsi mě chtěla svlíknout?“

„Já mluvím o oblékání,“ připomněla jsem se smíchem, objala Sebastiana kolem krku a políbila ho. A na ubohého Williama jsem brzy zapomněla.

Generálka dopadla tak příšerně, že pokud kdy platila stará divadelní pověra o špatné generálce, čekala nás úžasná premiéra. Šla jsem si lehnout s tlukoucím srdcem, a ze začátku jsem neměla na spánek ani pomyšlení. V hlavě se mi neustále honila jedna scéna za druhou a pokaždé mě napadlo něco nového, na co jsem zapomněla.

Uprostřed noci jsem strčila do Sebastiana, který spal vedle mě a tiše chrápal. „Sebastiane? Spíš?“

Pomalu zamžoural. „Ano.“

„Poslyš, je opona vážně opravená? Dneska se zase pořád zasekávala.“

„Hm.“ Položil mi ruku na břicho a opřel hlavu o rameno.

„Spi, miláčku. Všechno bude v pořádku,“ zamumlal.

„Ano, ale ta opona…“

„Pssst.“

Zhluboka jsem si povzdechla. „Nemůžu usnout.“

„Ale jdi.“

„Jen si sáhni, jak mi buší srdce.“ Položil mi prsty na krční tepnu.

„No jo, jak vyděšenej králík.“ Vztyčil se na lokti a podíval se na mne láskyplným a zároveň ospalým pohledem. „Neboj, uvidíš, že to zítra všechno dobře dopadne. Děti to zvládnou perfektně.“

„Já vím. A koupil jsi všechno na oslavu po premiéře?“ Zívl. „Mám všechno. Cigarety, vaječný koňak, Ritalin…“

Šťouchla jsem do něho a schovala hlavu v bezpečí jeho paží. „Náramně vtipný.“

Objímal mě a hladil na uklidněnou. „Zkus se teď na to představení trochu těšit. Pracovali jste na tom tak dlouho a zítra konečně předvedete, co jste nacvičili.“

Potom jsme už nemluvili, jen jsme leželi přitisknutí jeden k druhému. Poslouchala jsem pravidelný tlukot Sebastianova srdce, cítila teplo dlaní, kterými mě hladil po zádech. Pomalu jsem se uklidnila, a nakonec usnula v jeho náručí.

„Paní Paulsenová, kde je můj kostým?“

„Ty kalhoty mi pořád padaj, nevím, jak je to možný.“

„Ztratila jsem svůj talisman. Bez talismanu nemůžu jít na jeviště!“

„Neumím ze svýho textu ani slovo! Ani jedno jediný slovo!“

Hodinu před premiérou vládl ve třídě na hudební výchovu zmatek a bzučení jako v úle. Děti byly tak rozčilené, že jsem mohla slyšet, jak jim buší srdce. Já na tom byla stejně. Musela jsem sebrat všechny síly, abych zvládla být jim oporou. Držela jsem je za ruce, hladila po vlasech, dodávala jim odvahu a utěšovala je. Sebastian, Sertab a Ralf byli také v zákulisí, a především Sebastianovi se dařilo děti pokaždé znovu a znovu rozesmát. Marie a děvčata z šicího kroužku byly hotové skály uprostřed příboje. Pomáhaly hercům s kostýmy, líčily je, povídaly si s nimi a dokázaly svým klidným a milým chováním hotové zázraky s uklidňováním rozrušených myslí.

„Můj táta nepřijde,“ oznámila mi Heaven-Tanita se slzami v očích, když jsem za ní zašla při líčení. „Právě mi poslal zprávu, že to nestihne.“

„Škoda. Ale budeme mít ještě další tři představení. Třeba přijde na některé jiné.“

Zavrtěla hlavou. „Kdepak, zítra ráno odjíždí a bude pryč tři týdny.“

Cítila jsem, jak ve mně narůstá zlost, a v duchu jsem se ptala, jak někdo může svému dítěti udělat něco takového. Drž se zpátky, Anniko, ozval se mi v nitru varovný hlas. Nesmíš si to brát osobně.

No jo, nech mě na pokoji, bránila jsem se tomu napomínání. Povzbudivě jsem se na Heaven-Tanitu usmála. „Ale máma a sestry jsou tady, ne?“

Přikývla. „Babička s dědečkem taky. A teta s bratrancem.“

„Tak vidíš. To je přece obrovský Fan club.“

„Hej, Anni,“ zaslechla jsem za zády Sebastianův hlas. Obrátila jsem se k němu. „Měla bys jít do sálu. Pomalu přicházejí diváci a je tam po tobě sháňka.“

„Já bych ale radši zůstala tady s dětmi.“

Nenápadně mě pohladil. Naše pohledy se vpily do sebe a já jsem si v tom jeho mohla přečíst, že by mě políbil stejně rád jako já jeho.

„Určitě bude stačit, když se dáš vidět jen na čtvrthodinku,“ ujistil mě.

„Tak dobře.“ S námahou jsem se od něj odtrhla a šla do foyer. Pan Sandmann mi představil několik oficiálních hostů, jejichž jména a funkce jsem si nedokázala zapamatovat. Mluvila jsem s nějakým novinářem z Morgenblattu, ale za chvíli jsem si už nemohla vzpomenout ani na jeho otázky, ani na své odpovědi. Byli tu moji rodiče, popřáli mi hodně štěstí, Gülcan přišla se svým otcem a veškerým osazenstvem firmy. Byli tady Nele a Lisa s Timem a Kaiem. Spousta lidí mi přála mnoho úspěchů, tiskla jsem ruce, zdravila rodiče, kolegy a žáky a celou tu dobu jsem byla v myšlenkách u svých dětí, které právě teď hynuly za oponou rozčílením. Chtěla jsem se právě vrátit dozadu, když mě oslovila křehká šedovlasá dáma.

„Promiňte, jste paní Paulsenová?“

„Ano, to jsem já.“

„Jmenuji se Angelika Gosslerová.“ Ukázala na nenápadného pána v obleku a mladíka v džínách a dřevorubecké košili. „A tohle jsou Pavel Ilgner a Thomas Fincher. Jsme členové poroty pro udělování školních divadelních cen v Hamburku.“

Páni, taková ostuda. Na tu cenu jsem si v posledních dnech vůbec nevzpomněla. „To je od vás hezké, že jste přišli. Mám velkou radost.“

„My také,“ pravila ta dáma. „Váš projekt zní velmi zajímavě. A Tristan Franke vám pomáhal?“

„Ano, to souhlasí. Ale dnes tady bohužel nemůže být, protože dostal před krátkou dobou angažmá v Pasově,“ odpověděla jsem. „Moc se omlouvám, ale teď musím do zákulisí. Za dvacet minut začínáme. Támhle stojí ředitel naší školy, pan Sandmann, určitě vám rád zodpoví všechny otázky.“ Zamávala jsem na Stefana, aby přišel za mnou. Okamžitě se začal věnovat členům poroty, abych se mohla vrátit dozadu.

Mezitím, co jsem byla pryč, se už všichni stihli navléknout do kostýmů a nalíčit. Každou chvilku někdo odběhl k oponě, aby otvorem obhlédl situaci a oznámil, jak to vypadá s obecenstvem. „Sedí tam už určitě padesát lidí… sedmdesát pět lidí… sto dvacet lidí.“

Najednou zbývalo už jen pět minut do okamžiku, kdy se zvedne opona. Sertab se vytratila za svou kapelou, aby mohli zaujmout místa u jeviště a ještě doladit nástroje. Srdce mi tlouklo až v krku a měla jsem pocit, že se nedokážu nadechnout. „Okej, už to vypukne. Pojďte všichni sem ke mně, udělejte kruh a chyťte za ramena své sousedy.“ Počkala jsem, až se všichni srovnali. „Než půjdete na jeviště, chtěla bych vám ještě něco říct. V posledních měsících jsme spolu ušli hodně dlouhou cestu. Jen těžko se dá uvěřit, co všechno jste se za tu dobu naučili. Jsem na vás neuvěřitelně pyšná. A je úplně jedno, jestli tu cenu dostaneme nebo ne. V každém případě se spolu všichni půjdeme podívat na Lvího krále. To jste si zasloužili. Tak, a teď poklepejte svému sousedovi po pravé ruce na rameno a popřejte mu hodně štěstí. A teď tomu vlevo. Teď sobě. A teď… tancujte!“

Konečně nastal rozhodující okamžik. „Tak a vzhůru do toho! A zlomte vaz!“

Herci se vrhli na jeviště, zatímco já si sedla na postranní sedadlo. Byla jsem schovaná za oponou, a přesto jsem měla přehled o divácích i o všem, co se děje na jevišti – prostě perfektní stanoviště. Aula byla zaplněná do posledního místa. Třela jsem si studené dlaně a několikrát jsem se zhluboka nadechla a vydechla. Potom jsem ucítila, jak se někdo postavil za mne a objal mě kolem pasu. „Tfuj, tfuj, tfuj,“ zašeptal mi do ucha Sebastian.

Na okamžik jsem si opřela hlavu dozadu. „Nemusíš jít za Sandrou k mixážnímu pultu?“

„Ano, ale chtěl jsem být těch posledních pár minut před začátkem s tebou.“

V tu chvíli zazněly úvodní tóny. Byl to playback songu Ahnma od Beginner, který svým plným zvukem a basem ohlašoval, že se tady bude dít něco velkého. Po zádech mi přeběhla husí kůže, když jsem se podívala na děti na scéně, které vypadaly, že se každou minutou rozpláčou.

Zazněl poslední tón, a muzikál měl začít, ale nic se nedělo.

„Taková smůla,“ sykla jsem. „Ta opona se zase zasekla.“ Už jsem se chystala vyrazit do zákulisí, ale najednou proklouzla Heaven-Tanita mezerou v oponě a postavila se před publikum. „Co to tam dělá?“

„Nemám ponětí.“

Dívala jsem se na Heaven-Tanitu se zatajeným dechem. Ve své raperské podobě, v joggingových kalhotách, přiléhavém tričku a se zlatými řetězy, vypadala skutečně drsně cool. Byla silně nalíčená, s přehnaně natupírovanými vlasy, ale

Tristan měl pravdu – na jevišti to vypadalo extrémně dobře. A já byla zděšená, jak reálně se vzdouvalo její těhotenské břicho, které vyrobila děvčata z kroužku šití.

„Ehm, tedy… Zdravím,“ promluvila Heaven-Tanita.

„My všichni ze školy Astrid Lindgrenové, tedy žákyně a žáci, bychom vám chtěli něco říct, než začne představení. A to teď udělám já jakoby v zastoupení všech.“ Odkašlala si. „Nejdřív bychom chtěli poděkovat. Všem, kteří to všechno s námi připravili. A Sebastianovi, který vyrobil ty úžasně cool kulisy a nasprejoval je s námi.“

„Já taky moc děkuju,“ doplnila jsem a otočila se k Sebastianovi, který si právě utíral oči.

„Psst,“ zašeptal jen a chytil mě ještě pevněji kolem pasu. Publikum aplaudovalo a Heaven-Tanita se pomalu zbavovala své nejistoty. „Ano, a děkujeme Tristanovi, který je opravdický divadelní režisér a který to všechno s námi zvládal. A nedostal za to žádné peníze. Proto taky dnes nemůže být tady, protože musí pracovat někde v Pasově nebo tak. Ale napsal tu hru s námi a my jsme se od něho fakt hodně naučili. Bez něj bychom to nikdy nezvládli.“

Znovu zazněl potlesk a já zašeptala. „Má pravdu. Měla bych mu být mnohem víc vděčná.“

„Ach, myslím, žes mu byla vděčná víc než dost,“ zabručel Sebastian.

„Ano, a potom děkuju našim učitelům, paní Akayové, která vede kapelu, paní Greschnerové, která se postarala se šicím kroužkem o kostýmy a líčení, panu Pfeiferovi, který nás naučil tancovat, a paní Liebknechtové, která se dneska postará o světlo a zvuk a úžasné speciální efekty.“

Znovu se ozval zdvořilý potlesk.

„A samozřejmě děkujeme paní Paulsenové. Bez ní by nikdy nevznikl muzikálový kroužek a potom bychom dneska byli úplně jinde, ale holt ne tady.“

Vyhrkly mi slzy do očí. „Ach ne,“ zašeptala jsem a dala si ruku před ústa.

„Paní Paulsenová je tak naprosto sladká, protože nám vždycky věřila a pořád nám říkala, jak jsme skvělí, i když jsme byli totálně nemožný. A říkala nám, že to nesmíme vzdát. A to jsme taky neudělali.“

Z očí se mi řinuly potoky slz, její slova mě strašně dojala. Takže děti dokázaly moji práci ocenit. A to, co jsem tady udělala, bylo pro ně důležité. Publikum tleskalo, a protože jsem měla mezi diváky tolik přátel, ozvalo se také několik pochvalných výkřiků s pískotem.

Heaven-Tanita vypadala, že se jí vepředu líbí, úplně ožila a nedokázala přestat mluvit. „Chtěla jsem bezpodmínečně hrát hlavní roli, ale nedostala jsem ji, a potom jsem byla hrozně smutná, a paní Paulsenová na to řekla: Už neplač, a já: Brečím, protože mi nikdo nevěří, a ona zase: Ale ano, já ti věřím, a tvoje role je sice malá, ale náramně důležitá, víš, jak to myslím? A já na to: Ano.“ Nadechla se a chviličku se slunila v potlesku. „Takže v každým případě díky, paní Paulsenová!“ skončila a podívala se přímo na mě. Usmála jsem se na ni v slzách, namalovala jsem prstem srdíčko a naznačila jí, aby zmizela za oponou.

„Teď mi dává znamení, že mám zmizet, abychom mohli začít, ale jedno bychom ještě všichni chtěli říct. Dva naši přátelé tady dneska nemůžou být s námi. Meikel a Maryam. Moc je postrádáme, protože patří k nám. A proto tohle představení hrajeme pro Maryam a Meikla.“

Znovu jsem se rozplakala, a když jsem se otočila k Sebastianovi, viděla jsem, že je na tom stejně. Myslela jsem, že to byla poslední věta Heaven-Tanity, ale jak se zdálo, měla ještě něco na srdci.

„Je třeba říct ještě jedno. Maryam a Meikla se nikdo nezeptal, co by chtěli. Protože nás se nikdo nikdy neptá, co chceme.

Ty dva by dneska moc rádi hráli, a nemůžou. A to je hanba. A proto teď zazpívám tuhle píseň jen pro ně.“

„Ach ne,“ zasténala jsem.

Všichni za oponou se po sobě bezradně dívali, tahle vložka zřejmě nebyla v plánu.

Heaven-Tanita před oponou zaujala příslušnou pózu a začala zpívat: You shout it out, but I can’t hear a word you say. Tedy Křičíš to nahlas, ale já nevnímám ani slovo z toho, co říkáš.

Titanium. Jak jinak.

Sebastian za mými zády se tiše rozesmál. „Když Heaven-Tanita chce zpívat, tak bude zpívat.“

A jak zpívala! Ještě nikdy jsem ji neslyšela tu píseň zpívat tak nádherně, s takovým citem, a tak přirozeně. Byla to prostě jen ona, a zpívala tuhle píseň pro své přátele Maryam a Meikla. A pravděpodobně také pro všechny ostatní děti z kroužků a pro sebe samotnou. Neboť právě o to jde: být silný, vydržet všechny rány a prostě pokračovat dál. Tak jako se o to pokoušejí tyto děti každý den. Když skončila, zazněl ohlušující potlesk. Také já, Sebastian a všichni za oponou jsme tleskali.

„Děkuju,“ uklonila se Heaven-Tanita, tvář zrudlou radostí a hrdostí. „Tedy… ano… Tak teď prostě začneme, okej?“ Vklouzla konečně za oponu, kde ji uvítali kamarádi a srdečné gratulace.

A potom to konečně vypuklo, jak řekla, a opona se samozřejmě zasekla. V polovině cesty zůstala stát, jako by se rozmýšlela, co by teď měla udělat. Po třech mučivých vteřinách se naštěstí rozhodla, že vystoupá až nahoru. Kapela zahrála úvodní So LaLa a představení začalo.

Bylo to památné představení, na které pravděpodobně nezapomene nikdo ze zúčastněných. Jo vrazil hned v úvodní scéně do výkladu zelinářského krámku. Mesut třikrát zapomněl text, který mu pokaždé Heaven-Tanita napověděla. Potřetí ztratila trpělivost a vykřikla: „Do háje, starouši, koukej se vzpamatovat! Má tam být: Co mám teď dělat?“ Když měla svůj výstup Heaven-Tanita, tak si Mesut nechtěl dát ujít příležitost k přednesení svého vlastního rapu, a vsunul na poněkud nevhodném místě do textu větu My jsme ty smradi z Astrid Lindgrenové a všichni máme ADHD. Na pokračování se naštěstí zřejmě prozatím nezmohl. Opona se rozhodla v půlce představení, že si bude dělat, co chce, a jezdila pět minut nahoru a dolů, až ji nakonec Sebastian spolu s jedním členem technického kroužku donutil zůstat nahoře. Pawel spadl při choreografii Oh, Jonny ze stolu, naštěstí se mu nic nestalo. Zaznělo několik falešných tónů, při L auf der Stirn (L na čele) se kapela rozešla se zpěváky, tanečníci občas nebyli tam, kde měli být, Engin spadly při kreacích na song Traum (Sen) kalhoty, které jí byly velké, Nike se příliš smála a Jo pro změnu málo. Ale to všechno mi bylo srdečně jedno. Protože děti hrály naplno, celým srdcem, takže jsem málem probrečela skoro celé představení, pokud jsem zrovna nemusela hlídat jejich nástupy a odchody nebo je průběžně chválit.

A bylo tam mnohem víc hezkých než trapných okamžiků. Možná to bylo díky obecenstvu, které hercům dodávalo energii, fandilo potleskem na otevřené scéně a nešetřilo smíchem. Úvodní scéna, ve které hiphopový cool průvod táhl Ellerbrookem a uváděl So LaLa, dopadla úžasně. Dětem se podařilo vtáhnout obecenstvo do děje, takže nejpozději při poslední sloce odpovídalo na každou otázku So LaLa. Mobbingové scény byly srdcervoucí, Pola jako učitelka skvělá, a také Hamed předvedl svou roli jako Kiez-Kevin naprosto ukázkově. Jo a Nike byli nepředstavitelně sladcí při sekvenci v přístavu, a když zpívali Liebe ist alles (Láska je všechno), naskočila mi husí kůže. A zřejmě jsem nebyla jediná. Stále zas a znova jsem se dívala na obecenstvo a viděla tolik zaujatých tváří; lidé se smáli, plakali a dojímali, že si snad ani nevšimli chyb, které jsem viděla já. Děti předvedly absolutně nejgeniálnější performanci při písni Traum (Sen), jakou jsem kdy viděla. A závěrečná scéna se songem Spinner (Snílci) dopadla úžasně. Technický kroužek zapracoval s reflektory, mlhou, a dokonce použil i konfety. „Tohle je zpráva pro všechny snílky! My jsme vítězové! My neznáme žádné hranice! Ode dneška – navždy!“ zpívaly děti s takovým zápalem jako ještě nikdy a držely se přitom za ruce. A potom byl definitivně konec. Rozezněl se bouřlivý potlesk, herci i členové kapely se museli znovu a znovu uklánět. Když jsem viděla, jak všichni září obrovskou radostí, jak jsou šťastní a hrdí, věděla jsem, že ten projekt stál za veškerou námahu. Postupně vyšli všichni účinkující na jeviště na děkovačku, aby si taky užili potlesku: Sertab, Marie a její kroužek šití, Sandra se svým technickým kroužkem, Ralf, Sebastian a úplně nakonec také já. Stála jsem tam, dívala se do obecenstva, slyšela potlesk a dupání nohou, viděla rozesmáté tváře diváků. Byl to jeden z nejúžasnějších okamžiků mého života. Po chvíli, až příliš rychle na můj vkus, potlesk odezněl, zhasla světla, a diváci odešli z auly. Zůstali jsme na jevišti, nadšeně se objímali, smáli se a vzájemně se ujišťovali, jak jsme byli skvělí. Potom se děti rozběhly ke svým rodičům a známým do foyer, aby si vyposlechly zaslouženou chválu, a my se Sebastianem šli s nimi. Vznášela jsem se v oblacích, ještě pořád jsem byla plná adrenalinu. Sotva jsem vnímala všechny gratulace, objetí a otázky. Představila jsem Sebastiana svým rodičům, ale hned potom jsem musela za Stefanem, abych si potřásla rukou s nějakými důležitými lidmi, takže jsem si nebyla jistá, jestli si padli do oka. V každém případě se bavili velmi vzrušeně, to jsem mohla koutkem oka zahlédnout.

Také porota divadelní soutěže mi pogratulovala, ale bylo zřejmé, že na rozdíl od většiny přítomných má na všechno to nadšení poněkud odlišný názor. „To bylo opravdu velmi… neobvyklé představení,“ prohlásila paní Gosslerová, ale netvářila se přitom nijak nadšeně. V tu chvíli mi bylo jasné, že cenu nezískáme. Ale bylo mi to taky naprosto jedno.

Po čase se foyer vyprázdnilo a zůstali jen členové muzikálového kroužku. Ve třídě pro hudební výchovu bylo už všechno připraveno pro naši párty. Byl tady dostatek nezdravých limonád, chipsů a čokolády. Hráli jsme písně z muzikálu, tancovali a oslavovali svou premiéru, obecenstvo, práci i sebe samotné.

Objala jsem Heaven-Tanitu, abych jí poděkovala za úvodní řeč. „To bylo od tebe moc milé. Měla jsem z toho ohromnou radost. A zpívala jsi nádherně.“

„Děkuju.“ Tváře jí zčervenaly radostí. „Všechno by bylo ještě hezčí, kdyby tady dneska byl taky Meikel s Maryam.“

„Já vím,“ přikývla jsem a ještě jednou ji krátce objala. Když jsme skončily s objímáním, prohlásila Heaven-Tanita: „Připadá mi úžasně sladké, že jste se vy dva se Sebastianem dali dohromady.“

„Ehm… cože?“

„No, jste spolu, nebo snad ne?“

„Ano, jen jsme to nechtěli moc roztrubovat.“

Heaven-Tanita se na mě podívala, jako by mi narostla druhá hlava. „Aha, fakt?“ Potom se hlasitě rozesmála. „Hej, Mesute,“ vykřikla a rozběhla se k němu, aby mu něco řekla, načež se rozesmál i on.

Tím bylo úředně potvrzeno, že Sebastian a já jsme na tom s utajováním stejně špatně jako s pozvolným sbližováním.

Žáci pomalu odcházeli, protože museli domů, nebo je vyzvedli rodiče. Nakonec jsme zůstali jen my učitelé. Vyprázdnili jsme několik láhví šampaňského a byli si naprosto jistí, že to bylo to nejgeniálnější provedení muzikálu, jaké svět kdy spatřil, a horlivě jsme dělali plány na příští rok.

„Anniko, počítáš vůbec s tím, že tady příští rok ještě budeš?“ nadhodila Sertab.

„Ano,“ ujistila jsem ji rozhodně. „Budu tady.“ Pochopila jsem to nejpozději ve chvíli, když mi Heaven-Tanita na jevišti poděkovala. To, co jsem tady dělala, bylo důležité. I když byl život na Wertherově gymnáziu klidnější, a nikoli tak vyčerpávající jako na škole Astrid Lindgrenové, už jsem nechtěla pryč. Práce mě bavila a byla jsem tady mnohem víc potřebná. Nevěděla jsem, jestli tu zůstanu až do důchodu – ale nechci to vzdát tak rychle. Na to mi škola i děti přirostly až příliš k srdci.

„To je cool,“ vykřikla Sertab zářící radostí. „Tak si můžeme promyslet, jestli spolu příští rok neodstartujeme další podobný projekt.“

„Líbilo by se mi něco související s životním prostředím.

A možná bychom mohli založit sbor pro páťáky a šesťáky.“ Když jsme vyprázdnili poslední láhev šampaňského, rozloučili se také Sertab, Ralf, Sandra a Maria. Po jejich odchodu jsme se Sebastianem ještě jednou vyšli na jeviště. Konečně jsme byli sami. Dala jsem mu ruce kolem krku, abych ho mohla dostatečně pohodlně líbat. Bylo opravdu legrační, jak moc mi chyběl, i když stál přímo vedle mě nebo jen o pár metrů dál. „Děkuju,“ zašeptala jsem mu do ucha. „Moc děkuju za tvou pomoc.“

„Rádo se stalo,“ zamumlal a pohladil mě palcem jemně po rtech, což pokaždé vyvolalo obrovskou motýlí párty v mých vnitřnostech. „Miluju tě, Anni.“

Srdce se mi na chvíli zastavilo a celou mě naplnil tak závratný pocit štěstí, že už mi zase bylo do pláče. „Já tebe taky.“ Potom už jsme si nic neříkali. Prostě jsme se jen opírali jeden o druhého a prohlíželi si prázdné jeviště i hlediště.

V uplynulých devíti měsících se toho tolik stalo! Zvítězila jsem nad svými démony, poznala nové lidi, kteří mi přirostli k srdci a stali se mými přáteli. Své zvyklosti jsem hodila přes palubu, na něco vynaložila námahu a o něco jsem se snažila. Uvědomila jsem si, jak ráda učím, znovu jsem pro sebe objevila hraní na klavír a hudbu, opustila prázdné sny o jednom muži a zamilovala se do toho svého Tchibo-muže. A dospěla jsem. Poslední měsíce pro mě nebyly vždycky snadné, ale nechtěla bych o ten čas přijít, nikdy. A především jsem byla zvědavá na to, jaké výzvy na mě čekají v budoucnosti. Jedno mi teď bylo jasné: přijmu je, ať jsou jakkoli náročné.

Malinové muffiny s bílou čokoládou

(„Tak dobré, že jeden kousek nestačí.“ – Sebastianův citát)

1 tabulka bílé čokolády 100 až 130 g cukru

(Podle toho, jak je máte rádi sladké.

Dle mého názoru jsou už dost sladké díky čokoládě a většinou dávám 100 gramů)

300 g mouky

1 balíček prášku do pečiva

150 g malin (mražených nebo čerstvých) 1 vejce

125 ml oleje

185 ml podmáslí

– čokoládu nasekáme na kousky

– maliny nakrájíme nahrubo (mražené), popřípadě nadrobno (čerstvé)

– smícháme mouku s práškem do pečiva

– promícháme vejce, olej a podmáslí a pomalu vmícháme mouku

– přidáme čokoládu

– opatrně vmícháme maliny – těsto dostane hezkou růžovou barvu, ale ta se při pečení ztratí

– těsto rozložíme na muffinový plech nebo do formiček (12 kusů)

– plech strčíme do trouby předehřáté na 200 °C a pečeme na prostřední příčce 15 až 20 minut. Doba pečení se různí podle trouby, takže je nejlepší zkouška špejlí.

Dobrou chuť!

Songy, které znějí v knize

Anničiny písně

Alle Farben – Bad Ideas Train – Hey Soul Sister Paolo Nutini – New Shoes

Nirvana – Smells Like Teen Spirit Beatsteaks – I don’t Care As Long As You Sing

Daft Punk feat. Pharrell Williams and Nile Rodgers – Get Lucky

Kylie Minogue – Can’t Get You Out Of My Head Chemical Brothers – Galvanize

Katty Perry – Roar

Tom Waits – I Hope That I Don’t Fall In Love With You Wham! – Last Christmas

Michael Bublé – Cold December Night Frank Sinatra – Jingle Bells

Maroon 5 – She Will Be Loved

Songy muzikálového kroužku

David Guetta feat. Sia – Titanium

Cat Stevens – Morning Has Broken

Beginner/Gzuz/Gentleman – Ahnma

Blumentopf – So LaLa

Jan Delay – Oh Jonny

Cro – Traum

Johannes Oerding – Einfach nur weg

Rosenstolz – Liebe ist alles

Beatsteaks feat. Deichkind – L auf der Stirn

Alexa Feser – Das Gold von morgen

Revolverheld – Spinner

Anničiny oblíbené klavírní skladby a vůbec díla klasické hudby

Ludwig van Beethoven – Klavírní sonáta č. 14, Op. 27, č. 2 v cis-moll (tzv. Měsíční sonáta)

Ludwig van Beethoven – 9. symfonie d-moll, Op. 125 (v knize poslouchá Anni se Sebastianem 4. větu „Deváté“)

Franz Schubert – Erlkönig, D 328 (Král duchů) Frédéric Chopin – Etüde Op. 10, č. 3 v E-dur („Tristesse“) Franz Schubert – Symfonie č. 7 (někdy uváděná jako 8.)

v h-moll, D 759 („Unvollendete/Nedokončená“)

Franz Liszt – Paraphrase „Dies irae“ für Soloklavier, s. 525 („Totentanz /Tanec mrtvých“)

Franz Liszt – Liebestraum (Sen lásky), č. 3 v As-dur, s. 541

Franz Schubert – Impromptu, Op. 90 č. 3 v g-moll, D 899 Franz Liszt – Grandes Etudes de Paganini, č. 3 v gis-moll, s. 141 („La Campanella“) Michael Nyman – The Heart Asks Pleasure First (ze soundtracku k filmu „Pianista“)

Poděkování

Jako vždy na prvním místě mnohokrát děkuji svému odšťavňovači, kráječi banánů a parnímu čističi – prostě muži mého srdce: Za to, že bereš s takovou tolerancí mou fyzickou i duševní nepřítomnost, podmíněnou profesí. Za to, že mě podporuješ. A především za to, že ses odhodlal přečíst nezkrácenou verzi tohoto románu – a potom jsi ji ještě dokázal pochválit.

Velký dík patří mým rodičům, rodině a přátelům, děkuji za vaše pochopení, vaši trpělivost a za to, že díky vám je život hezčí.

Všem učitelkám a učitelům, kteří mě podporovali při mých rešerších a vyplnili můj obsáhlý dotazník – v první řadě Sonje Bischoff, Dianě Hülsmann a Christině Aumann – srdečný dík!

Zvlášť pěkné poděkování míří za Inge Tamminga a Michaelou Lauterfeld. Díky, že jste si našly spoustu času na mne a na moje otázky a že jste mi umožnily, abych se seznámila s vaším profesním životem.

Milé učitelky a milí učitelé, určitě zjistíte, že jsem si tu a tam trochu zažonglovala s realitou, protože se mi to z dramaturgických důvodů hodilo líp do krámu (volné dny po letních prázdninách, ano, ano, já vím). Je mi to líto, a tato chyba nepadá na vaši, ale jen a výhradně na moji hlavu.

Sabrině Cremer děkuji mnohokrát za geniální jméno „Heaven-Tanita“. Sice to nějakou chvilku trvalo, ale nakonec se dočkala svého velkého vystoupení.

Děkuji moc svým zkušebním čtenářkám: Nicole Larsen, Andrea Dingkuhn a Diane Hülsmann si zaslouží velký dík za pomoc a feedback a také za to, že mi dodávaly odvahy, když jsem ji extrémně nutně potřebovala.

Tisíceré díky pracovníkům literární agentury Thomase Schlücka, zvláště France Zastrow. Bylo dobré vědět, že jsi vedle mě.

Velké poděkování Stefanii Kruschandl za úžasnou spolupráci při redakci textu. Byla zábava probírat s tebou problémy se Sebastianem, Tristanem i úzkostmi.

Dík patří všem v nakladatelství Bastei Lübbe, kteří pečují o to, aby moje romány našly cestu do rukou čtenářů a čtenářek – moc a moc děkuji. Za všechny jmenuji Danielu Jarzynka a Claudii Müller.

Milé čtenářky a milí čtenáři, obrovské a náramné díky z nejhlubšího srdce míří k vám. Děkuji za to, že kupujete moje knihy, že navštěvujete má autorská čtení, a především za četné zprávy, komentáře a e-maily. Bez vaší úžasné a motivující podpory bych tento román nemohla nikdy napsat, a velice doufám, že vám budu moci něco z toho vrátit svými knihami. Víte, jak to myslím, že jo, paní čtenářko a pane čtenáři?!

Petra Hülsmannová

KDYBY TO BYLO TAK SNADNÉ, DĚLAL BY TO KAŽDÝ

Z německého originálu Wenn´s einfach wär, würd´s jeder machen,

vydaného nakladatelstvím Bastei Lübbe AG v roce 2018 v Kolíně nad Rýnem,

přeložila Pavla Lutovská

Originální obálku navrhla Manuela Städele-Monverde

Obálku s použitím originálních ilustrací zhotovila Gabriela Janovská

Odpovědná redaktorka Ivana Parkmanová

Vydala Euromedia Group, a. s. – Ikar, Nádražní 30, 150 00 Praha 5

v roce 2019 jako svou 3264. elektronickou publikaci

www.euromedia.cz

Table of Contents

Zkažená oslava narozenin

Princ William

Smells Like Teen Spirit

Nezájem

Bezbřehý optimismus

Muzikál je přece lepší než matika

Kdyby to bylo tak snadné, dělal by to každý

Změna kurzu

Ten Tristan ale zestárnul!

Prosím, pomůžeš?

Cools versus nerdi

Tristesse a lední medvědi

Drama, nebo komedie

Trapka Anka

Citové zmatky

Je to drama, baby!

Strategické hry

Začíná být pěkně horko

Cruella de Vil

Stinné stránky

Jak zachovat klid v každé situaci – Lekce 1

Vítr se obrací – a ještě jednou

Políbíš mě už konečně, nebo ne?

Zamilovanost hraničí s duševní chorobou

Rozpolcení teenageři

Když už nezbývá nic jiného, jdi prostě dál

Ellerbrook!