GYTHA LODGEOVÁ

UKRYTÁ

BRNO 2019

She Lies in Wait © Gytha Lodge, 2019

Original English language edition first published by Penguin Books Ltd, London

The author has asserted her moral rights

All rights reserved

Cover photo © Trigger Image / Alamy Stock Photo

Translation © Johana Tkáčová, 2019

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2019 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0047-5 (Formát PDF)

ISBN 978-80-275-0048-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-275-0049-9 (Formát MobiPocket)

Obsah

Prolog

1

2 Aurora

3

4 Aurora

5

6 Aurora

7

8 Aurora

9

10 Aurora

11

12 Aurora

13

14 Aurora

15

16 Aurora

17

18 Aurora

19

20 Aurora

21

22 Aurora

23

24 Aurora

25

26 Aurora

27

28 Connor

29

30 Topaz

31

32 Jojo

33

34

35

36

37

38

39 Aurora

40

41

42

Mámě a tátovi Lodgeovým, kteří mou tvorbu

nejen četli a připomínkovali, ale taky tu pro mě

byli těch dvacet let od chvíle, kdy jsem napsala

dost hroznou první knihu, a podporovali mě.

Máte fakt výdrž.

Prolog

Sbíhala, spíš napůl klouzala, dolů k říčnímu břehu. Došlápla do bažinaté půdy u vody, zakolísala, ale znovu nabyla rovnováhu.

„Jessie!“

Uslyšela, jak ji volají, a pocítila příval adrenalinu. Na okamžik se zastavila, ale pak pokračovala v cestě. To byl jenom její bratr, ne táta. Nahoře na svahu. Bratr na ni nebude křičet kvůli tomu, že se někam zatoulala.

Bylo tu ticho. Mnohem větší ticho než nahoře u kempingového vařiče, kde táta neustále chrlil příkazy. V uších jí znělo šustění listí a cvrlikání ptáků.

Vyšla ze stínu stromů, kde jí slunce na spěchem rozpálenou kůži vrhalo divoké vzory. Rukou si zaclonila oči proti záři odrážející se od vodní hladiny. Měla si vzít sluneční brýle. Napadlo ji, že se pro ně vrátí, ale nechtěla riskovat, že ji uvidí. To by totiž znamenalo kontrolu, jestli není špinavá, pak by ji poslali se umýt, prostřít stůl a musela by všechno odložit.

Oslněná sluncem se přesunula do stínů pod břehem. Kamkoli se podívala, před očima se jí míhaly modré obrazce. Nad ní se rozkládal buk, jehož kořeny se klenuly ze země jako rozpláclé kroketové branky. O jeden zavadila nohou. Zakopla a při myšlence na to, že by mohla spadnout do vody, se jí rozbušilo srdce. Řeka byla ve stínech pod stromem špinavá, zlověstná. Tak blízko, aby do ní spadla, ale nebyla a klopýtnutí se jí podařilo ustát.

Před sebou měla do země vyhloubenou díru, která tvarem připomínala houpací síť, a chtěla se do ní schoulit.

„Jessie!“

Skvěle. Tentokrát to byl táta a byl blíž. Volal na ni tónem, který vyžadoval odpověď. Jenže před ní byla studená zem a skrýš.

Vstoupila do prohlubně jednou nohou a pak druhou. Hned jí bylo chladněji a posadila se na lehce drolivou zem. Představila si samu sebe jako vesničanku z minulosti ukrývající se v lese před Vikingy pustošícími její domov.

Nebylo to tam tak měkké, jak čekala. Kořeny ji tlačily do pánve a zad. Zavrtěla se, aby se uvelebila pohodlněji.

Kraťasy se jí o něco zachytily a cosi ji bodlo do nohy.

Natáhla ruku, aby látku uvolnila, a ucítila, jak se jí kořen rozdrolil v ruce. Zvedla ho a to, co viděla, nebylo staré dřevo, ale hnědé šupinky a vybělená, čerstvě odhalená kost.

Nepotřebovala svého otce, praktického lékaře, aby poznala, že drží lidský prst.

1

Jonah byl v půlce blissfordského kopce, když v zadní kapse svého dresu ucítil vibrování telefonu. Zrovna šlapal vestoje, protože se pachtil vzhůru. Zvažoval, že bude telefon ignorovat, ale pak mu na mysli vytanula živá představa jeho matky v nemocnici. A potom se mu trochu zvedl žaludek, když ho napadlo, že by to mohla být Michelle. Což bylo stejně iracionální jako pokaždé, když ho to za posledních osm měsíců napadlo, ale ta myšlenka se objevovala stejně.

Se zatnutými zuby zabrzdil a přerušil nekonečné stoupání. Při seskakování z kola se praštil o pedál do holeně a zuřil ještě před tím, než vylovil telefon a na displeji uviděl číslo seržanta Lightmana.

„Ano, Bene?“ přijal hovor a pak telefon oddálil od úst, aby skryl hlasitý dech.

„Omlouvám se, že ruším.“ Lightman nezněl, že by ho to opravdu mrzelo. Nezněl nikdy nijak. Michelle mu říkala barbína. Dokonale krásný a bez emocí. Ale mnohem chytřejší než barbína, to Jonah věděl. „Volal vrchní komisař Wilkinson. Chce, abys odložil dovolenou kvůli vyšetřování potenciální vraždy.“

Jonah mlčel a nechal seržanta čekat. Pohlédl na vrchol kopce ukrytý ve stínech stromů. Byl to ještě kus, ale on si chtěl dát do těla. Jeho nohy po tom vyloženě toužily. Volnou rukou stiskl řídítko a na dlani ucítil pot. Poslední dobou toho na kole moc nenajezdil.

„Haló?“

„Kde?“ zeptal se a ani se nepokoušel skrýt podráždění.

„V Brinken Woodu.“

Nastalo další ticho, ale tentokrát ne úmyslné. Vyvedlo ho to z míry.

„Čerstvý pozůstatky?“ zeptal se nakonec, i když odpověď tušil.

„Ne. Prý ne,“ odpověděl seržant, který byl moc mladý na to, aby chápal.

S cyklistikou byl pro ten den konec, ale Jonah se na ni stejně najednou cítil moc starý. Takhle starý si ještě nikdy nepřipadal, aspoň co si pamatoval.

„Pošli někoho, aby mě vyzvedl v Godshillu. A ať mi vezme tašku, co mám za stolem. A zařiď, ať mi někdo půjčí deodorant.“

„Dobře,“ odpověděl Lightman stejně nevzrušeně jako vždycky.

Jonah zasunul telefon zpátky do kapsy funkčního trika. Už na něm chladl pot a začínal ho studit. Měl by sednout na kolo a jet. Do Godshillu mu zbývalo několik kilometrů.

Ještě celou minutu tam zůstal nehybně stát, pak přehodil nohu přes sedátko svého cannondalu a pomalu se vydal pěšky do kopce.

Hansonová z auta tak spěchala, že se rukávem drahého nového saka zachytila o dveře a na látce si zatrhla nitku. Trochu ji to otrávilo. To sako si totiž vůbec nemohla dovolit. Během prvních čtrnácti dnů jako detektiv konstábl si koupila celkem čtyři taková, do té doby vlastnila jen džíny, nátělníky a svetry a taky několikero večerních šatů. Kostýmky byly zatraceně drahé a ona měla vztek, že ty peníze neinvestovala raději do svého nespolehlivého auta. Nebo třeba do opravdového společenského života, na který během toho všeho tak nějak zapomněla.

Cestou dovnitř se pokoušela rukáv uhladit. Napadlo ji, že by se na to možná mohla podívat máma, jestli se k ní teď někdy dostane. Potenciální vražda může znamenat pracovní víkend. Práci po večerech a přežívání na kofeinu, dokud nedopadnou vraha. Při té myšlence se usmála.

Vešla na oddělení kriminálního vyšetřování a uviděla Lightmana sehnutého nad monitorem. Napadlo ji, jak dlouho už tam asi je a jestli vůbec dělá taky něco jiného. Jestli existuje nějaká paní Lightmanová a dětičky, o kterých se ještě nikdy nezmínil. Měl v sobě něco, co budilo dojem nevěrného manžela. Byl příliš pohledný a příliš uzavřený. Ale je možné, že její předpoklady ovlivňovaly jen její vlastní nedávné zkušenosti.

Lightman si jí všiml a pousmál se. „Mluvil jsem se šéfem. Je potřeba ho vyzvednout a odvézt na místo činu.“

„Jdu na to,“ odpověděla Hansonová okamžitě. „Kde je?“

„V Godshillu,“ řekl Lightman. „Vyrazil si na kole.“

Hansonová přikývla. Tvářila se, že to místo dobře zná a že si ho vůbec nebude muset zadávat do navigace. Pracovala tam zatím dva týdny a znala víceméně jen cestu z domu na stanici a do supermarketu a odtamtud do doků, kde vyšetřovali možný podvod. Chyběla jí jistota, se kterou se pohybovala kolem Birminghamu, kde vyrůstala a pak dva roky pracovala jako konstábl. Ale musela uznat, že New Forest je mnohem hezčí.

„Tohle budeš potřebovat,“ poznamenal Lightman a zvedl ze země tmavě šedou tašku. „A i když není moc času, vzal bych mu kafe. Nebude mít zrovna radost, že přišel o svý volno.“

„Dobře. Normální filtrovaný kafe? Ne latté nebo tak něco?“

Lightman se zasmál. „Ježiš, to ne. Ještěs ho neslyšela nadávat na nabídky kaváren?“

„Ne, ale věřím, že to stojí za to.“ Hodila si tašku přes rameno. „Tak jo. Ještě něco? Už víš, o co jde?“

Lightman zavrtěl hlavou. „Tamní seržant to šéfovi předá na místě. Dostanete oba podrobnej přehled, i když jestli to není z poslední doby, nejspíš toho zatím moc nebude.“

Hansonová přikývla a snažila se potlačit úsměv. Když vás někdo informuje o vraždě, usmívat byste se neměli, a to ani když je to už nějaký pátek, co k ní došlo. Jenže ona měla opravdu radost.

Hansonová byla nervózní, jako by čekala na výsledky zkoušek. Vychrlila na Jonaha něco o té tašce a kávě a pak se jedním dechem zeptala na pozůstatky. Jonahovi to připadalo napůl roztomilé a napůl ho to rozčilovalo.

„Ben říkal, že možná nejsou čerstvý,“ poznamenala.

„Já bych počkal, co řeknou na forenzním,“ odpověděl a dlouze se napil kávy. „Většina lidí — včetně mě — nemá o stáří kostí ani páru.“

Protože se nejdřív zpotil a pak vychladl, byla mu zima dokonce i v obleku, do kterého se nasoukal na veřejných záchodcích v Godshillu. V myšlenkách se vracel k tomu, co ho napadalo před třiceti lety. Musel Hansonovou přerušit a požádat, aby zapnula topení. Když otáčela knoflíkem, fiat mírně změnil směr, ale pak se zase vrátil do pruhu.

„Pardon,“ omluvila se.

„Já jsem rád, že řídíš,“ poznamenal a pousmál se. „Mimochodem, vzít kafe byl dobrej nápad. Aspoň teď pár hodin nebudu mít úplně pitomou náladu.“

„Hmm. Pár hodin. Takže než vyprchá, mám buď najít Starbucks, nebo se ti klidit z cesty?“

„Tak nějak,“ přitakal Jonah.

Pak se před nimi najednou objevil Brinken Wood. Na štěrkovém parkovišti uviděli shluk policejních aut a uniforem. Nemohl si nevzpomenout, jak to tady vypadalo tehdy. Parkoviště bylo pokryté blátem a kůrou, ale stejně zaplněné policisty. Tenkrát měli jiné účesy, tváře ale zůstaly víceméně stejné.

Přistoupil k seržantovi. „Vrchní inspektor Sheens. Tohle je detektiv konstábl Hansonová.“

Ještě před dvěma týdny měla Hansonová stejnou hodnost jako seržant. Ale když se chcete stát vyšetřovatelem, musíte se v podstatě nechat přeložit na nižší pozici a stát se detektivem konstáblem. Jonah si pamatoval, že když se to stalo jemu, nebyl si jistý, kdo je služebně důležitější, a teď uvažoval, jestli to Hansonová má stejně.

Seržant se podél linie vlasů potil. Oči měl široce otevřené, až příliš, a krátce a nervózně se usmál. Policejní strážník, podsaditý dvacátník, vypadal klidněji.

Jonah směřoval otázku někam mezi ty dva: „Kdo ty ostatky našel?“

Odpověděl seržant. „Jeden doktor, co tam stanoval. Teda jeho dcera, ale on nás zavolal.“

„Kolik je jí let?“

„Devět,“ odpověděl strážník. „Ale vypadá v pořádku. Zato jejího otce to vzalo.“

„Jsou pořád tady?“

„Nechali jsme je u jejich stanu. Ostatky odtud nejsou vidět.“

Jonah přikývl a nechal strážníka, aby ho vedl, i když věděl, kam jde. Tam, kde před třiceti lety nocovalo sedm dětí, ale ráno jich vstalo jen šest.

Lékař Martin Miller seděl opodál své rodiny. Jeho žena pozorovala syna, jak si hraje na iPadu. Dcera nohama vířila prach na kraji tábořiště.

Jonah přistoupil k matce.

„Vrchní inspektor Sheens.“ Usmál se na ni. Umění usmívat se s myslí plnou složitých a temných myšlenek, které jako by mezi ním a světem tvořily popraskané sklo, si musel osvojit. „Nevadilo by vám, kdybych si chvilku popovídal s vaší dcerou?“

„Jessie!“ zavolal ji otec. Hlas měl pronikavý a podrážděný. „Přestaň s tím kopáním. Děláš tu binec.“

Dívka byla napůl rozrušená a napůl vzpurná. Přišourala se k matce a Jonahovi, rychle se posadila a s koleny u brady vzhlédla.

Matka ji jednou rukou krátce objala. „Nevadilo by ti popovídat si s policisty, že ne, Jessie?“ zeptala se dcery.

Jessie zavrtěla hlavou.

„Nebudeme se moc vyptávat,“ ujistil ji Jonah klidně. „Položím ti jen pár otázek k tomu, cos našla.“

„Jasně.“

„Ona nic neví,“ vložil se do toho kousavě její o málo starší bratr. Opovržení starších sourozenců Jonahovi vždycky připadalo podivuhodně intenzivní.

Pohlédl k chlapci, který je teď oba trochu rozmrzele pozoroval. Uvažoval, že ho požádá, aby poodešel, ale nakonec to nechal být.

Přidřepl si blíž k Jessie. „Tak, mám na tebe pár otázek.“

Dívka se na něho znovu ostražitě podívala a potom pohledem zabloudila jinam, zvedla kamínek, odhodila ho a pak vzala další a zopakovala to.

„Jessie, proboha!“ Znovu otec. Mnohem blíž. „Přestaň házet věcma a dívej se na pana policistu, když s tebou mluví. Tohle je důležitý.“

Jonah se na doktora pokusil usmát. „To je v pořádku, nebojte se.“

„Jessie!“

Jako by Jonah nic neřekl.

Dívka na otce sveřepě pohlédla a pak se s velkým přemáháním podívala přes rovnou hnědou ofinu na Jonaha. Ten se snažil nenechat se rozčilit vyrušujícím otcem, který se podle něj ani tak nesnažil pomáhat policii jako spíš uplatňovat svoji moc.

„Vy jste detektiv?“ zeptala se Jessie tiše.

Jonah se usmál. „Ano, jsem. Přesněji vrchní inspektor.“

Jessie se stále dívala trochu obezřetně. „Takže tomu tady velíte?“

„Ano.“ Vypadala, že jí to stačí, takže pokračoval. „Mohla bys mi říct, co přesně jsi dělala, kdyžs našla ty kosti?“

Jessie pohlédla na otce a pak tiše odpověděla: „Schovávala jsem se.“

Jonah viděl, jak se matka zatvářila, ale popřít se to nepokusila.

„Schovávání je zábava,“ poznamenal. „Ta díra pod stromem, ta už tam byla? Nemuselas ji vyhrabávat?“

Jessie zavrtěla hlavou. „Jenom jsem si do ní vlezla a sedla si. Něco mě tlačilo, tak jsem to vytáhla.“

Jonah přikývl. „Jasně. A šlo to snadno?“

„Jo. Myslela jsem — myslela jsem, že je to kořen, nebo možná nějaká rostlina, protože toho bylo víc. Ale pak mi došlo, že je to prst.“

„To jsi dobrá,“ přikyvoval. „To by nedošlo každýmu.“

Jessie přikývla, trochu se usmála a postavila se. Matka ji krátce objala.

„Byl bych rád, kdyby o tom děti pár dní nemluvily před spolužáky,“ požádal Jonah paní Millerovou, když dceru pustila.

„Ještě pár týdnů žádné neuvidí. Říkali jsme si, že dovolenou nepřerušíme, jen pojedeme jinam.“

Domácí vzdělávání, došlo mu. Jsou na dovolené už teď, dobrý měsíc před oficiálními prázdninami.

„Dobře. Bylo by lepší, kdyby se o tom zatím nemluvilo.“

„Samozřejmě.“

Slyšel přicházet pana Millera.

„Hotovo? Je krásně a já myslím, že už vám nemáme co říct.“

„Ano, hotovo. Díky za trpělivost.“

Když Jonah vstával, doktor už dětem nakazoval, ať se sbalí.

Popoháněl je ke stanu a Jonah je sledoval, dokud paní Millerová nevstala a nezačala uklízet pár rozjedených balíčků rozinek a hrnek.

„Mrzí mě, že vám to narušilo dovolenou,“ poznamenal.

„To je dobrý,“ odpověděla, krátce mávla rukou a pohlédla na manžela. „Martin je akorát… Není to pro něho lehký.“ Ztišila hlas. „Doufali jsme, že na dovolený zapomene… Je na tom špatně. Dávají mu jen padesátiprocentní šanci, že se dožije novýho roku.“

Jonah přikývl a napadlo ho, jestli je zvyklá se za manžela omlouvat. Chápal ale, že mluví o rakovině a že nalezené kosti byly připomínkou smrtelnosti. Pocítil náhlý záchvěv soucitu.

Hodina a půl kopání. Desítky fotografií. Postavený stan a osm tašek pečlivě popsaných kosterních pozůstatků.

Všem už začínalo být horko a opouštěla je dobrá nálada. Jonah v ústech pocítil hořkou pachuť několik hodin staré kávy. Chodidla měl jako na trní, nedokázal klidně stát. A měl takový ten vysilující hlad, při kterém se nedá soustředit.

„Máme už něco?“ zeptala se Hansonová, poté co se několikrát prošla k parkovišti a zpátky.

Vzrušení přešlo do nudy, jediné spolehlivé konstanty v emočním rozsahu každého detektiva.

„Myslím, že to bude chvíli trvat,“ odpověděl Jonah. „Je to stará mrtvola… Piplačka.“

„Můžeme něco…?“

„Můžeme tady být, až s náma budou chtít mluvit,“ pousmál se.

O nějakých dvacet minut později Linda McCulloughová, forenzní specialistka, opatrně vylezla z prohlubně a zamířila k němu. Byl rád, že je to McCulloughová. Na místě činu, na kterém mohly zůstat jen nepatrné zbytky stop, potřebujete někoho obsedantně pečlivého.

„Jak to jde, Lindo?“

„Než to všechno nabalíme, bude to chvíli trvat.“ Zvedla si ochrannou masku na temeno hlavy v bílé kapuci. Ošlehanou tvář měla celou zpocenou, ale kdo by se taky v takovém počasí v kombinéze nepotil. Nezdálo se, že by si toho vůbec všimla. „Ale co se týče prvotního odhadu, bude to dospívající dívka v pokročilém stadiu rozkladu.“

„Jak moc pokročilém?“

„Je to jenom hrubý odhad, ale víc než deset let. Méně než padesát.“

Třicet let, pomyslel si. Třicet.

Těžko uvěřit, že uplynulo tolik času. Měl pocit, že je Rip van Winkle a prospal velkou část života. I on přece musel cítit tuhle zvláštní směsici vzteku a viny.

„Lindo!“

McCulloughová se otočila a zastínila si oči před sluncem. Ze stanu se vykláněl další člověk v bílém ochranném obleku a volal na ni.

„Mám tady další materiál. Můžeš se na něco podívat?“

„Jistě.“

Vrátila si ochrannou masku na ústa, opatrně podlezla pásku a zmizela pod plachtou.

„Takže jestli jde o vraždu, je stará,“ poznamenala Hansonová a Jonaha skoro oslepil bělostný papír poznámkového bloku, do kterého si zapisovala. Zněla zklamaně. Nedocházelo jí, co ta čísla znamenají. „A dospívající dívka.“

„Došlo k tomu před třiceti lety,“ odtušil. „A je to Aurora Jacksonová.“

2 Aurora

pátek, 22. července 1983, 17.30

Světlo, stín, světlo, stín.

Každý strom, který míjeli, na ně vrhl stín. Byl to uklidňující rytmus. Hlavu měla opřenou o dveře auta a sledovala, jak jí poletují vlasy a třepetají se venku. Napadlo ji, jaké by to bylo, nechat se unést horkým větrem pryč odsud, někam, kde má světlo po celý den zlatooranžový nádech.

„Kdes byl včera večer? Několikrát jsem volala k vám domů.“ Promluvila Topaz, která se se slunečními brýlemi posunutými do tmavých vlasů naklonila ze zadního sedadla dopředu. Samozřejmě nemluvila k Auroře.

Aurora si přála, aby k ní Brett nebyl tak milý a nenechal ji sedět vepředu. Věděla, že tam chtěla sedět Topaz. Její sestra měla vztek, že byla odsunuta, vztek na Auroru. I Connor měl vztek. Nelíbilo se mu, že se Brett nabídl a ty tři tam bral autem, zatímco on musel jet s ostatními na kole.

„Co? Jo. Byl jsem v kině.“ Během odpovědi řadil. Rukou zavadil o Aurořinu lehkou sukni. „Promiň,“ zamumlal.

Aurora se trochu posunula a pokrčila rameny. „Moje chyba. Překážím.“

„Na čem? Na nějakým hororu?“ zeptala se Topaz skoro zároveň.

„Na Létajícím oku.“

„Znova?“ zasmála se Topaz a zlehka ho šťouchla do ramene. „Užs to musel vidět tak dvacetkrát.“

„Jenom třikrát,“ odpověděl Brett. „Je to skvělej film. Letos jeden z nejlepších.“ Krátká pauza, během které předjížděl karavan. „Jaký filmy máš ráda ty, Auroro?“

„Hm?“

Byla to bezmyšlenkovitá odpověď. Předstírala, že je někde jinde. Dělávala to tak často, že i když poslouchala, nemohla si pomoct. Zaslechla Topaz, jak zamumlala: „Bože.“

Podívala se na Bretta, který se docela upřímně usmíval.

„Jaký filmy máš ráda?“

„Nevím. Asi… cokoli, co se odehrává v nějakým jiným světě. Třeba v cizích zemích nebo ve vesmíru nebo na vymyšlenejch místech. Taky mám ráda romantiku.“

Slyšela, jak si Coralie odfrkla, a napadlo ji, jestli neměla zalhat a říct, že se jí líbí akční filmy. Topaz vždycky dělala, že je má ráda, a nad „holčičkami“, které měly v oblibě dojáky, obracela oči v sloup. Aurora ji nechávala, i když věděla, že ve skutečnosti má Topaz nejradši historické drama a romantické komedie.

„Tak to se ti určitě líbily Hvězdný války, co?“ zeptal se Brett. „Tam je všechno. Už jsi viděla Návrat Jediho?“

Aurora zavrtěla hlavou. „Chtěla jsem počkat, až to vyjde na videu. Našim se ten poslední díl nelíbil…“

„Jé, to musíš vidět v kině,“ prohlásil a zavrtěl hlavou. „Všechny ty efekty, hvězdný destruktory, rachot, co jde z repráků — a na videu to bude až za milion let. To bysme měli napravit, Topaz.“ Pohlédl do zpětného zrcátka. „Zajít na to společně.“

„Proč ne,“ odpověděla Topaz a Aurora z jejího výrazu poznala, že není ráda.

Neměla jsem zmiňovat naše. Říkala mi, ať o nich nemluvím.

Auroře se rozčilením sevřelo břicho. Nikdy nevěděla, co smí před Topazinými přáteli říkat. Ať zmínila cokoli, bylo to vždycky špatně. A pokazit to před Brettem bylo ještě horší. Byl starší a všem se líbil. Hvězdný sportovec, na kterého se přišlo podívat tucet holek, i když jenom trénoval ve školním bazéně.

To, že tady byla, v ní vyvolávalo směsici vděčnosti a úzkosti. Každý z jejího ročníku — vlastně každý ze školy — by zabíjel, jen aby mohl sedět na tomhle místě. Brett Parker byl přímo vedle ní, mohla by se ho dotknout. A co víc, byla s tou partou. S Bennersovou partou zvláštních, anarchistických, úžasných a krásných přátel.

Byla to skupina, do které vůbec nezapadala, přizvali ji jen díky její sestře. A ta ji tam paradoxně vůbec nechtěla.

Stočila pohled zpátky ke stromům vstříc slunečnímu svitu a představovala si, že ji vánek může nadzdvihnout a něžně položit do silných paží. K těm pažím přidala i obličej muže s tmavými vlasy.

Představovala si, jak s ní mluví: Nikdy jsem nepotkal nikoho takového, jako jsi ty. Jsi pro mě všechno.

„Hele.“ Coralie se nakláněla dopředu a někam ukazovala. „Tady musíš zastavit.“

Na konci věty se zvláštně zasmála. Měla to tak ve zvyku. Působila kvůli tomu ještě dětinštěji. Kvůli tomu a taky kvůli růžovému oblečení, doširoka otevřeným očím a skutečnosti, že si pěstovala podivné zmatení z celého světa.

Auto zpomalovalo a Aurora s lítostí pozorovala, jak rytmus zvolňoval, míhání ustávalo a nakonec se změnilo ve stín tyčících se stromů. Pokoušela se uchovat si pocit náruče a kolébání, ale Coralie otevřela dveře a Brett vytáhl klíčky ze zapalování.

Zdráhavě vystoupila z auta a pozorovala Topaz, jak opouští vůz a jde za Brettem, který vykládal spací pytle a batohy. Topaz se protáhla, krátké tričko se jí vyhrnulo a odhalilo opálené břicho, pak se k němu otočila zády. Předklonila se, aby se dotkla chodidel.

Aurora viděla, jak Brett sklouzl pohledem k Topazinu zadku, který spolu s okrajem krajkových kalhotek trochu vyčuhoval ze šortek.

„Já jsem tááák ztuhlá,“ prohlásila Topaz. Pomalu se narovnala a přes rameno pohlédla na Bretta. „Jdeš?“

„Eh… Jasně.“

Coralie oběhla auto a vzala Topaz za ruku. Společně se pak kolébavě pustily dolů po lesní pěšině.

3

Jonah vzal Hansonovou s sebou k Jacksonům, kteří bydleli za Lyndhurstem. Mohl informování nejbližších příbuzných nechat na místních strážnících, ale měl silnou potřebu tam být. Možná aby je utěšil, možná proto, že na nějaký závěr čekal třicet let.

Jacksonovi nikdy neopustili New Forest. U případů zmizení je to časté. Zatímco vražda rodinu obvykle vypudí jinam, nevyřešený případ pohřešování ji připoutá na místo, kde zmizelá osoba pobývala. Vždycky zůstává nepatrná naděje, že se jednou zase vrátí domů.

Příjezdová cesta, která měla něco přes půl kilometru, už byla téměř nesjízdná. Zpevněný štěrkový povrch se rozpadal na minové pole výmolů. Když levé přední kolo zajelo do díry tak hluboké, že spodek auta zavadil o zatvrdlé bláto, Hansonová zaklela. Ostře trhla volantem, aby se vyhnula další díře, a Jonah se přidržel palubní desky.

„Nemělo by to město opravit?“ zeptala se.

„Tohle je soukromá cesta,“ odpověděl Jonah. „Jacksonovi asfaltu nikdy nevěřili. Jsou trochu alternativní. I když abych pravdu řekl, nevím, jestli je to láskou k přírodě, nebo jenom leností.“

„Mně příroda nevadí, ale nesmí mi sahat na auto,“ zamumlala Hansonová.

Zaparkovala v jednom napůl vyklizeném koutě před jednopatrovým domem. Jonah otevřel dveře vozu přímo nad vyschlým blátivým kráterem. Stoupl do něj a přes podrážku boty ucítil hrany kamene.

Byl už skoro venku z auta, když se otevřely obité vstupní dveře domu. Stála v nich nejistá, kulatá postava v tlustém pleteném svetru a podomácku barvených šatech a mhouřila oči proti slunci.

„Dobrý den, paní Jacksonová. Omlouvám se, že vás rušíme, ale mohli bysme dál?“ začal tak neutrálně, jak uměl.

„No, já — myslím, že jo. Ano, určitě.“ Vystoupila ze stínu seschle působící vistárie. Pak se zarazila. „Snad ne kvůli Topaz, že ne?“

Jonah zavrtěl hlavou, ale odpověděla Hansonová.

„Vaše dcera je v pořádku, paní Jacksonová,“ ujistila ji s vřelým úsměvem a Jonah byl rád, že ji vzal s sebou.

„Jen bysme si rádi popovídali o určitých novinkách týkajících se Aurořina zmizení,“ dodal.

Joy Jacksonová se krátce ohlédla dovnitř domu a ruce zastrčila do kapes svetru.

„Ano. Ano, jistě. Jen pojďte.“

Postavila se bokem. Jonah a Hansonová přicházeli po zarostlé pěšině poskládané z kamenů. Dva z nich se Jonahovi zaviklaly pod nohama.

Zblízka byla Joy brunátnější a vrásčitější, než si ji pamatoval. Kulaté tváře jí protínaly červené pavučinky a oči ve zvrásněných jamkách neustále těkaly.

Když se otočila, zavanula z ní levandule. „Pojďte dál. Najdu Toma. Tome!“ S pronikavým zvoláním se zanořila do stínu chodby. „Tome!“

Chodbou se dalo sotva projít. Podlaha byla z větší části zaskládaná nejrůznějšími kabáty, botami, krabicemi a směsicí všelijakých venkovních předmětů. Joy mezi nimi kličkovala, aniž se dívala pod nohy, v tomhle prostředí se pohybovala už dlouho.

„Pojďte do kuchyně. Uvařím čaj. Tome!“

V kuchyni panoval stejný nepořádek. Na jednom konci obrovského dubového stolu bylo pár desítek čtverečních centimetrů volného místa a zbytek pokrývala hromada novin, dopisů a drobných mincí.

„S čajem se neobtěžujte, pokud na něj nemáte chuť vy,“ ujistil ji Jonah a Joy pootvírala tři skříňky, než našla krabičku. Otočila se s ní a zase se zarazila.

Jonah obešel stůl a prohlédl si kuchyň. Na pracovní desce ležela viditelná vrstva špíny a neumyté nádobí se po ní rozprostíralo jako dekorace. Tu a tam se objevilo zpestření v podobě větších předmětů. Kus staré trubky. Pingpongová pálka. Kladivo.

Shrbená postava, která se vynořila ze dveří, Jonaha z prohlížení vyrušila. Nebýt bujných šedivých vousů a vlasů, vůbec by v ní nepoznal Toma Jacksona, toho nadutého, dobře vychovaného podivína vykazujícího rysy Aspergerova syndromu. Jen sotva postřehl pozůstatky hádavého muže, který se ve svém dobitém volvu s rachotem vláčíval do Lyndhurstu a zpátky a zabředával do pravidelných sporů s městskou radou nebo poštou. Po tomhle muži nebylo skoro ani památky. Zůstal tu jenom jeho stín.

„Policie, co?“

I hlas měl bez života. Jonah si pamatoval, jak běsnil, když Aurora zmizela. Pamatoval si, jak proti nim agresivně bodal prstem, když jim vyjmenovával, co dělají špatně a proč ji nemůžou najít. Možná že třicet let běsnění z člověka vysaje život.

„Ano, Tome.“ Joy se znovu rozpohybovala a napustila ve dřezu starobylou konvici. „Mohl bys…? Já uvařím čaj.“

Tom vytáhl dřevěnou židli s opěradlem. Ztěžka si na ni sedl a nejprve pohlédl na Hansonovou a pak na Jonaha. Vypadal, že o oba ztratil zájem, a zadíval se na potemnělý obraz moře na křivé zdi.

Ticho, než se uvařil čaj, se protáhlo a přešlo do rozpaků. Jonahovi docházela trpělivost.

„Chtěli jsme to nejdřív říct vám. Dnes ráno došlo k určitému nálezu.“

Joy se rozpohybovala z nečinnosti. Položila hrnky, otočila se, sáhla pro něco do kapes, ale vytáhla prázdné ruce.

„Mají zprávy o Auroře, Tome,“ oznámila.

„Jo. To mi došlo.“

Jonah se setkal s Tomovým pohledem, který byl plný hlubokého nezájmu. Podíval se jinam.

„Oficiální identifikace sice teprve proběhne,“ začal, „ale objevili jsme pozůstatky nedaleko tábořiště, kde Aurora zmizela. Věk a pohlaví sedí a zdá se, že jsou staré třicet let.“ Čekal na reakci. Tom si jen odhodil pramínek vlasů z očí a Joy z nějakého důvodu čekala s pohledem upřeným na Hansonovou.

„Myslíme si, že jde o vaši dceru,“ dokončil Jonah tak vlídně, jak uměl.

Joy chvíli hleděla s otevřenou pusou a potom se natáhla a neobratně položila hrnek.

„Ona je… ach, Tome.“ Hlasitě se nadechla a pak vzlykla. Otočila se a schovala tvář. „Tome. Ach, Tome. Je…“

Hansonová se okamžitě pohnula a povzbudivě ji objala. Tom Jackson zůstal nehybný a prázdný pohled teď upíral na svou ženu.

„No asi těžko by mohla bejt živá, ne?“ prohlásil tvrdě. „Třicet let bez jedinýho slova. Jasně že je mrtvá.“

Osm čtyřicet, neděle. Connor Dooley by si měl užívat volný víkend, ale stejně by pak musel přijít dřív kvůli známkování testů a taky proto, aby se připravil na schůzi fakulty. Stávalo se to čím dál častěji, svátky a víkendy postupně pohlcovaly schůze, papírování a řešení sporů. A pohlcené byly i jeho prostory. Kdysi bezchybný mahagon teď zakrývaly složky a obálky a tu a tam odhalená místa byla zaprášená a matná.

Dnes se připravoval na boj. Byl to otravný a zbytečný boj vycházející z neústupného tlaku kvestora. Před rokem tu z nutnosti vytvořili nové místo. Na katedře historie byli už dlouho přetížení, protože škola nabírala pořád víc studentů na postgraduál. I s novou posilou byli stále osm procent pod tabulkovými časy kontaktní výuky. Nicméně dokud Lopez neodešel na profesuru do Glasgow, považoval Connor boj za alespoň částečně vyhraný. Jenže pak jim kvestor oznámil, že na zástup nikoho přijímat nebudou. Na rovinu Connorovi řekl, že úvazek navíc byl luxus, který si už nemůžou dovolit. A že zbylou práci si mohou tři stávající vědečtí pracovníci na katedře historie rozdělit mezi sebou.

Takže Connor byl v neděli ráno tady, dokonce ještě před otevřením kaváren na West Nicholson Street, připravený tisknout tabulky a grafy časových úvazků fakulty. Připraven přebít kvestora fakty. Pokud tahle taktika selže, možná ho prostě pozve domů na večeři. Stávalo se, že hádky občas mizely do ztracena, jen co se ke kolegům přiblížila jeho žena v malých černých.

Vibrování telefonu téměř uvítal. Byla to výmluva, proč tu piplačku s grafy a čísly odložit. Důvod odsunout do pozadí myšlenky na to, jak kvestora popadne pod tím jeho buclatým krkem.

Topaz. Volala, aby mu sdělila, že s ním nemůže jít na oběd? Matně si pamatoval, že mu dneska ráno, čert ví, kolik bylo hodin, dávala v posteli pusu na rozloučenou, vlasy stažené a na sobě běžecký úbor.

Snažil se vzpomenout si, co měla v plánu. Trénink měla zjevně dřív než obvykle. Pak si nejspíš zašla na kafe nebo něco podobného. Takové to setkání, které je na půl cesty mezi pracovní schůzkou a přátelským popovídáním.

„Ahoj, Top,“ zvedl telefon. „Všechno v pohodě?“

„Našli ji.“

Divná chvíle. V jejím hlase slyšel emoce, ale neuměl je identifikovat. Věděl, o kom mluví, ani mu to nemusela říkat. Trochu se zapotácel při představě, že se mu Topaz chystá sdělit, že byla celou tu dobu naživu a schovávala se.

„Je…“

„Nikdy neopustila tábořiště.“ Tentokrát rozpoznal určitou nervozitu. „Našli ostatky kousek od řeky. Její. Je…“

Odmlka byla dlouhá a hrozná. Nemohl jí poskytnou žádnou smysluplnou útěchu. Ale stejně se o to pokusil.

„Ach, Topaz,“ prohlásil. A pak: „Vyzvednu tě.“

Dech plný slz.

„Promiň… Jo. Prosím. Měli bysme se tam vydat. Zaletět tam…“

Connor zaváhal, pomyslel na kvestora a na souboj, který rozhodně prohraje, pokud teď odjede. Tu myšlenku pak přeťala vzpomínka na rozmlžené horké léto a dívku se svatozáří světlých vlasů.

„Jasně. Zruším zítřejší schůzky. Pojedeme.“

Položil telefon a chvilku tam nehnutě stál.

Takže byla u řeky…

Pomyslel na to, co to asi znamená. Pak zavřel notebook a začal si sbírat věci.

4 Aurora

pátek, 22. července 1983, 18.15

„Objevili jsme to tady loni v létě, když jsme slavili Bennersovy narozeniny.“ Topaz opatrně našlapovala po drolícím se břehu řeky. Coralie se automaticky držela na svém místě v jejím závěsu, na štíhlých nohou klopýtala jako hříbě, neustále to vypadalo, že spadne, ale nespadla. Benners, Connor a Jojo ještě nedorazili, ale zdálo se, že Topaz už se nemůže dočkat, až to tam Brettovi ukáže.

Brett vypadal, že mu prohlídka vyhovuje. Oběma jim byl v patách, a kdyby chtěl, mohl by se jich dotknout. Auroru napadlo, že to nejspíš i chce. Všichni to chtěli.

Aurora se za nimi courala opilá horkem a slunečním svitem. Šla za nimi jen proto, aby někam šla. Na břehu o něco zakopla a zavrávorala.

Brett si na ni vzpomněl a otočil se. „Ty už jsi tu byla?“

„Ne.“

„Auroro!“ Zaslechla ostrý tón své sestry.

Coralie se na ni podívala a zašeptala: „Paráda, děcko je tu taky…“

Topaz se k nim všem otočila čelem a svým tělem nejistě zablokovala cestu. Za ní se rozprostíral obrovský buk, jehož kořeny se nořily do třpytivé řeky.

„Před mámou a tátou o tomhle ani slovo, jasný?“ ujišťovala se.

„Proč bych jim něco říkala?“ Aurora vzhlédla ke stromu a usmála se na něj. „Je hezkej.“

„Myslím to vážně.“

Podívala se sestře do tvrdých modrých očí. Připomínala tehdy broušený kámen. Jako by byla věc vytesaná z nemilosrdné skály. Ostře řezaná, vymodelovaná a ošlehaná větrem.

„Jasně že jim nic neřeknu.“

„Tak pojďme.“ Brett vykročil a položil ruku na Topazino tmavě bronzové rameno. Ustoupila a otočila se zpátky.

„Tudy.“

Sehnula se pod větve s lesklými listy a zmizela v šeru. Aurora nechala Coralii a Bretta jít napřed a natáhla se, aby se dotkla hebkého zeleného listoví.

„Je tu horko.“ Naklonila se a zašeptala ke stromu: „Máš žízeň?“

Aurora se skrčila. Půda ve stínu stromu byla holá, kyprá a světle hnědá. Byla tam jenom hlína, hladké kořeny a u paty kmene jediný keřovitý výhonek.

„Tady.“

Topaz rozhrnula dvě větve výhonku. Za nimi se rozprostíral tmavý prostor, břeh pod kořeny stromu byl vymletý.

„Hezký,“ zhodnotil Brett a přikročil blíž.

„Podívej se,“ vyzvala ho Topaz. „Je tam místo jenom pro jednoho.“

Aurora sledovala, jak Brett natočil svá široká ramena tak, aby se do otvoru vmáčkl.

„Co tam je?“ zeptala se Aurora. Vypadalo to, jako by to mělo na svědomí nějaké zvíře. Jezevci nebo králíci. Možná vydra.

„Tajný věci,“ odpověděla Topaz okamžitě. „Věci, který si musíš nechat pro sebe. Jasný?“

Aurora pokrčila rameny. „Jasný.“

A pak se Brett vynořil, tvář rozzářenou a umazanou od špíny.

„Páni. To je teda skrýš. Odkud to je?“

Topaz se na něho zakřenila.

„Od kámoše Jojoina bráchy. Měl rozjetej nějakej obchod, kterej nevyšel, a zůstal svýmu dodavateli dlužnej. Benners to od něho všecko odkoupil za nákupní cenu.“

„Kde vzal prachy?“

„Řekl si rodičům. Neměli ani tucha.“

„Řekl jim, že to má na nový auto,“ vložila se do toho Coralie. „Takže si za padesát babek koupil nějakou rachotinu a zbytek šel na tohle.“

„To mě poser.“ Brett se zasmál a poškrábal se na tváři. „To je na pořádnou párty.“ Pohled mu padl na Auroru. „Na to se musíš podívat.“

„Ne, to nemusí,“ odpověděla Topaz. Paže měla založené a očima hypnotizovala sestru.

„No tak. Určitě to vašim neřekne. Měla by z toho stejnej průser jako ty. Je tady s náma, no ne?“

Aurora se dívala mezi ně a pak uviděla, jak Topaz mávla rukou.

Klekla si na zem a zalezla dovnitř, sukni si zašpinila od hlíny. Když vstoupila do temnoty, ve vzduchu byla cítit nepatrná vlhkost. Země pod jejíma rukama byla měkká, jakoby čerstvě nakypřená, skoro jako hrob.

Nebylo tam moc místa. Tak akorát, aby si sedla nebo dřepla. Před ní se v šeru něco lesklo. Zamžourala na to, natáhla ruku a přejela po mdle stříbřité stěně. Pochopila, že jsou to hromady a hromady pečlivě poskládaných alobalových balíčků v desítkách průhledných plastových sáčků.

Nepotřebovala zjišťovat, co je uvnitř. Nějaký drogy, pomyslela si. Nic, o čem by chtěla něco vědět.

Byla škoda, že to tam tak zaplnili. Bylo to tam trochu cítit po nějakém zvířeti a Aurora usoudila, že ať už tu díru vyhloubilo cokoli, vyplašili to. Uměla si představit, že je sama nějaké stvoření a žije tady. Prospí zimu. Stará se o mladé, v bezpečí před dravci.

Pomalu vycouvala, postavila se a oprášila si sukni. Trocha hlíny, rozmělněná jejími koleny, na ní ještě zůstala.

„Co na to říkáš?“ zeptal se jí Brett.

Trochu se na něj usmála.

„Je to tam hezký.“

Slyšela znechucenou Topaz, dokonce i přes Brettův výbuch smíchu.

5

McCulloughová k němu natočila čelist.

„Tady.“

Byli na forenzním oddělení v útrobách policejní stanice. McCulloughová mu zavolala hodinu poté, co se vrátil od Jacksonů. Tak rychlý zvrat nečekal. Identifikace těla může trvat celé dny.

Naklonil se a byl vděčný za stáří ostatků a ochrannou roušku. McCulloughová držela prst nad čelistí.

„Tohle je ta plomba. Podívejte se do druhého premoláru.“

„A…“

„A naštípnutý druhý řezák. Jasná identifikace. Není o tom pochyb.“

Jonah přikývl. On sám žádné potvrzení nepotřeboval, ale teď to bylo oficiální. Byla to Aurora.

„Podle záznamů jí v době úmrtí bylo čtrnáct,“ dodala Linda.

„A příčina smrti?“

„Zatím nemám nic konkrétního.“ Položila čelist zpátky na vozík přikrytý látkou. „Po prvotním vizuálním přezkoumání kostry nejsou patrné rány nožem ani stopy po zásahu kulkou, ale to se ještě ověří digitální analýzou na forenzní antropologii. Hotová bude během několika dnů.“ Otráveně si povzdechla. „Škoda že nemáme dost materiálu na toxikologický rozbor, ale rozklad už je skoro kompletní.“

„Proč toxikologický? Máte k tomu nějakej důvod?“

„Ano, poměrně pádný důvod.“

Přesunula se ke druhému přikrytému stolu a sundala z něj plachtu. Pod ní se objevil poprašek hlíny a v něm obrysy balíčků v alobalu.

„Dexedrin.“ Rukama v rukavicích otevřela plastový sáček. Vytáhla jeden alobalový balíček, který byl otevřený. Uvnitř se skrýval špinavě bílý prášek. Měl houbovitou strukturu, jako rozdrolená omítka. „Bylo tam několik balíčků v sáčku poblíž těla. Chemik si vzal vzorky, ale prý to vypadá na lékařskou kvalitu. V půdě jsou stopy po větším množství a vypadá to, že poblíž byla vyhrabaná hlína. Je možné, že část někdo odebral, ale těžko říct, jestli to neudělalo třeba zvíře.“

Jonah do prášku zabořil prst v latexové rukavici a zkoušel si vybavit amfetaminová osmdesátá léta. Mohl za draze zaplacená úmrtí v podkrovních apartmánech dexedrin? Nebo pervitin? Nebo něco dalšího? Špatně se mu rozlišovalo mezi těmi starými a těmi novějšími. Tolik těl, tolik prášku a krystalků a špíny.

„Mohla byste zkusit nabrat nějakou tkáň a ověřit, jestli se v ní nenajdou stopy? Jestli byla zahrabaná s tímhle, je docela dobře možný, že to spolu souvisí.“

„Díky,“ poznamenala suše McCulloughová, „to by mě nenapadlo.“

Jonah se na ni nepatrně usmál. „Máte ještě něco k tělu?“

„Hmm…“

Otřel si prst o plastovou kombinézu a pak ji následoval zpátky ke stolu.

„Nic zvláštního. Nějakou dobu bylo pod vodou. Ale řekla bych, že to bylo dávno po smrti.“

Jonah si vzpomněl, že seržant na místě mluvil o záplavách. „Takže se neutopila,“ ujistil se.

McCulloughová na něj nevzrušeně pohlédla. „Mohla se utopit.“

„Jasně.“ Znovu se na ni lehce usmál. „Ale nezávisle na tom byla někdy potopená. A nenašla jste známky utonutí.“

„Ne, ale nevylučujme to, dokud si nebudu jistá.“

„Dobře. Ještě něco z místa nálezu?“

„Zkoumáme různé předměty, které tam byly zahrabané. Prostor byl nejspíš znečištěn už předtím a něco mohla přinést velká voda. Zatím nic zajímavého. Obaly od brambůrků, rozmáčknutá plechovka od piva, gumový míček, neidentifikovatelné zbytky plastu. Žádné zbraně. Takže nic, pro co byste se mohl zoufale nadchnout. Je mi líto.“

Jonah zavrtěl hlavou, poděkoval jí a opustil márnici. Na přirozeném denním světle pocítil směs úlevy a nepohodlí z náhlého přívalu lepkavého horka. Na schodech potkal Hansonovou, která v náručí trochu nesměle tiskla nějaké dokumenty. Vypadalo to, jako by pořád pracovala na tom případě v docích, což svědčilo o velké oddanosti, když tu teď byli všichni nabuzení vraždou.

Otočila se a vydala se s ním nahoru. „Komisař by chtěl slyšet novinky.“

„Jdu tam.“

Hansonová přikývla, pár schodů počkala a pak se zeptala: „Jde určitě o vraždu?“

„Vypadá to tak.“

„Zastřelili ji?“

Jonah na ni pohlédl, ta otázka ho trochu vylekala. „Možná. Zatím nemáme žádný stopy po kulce. Ale co je zajímavý, našli vedle ní zbytky uloženýho dexedrinu. Takže je možný, že se předávkovala, ale třeba taky našla něco, co najít neměla.“

Viděl, jak se Hansonová zlehka usmála. S rozšířenými zorničkami.

„Takže to mohly být ty děcka, buď ji přímo zabily, nebo její smrt skrývaly.“

„To je rozhodně možný.“

„No to mě poser.“

Seržant O’Malley, nejstarší člen Jonahova týmu, si ulevil, když dva pracovníci analytického oddělení položili na přední stůl v briefingové místnosti čtyři krabice složek s dokumenty k případu. Lehce narůžovělá brada mu poklesla překvapením.

„Ještě si ty nadávky šetři,“ poznamenal Jonah suše. „Tohle je jenom to, co mají tady na místě.“

„Ne, tohle je první část toho, co máme tady na místě,“ upřesnil Amir, jeden z mírně rozpačitých pracovníků oddělení analytiky, a popotáhl si kravatu. „Tyhle jsou z roku devatenáct set osmdesát tři. Pak je tam dalších pět z let osmdesát čtyři až devadesát osm, kdy byl případ oficiálně odložen. Novější věci — ze záznamů v systému to vypadá většinou na vyvrácená zahlédnutí a telefonáty od rodičů — jsou v databázi.“

Lightman zvedl ruku. „Že se ptám, ale… Osmdesát tři? To je…“

„Aurora Jacksonová, Bene. Pohřešovaná osoba. Jedinej, kdo je dost starej na to, aby o ní slyšel, je asi Domnall.“

Amir se omluvil a odešel a Jonah pohlédl na svůj tým. Lightman se svým absolutním klidem tváří v tvář tomuhle stejně jako čemukoli jinému, Hansonová a její dychtivost, kvůli níž nedokázala sedět klidně, a O’Malley se zamyšleným výrazem.

Jonah vytáhl plastovou složku položenou na vršku jedné z krabic a otevřel ji. Lesklá fotka na první stránce vypadala zvláštně nově. Aurora s trochu křivým úsměvem na školní fotografii. Byla na ní divoce krásná, ale Jonah si ji pořád pamatoval i tak, jak vypadala předtím, než se vyloupla z kukly dětství. Pamatoval si tu trošku buclatou kudrnatou holku ve věčně neupraveném oblečení. Nehezkou mladší sestru dívky, kterou chtěl každý.

Připevnil fotku na tabuli.

„Vážně?“ O’Malley se rozhlédl po Lightmanovi a Hansonové. Ta se tvářila trochu samolibě. Věděla, co přijde. „To je nejznámější případ pohřešovaný osoby, co pamatuju.“

„Už není pohřešovaná.“

Vedle školní fotky přilepil Jonah fotografii ostatků, které McCulloughová vykopala.

„Aurořino tělo se našlo zahrabaný pod stromem u řeky asi kilometr od tábořiště. Z hlíny tam vyhrabali taky pár balíčků dexedrinu a vypadá to, že jich možná bývalo i víc.“

Viděl, jak si Lightman dělá poznámky do velkého bloku. Podle toho, jak se tvářil, by si jeden klidně mohl myslet, že píše přání k Vánocům. O’Malley se vsedě opíral, pohledem přejížděl z Jonaha na fotku a vrásčité čelo se mu krabatilo ještě víc. Ten výraz Jonah znal. Zračila se v něm snaha spojit si útržky vzpomínek s realitou nálezu. Byla to oživlá legenda. Až na to, že rozhodně nebyla živá.

„Chci, abysme se plně obeznámili s původním vyšetřováním. Chci poznámky a shrnutí výslechů a taky všechny a všechno, co se vám bude zdát, že chybí. Pokud vám bude připadat, že se nějaký stopy opomenuly, zapište to. Pokud vám bude připadat, že někdo odvedl mizernou práci, zapište to taky.“

Nelibost nad tímhle plánem se podařilo skrýt jen Lightmanovi. Anebo možná žádnou nelibost nepocítil. Fakta a čísla měl rád.

„Kromě toho,“ pokračoval Jonah, „zahájíme nový vyšetřování, od začátku. Všechny znovu vyslechneme, tentokrát se zaměříme na ty drogy a na to, kdo s nima hýbal a jak to, že jsme Auroru nenašli, když byla jen pár set metrů od tábořiště.“

Viděl, jak se O’Malley usmívá. Tohle mu vyhovovalo víc. Výslechy vedl rád, to teda jo, bývalý kapitán O’Malley.

„Juliette začne dneska připravovat výslechy. Chci vidět tu skupinu, co tam stanovala. Juliette, můžeš dát dohromady seznam adres a já se podívám na přehled z analytickýho oddělení. Domnalle a Bene, rád bych, abyste začali procházet ty původní poznámky k případu.“

O’Malley si slyšitelně povzdechl. „To děkuju, šéfe. Poslední dobou jsem toho papírování moc neměl.“

Jonah se usmál, ale neodpověděl.

„Účastnil ses původního vyšetřování?“ zeptala se Hansonová a pohledem klouzala mezi Jonahem a tabulí.

„Trochu,“ odpověděl Jonah. „Byl jsem tehdy čerstvě strážník, ale chtěl jsem na tom dělat. Chodila se mnou do školy, i když jsem ji moc neznal.“

Podíval se na Aurořinu fotku. Pohled na její zářivou krásu v něm znovu vyvolal nepříjemný pocit. Připomínala mu jeden konkrétní večer, nepřehlednou sérii událostí, kterou se třicet let zoufale snažil zapomenout.

Odvrátil pohled. Tyhle vzpomínky mu teď nepomůžou, ani nikomu jinému.

Lightman si zastrčil propisku do kapsy a začal se zvedat. „Takže to má přednost před vyšetřováním v docích.“

„Následujících osmačtyřicet hodin ano,“ odpověděl Jonah. „Potom vás budu informovat. Hledej zmínky o užívání drog nebo něčem podobným,“ dodal k Lightmanovi. „Jestli někdo z nich o těch schovanejch drogách věděl, chci to vědět. A pak je chci znova podusit na všem, co viděli a slyšeli. Protože jestli zemřela ani ne kilometr od nich, všechny ty jejich výzvy veřejnosti a všechno to hledání vypadají jako třicetiletý divadýlko.“

6 Aurora

pátek, 22. července 1983, 18.35

Když se vrátili od skrýše pod stromem, potkali se s Bennersem, Jojo a Connorem. Vypadali, že jim je horko a že jsou naštvaní, a špatná nálada ještě zesílila, když jim došlo, kam Topaz všechny vzala.

Zuřil hlavně Benners, což Auroru překvapilo. Ještě nikdy ho neviděla naštvaného. Topaz byla podrážděná pořád a Connor býval často útočný. Ale Benners vyrůstal v klidu dobrotivého a zazobaného opomíjení. Byl jako Titus Žal nebo Sebastian Flyte, jen si to sám trochu víc uvědomoval.

Poslal Jojo a Bretta pro dřevo na oheň a pak se pustil do Topaz.

„Nemělas mu to říkat,“ začal potichu, ale kolísavě přidával na hlasitosti. „Ve hře je o dost víc než ohromit tvůj novej objev.“

„O to vůbec nejde.“ Topaz zrudla.

Benners její odpověď ignoroval. Podíval se na ni ze svých dobrých sto devadesáti centimetrů. „Neznáme ho, Topaz. Ne tak jako všechny ostatní tady.“

„Já ho znám léta,“ odsekla Topaz. „Věřím mu.“

„Nejde o to, komu věříš ty!“ opáčil Benners a pak s přemáháním ztišil hlas. „Ta skrýš není tvoje tajemství, nemáš to co prozrazovat. Je to moje věc. A jestli se to provalí, průser budu mít já.“

„Neprovalí se to.“

Connor zdvihl hlavu, ruce pořád v kapsách a pohled tvrdý. „Jestli to někomu řekne, normálně mu zlomím ruku. To mu řekni. Řekni mu, že mu kurva zlomím ruku a budu si to užívat.“

Topaz obrátila oči v sloup. „Bože…“

Benners si povzdechl. „No dobře.“ Pořád byl naštvaný. Rozčilený. Snažil se uklidnit. „Nemusíš mu vyhrožovat. Jenom aby věděl, že v tom jsme… všichni společně. Jasný?“

„Jo.“

Topaz se otočila a odešla s Coralií v patách. Její věčně přítomný dětský stín. Aurora věděla, že sestra bude mít jeden ze svých naštvaných výlevů. Slýchala je často doma v sadu, i když většinou nebyly namířeny proti Bennersovi ani Connorovi. Za teplých víkendů se Topazin vztek na někoho, kdo ji naštval, a Coraliino přitakávání nesly až k Aurořinu oknu, dokud ho nezavřela nebo neodešla z pokoje.

Connor se ani moc nesnažil zůstat v klidu. „Brett má teda drzost, takhle do toho strkat frňák.“ Kopal do suché země. Ruce měl zaťaté v pěst, takže mu na předloktí vystupovaly šlachy a svaly s viditelnou žílou.

„Chce se jenom pobavit,“ prohlásil Benners. Prohrábl si vlasy, které se mu zpocené naježily. „Určitě si to nechá pro sebe. Není debil.“

„Je to debil.“

Benners se zasmál. „Nemyslím to doslova. Ale… když to nebude nutný, nebude si chtít dělat problémy.“

Connor zabručel.

Benners krátce pohlédl na Auroru a pak zase pryč. Připadala si obzvlášť nevhodně.

„Víte… víte, že já to taky nikomu neřeknu, že jo?“ ujistila se.

Benners se na ni zamračil. „Jasně. O tebe se nebojím.“

Potěšilo ji to. Ta jeho důvěra.

„Super.“

„Měli bysme vybalit zbytek věcí.“ Benners se vrátil k praktickým záležitostem. Klidný starší bratr. Skautský vedoucí. Až na to, že na skauty byl vždycky až moc nad věcí. „Jídlo můžeme nechat na později, až budeme mít postavenej stan a vybalený věci na vaření.“

„To je fakt. Lepší než se s takovýma věcma crcat potmě, až budeme ožralý,“ souhlasil Connor.

Benners se vydal k autu. Connor kývl na Auroru, aby šla první. Pořád měl vztek, ale už to byl spíš takový vztek starého psa. A nebyl tak zastrašující, jak si asi myslel.

„Měli bysme si zaplavat,“ zavolal za chvíli. „Máš s sebou plavky, Auroro?“

„Ne… Ale mám něco… Nějak to dám dohromady.“

„Plavání nemůžeš vynechat. To je nejlepší část. Měsíc a studená voda.“ Když se otočila, vzhlédl k ní zpod obočí. Ta náhlá poetičnost v jeho hlase ji přiměla se usmát, to a taky jak dal volný průběh svému západoirskému přízvuku. Bylo vidět, že je v rozpacích. „Holky ti určitě něco půjčí. Teda ne Jojo. Ta žádný holčičí oblečení nemá.“

Brettovo auto a Bennersovy brašny na kole vyložili nadvakrát. Pro případ změny počasí měli celkem tři stany. Sedm spacáků a tlusté pěnové karimatky. Deky. Rádio na baterky. Nákupní tašky plné jídla a lahví s vodou. Přepravky piv a plechovek. Polštáře, dva vařiče a čtyři baterky, protože Bennersovi rodiče měli takových věcí plnou kůlnu.

Postavili jeden stan, kdyby náhodou začalo pršet, a než se Jojo a Brett vrátili z výpravy pro dřevo, bylo tam horko jako v sauně. Ti dva svázali dříví do otepí a táhli ho na provazech. Jojoin nápad, usoudila Aurora. Jojo prakticky žila venku a v nátělníku byla opálenější než kluci, i když byla světlovlasá.

„Nechoďte vlevo podél řeky,“ varoval je Brett. „Je tam nějaký mrtvý zvíře a šíleně smrdí. Puch, jako byste se prokopali do hrobu.“

„Čerstvě mrtvý?“ zeptala se Aurora.

„Tak tři nebo čtyři dny, si myslím,“ odpověděla Jojo, když se narovnala a paží si otřela čelo. „Tři nebo čtyři dny pořádnýho vedra. Je skoro až zajímavý, jak moc to tam páchne.“ Najednou se zakřenila. „Možná bysme to mohli strčit Topaz do spacáku.“

„Na to teď asi není úplně vhodná chvíle,“ poznamenal Benners sehnutý nad provazem. „Nepotkali jste ty dvě?“

„Ne. Vyrazily za náma?“ Brett zamžoural směrem, odkud přišli.

„Teoreticky. Topaz nemá úplně nejlepší orientační smysl.“

„Ale znají to tu, ne?“ Brett si začal sundávat tričko, vůbec mu nevadilo, že u toho má publikum. Bylo nasáklé potem, kterým se lesklo i to jeho dokonalé tělo. „Budou v pohodě?“

„Určitě jo,“ opáčil Benners.

Aurora byla najednou z Brettovy holé kůže nervózní. Chtěla se dívat, ale bála se, že ji přistihnou. Raději uhnula očima a všimla si, jak Connor zuří. Měla pro to pochopení.

„Á,“ neodpustila si Jojo, když se narovnala od rozvazování dřeva a spatřila Brettovu hruď. „Takhle se bez ptaní svlíknout, to je skoro vizuální útok.“

Connor se krátce a nosově zasmál, ale Brett se na Jojo jen zazubil.

„Ale útok, kterýmu se vlastně nikdo nebrání,“ prohlásil, zmuchlal triko a mrskl ho ke stanu. „Potřebuju se napít. Kde mám hledat?“

„Tady,“ přisunula k němu Aurora nohou jedno balení piv zabalené ve dvou taškách.

Sehnul se k němu. „Á, pivo ne. Kde máme tvrdej?“

Prohledal ostatní tašky a vytáhl litrovou láhev vodky a pár plastových kelímků. Aurora sledovala, jak do každého z nich nalil vodku a pak je dolil pomerančovým džusem.

„Děláš si prdel?“ zasmál se Connor zbytečně hlasitě. „Vodka s džusem?“

„Jsem sportovec, vole,“ odpověděl Brett. „Nemůžu mít pivní pupek.“

„Takže si hlídáš linii, jo?“ dobíral si ho Connor s úšklebkem.

Brett neodpověděl. Jeden kelímek podal Auroře. Ta rychle zavrtěla hlavou.

„Ou, ne, promiň. Já si nedám… Díky.“

„Fakt ne?“ Na okamžik se zatvářil zmateně. „Nemáš žízeň?“

„Jo, mám. Dám si jenom džus.“

Vzala si od něj tašku, našla čistý kelímek a natáhla ruku pro krabici s džusem.

„Jestli se bojíš, že by ti to nechutnalo,“ poznamenal tiše, když jí džus podával, „tak je to vlastně docela sladký. Dá se to pít, i když ti pití moc nechutná, jenom ať víš.“

„Je jí čtrnáct,“ uslyšela za sebou Connora. Zněl mnohem naštvaněji, než bylo nutné. „A nepije.“

Nastalo krátké ticho a pak Brett, se stejným polovičatým úsměvem, poznamenal směrem za ni ke Connorovi: „Myslel jsem, že tvoje rodina pije ráda. Ty, tvůj táta…“

Rozhostilo se rozpálené, těžké ticho a pak se Connor k Brettovi rychle přiblížil. Benners byl ale stejně rychlý. Postavil se mu do cesty. Brett se pomalu a stále s mírným úsměvem narovnal.

„Cos to kurva řek?“ vyštěkl Connor.

„No tak, no tak,“ uklidňoval ho hlasitě Benners. „Nenech se nasrat, nenech se nasrat.“

Benners držel Connora kolem hrudníku, rukou mu svíral rameno, a přestože byl vyšší, nedařilo se mu ho zastavit a suchá zem mu podkluzovala pod nohama.

Brett vrtěl hlavou. „Se mnou se rvát nechceš, chlape.“ Neřekl to ani jako výhrůžku. Prostě jen konstatoval fakt.

„Ale vážně,“ souhlasil Benners a pak dodal směrem k Brettovi: „Trochu brzdi. Jsme tady na vejletě s kámošema, ne…“

Brett ustoupil. „Jasný. To je fakt, bylo to trochu… Jo, sorry. To jsem přehnal. Tak se napijeme a bude líp. Na.“

Vytáhl jednu plechovku piva a podal ji Connorovi, který zjevně pořád ještě pěnil.

„No tak, Connore,“ zamumlal Benners. „Kašli na to.“

Aurora přistoupila ke Connorovi s bušícím srdcem. „Byla to moje chyba. Měla jsem to prostě vypít. Promiň, Connore.“

Connor se na ni podíval a jeho obličej se trochu uvolnil. „Ne, tos neměla.“ Další těžké ticho, při kterém Aurora cítila, jak se jí na zádech tvoří krůpěje potu. A pak Connor zvedl ruce a s vrtěním hlavy poodstoupil. „No dobře.“

Vzal si od Bretta pivo a zkondenzované kapičky na plechovce Auroře připadaly jako odraz potu na jeho kůži.

„Sorry, chlape,“ omluvil se Brett. A zdvihl svůj kelímek na přípitek.

7

Bylo zvláštní dělat si poznámky k případu na základě zpráv z archivu, když to všechno sám věděl. Znal i lidi, o kterých psal, ačkoli ne dost, aby mu to k něčemu bylo.

Přestože na daném místě už dříve stanovala tahle skupinka a občas i jiní lidé, nešlo o oficiální tábořiště a přístup k němu vedl přes les po klikaté a nejasné pěšině.

Jonah nepotřeboval poznámky, aby to místo popsal. Ani ho nemusel znovu vidět. Pamatoval si, jak se po stejných cestách plahočil znovu a znovu při hledání, které se postupně jen nepatrně rozšiřovalo. Taky si pamatoval na svůj zvláštní optimismus, že najde místo, kam se ještě nikdo nedíval. Stalo se z toho takové zoufalé odhodlání, které ho nutilo pátrat, i když měl dovolenou, a pokračovat v tom dlouho do večera, když už měl dávno po službě.

Shrnutí událostí bylo prosté, ale zvláštní.

Skončil školní rok a sedm dospívajících se vydalo stanovat. Třem bylo patnáct, dvěma šestnáct, jednomu osmnáct a jedné — Auroře — jen čtrnáct let. Nikdo z nich nešel spát před půlnocí a Aurora to zabalila jako první. Vzala si karimatku kousek dál od tábořiště, aby ji ostatní, kteří popíjeli a hlasitě mluvili a smáli se, nerušili. Byla mimo dosah světla ohně a nikdo na ni neviděl.

Ostatní odcházeli spát po malých skupinkách později. Zdálo se jim, že Aurora byla ještě ve spacáku, ale nikdo si nebyl tak úplně jistý. Neslyšeli nic, co by nasvědčovalo nějakému násilí.

Brzy ráno se patnáctiletý Connor Dooley vzbudil žízní a šel si pro vodu. Aurořin spacák našel prázdný a myslel si, že si jen odskočila. Po čase mu to ale začalo být divné a zjistil, že spacák je vevnitř studený a orosený.

Connor vzbudil sestru zmizelé, patnáctiletou Topaz Jacksonovou. Následovalo hledání, do kterého se postupně zapojilo všech šest tábořících. Po půl hodině šestnáctiletý Daniel Benham navrhl, že zajede na kole do Lyndhurstu vyhlásit poplach. Jediný řidič, osmnáctiletý Brett Parker, byl ještě opilý. Proto společně s ostatními pokračoval v hledání, zatímco Daniel vyrazil na bicyklu do Lyndhurstu.

Místní policie zaznamenala hovor od Daniela Benhama v 7.09, a to poté co zjistil, že policejní stanice v Lyndhurstu je zavřená, a zaklepal na sousední dveře, aby mohl zatelefonovat. Auto s posádkou přijelo v 7.48. V 9.17 dorazil kompletní pátrací tým a lidé z okolí byli uvědoměni krátce nato. Aktivní pátrání probíhalo téměř dva týdny a postupně se o něm dozvídalo víc a víc lidí.

Stejně jako tolik jiných příběhů o unesených krásných mladých dívkách vzbudil i tento velký ohlas veřejnosti a stal se předmětem rozličných spekulací. Auroře se věnovaly hodiny a hodiny televizního vysílání a stohy potištěného papíru.

A pak celá záležitost postupně zestárla a vybledla. Uplynulo třicet let a Aurora nebyla nalezena.

Ve čtyři hodiny obdržel stručný kontrolní e-mail od vrchního komisaře. Ulevilo se mu. Čekal, že se za ním Wilkinson zastaví, aby zkontroloval, že se věci daly do pohybu, a přestože se mu s komisařem pracovalo dobře, bylo mnohem snazší shrnout své plány ve stručnosti písemně než to teď všechno probírat osobně.

O deset minut později mu přišla odpověď.

V pořádku. Nejdřív informujte tisk a pak si můžeme promluvit. Na schůzi vrchního vedení vás zítra nečekám.

Takové zprávy měl Jonah rád, svědčily o jedné z Wilkinsonových nejlepších vlastností. Komisař byl přesvědčen, že jeho nejlepší policisté by se měli vyšetřování účastnit přímo, a byl schopný je nějakým způsobem uvolnit z nekonečných schůzí, kterých se většina vrchních inspektorů měla účastnit.

Služebnu opustil něco po půl sedmé, aby se navečeřel. Potom co celý den pojídal sladké tyčinky, ze kterých byl vždycky chvíli nadopovaný cukrem, mu bylo špatně a zoufale potřeboval něco slaného.

Nabídl Hansonové, aby šla s ním, ale ta s úsměvem odmítla. Jednak asi proto, že nechtěla mít při večeři na krku šéfa, a jednak proto, aby na něj udělala dojem, jak tvrdě je ochotná pracovat.

Řekl jí, aby byla po jeho návratu připravená na první návštěvu v domácnosti. V plánu, který předložil nadřízenému, bylo navštívit co nejvíc lidí s vazbou na případ dřív, než se zpráva provalí a oni budou předem varováni. Překvapení je mocná zbraň a on chtěl, aby byli všichni pěkně v šoku.

Ulice Southern Road byla pořád úplně rozpálená. Dopravu blokovali zákazníci opouštějící obchodní centrum, takže bylo snadné přeběhnout cestu. Vzal to zkratkou kolem Novotelu a vydal se k TGI Fridays, kde se chystal spořádat jeden tučný cheeseburger. Pro tohle měl slabost. Mohl zůstat na služebně a dát si tortillu nebo masový nákyp v kantýně, ale on se za pořádnou kopu papírování rád odměnil.

Práce v kanceláři a procházení poznámek ho nikdy nebavily. Když musel být hodiny zavřený uvnitř, býval z toho podrážděný a měl klaustrofobii. Občas si říkal, že za to může ta jeho kočovnická krev. Ale popravdě, kdo by si vysedávání za stolem užíval?

Požádal servírku, aby vyřizování jeho objednávky co nejvíc urychlila, a posadil se s dietní kolou. Během čekání se několikrát ztratil ve vzpomínkách svého čerstvě nastoupivšího devatenáctiletého já a do přítomnosti ho vždy vrátil nějaký hluk.

Jeho myšlenky okupovala především ta sedmičlenná skupina. Ti, které ve škole všichni znali a tak trochu si přáli k nim patřit.

Jádro skupiny tvořil Daniel Benham — všichni mu tehdy říkali Benners. Byl to pan filozof, takový ten volnomyšlenkářský hádavý student, kterého učitelé buď zbožňovali, nebo nenáviděli, podle toho, jak ohroženi si jím připadali. Taky byl smyslný a přitažlivý, dost bohatý, a navíc nadaný kytarista a zpěvák. Takový si popularitu získával snadno.

Topaz s Bennersem se dali dohromady na začátku střední školy, nejspíš je spojila oboustranná přitažlivost a taky záliba v porušování pravidel. Jejich románek vyšuměl do prádna, ale i po jeho skončení zůstali dobrými přáteli. A Coralie, Topazina pohledná, ale trochu bezduchá kamarádka, se ochotně spoluúčastnila všech jejich aktivit a oddaně je následovala.

Brzy přibrali i Connora a Jojo. Nebylo to žádné překvapení. Connor byl přinejmenším tak chytrý jako Benners, ne-li chytřejší, a dokonce ještě víc proti systému. Jojo byla stejně tvrdohlavá a bystrá jako oni a nejspíš taky o dost divočejší.

Výsledkem byla pětičlenná skupina, která neustále přitahovala pozornost. Často se dostávali do konfliktu s vedením školy, ale zároveň byli hvězdami v debatních, hudebních, uměleckých a vědeckých soutěžích. Svou přitažlivou zajímavost si udržovali pořádáním večírků, které byly legendární i díky penězům Bennersových a Coraliiných rodičů.

No a jejich milostný život. Benners randil s většinou žádoucích maturantek, ještě než mu bylo patnáct, a vědělo se, že s některými z nich strávil i noc. Jojo měla pletky s některými kamarády svého staršího bratra. A pak tu byla Topaz a Coralie, které byly úplně jiná liga.

Ty dvě byly snem každého kluka od chvíle, co ve svých vysoko vytažených minisukních houpavě prošly školními dveřmi. Skvěle se oblékaly a své moci si byly plně vědomy. Po škole se šuškalo o sprosťárnách, které provozovaly s několika šťastlivci.

Po zmizení Aurory Jacksonové byli ještě podmanivější. Brána k nim se krátce otevřela. Rozrostli se o Bretta, jehož vysportované tělo a pohledný obličej se k nim hodil.

To byl ale jediný cizí člověk, kterého k sobě kdy pustili. Po Auroře se definitivně uzavřeli. Nepořádali už žádné večírky a s ostatními ve škole prohodili sotva pár slov. Jestliže si pozornost dříve užívali, teď se jí vyhýbali. Jonah si nepamatoval, že by je od té doby viděl jinak než zdálky, s hlavami u sebe při nějakém soukromém rozhovoru, řeč těla nepřátelská.

Jonah si povzdechl — jestli z nich chce dostat nějaké odpovědi, bude je muset rozdělit. Sice už uplynulo třicet let, ale měl silné podezření, že jejich fronta bude stejně sjednocená jako dřív.

O’Malleyho a Lightmana našel u stolu, kde pořád pročítali zápisy. Lightmanovy složky byly všechny vyrovnané v úhledných hromádkách. Ty O’Malleyho vypadaly spíš jako nedočtené romány, asi deset jich měl otevřených a odložených stranou. Seděl v jejich obklopení, šedivějící hlavu skloněnou a na tváři bezradný výraz.

„Máte něco?“

O’Malley na něho pohlédl. „Nic konkrétního,“ prohlásil. „Jenom takový obecný pochyby o tom, co všechny ty děcka říkaly. Žádný drogy, žádný prasárničky, skoro žádný pivo… Víc bych čekal i od nějakýho kostelního sboru.“

„Nejsou přesvědčiví?“

„Byli to puberťáci, co se přijeli pobavit,“ odpověděl O’Malley. „Co bys řekl?“

Jonah přikývl. Tyhle věci mohli zapírat z více důvodů. Jednak zkrátka proto, že nechtěli mít problémy, a jednak se možná taky cítili provinile, že když Aurora zmizela, oni se bavili. Jenže taky to mohlo být z jiných důvodů, například mohli moc dobře vědět, co se jí stalo, ale chtěli to zatajit.

„Tebe něco napadá, Bene?“ zeptal se svého druhého seržanta.

„Prosím tě, dej mu ještě čas. Musel si chudák srovnat propisky…“ zašklebil se O’Malley. Lightman vzhlédl, suše zavrtěl hlavou a pak se vrátil ke čtení.

Jonah se usmál. O’Malley byl skutečně rychlejší, protože se obešel bez systému a raději sázel na instinkt a schopnost pohotově propojovat fakta. Člověk si dokázel jen těžko představit, jak mohl tenhle nedisciplinovaný a prudce inteligentní muž bez dostatku úcty neustále bojující s pokušením utopit se v alkoholu přežít v armádě.

Po boku se mu objevila Hansonová s nějakým nápojem v kelímku. Usmál se na ni.

„Připravena, Juliette?“

Hansonová přikývla a vzala si tašku z opěradla židle.

„Vás dva tady nechám, abyste se tu o to postarali,“ oznámil seržantům.

„To je od tebe hezký,“ poznamenal O’Malley, pochopitelně sarkasticky.

„Jestli se neobjeví nic zajímavýho, po desátý běžte domů.“

„Když jsi byl na večeři, volal Tom Jackson,“ oznámila mu Hansonová v autě. „Přepojili ho ke mně. Chtěl vědět, jestli to dáme brzo do novin. Řekla jsem, že to bys mu musel říct ty.“

Přikývl. Vyjížděli ze Southamptonu a mířili na západ do New Forestu. Slunce jim nepříjemně svítilo přímo do tváře.

„Ještě dneska mu zavolám,“ slíbil.

„Taky nám chtěl říct, že jeho starší dcera přiletěla z Edinburghu. S Connorem Dooleym. Vzali se, věděls to? I když si nechala jméno Jacksonová.“

Jonah přikývl. Věděl to. Do různé míry byl s osudy všech šesti obeznámen. Nebylo možné během těch let nesledovat, jak nakládají se svými životy.

„Trochu nám to usnadnili, co?“

Jonah se usmál. „To jo. Ale škoda, že jsme přišli o výlet do Edinburghu. Mám rád ty děsný motely, co nám vždycky najdou.“

Doufal, že tu zprávu přeživší dceři Jacksonových sdělí sám, ale věděl, že to bylo příliš optimistické přání. Promluví si s nimi zítra, po tiskové konferenci. Dnes večer byl v plánu Brett Parker, Daniel Benham a Jojo Magosová. Coralie Ribbansová je v Londýně a bude muset počkat.

Uvažoval, jestli se Topaz s Coralií stále přátelí. Věděl, že se vztah mezi nimi postupně měnil. Jejich klaustrofobní a lehce manipulativní spojení utržilo ránu, když se Topaz dala dohromady s Connorem.

Jejich vztah Jonaha překvapil. Vetšinu času na střední škole strávil Connor jako její tichý a naštvaný ctitel. A Topaz to věděla. Jistě že ano. Vždycky ho nalákala a pak se stáhla a tak pořád dokola. Samozřejmě se jí líbilo, že po ní touží. Že udělá, co jí na očích vidí. Že jí usnadňuje život.

Pro Jonaha bylo těžké mít patnáctiletou Topaz rád.

Ale v roce následujícím po Aurořině zmizení se něco změnilo. Ztráta má na lidi zvláštní vliv, pomyslel si. Nebo možná Topaz jen začala dospívat.

„Takže tys s nima chodil do školy, jo? S Topaz Jacksonovou, Danielem Benhamem…“

„Jo, chodil,“ přitakal Jonah.

„Byli jste kamarádi?“

Ta otázka se Jonahovi instinktivně nelíbila. Nebyl připravený mluvit o vlastních zážitcích. Zejména ne o jednom konkrétním.

A kdyby jí řekl pravdu, že ho fascinovali, připadalo by jí to divné. Že ho fascinoval ten nádech tajemství a smyslnosti a historky o Topaz a Coralii.

A na druhé straně spektra dívčí puberty Jojo, kterou pozoroval v parku, jak jezdí na skateboardu v nátělníku bez podprsenky, s holým břichem a boxerkami Calvin Klein vyčuhujícími z nízko spadlých džínů.

Ale taky tam byla Aurora, která po třináctých narozeninách najednou vyrostla z dětské neohrabanosti do nadpozemské krásy. Nikdo z nich pak nevěděl, jak k ní přistupovat.

To všechno mu teď bylo k ničemu.

„Kamarádi jsme tak úplně nebyli,“ prohlásil nakonec. „Byl jsem o pár let starší než Topaz, Benners a Connor. Aurora začala chodit na střední, když jsem byl v posledním ročníku, a když zemřela, byl jsem čerstvě u policie. Měl jsem pár kámošů, kteří je znali líp, protože jejich sourozenci s Topaz nebo Aurorou chodili do třídy.“ A kdyby byla Hansonová muž, dodal by, že po Topaz toužili a Aurora je fascinovala.

„A ty máš taky nějaký sourozence?“ zeptala se Hansonová.

„Ne.“

Jonah dával jasně najevo, že o něm si povídat nebudou. Nebyl ochoten mluvit o své rodině. Nechtěl její soucit ani morbidní zvědavost.

Hansonová to pochopila a nechala se navigací potichu vést Lyndhurstem a dál na jih. Necelé dva kilometry před Brockenhurstem sjeli na soukromou příjezdovou cestu, po které Jonah častokrát chtěl jet, jen mít důvod. Nebyl jediný. Novináři tam taky jezdili rádi, ať už je k rozhovoru někdo pozval, nebo ne. Brett Parker měl už skoro deset let velkou spoustu fanoušků.

Samozřejmě tam byla brána a taky velká vrátnice, která vypadala, že v ní nejspíš sedí i vrátný. Nikdo se jich ale nevyšel zeptat, co jsou zač. Nápis vyrytý na ceduli je žádal, aby stiskli bzučák, a tak si Hansonová co nejopatrněji najela, stáhla okýnko a zmáčkla tlačítko.

Následovala krátká pauza a pak praskající zvuk. „Můžu vám nějak pomoct?“

Byl to ženský hlas. Trochu otrávený, pomyslel si Jonah.

„Tady detektiv konstábl Hansonová. Jsem tu s vrchním inspektorem. Potřebujeme mluvit s panem Parkerem.“

„Vy jste od… Aha.“ Další krátká pauza. „Jistě. Pustím vás dovnitř.“

Brána se otevírala příšerně pomalu a Hansonová krátkými nehty poklepávala na volant.

„Trochu snobárna, ne? Ta brána a ten bzučák.“

„Asi jsou zvyklí na nevítaný hosty.“

„Brett Parker… Co byl zač? Spisovatel?“

„Atlet,“ odpověděl Jonah. Jak ten čas letěl. Myslel by si, že Brettovo jméno zná celá země.

Než se brána otevřela úplně, Hansonová trochu vytočila motor a kolem cedule omezující rychlost na patnáct kilometrů v hodině prosvištěla skoro padesátkou. Po obou stranách se tyčily vzrostlé stromy a cesta vedla do mírného kopce, než asi po čtyřech stech metrech vyjeli na rovinu.

„No páni,“ prohlásila Hansonová, když se před nimi objevil velký a masivní, ale nepopiratelně elegantní kamenný dům. Jonah se pousmál dychtivosti, se kterou na stavbu hleděla. Už jí to zjevně jako taková snobárna nepřipadalo.

Otevřel jim Brett Parker, nikoliv neznámá žena z telefonu. Pro Jonaha to bylo zvláštní setkání. Z nějakého důvodu předpokládal, že Brett, tak trochu mdlý sportovec, bude ještě samolibější. Kromě toho od atleta v důchodu očekával lehkou nadváhu, zhýčkanost.

Místo toho před ním stál štíhlý, dobrotivý, pokorný hostitel v krásném modrém obleku s rozhalenou košilí. Byl opálený a v dobré kondici a vypadal o deset let mladší než Jonah.

„Pojďte dál, pojďte dál,“ zval je a udělal jim místo ve dveřích. „Venku je hrozné horko. Ještě že vás nenutí nosit uniformy.“ Vřelý úsměv. „Jestli si máme promluvit, můžeme třeba na terase? Ta je teď ve stínu. Řeknu Anně, aby nám donesla něco k pití.“

„Děkujeme,“ přitakal Jonah s lehkým úsměvem. Pohlédl na Brettovy elegantně rozcuchané zlatohnědé vlasy. Došlo mu, že jsou nabarvené, a cítil se trochu líp.

Terasa byla stále zalitá sluncem. Pár kroků pod nimi se po dokonale obdélníkovém bazénu míhaly odrazy světla. Za bazénem byl trávník s protékajícím potůčkem. V květináčích a dvou půlkruhových záhonech rostly květiny a jejich krásu nenarušoval jediný spadlý list nebo okvětní plátek.

Jonaha napadlo, jestli je zahrada doménou Bretta nebo jeho ženy. „To je krása,“ ukázal do prostoru. „Navrhoval vám to architekt?“

V oslnivém úsměvu ukázal Brett bílé zuby. „Přesně tak, architektka. Ale kamarádka. Můžu vám dát její vizitku, jestli chcete.“

Jonah se posadil a nepatrně se usmál. „Moje zahrada je bohužel jenom malý dvorek a pár květináčů. Ta nestojí za to.“ Podíval se na bazén, nikoli bez záchvěvu závisti. „Pořád plavete triatlonovou délku?“

„Jo, jo, ale ne tady,“ lehce se ušklíbl. „Tady je to malý. Nesnáším, když se musím padesátkrát otáčet. A na triatlon je potřeba trénovat v přírodě, jinak je to pak šok, když se ponoříte do tmavý vody. Většinou párkrát přeplavu řeku.“ Podíval se na Jonaha způsobem, který je mezi sportovci častý. Takovým, který se posuzuje stavba těla a kondice. „Vy závodíte?“

Jonah zavrtěl hlavou. „Jezdím na kole a trochu běhám, ale do plavání se nehrnu, jako spousta lidí. Nicméně chápu, co na triatlonu někteří vidí. Mám rád sporty, který člověka někam zavedou.“

„Sám bych to neřekl líp. Vždycky jsem nesnášel atletický závody v hale. Proč by měl proboha někdo běhat jinde než na čerstvým vzduchu?“

Jonah viděl, že se Brett už trochu uvolnil. Když si s někým přátelsky popovídáte, těžko pak budete předpokládat, že máte průšvih.

Jonah byl připraven ho zneklidnit, ale to mělo ještě čas. „Jak jde práce?“

„Dobře. Teda, aspoň co vím.“ Usmál se. „U nás všechno řeší Anna. Já se vždycky jenom někde objevím a řeknu něco milýho.“

Jonah přikývl. Poznal, že tohle je nacvičená odpověď.

Zaslechl tiché cinkání ledu ve skleničce a otočil se. Uviděl Annu s volně sepnutými světlými vlasy, na sobě měla květované šaty a perly, šlachovité opálené nohy obuté v sandálech na bílém podpatku.

„Díky, zlato.“ Brett vstal, aby jí pomohl vyložit tác. „Tohle je moje žena. Anno, tohle jsou… Pardon, myslím, že jste…“

„Vrchní inspektor Sheens,“ natáhl Jonah ruku. Štíhlé prsty měla ledové a vlhké od skleniček. Zlehka si je s nesmělým úsměvem otřela do šatů. „A detektiv konstábl Hansonová.“

„Jde o firmu?“ zeptala se Anna. „Jestli ano, měla bych tady být taky.“

Měla v sobě něco, kvůli čemu připomínala roztěkaného motýla. Přešla za manžela. Letmo se ho dotkla na rameni a pak se přesunula ke křeslu a zůstala u něho stát.

„Ne, ne, o firmu nejde,“ ujistil ji s úsměvem. „Ale klidně zůstaňte. Nejde o žádnou tajnost nebo trapnost.“

Anna se usmála a usadila se do křesla. Položila ruku manželovi na nohu. Brett se uvolněně opřel.

„Dnes dopoledne bylo v Brinken Woodu nalezeno tělo,“ oznámil Jonah. „Máme důvod domnívat se, že jde o Auroru Jacksonovou.“

Oči upíral na Bretta. Periferním pohledem zachytil Annino náhlé otočení hlavy k manželovi, ale soustředil se na muže, který Auroru přivezl na tábořiště.

Viděl, jak se mu obličej nejprve povolil a pak napjal. Jonah dobře poznal, když byl někdo v šoku. Tohle Brett nečekal, ať už si myslel cokoli.

„Aurora? Opravdu? Vždycky jsem…“ Zarazil se a palcem se poškrábal na čele.

„Pardon?“

„Vždycky — vždycky jsem si myslel, že se někde objeví živá.“ Zavrtěl hlavou, pohled měl nepatrně skelný. „Proboha. Byla v lese? Jak jsme ji mohli nenajít? Pročesali jsme ho.“

„Byla pod zemí,“ vysvětlil Jonah naprosto monotónním hlasem. „Zahrabaná s balíčky dexedrinu v dutině pod stromem.“

Brett se naklonil dopředu, bylo to ale spíš sesunutí než napřímení. „Do prdele,“ vydechl a paží si v instinktivně obranném gestu přejel po těle.

Jonah se nepatrně usmál. Jakkoli Bretta objevení Aurory překvapilo, o těch drogách rozhodně věděl.

8 Aurora

pátek, 22. července 1983, 19.20

Když se ostatní pustili do opékání párků, rozkrajování rohlíků a otevírání plechovek piva, Auroru popadl neklid. Připadala si od toho všeho vzdálená. Taky se jí zdálo, že čas odtéká pryč. Mnoho slunečního světla už nezbývalo a ona nechtěla být ve stínu stromů, ale na slunci.

Topaz se ze svého dobrovolného ústraní stále ještě nevrátila, a stejně tak Coralie. Aurora byla ze sestřina návratu nervózní. Ale bez ní si tam připadala nepatřičně. Všichni Topazini přátelé byli milí, ale nebyli to její, Aurořini, kamarádi.

Jojo na ni zavolala. Byla sehnutá nad ohništěm, které vykopala a teď do něj skládala dřevo. Aurora viděla, jak zkřivila pusu při pohledu na plynové vařiče, pěkně naleštěné a nepoužívané, a jak se k nim obrátila zády.

Došla za ní a čekala, že dostane nějaký úkol. Místo toho od Jojo uslyšela zamumlanou omluvu.

„Tohle není moc zajímavý. Můžeš si zaplavat, jestli chceš. Když půjdeš tamhle přímo k řece, je tam písčitá naplavenina a jde vidět na dno.“ Vzhlédla k chlapcům, kteří už měli každý vypito pár piv. „Tady v batohu mám plavky. Když půjdeš hned a nic jim neřekneš, budeš se moct převlíknout, aniž by tě u toho ‚náhodou‘ viděli.“

Aurora se zasmála. Nebyla si jistá, jestli si Jojo dělá legraci, nebo ne.

„Díky. Zaplavu si ráda.“

Jojo přikývla a trochu se zakřenila. „Ráno tam budeme skákat ze stromů a provazovejch houpaček všichni, ale občas je lepší užít si to pěkně v klidu.“

Aurora vstala, zvedla Jojoin chatrný černý batoh a odešla z tábořiště tak rychle a tiše, jak jen dokázala. Benners mluvil — spíš přednášel — o situaci v Pákistánu. Nezdálo se, že by si někdo všiml jejího odchodu.

Stromy mezi ní a břehem řeky vypadaly vyprahle. Pod nohama jí křupalo hnědé listí. Buk, dub, jasan, javor. Nad ní bylo dost zeleně, aby tvořila stín, ale tu a tam byly listy sežehnuté. Nekonečné léto zanechávalo stopu.

Dole při břehu konečně našla sluneční světlo. Oranžovožlutá záře ji stále hřála na kůži. Břeh byl příkrý, ale kousek dál proti proudu se nacházela malinká a trochu blátivá pláž a ona se k ní propletla, než sešla k řece.

Zastínila si oči a rozhlédla se. Druhý břeh byl ve stínu. V šeru pod stromy byla voda černá a zlověstná. Ale kousek od ní žlutě zářila písečná mělčina a voda tam vypadala skoro dokonale průzračná.

Upustila Jojoin batoh do písku. Otevřela ho a vevnitř nebyly plavky, ale těsné tílko z lycry a kraťásky. Kombinace tyrkysové a bílé.

Rychle si sundala spodní prádlo a schovala ho do batohu. Pomyslela na to, co Jojo říkala o klucích, a kraťasy si natáhla pod sukní.

Uvědomila si, že při převlékání vršku se nahotě nevyhne, a rozhodla se, že to provede rychle a najednou. Když vystrčila hlavu z lycrového nátělníku, les i břeh řeky byly stále tiché a prázdné.

Nakonec vyklouzla z bot a všechno nacpala do batohu. Popošla kousek výš po břehu a snažila se vyhnout prašnému písku a tu a tam pichlavé bukvici. Cestou zpátky k vodě to bylo horší, šlápla na zaklíněný kámen.

Pod vodou byl ale písek měkký. Nořila se do řeky a chlad, který ucítila kolem chodidel a holení, byl úžasný. Udělala pár kroků a pak si do vody lehla nazad a namočila se až ke krku.

Voda byla mnohem chladnější než vzduch. Bez dechu doplavala na okraj písčiny a pak dál podél ní. Postupně se v chladné vodě uvolňovala. Když si několikrát zaplavala nahoru a dolů, bylo jí skoro teplo.

Položila se na záda a chvilku pozorovala hluboce blankytné nebe, nechala se unášet, dokud se jí nad hlavou znovu neobjevily stromy a voda kolem nebyla mnohem studenější.

Aurora se ve vodě narovnala a došlo jí, že se nechala unést po proudu. Boty a oblečení měla z dohledu.

Už se skoro otočila a odrazila pryč, když ze břehu zaslechla hlasy. Uvolněný koketní smích, který moc dobře znala. A pak odpověď hlubším hlasem, při kterém zamrzla na místě, sotva pohybovala rukama, aby se udržela na hladině.

Prosím, on ne.

9

Jonah opustil Bretta a zanechal ho vlastním myšlenkám. Požádal ho, aby se následujícího dne v devět hodin ráno dostavil na policejní služebnu.

Brettova skleslost Jonaha svým způsobem skličovala. Rozpoznal v něm člověka, který jasně vidí nebezpečí, že jeho pověst bude zničena.

„Zpravíme o tom všechny, kdo s Aurorou ten večer stanovali. Rádi bysme ale, abyste si některý informace nechal pro sebe.“

„Chápu.“ Brett byl teď ve své snaze potěšit je skoro dojemný. Hned se Jonahovi svěřil. Přiznal, jak moc litoval toho, že trochu dexedrinu vyzkoušel.

„Nevím, co jsem si myslel,“ vysvětloval s prázdným pohledem upřeným na led ve své limonádě. „Ale byl jsem prostě osmnáctiletej blbec, kterej chtěl být co nejvíc cool. Skrýš plná drog? Paráda. Skvělý, vážně, drogy, to je moje. Až na to, že si taky hlídám každý sousto a chodím brzo spát, abych mohl trénovat.“ Prudce a vztekle se narovnal. „Co jsem si sakra myslel?“

Annina ruka mu vklouzla do dlaně a Brett ji chytil, aniž se na ni podíval.

„Můžete mi říct, odkud byly ty drogy?“ zeptal se Jonah tiše.

„Jo. Totiž ne. Ne od koho.“ A pak se na Jonaha podíval se zoufalým výrazem. Vrchní inspektor Sheens takových pohledů během své kariéry viděl spousty. Byl to výraz člověka, který se rozhoduje, jestli někoho prásknout, nebo ne.

„Moje vyšetřování se týká Aurory,“ připomenul mu Jonah. „Ať ty drogy vlastnil kdokoli, ode mě se nemusí ničeho obávat. Bylo to před třiceti lety a já bych už žádné kupce nevysledoval, i kdybych chtěl.“

To stačilo, aby Bretta nalomil. Většinou to bylo snadné.

„Podívejte,“ naléhal Brett úpěnlivě, když vyklopil pravdu. „Vím, že to vypadá jako… Vím, že tam toho bylo hodně, ale Benners to prodávat nechtěl. Takovej nebyl. Hleděl si svýho a chtěl pomoct kamarádům. Nic z toho neměl. A k takovýmu šílenýmu množství se dostal jenom proto, že nějakej jeho známej měl problémy se svým dealerem.“

„Takže jste se všichni rozhodli, že si to necháte pro sebe?“

„Jo,“ přitakal Brett. „Nevěděli jsme, co jinýho dělat.“

Když nastupovali do auta, Hansonové zářily oči a na rtech jí pohrával úsměv.

„To je docela dobrej vražednej motiv pro Daniela Benhama, co? Dělat drogovýho dealera svým kamarádům.“

„To je,“ souhlasil Jonah, trochu zdrženlivěji. „Je to jeden z mnoha možných motivů.“

„Ale dostal by nižší sazbu pro mladistvý,“ pokračovala Hansonová, když objížděla malý úhledný travnatý kruh uprostřed příjezdové cesty a mířila zpátky k hlavní bráně. „A jestli chtěl jít do politiky, určitě věděl, že by se to s ním táhlo. Skončil by hned na začátku. Máme ho jako dalšího na seznamu?“

„Jo,“ potvrdil Jonah s myšlenkami na ten malý prostor v zemi a drogy v něm schované. „S Benhamem si musíme promluvit. Brett říkal, že tam toho byla spousta, což si chci ověřit u McCulloughový. Ale ty drogy nám dávají víc než jenom motiv.“

„Jak to?“

„Je to příležitost,“ vysvětlil Jonah. „Kolik lidí vědělo, že to místo vůbec existuje? Já jsem napočítal šest.“

„Jenže to nevíme.“ Hansonová byla na vážkách. „Mohl na ně narazit i někdo další.“

„Myslíš před vraždou?“ zeptal se Jonah. „Jestli Brett mluvil pravdu, ležely tam předtím jenom tři týdny. Nepochybuju, že to místo střežili pěkně v tajnosti. Takže seznam lidí, kteří by tam mohli schovat tělo, je dost krátkej a je na něm Topaz Jacksonová, Brett Parker, Daniel Benham, Coralie Ribbansová, Connor Dooley a Jojo Magosová.“

Hansonová přikývla a on viděl, jak si to v hlavě zpracovává. Nechal ji soustředit se na vlastní myšlenky. Sám se v mysli vrátil k Bennersovi, lítostivému liberálovi, ze kterého se stal konzervativec. Uvažoval, a nebylo to poprvé, jak se z levicového studenta Bennerse stal poslanec Konzervativní strany za Meon Valley Daniel Benham. Z anarchistického, prudce inteligentního a levicového humanisty, syna bohatého majitele technologické firmy, toho už v Benhamovi moc neviděl. Aspoň ne v novinových článcích o poslanci Benhamovi, které objevila Hansonová. Uvažoval, jestli v něm nějaké pozůstatky toho chlapce spatří, až s ním po letech poprvé promluví.

Městečko Bishop’s Waltham navštívil Jonah jen párkrát. Daniel Benham bydlel ve staré faře na konci ulice plné domků jako z obrázku. Překvapivě daleko od kostela.

Brána byla otevřená a vistárie obrůstající jedno křídlo svědčila o tom, že už možná ani zavřít nejde. Bylo tam trochu víc štěrku, ale hranice mezi trávníkem, květinovým záhonem a příjezdovou cestou jinak nebyla úplně jasná. V květináčích na verandě rostlo polní kvítí a v truhlících na okně macešky. Působilo to dojmem poctivé venkovské chalupy.

„Myslíš, že si to koupil za peníze z prodeje drog?“ zamručela Hansonová. „Další ukrutně krásnej bejvák.“

Zaparkovali vedle nablýskaného Range Roveru, který mu Jonah záviděl víc než velký barák na venkově. Auto za skoro sto tisíc, takové si Jonah nebude moct nikdy dovolit.

Daniel Benham aspoň vypadal trochu víc na svůj věk než Brett Parker. Když otevřel dveře, na jeho dlouhé a hubené postavě se rýsovalo větší břicho a vlasy měl řídké a šedivějící. Oblečení měl taky drahé, jen v jiném stylu. Lovecké holínky přes krémové kalhoty. Světle modrou košili. Tvídové sako.

Ze dveří se spolu s ním vyřítili dva čokoládoví labradoři a Jonah se snažil nesmát tomu, jak sebou Hansonová trhla. Jeden z nich zareagoval tím, že na ni skočil.

„Monty! Monty! Sedni. Proboha, Monty.“ Daniel do psa vlažně šťouchl, ten uhnul a pak na ni skočil znovu. „Padej dovnitř, ty potvoro jedna.“

Popadl oba psy za obojek, strčil je dovnitř a pak za nimi zavřel dveře.

„Pardon. Jsou to pomatený psiska. Aha, myslel jsem, že jste předvoj pěveckýho sboru, ale to vy nejste, co?“ Hloubavě si Jonaha prohlédl. „No tak. Napovězte mi.“

„Vrchní inspektor Sheens,“ představil se Jonah. „A detektiv konstábl Hansonová. Můžeme dál?“

„Aha. No, ano. Chtěl jsem si zrovna dát gin s tonikem a pustit si Countryfile, ale tak…“

Vůbec Jonaha nepoznal. Ve škole se spolu párkrát dali do řeči při cigaretě, a dokonce se bavili i o tom, že by se Jonah rád dal k policii. Ale během následujících třiceti let na něj poslanec zapomněl.

Benham pootevřel dveře a zavolal dovnitř: „Polly! Polly, mohla bys pustit psy na zahradu, prosím tě?“

„Proč?“ ozval se zevnitř spíš dívčí než ženský hlas. Asi dcera, pomyslel si Jonah.

„Máme návštěvu. No tak, Polly. Pospěš si trochu.“

Uvnitř bylo slyšet pohyb. Daniel přešlapoval v holínkách a ani se s nimi nesnažil konverzovat. Jonah byl vůči rozmrzelosti podezřelého imunní. S klidem hleděl na květiny. Už se stmívalo a jejich barvy v modravém světle zářily.

Ze zadní části domu se nakonec ozvalo zavolání a Benham je pustil do žlutě osvětlené předsíně. Vyklouzl ze saka a pověsil ho na přeplněný věšák.

„Zrovna jsem byl se psy,“ oznámil. „Většinou jim v tuhle dobu dávám nažrat. Budou šílet. Ale asi to může udělat Polly.“

Vyzul si holínky, obul nazouváky z ovčí kožešiny a pak je zavedl do bohatě zařízeného obývacího pokoje.

„Mary je u své matky, takže s tou si nepromluvíte.“ Posadil se do koženého křesla a netrpělivě jim pokynul, aby si sedli na pohovku. Byla tak přeplněná polštářky, že sotva našli místo na krajíčku.

„To vůbec nevadí, pane Benhame,“ ujistil ho Jonah s úsměvem. „S ní teď mluvit nepotřebujeme a vás nebudeme dlouho zdržovat.“

„To je od vás milý.“ Benhamův pohled překypoval sarkasmem. Tenhle projev vrozené averze k autoritám Jonaha trochu potěšil. I když kluk, kterého si pamatoval ze školy, byl teď vedlejší, pokud tedy nezabil čtrnáctiletou dívku a neschoval její tělo do země k hromadě dexedrinu. „Tak o co jde?“

„O Auroru Jacksonovou,“ sdělil mu Jonah. „Její tělo bylo nalezeno, nedaleko tábořiště.“

Jonah si říkal, že tomu Benham možná nebude moct uvěřit, a čekal dlouhé ticho. Co nečekal, bylo přerušení toho ticha vzlykem a viditelné slzy stékající poslanci za Meon Valley po obličeji.

„Proboha. Chudák holka. Ach bože, chudák holka.“ Hřbetem ruky si otíral tvář, ale slzy si nacházely cestu mezi vráskami.

Hansonová odněkud ze svého jemně proužkovaného saka vytáhla složený čistý kapesník a on si ho beze slov vzal. Lehce si jím poklepal po obličeji.

Za zadními dveřmi se ozvaly docela těžké kroky a do místnosti vešla dívka něco přes dvacet let, hnědé vlasy spletené v copu a na sobě světle modré tričko s límečkem.

„Můžu si vzít auto, tati?“

„Ano.“ Benhamovi bylo zjevně trapně. Odvrátil se od dcery a zvedl ruku ve snaze ji odehnat. „Klidně. Jedeš za Pippou?“

„Do kina s Gregem.“

„Dobře. Dobře.“

Polly se na odchodu zarazila. „Jsi v pohodě, tati?“

„Naprosto, Polly. Užij si večer.“

Zůstala tam chvilku stát. Ustaraně pohlédla na Jonaha a Hansonovou.

Jonah se na ni pokusil usmát. Zdálo se, že jí to prozatím stačí.

„Tak jo. Zatím se mějte,“ rozloučila se.

Odešla a Jonah ještě chvíli slyšel její kroky v předsíni, dokud za sebou s prásknutím nezavřela.

„Mrzí mě, že jsme vás tak rozrušili, pane Benhame,“ pokračoval Jonah, poposedl si dopředu, ruce volně podél těla. Bylo těžké zaujmout nějakou profesionální polohu, když si připadal, že z pohovky každou chvíli sklouzne. „Ale musíme se vás trochu vyptat na pár věcí.“

„Nejsem… Dobře, ptejte se. Předpokládám, že se tím vyšetřování znova otevřelo, že?“ Přikývl a založil si paže před sebou, ale jeho pohled pořád směřoval k chodidlům. „To bude Tom rád, když už nic jinýho.“

„Pan Jackson?“ zeptal se Jonah. „Jste spolu v kontaktu?“

„Trochu. Poslední dobou moc ne, popravdě. Přede dvěma lety jsem přišel o otce a teď se staráme o Maryinu matku. Ale předtím, když jsme měli víc času a energie, jsem s nimi v kontaktu byl. Toma vždycky štvalo, jak to celé probíhalo.“ Povzdechl si. „Asi je těžké nebýt naštvaný, když přijdete o dceru. Ale jemu připadalo, že policie selhala.“

Jonah si na to moc dobře pamatoval. Párkrát u toho byl, když se Tom přiřítil na tottonskou stanici, tvář mezi bujnými vlasy a stejně tak bujným vousem dorůžova zbarvenou vztekem a smutkem.

„Vyšetřování teď probíhá ve světle novejch zjištění,“ vysvětlil Jonah s pohledem na Hansonovou. „Umístění ostatků vyvolalo určitý otázky. Aurora byla zahrabaná u řeky spolu se zásobama dexedrinu. Máme důvod myslet si, že ty drogy patřily vám.“

Jonah Benhama sledoval a tam, kde měla být reakce, bylo prázdno. Byl úplně klidný a dobrých pár vteřin pohyboval pouze očima.

Ticho prolomil jediný zvuk. „Aha.“

Jonah sledoval vrásky na jeho obličeji, ale dál mlčel. „Můžete potvrdit, že drogy patřily vám?“ zeptal se nakonec.

Benham se zatvářil mrzutě. „Nevím, jestli… Záleží na těch drogách? Nejsou součástí vyšetřování, ne? Nevím… Důležitá je Aurora. O té se chcete něco dozvědět. O Auroře. Ne?“

Hansonová se nejistě podívala na Jonaha.

„Ty drogy s vyšetřováním její smrti přímo souvisí,“ prohlásil Jonah pevně. Přesný opak toho, co před hodinou tvrdil Brettovi. Cítil, jak ho Hansonová pozoruje.

„Aha.“ Benham se trochu napřímil a stiskl si ruce ještě pevněji, jako by mu bylo chladno. „V tom případě si myslím, že bych měl raději počkat na svoji právničku. Nemyslíte?“

Zněl podivně lítostivě. Ale ani se nehnul.

„To je na vás,“ prohlásil Jonah a zvedl se. „Žádám vás, abyste zítra v půl desátý dopoledne přišel na centrální policejní stanici v Southamptonu. Nejste zatčen, ale pokud se zítra nedostavíte, bude na vás vydán zatykač.“

Na sedačce spolujezdce padla na Jonaha náhlá únava. Věděl, že začíná být ledabylý. Přemýšlel, jestli je lepší vidět je všechny dneska, nebo počkat, až bude zase při síle.

„Požádám O’Malleyho, aby Jacksonovy informoval po telefonu,“ rozhodl se. „Není potřeba, abysme tam ještě dneska jezdili. Connor a Topaz už budou vědět, co se děje. O’Malley jim může říct, ať se dostaví na služebnu, a potkáme se zítra.“

„Dobře,“ souhlasila Hansonová a v jejím hlase slyšel úlevu. Asi už myslela na domov a pohovku stejně toužebně jako on. „Zkoušela jsem volat Coralii, ale nevzala to a je sto šedesát kilometrů daleko. Takže dneska už jenom… Jojo Magosová.“

Jonah přikývl, a než vzal telefon, aby zavolal O’Malleymu, řekl: „A rád bych, abys to u ní převzala ty. Od začátku do konce. Může být?“

Hansonová se usmála, v přítmí se krátce zableskly zuby. „Dobře. Díky.“

10 Aurora

pátek, 22. července 1983, 20.00

Zůstala ve vodě, pohybovala se co nejtišeji a představovala si, že je had. Možná úhoř. Držela se ve stínu a doufala, že je tak neviditelná, jak si připadá.

Pořád slyšela jeho hlas a teď mu skoro i rozuměla.

„… tady nečekal.“

Líná zátočina vedla k pásu přístupného břehu, na němž se tyčil buk. Až na dvě postavy byl břeh prázdný.

Když ho tam Aurora uviděla s Topaz, sevřel se jí žaludek. Teď na sobě neměl ani oblek, ani sportovní oblečení. Místo toho měl oblečenou světle modrou károvanou košili, ve které vypadal ještě opálenější. Džíny a pohorky. Ve vlasech zastrčené sluneční brýle. Na zádech středně velký batoh. Všechno takové outdoorové a nenuceně hezké.

Topaz se usmívala, paže měla zkřížené a na rameni jí visela bílá plážová taška. Všechnu váhu měla na jednom boku, takže druhá noha stála volně. V tom postoji bylo něco skoro až výsměšného.

Aurora popadla odhalený kořen. V proudu se za něj zachytila, bez dechu a se závratí.

„Stanujeme. Děláme to často. Chcete se podívat na můj stan?“

„To je od tebe milý, Topaz. Ale já mám stan vlastní.“

Uvažovala, jestli v jeho hlase nezaslechla náznak sarkasmu, nebo jestli tím nechtěl říct něco víc. Bylo to pozvání? Neviděla mu pořádně do obličeje. Neodvažovala se přiblížit ani pustit kořene. Zdálo se jí, že by ji voda mohla odnést.

„Kde táboříte? Někde tady?“

Lehce pokrčil rameny. „Pár kilometrů odsud. Mám tam vyhlídnutých pár míst.“

„Brzo bude tma,“ upozornila ho Topaz. „Mohl byste se ztratit.“

Aurora si byla jistá, že když odpovídal, usmál se na ni. „Vím, kam jdu. Neboj.“

Vykročil směrem k ní, a když ji míjel, Topaz mu uhnula z cesty jen částečně.

„Zastavte se pak na pivo,“ pozvala ho. „Až se utáboříte. Jsme jenom kousek odsud.“

„Budu na to myslet.“

„Tak nashle, pane Mackenzie.“

Zvedl ruku, ale neotočil se. Pokračoval dál a skloněný zašel pod buk. V tu chvíli si Aurora uvědomila, co je to za strom. Z řeky vypadal jinak a nízko visící větve kmen a vyhloubenou díru úplně zakrývaly. Na okamžik zatajila dech a čekala, že se zastaví a něco řekne. Že objeví ty drogy. Ale on zase vylezl na druhé straně a pochodoval dál podél břehu pod další strom tyčící se nad řekou.

Když byl pryč, Topaz se pohnula. Uvolnila paže a krátce se podívala do batohu. Přehodila si ho přes rameno a pomalu se vydala k tábořišti.

Aurora ji pozorovala, jak odchází, a celou minutu šlapala vodu. Pak plavala dál, pryč od svého oblečení a písečné naplaveniny za vzdalující se postavou v kárované košili.

11

Než podle navigace dojeli k Jojoinu malému a zářivě barevnému domku za Frithamem, necelých šedesát kilometrů od Bishop’s Walthamu, byla už úplná tma. Jonah si vzpomněl na mnohem mladší verzi Jojo Magosové a své devatenáctileté já v uniformě.

Vybavil si dvě postavy přistižené v reflektorech policejního vozu. Nedokončené nasprejované kladivo a srp a výrazný nápis na boční zdi obchodu. Vzpomněl si, jak se ti dva rozhlédli, vyplašení, dvě osvětlené krátkovlasé hlavy a jedna ruka vymrštěná před obličej.

Jeho kolega prudce zabrzdil, a než ti dva všechno upustili a rozběhli se, Jonah už vystupoval z auta.

„Beru toho většího,“ zavolal seržant. Jonah s volbou souhlasil. Těšila ho výzva dohonit tu mrštnější, rychlejší postavu.

Když vyrazil, skoro zakopl o odhozenou mikinu. Znejistěl, tu černobílou siluetu Che Guevary znal. Sehnul se, aby svršek zvedl, a kolega se dostal před něj. Pak Jonah upřel zrak na tu malou postavu a rozběhl se za ní dolů po ulici.

„Policie!“ křičel seržant. Woodman? Tak se jmenoval? Jonah si už nebyl jistý. „Stůjte!“

Nezastavil se ani jeden. Ten větší zabočil na Romsey Road. Seržant odbočku skoro minul. Nebyl dvakrát mrštný. Jonah pokračoval rovně za rychlejší postavou. Ta se za ním ohlédla.

Chystá se odbočit, pomyslel si a lehce se usmál, když uviděl, jak silueta najednou zahýbá doprava do ulice, o které Jonah věděl, že je slepá.

Odbočil za ní, měla náskok už jen pár metrů. Nebyl tak naivní, aby si myslel, že ji zahnal do kouta. A ona ho nezklamala. Vyšvihla se na plot zahrady na konci ulice, rukama se zachytila nahoře a nohama se odstrkovala od dřeva, dokud se nedostala na druhou stranu.

Nemohl si pomoct, ale lehkost toho pohybu ho ohromila, stejně jako rychlost, se kterou postava zmizela. Věděl, že bude pomalejší, ale stejně do toho šel. Na honičky hodně trénoval a jen zřídkakdy měl příležitost trénink zúročit. Přehodil si mikinu přes rameno, vytáhl se nahoru a musel se usmát. Přehoupl jednu nohu přes plot a pak seskočil do malé zarostlé zahrady.

Za domem slyšel rychlé vzdalující se kroky a bezhlavě tím směrem po úzké cestě vyběhl. Když se dostal do přední části zahrady, tma trochu zřídla, protože se v domě rozsvítilo.

Pronásledovaná se objevila v boční ulici, kterou Jonah nejasně poznával, ale nevěděl, jak se jmenuje. Byl si však jistý, že o kousek dál navazuje na další. Běžel za utíkající postavou, která získala malý náskok, a udržoval rychlost.

Na cestě dlouho nezůstali. Po necelých sto metrech znovu odbočila, se zjevnou lehkostí přeskočila branku a našla si cestu kolem dalšího domu. Začínal ztrácet přehled o tom, kolik plotů už překonali a kolik zahrad proběhli, a vlastně už si ani nebyl jistý, kde jsou. Měl podezření, že možná běhali i dokola.

Postupně se unavoval, neustálý sprint a přelézání už byly na jeho plíce moc. Uniformu měl propocenou a bylo mu nepříjemně a horko. Taky byl ale jako pes na stopě a nehodlal to vzdát.

Prchající postava nakonec pochybila. Zabočila dolů podél zrenovovaného hotelu Stag a narazila na kolmou zeď nemilosrdně se tyčící vepředu i po obou stranách. Jonah musel pohotově zpomalit, aby do ní nenarazil.

Když se na něj se vzpurným výrazem a obličejem lesknoucím se potem otočila, ani nemusel zkoumat její tvář. Věděl, že je to ona, hned, jak uviděl potisk na odhozené mikině. A opakovaně ho v tom utvrzoval způsob, jakým se pohybovala, a její rychlost.

Stáhl si mikinu z ramene a prohodil: „Mohlas mi to trochu usnadnit.“

Stála tam a rozzlobeně se na něj dívala. Mikina, kterou jí hodil, jí spadla pod nohy, ona na ni pohlédla a pak oči zase ostražitě zvedla, připravená rozběhnout se. Kývl na ni a pořád ještě s těžkým oddechováním začal couvat. „Díky za trénink, Jojo. Zase někdy,“ rozloučil se.

Odpověděla, až když se otočil a dal se do běhu. „Na fízla seš docela rychlej, Sheensi.“

Jeho kolega čekal sám u auta, nervózní a netrpělivý.

„Ztratil se mi,“ oznámil, když Jonah zpomalil do chůze. „Zmizel mi v nějaký řadovce a já nevěděl ve který.“

Jonah zavrtěl hlavou. „Mně taky. Pěknej šílenec. Přeskočil asi padesát plotů a pak zmizel.“

Kolega zavrtěl hlavou a otevřel dveře u řidiče. „Aspoň nemusíme vyplňovat žádný papíry.“

„Jo,“ přitakal Jonah a ohlédl se za výrazným rudým nápisem na zdi.

SVOBODA SE NEODVÍJÍ OD MAJETKU ANI

Domyslel si, že chybějící slovo je „třídy“. Byla skoro škoda, že nápis zůstal nedokončený, ale stejně během několika dnů zmizí. Přetřou ho.

V autě si Jonah zdříml, klidná jízda a padající tma ho ukolébaly. Když ho Hansonová probudila, měl sucho v ústech a byl dezorientovaný.

„Pardon,“ vzpomněl si, kde jsou. Na cestě k Jojoinu světle modrému domu. Jeli po neurčitém úseku klikatící se silnice. Sáhl dozadu do tašky a šmátral v ní, dokud nenašel cyklistickou láhev s vodou. Dlouze se napil. „Nechrápal jsem, ne?“

„Ne, neboj,“ pousmála se Hansonová. „A jestlis slintal, tak jedině z druhý strany.“

Jonah zavrtěl hlavou, ale pro jistotu si otřel ústa.

„Takže, Jojo Magosová,“ prohlásila Hansonová a Jonah si na chvíli znepokojeně pomyslel, že možná ví o té noci v Lyndhurstu, o honičce a mikině. Ale ona samozřejmě jen chtěla informace, protože ji požádal, aby tentokrát rozhovor vedla ona.

„Patřila do jádra skupiny, na rozdíl od Bretta Parkera,“ sdělil jí. „Bývala takový klučičí typ. Vlastně pořád trochu je, aspoň co vím. Teď je zahradní architektka. Vyhledávala sis ji?“

„Víme, co tehdy večer dělala?“ zeptala se Hansonová. „Teda, vím, že čekáme, až O’Malley a Lightman projdou poznámky, ale…“

„V přehledu toho o ní moc nebylo. Šla do postele chvilku před jednou, stejně jako ostatní. Jen teda když říkám, že šla do postele, tak tím myslím, že usnula rozvalená na zemi napůl přikrytá spacákem. Prý tak zůstala, dokud s ní Connor nezatřásl a neprobudil ji chvilku po pátý. Chtěl, aby s ním šla hledat Auroru, tak údajně šla.“

Hansonová přikývla. Zpomalila, auto se šinulo, buď se zapomněla, nebo chtěla získat ještě chvilku na přemýšlení. Navigace hlásila, že do cíle jim zbývá už jen kilometr.

„Účastnil ses tehdy vyšetřování?“ zeptala se zničehonic.

„Jenom omezeně.“ Pohlédl na ni. „Zrovna jsem nastoupil a byl jsem řadovej policista. Poslali mě obcházet domy, stejně jako zbytek místních sil, a spoustu nekonečnejch hodin jsem strávil pročesáváním lesa. Do dvou dnů od jejího zmizení se aktivně prohledávalo víc než padesát čtverečních kilometrů zalesněný plochy. Bylo to mimořádný pátrání. Od tý doby jsem nic takovýho neviděl. Myslím, že většina z nás prvních pár týdnu ani nespala. Nemůžu uvěřit, že jsme ji minuli.“

„Všechno, co teď děláme, dělal už někdo před náma, že jo? Ty děcka už u výslechu byly, ne?“

„Bylo to nekonečný,“ přitakal Jonah. „Chodily celý měsíce. Zvykl jsem si, že tam někdo z nich byl snad každej týden. Hlavně Connor Dooley.“

„Proč zrovna on?“ Úplně zastavila a pozorně se na něj podívala. Její pohled působil v šeru mnohem tvrdší než obvykle.

„Protože pocházel z chudejch poměrů,“ odpověděl Jonah. „A původem byl Ir. Tehdy zrovna v Severním Irsku probíhal konflikt a kdokoli s irským přízvukem byl podezřelej. Navíc byl celej potetovanej a vědělo se o něm, že se často pere. Docela se to nabízelo.“

„Ale nic nenašli?“

„Ne.“ Krátce se otočil, protože za nimi se objevily reflektory přijíždějícího auta. Hansonová zařadila jedničku a trochu chvatně se zase rozjela. „Ne, co vím, tak nic. Což samozřejmě neznamená, že se nic najít nedalo. A naopak to může znamenat, že hledali na špatným místě.“

Z temnoty před nimi se vynořil Jojoin dům. Teď v noci vypadal spíš bílý než pudrově modrý a nezkrotné rostliny, které se plazily po fasádě a zpola ho zakrývaly, byly spíš bezbarvé než veselé.

Jonah dům dobře znal z auta. Řekl mu o něm jeden známý ze školy a on tu častokrát trochu zpomalil, když jel kolem, aby nasál všechny ty barvy. Jednou ji tam dokonce i viděl, jak pracuje na zahradě v tílku, na obličeji bláto, a trochu se leskne potem. Nevzhlédla a on pokračoval v jízdě s nepříjemným pocitem voyeura.

„Takže po nějaký době vyšetřování zastavili?“ zeptala se Hansonová, když s blikáním pomalu odbočila na příjezdovou cestu.

„Život šel dál,“ odpověděl Jonah. „Zkraje čtyřiaosmdesátýho plánovala skupina irskejch republikánů vyhodit do vzduchu southamptonskou radnici. Dostali se dost blízko, takže z toho bylo velký haló, a veškerá naše pozornost se z pátrání po zmizelý holce přesunula na pátrání po nich. Ale Aurořin případ zůstal otevřenej a tu a tam se zájem o ni oživil.“

Už nedodal, že pokaždé, když bylo pátrání obnoveno, se ho dobrovolně účastnil. Že on Auroru nikdy hledat nepřestal.

Hansonová se zamyšleným výrazem vypnula motor. „A teď je to ještě vzdálenější minulost.“ Pak dodala: „Ale už máme tělo. A jasnej seznam podezřelejch, řekla bych.“

„Uvidíme, jakou to bude hrát roli,“ prohlásil Jonah a vystoupil z auta.

Na návštěvu už bylo pozdě. Po desáté. Nespolečenský čas. Doufal, že ještě nešla spát. To by se museli vrátit a zkusit to znovu zítra. Ale možná by byl míň jako omráčený a nemusel by se tak usilovně snažit rozlišovat mezi osobou, kterou býval, a tím, kým je teď.

Obešel chatrný tmavě červený Jeep Wrangler se staženou plátěnou střechou a rostlinami bambusu na korbě. Navzdory všudypřítomnému, téměř divoce vyhlížejícímu porostu byly chodníky dokonale upravené, dlaždice krémové a mezi nimi čistý beton.

Cestou ke vchodu do domu se sehnuli pod výrazně prospívajícím plaménkem pnoucím se po mříži. Dveře už byly pootevřené. Za nimi stála štíhlá a opálená postava ve volných bavlněných zavinovacích kalhotách a tílku.

„Můžu vám nějak pomoct?“

Z každičkého kousku jejího těla vyzařovala ostražitost. Jonah viděl, jak se jí na předloktí ostře rýsuje sval, a prsty měla položené na dveřích, připravená v okamžiku zavřít. Její póza tak silně připomínala postavu zahnanou do rohu tehdy v Tottonu, že to bylo až matoucí.

„Jsme od southamptonské policie,“ vysvětlila Hansonová. „Já jsem detektiv konstábl Hansonová a tohle je vrchní inspektor Sheens. Můžeme dál?“

Jonah si byl jistý, že reakce, která následovala po vyslovení jeho jména, se mu nezdála. Lehce se uvolnila a pomalu pousmála. Jojo ho, na rozdíl od svých přátel, poznala.

„Tak jo,“ souhlasila a pak trochu čtverácky dodala: „Jestli teda nemám nějakej problém.“

Hansonová se usmála a Jonah nepatrně pokrčil rameny. Jojoin úsměv se mírně rozplynul, ale ustoupila ze dveří a nechala je vejít.

Hansonová mu naznačila, aby šel první, a Jonah s mírným odstupem následoval Jojo. Její chůze pořád viditelně patřila někomu, kdo je většinu času v pohybu. Měla lehký dlouhý a poměrně rychlý krok.

Dům byl uklizenější, než čekal, a taky prostornější. Zvenku vypadal jako domeček pro panenky, ale chodba vedla do velké kuchyně, která byla na jedné straně propojená se zimní zahradou a na druhé s obývacím pokojem. Barvy byly veselé, inspirované mořským pobřežím. Odstíny modré a žluté a vybledlé dřevo. Jeden modrobílý hrnek s čajem stál na malém dubovém konferenčním stolku a vedle ležela hřbetem nahoru kniha. Žádná známka toho, že by tam bydlel ještě někdo další, přesně jak Jonah očekával. Jak se k němu z místních řečí doneslo, Jojo už léta nikoho neměla. Od té doby, co její přítel zahynul při lezení.

„Můžeme si sednout?“ zeptala se Hansonová.

Jojo přikývla, sama se posadila do křesla naproti pohovce a tázavě je pozorovala.

„Tak o co jde?“

Bylo na Hansonové, aby jí sdělila, že dlouho pohřešovaná dívka je mrtvá.

„V Brinken Woodu byly nalezeny tělesné ostatky patřící Auroře Jacksonové.“

Jojo seděla docela klidně a pak pomalu pokývala hlavou. Natáhla se mírně třesoucí rukou pro hrnek čaje.

„Asi musela bejt mrtvá, že jo,“ poznamenala a pořádně se napila. „Ale není nic příjemnýho to vědět. Co myslíte, že se jí stalo? Zabil ji někdo?“

„Snažíme se zjistit, co se stalo,“ vyhnula se Hansonová odpovědi s přirozenou neurčitostí dobrého detektiva. „Chceme se vás zeptat, jestli nevíte něco o místě, kde byla nalezena. Bylo to v dutině pod stromem.“

„Co?“

Slovo ostré jako prásknutí bičem. Skoro až zlostné.

„Ostatky byly nalezeny u řeky. V díře vyhloubené v zemi pod bukem. Víte o tom něco?“

Jojo se zvláštně a nepříjemně zasmála. „Samozřejmě že jo. Byla to naše tajná skrýš. Náš sklad pro takový množství drog, že by nám vystačilo na celej život a ještě dýl.“ Podívala se na Jonaha, trošku naléhavě. „Potřebujete vědět, odkud byly?“

Jonah se mírně předklonil a řekl Hansonové, že na to odpoví on. „Tuhle informaci už nám sdělil jinej svědek, ale rádi si poslechneme, co nám k tomu můžete říct vy.“

„To je tak… divný,“ zamyslela se Jojo a Jonah viděl, jak těká pohledem zleva doprava a zprava doleva a snaží se na něco si vzpomenout. Pak znovu zaostřila na něj. „Dal ji tam někdo? Schoval ji tam cíleně? Protože to by znamenalo… že to byl někdo z nás.“

Jonah neuhnul pohledem a všiml si, jak Jojo zbledla. „Je to dost možný,“ prohlásil.

Chvíli bylo ticho, během kterého mu připadalo, že ho Jojo propichuje očima.

„Zatím nevíme, co se stalo,“ promluvila nakonec Hansonová mimo jejich oční kontakt. „Takže potřebujeme, abyste nám řekla cokoli, o čem si myslíte, že by mohlo pomoct.“

Jojo si v křesle poposedla. Podívala se na Hansonovou a přikývla.

„Nevrhá to na mě zrovna dobrý světlo. Kamarád mýho bráchy měl problém. Nakoupil obrovskou zásobu dexedrinu pro nějakýho bohatýho idiota ze Southamptonu. A toho bohatýho idiota pak sebrali za držení kokainu, těsně před tím, než si měl odebrat ten dexedrin, a bráchův kamarád byl v prdeli. Řekla jsem to Bennersovi a zeptala se ho, jestli by to nechtěl koupit. Nabídla jsem mu, že by to mohl dostat fakt levně…“ Jojo pokrčila rameny. „Nevím, jestli se to počítá jako dealování nebo ne. Ale domluvila jsem to já. Spojila jsem je. Bennersovi rodiče byli prachatí a zdálo se nám to jako skvělá příležitost. Mysleli jsme si, že to někam schováme a po troškách spotřebujeme. Dexedrin nás tehdy hodně bavil. Bylo to takový povzbuzovadlo na večírky a Benners si tím občas vypomáhal, když nestíhal psát eseje.“

„Kolik tam toho bylo?“ zeptal se Jonah, který si pamatoval, co říkal Brett Parker.

„Patnáct kilo,“ odpověděla Jojo a lehce zkřivila ústa. „Šíleně moc. Vystačilo by nám to roky.“

Jonah si svou reakci nechal pro sebe. Vybavil si hromádku balíčků. Patnáct kilo to nebylo ani zdaleka. Nebylo to ani jedno kilo.

„Jak dlouho před osudnou nocí jste to koupili?“ pokračoval. Cítil napětí Hansonové vedle sebe. Nenechával ji vést rozhovor, jak jí původně sám navrhl.

„Pár týdnů. Moc dlouho ne,“ odpověděla Jojo. „Pořád to bylo něco, novinka.“

„Takže jste tou dobou spotřebovali asi jen pár set gramů, že?“

„Jestli vůbec,“ zapochybovala Jojo. „Moc jsme to nebrali, nikdo z nás.“

„A když Aurora zmizela,“ ujistil se Jonah, „rozhodli jste se, že to tam necháte?“

Jojo se na něj chabě usmála. Hrnek odložila se slyšitelným ťuknutím. „Museli jsme nechat vyhlásit pátrání a věděli jsme, že to tam policajti nakonec všechno najdou. Byli jsme úplně podělaní a shodli jsme se, že to tam musíme nechat. To, jak Aurora zmizela, pak zanechalo takovej… asi stín, řekla bych. A nikdo z nás už s tím nechtěl mít nic společnýho. To jsem si teda aspoň myslela, když jsem nad tím přemejšlela. O těch drogách jsme pak už nemluvili.“

„Nikdo z vás o nich nemluvil?“ zeptala se Hansonová zvědavě. „Vůbec?“

Jojo zaváhala.

„Ne, ne… Myslím, že Bennersovi hodně záleželo na tom, abysme se odtamtud drželi dál. To on by z toho koneckonců měl problémy, kdyby se ty drogy našly.“

„Říkal vám, ať tam nechodíte?“

„Takhle výslovně ne.“ Jojo lehce pokrčila rameny. „Říkal jenom, že musíme všichni chvíli dělat, jako by to místo vůbec neexistovalo.“

„Neříkal, jak dlouho?“ pokračovala Hansonová. „Neříkal, že má v plánu časem se tam vrátit?“

„Jak povídám, myslím, že takhle přímo neříkal nic. Aspoň si to teda nepamatuju. Myslela jsem, že to všichni cejtíme stejně. Jako by ty drogy byly poskvrněný.“ Rozechvěle se nadechla. „Ježiši. Ona byla celou tu dobu tam. Čekala, až se někdo z nás vrátí, ale nikdo se nevrátil.“

Až na to, že jeden z vás možná ano, pomyslel si Jonah.

Rozhostilo se krátké ticho a pak se Hansonová nenásilně zeptala: „Aurora o těch drogách věděla?“

„Jo, věděla o nich,“ odpověděla Jojo. „Věděli jsme o nich všichni, i Brett. Topaz se před ním chtěla pochlubit, a protože mu je chtěla ukázat, musela je vidět i Aurora.“

„Takže Topaz měla zájem o Bretta Parkera?“

Jojo se lehce zasmála. „Jo. Connor tehdy neměl moc šanci. Chudák. Musel se dívat, jak podlízá Brettovi, kterej byl šíleně nafoukanej. Asi to tak bejvá, když vás všichni zbožňujou. Myslím, že Aurořino zmizení ho přimělo trochu dospět, řekla bych.“

„A měl Brett zájem o Topaz?“

„Ne, ani ne. Asi ji to rozčilovalo. Nebylo moc lidí, který by ji odmítli.“

Hansonová pokračovala s otázkami a Jonah se postavil. Zatímco se procházel po pokoji a hledal stopy posledních desetiletí, cítil, jak ho Jojo sleduje.

„Jak blízcí jste si vy ostatní teď?“ zeptala se Hansonová.

„Docela dost. Tehdy jsme si museli bejt navzájem oporou. Brett se odstěhoval jako první, protože byl o rok vejš, a odešel do Loughboroughu, ale jakmile vydělal peníze, koupil si tady dům a ten se postupně stal centrem všeho.“

„Mluvili jste o Auroře?“

„Jo, samozřejmě. Ale taky o spoustě dalších věcí. Byli jsme kamarádi.“

Jonah došel až tam, kde na pokoj navazovala nová zimní zahrada. Našel knihovnu se šesti zarámovanými fotkami. Poznal Kennyho, Jojoina mladšího bratra, který stále žil v Lyndhurstu a pracoval v obchodě s outdoorovým vybavením.

„A teď?“ zeptala se Hansonová.

„Trochu jsme se odcizili, když se Topaz s Connorem odstěhovali,“ odpověděla Jojo. „S Danielem a Brettem se pořád vídám. Coralie teď žije v Londýně a nikdy nebyla moc žhavá scházet se se mnou. Což je celkem oboustranný.“

Jonah si to všechno ukládal do paměti a přitom si prohlížel další fotky. Na dvou byly děti: neteře a synovci, pravděpodobně potomci Jojoina staršího bratra Antona. Na jednom obrázku byl Jojoin otec zamlada, s olivovou pletí a úsměvem, oblečený v montérkách opravoval střechu.

Jonah zvedl jednu ze zbývajících dvou fotek. Byla na ní trochu mladší Jojo, asi tak třicetiletá, úplně promočená za sychravého dne, tvář přitisknutou k obličeji nějakého muže. Ten měl silnou čelist a krátké strniště. Za nimi se rozprostíral deštivý výhled na moře a útesy a oni se navzdory mizernému počasí usmívali.

Slyšel, jak Jojo vstala a postavila se za jeho pravé rameno. Nervózně přešlapovala z nohy na nohu.

„To je Aleksy,“ poznamenala. „Aleksy byl můj přítel.“

Jonah přikývl. Aleksyho Nowaka, který žil v New Forestu a proslavil se na poli volného lezení, poznal z jeho fotky v novinách. Zveřejnili tam i vzpomínku, kterou Jojo uctila jeho památku.

„Slyšel jsem, že zemřel. Mrzí mě to.“

Jojo zavrtěla hlavou a promnula si rukou předloktí. „Auroru neznal. Poznala jsem ho až o hodně později.“

„Pardon,“ omluvil se Jonah a položil fotku zpátky. „Neměl bych… Nejsem tady proto, abych šťoural do osobního života.“

„V pohodě. Nic se neděje.“

Než se stačili znovu posadit, Hansonová se zvedla. „To bude, myslím, pro dnešek stačit,“ uzavřela rozhovor s tázavým pohledem na Jonaha.

Ten přikývl a řekl Jojo: „Takže se uvidíme zítra. V jedenáct.“

„Dobře. Měla jsem sice jít lézt, ale stejně to vypadá, že bude hnusně.“

Jonah si uvědomil, že si ji zvědavě prohlíží. „Ještě pořád?“

Jojo přikývla. Trochu nejistě pokrčila rameny. „Mohla jsem s lezením buď pokračovat, nebo přijít o svoji další lásku.“

Vyprovodila je k východu a dívala se, jak se vracejí k autu. Když nastoupili, zavřela dveře.

Jonah by si měl v Godshillu vyzvednout kolo a dojet na něm dvacet kilometrů domů do Ashurstu. Hrozně nerad ho nechával zamknuté někde, kde na něj neviděl, a to dokonce i v Godshillu, kde nebyla skoro žádná kriminalita. Ale teď už bylo skoro jedenáct hodin v noci a on potřeboval ještě trochu času, aby si znovu pročetl přehled a připravil se na zítřejší tiskovou konferenci.

„Odvez mě domů, prosím tě,“ požádal Hansonovou. „Kolo vyřeším zítra.“

„Jasně,“ přitakala a po chvilce dodala: „Kam to je, domů?“

Povzdechl si. „Pardon. Do Ashurstu.“

„Mohl bys to…?“

Mávla k navigaci, on přístroj opatrně vyndal z držáčku a naťukal do něj svoje poštovní směrovací číslo.

„Takže ty drogy…“ začala Hansonová, sotva vyjeli na cestu.

„…nás zajímají,“ souhlasil Jonah.

„Kolik tam toho našli?“

„Zlomek z celkovýho množství,“ odpověděl.

„Takže to vypadá, že se tam Daniel Benham vrátil,“ vydedukovala Hansonová. „A jestli ji viděl a nenahlásil to, s největší pravděpodobností ji zabil on.“

„Někdo někdy odebral velký množství dexedrinu ze zásoby ukrytý u těla Aurory Jacksonový,“ opravil ji Jonah, „a pak to nenahlásil. Nevíme, jestli to byl někdo z nich, a už vůbec ne, jestli to byl Daniel Benham.“

„Ale je to pravděpodobný, ne?“ naléhala Hansonová.

„Pravděpodobnost nestačí,“ opáčil.

Slyšel ji vydechnout, ale neřekla na to nic. Za jízdy se mezi nimi rozhostilo ticho a Jonah se v duchu vrátil k rozhovoru s Jojo. Přistihl se, že se v myšlenkách točí kolem hovoru nad fotkou, vzpomínal, co Jojo řekla o svém příteli. Chvilku mu trvalo, než si všiml, že Hansonová se na něj dívá, kdykoli může.

„Byli jste kamarádi, že jo?“ nedalo jí to. „S Jojo. Protos chtěl, abych rozhovor vedla já.“

„Jenom známí,“ odpověděl. „Kamarádil jsem se s jejím starším bratrem. Občas jsem chodil k nim domů nebo jsem s oběma vyrazil na hřiště. To se tak za mýho mládí dělalo.“

„Takže nemáš strach ze střetu zájmů? Nejste si blízcí?“

„Ne, nikdy jsme nebyli.“ Jonah si zase připadal trochu v defenzivě. Začínalo mu docházet, že Hansonová nerada něco nechává jen tak být. „Od tý doby jsme na sebe narazili tak čtyřikrát, možná pětkrát, a vždycky jsme se jen pozdravili. Ale už je to nějakou dobu. S jejím bratrem jsem se přestal vídat, když jsem začal studovat. Bylo to víceméně vědomý rozhodnutí. Měl spoustu kamarádů, který běžně porušovali zákon, a sám to dělal taky, co vím. I když myslím, že teď už se polepšil.“

Hansonová zamyšleně pokývala hlavou. A pak sama od sebe řekla: „Taky jsem takhle s pár lidma přerušila kontakt.“

To ho překvapilo. Četl její životopis a měl ji za slušňačku z úplně jiného prostředí, než pocházel on. I když moc dobře věděl, že životopis člověku neřekne všechno.

„No, každopádně je to dobře,“ dodala s úsměvem. „Když se vlastně skoro neznáte, nebude to žádná komplikace.“

„Ne,“ souhlasil Jonah. „To nebude.“

A snažil se nemyslet na všechno to, co jí neříkal.

12 Aurora

pátek, 22. července 1983, 21.25

Cestou zpátky do tábořiště se třásla zimou. Už byla skoro tma a vlasy měla pořád mokré z řeky. Jakmile si oblékla tričko, začala se do něj z vlasů vsakovat voda a vytvářela na něm průsvitné fleky. Šla a pohled nespouštěla z ohně červeně světélkujícího mezi stromy. Doufala, že u něj bude dost teplo, aby uschla.

Topaz, Benners a Brett stáli ve skupince před ohništěm. Než se vynořila mezi stromy, slyšela Topazin pronikavý a naštvaný hlas.

„No tak jí to neměla říkat! Proboha. Asi plavala po proudu a ztratila se.“

Aurora zatoužila někam se schovat. Když byla její sestra naštvaná, Aurora se často stahovala do sebe.

Pak ji ale ve vzácném okamžiku vzpurnosti napadlo, proč si Topaz myslí, že na to má právo. Sama odešla a nechala ji tam s lidmi, které skoro nezná. Pozvala ji a pak se chovala, jako by tam neměla být.

„Dívala ses, jestli si na břehu nechala oblečení?“ zavolala Jojo dřepící vedle Connora, se kterým důkladněji upevňovala jeden ze stanů.

„Nedívala,“ odpověděla Topaz.

„Měli bysme ji zkusit najít,“ prohlásil Brett s pohledem upřeným na pěšinu k řece. „Co když se jí ve vodě něco stalo.“

Aurora nechtěla jít k nim, ale taky nechtěla, aby ji šli hledat. „V pohodě. Jsem tady.“ Vstoupila do světla.

Topaz se k ní otočila. V záři ohně jako by planula vztekem. „Kdes sakra byla?“

Aurora došla k ohni, dřepla si k němu a Jojoin batoh s věcmi na plavání upustila vedle sebe.

„Plavat,“ odpověděla a znovu na ni přišla ta zvláštní vzpurnost. Tentokrát se nechtěla omlouvat. Uklidňovat sestru. Neměla potřebu dělat nic jiného než se natěsnat co nejblíž k ohni a zírat do plamenů.

„Hodinu a půl?“ zeptala se Topaz. „Hodinu a půl jsi plavala?“

„Jo,“ odpověděla Aurora. „Stejně jako jsi ty hodinu a půl hledala dřevo.“

Nastalo ticho přerušované jen praskáním a hukotem ohně. Takhle blízko z něj sálalo pichlavé horko. Aurora si to vychutnávala. Vdechovala žár a nahřívala si obličej, až ucítila bolest.

Nakonec uslyšela, jak Topaz zamumlala „to mě poser!“ a odešla pryč. Aurora přes plameny sotva viděla, jak si nakvašeně sedá vedle Coralie. Ta jí položila ruku kolem ramen a začala ji hladit po vlasech.

„Musíš se najíst,“ prolomil ticho Benners. Zašel k vařičům, které už byly vypnuté. „Něco ti ohřeju.“

Cítila, jak vedle ní postává Brett, ale pohled pořád upírala do ohně, na kousek polínka, které zrovna začínalo hořet.

„Mělas tam u řeky nějakej problém?“ zeptal se jí tiše.

„Ne, v pohodě.“ Uvědomila si, že to byla až příliš stručná odpověď, a krátce se na něj usmála. „Jen jsem doplavala daleko a pak jsem se musela vrátit.“

„Jasně. Bál jsem se — báli jsme se o tebe. Tak to je dobrý.“

Položil jí ruku na rameno, stiskl ho a pak se šel postavit k Bennersovi.

Aurora ho sledovala a byla nejistá. Vždycky si jeho nenucenou popularitu spojovala se sobectvím a nezájmem. Proto ji překvapilo, že se o ni vůbec staral, když jí bylo čtrnáct a nacházela se na úplně opačném konci spektra oblíbenosti.

Uhnula očima a zjistila, že na ni hledí Topaz, celá strnulá a se zaťatými zuby. Topaz k ní bývala nedůtklivá často, ale tohle bylo něco víc. Ve tváři se jí zračila nenávist tak nelítostná, že z toho Aurorou zase projel chlad.

13

Jonahovi by vyhovovalo zůstat po zbytek cesty potichu, ale Hansonová byla čilá a hovorná.

„Jak dlouho pod tebou ti dva pracujou?“ zeptala se pár kilometrů od Jojoina domu.

„Pět let. Teda, pět let Ben. Domnall přišel rok po něm. K policii se dal až později. Dřív sloužil v armádě.“

Hansonová na něho pobaveně vykulila oči. „Fakt? Nevypadá úplně jako… armádní typ.“

„Tak to souhlasím. Nikdy jsem nepotkal nikoho, kdo by tak nesnášel nechat si poroučet jako Domnall O’Malley.“

„Možná že proto odešel,“ nadnesla.

„Možná.“

Ale věděl, že to nebyl ten důvod. Věděl o jeho pití a výstrahách a taky o posledním flámu, který Domnalla vyřadil z provozu během aktivní služby. Taky věděl, že do takového stavu Domnalla dostalo to, co si prožil, a že si musel celkem hodně vytrpět, aby se z toho zase dostal. Ale co se týkalo Jonaha, tohle si nová kolegyně může vyslechnout přímo od Domnalla, pokud jí to bude chtít říct. Jonah jeho tajemství nevyzradí.

„A co Ben?“ zeptala se. „Kde ten se vzal?“

„Ben byl vcelku standardní uchazeč absolvent,“ odpověděl Jonah. „Na kriminálku chtěl odjakživa a zvolil si studium sociologie, protože měl pocit, že mu to pomůže. Přijal jsem ho, jakmile se stal konstáblem, stejně jako tebe.“

„Kde začínal?“

„U Metropolitní policie, kupodivu.“ To nebyl úplně běžný postup. Ti, kteří začínali u Metropolitní policie, se tam obvykle rozhodli zůstat.

„Páni. Měšťák.“

„Naplavenej měšťák,“ upřesnil. „Vyrůstal v Moresteadu. Proto se vrátil. Rodina. Sourozenci, neteře a synovci.“

„Manželka?“ zeptala se Hansonová.

Jonah se snažil neusmívat. Ptaly se vždycky, ty mladé. I někteří mladí. Vůbec nevadilo, že Lightman byl odměřený a zdvořilý spíš než laskavý. Ke vzbuzení zájmu vždycky stačil jeho vzhled.

„Ne ne, žádná. Ani přítelkyně, aspoň co vím. Je samá práce, ten náš Ben.“

Díval se, jak nad tím přemýšlí. Napadlo ho, jestli má zájem. Nevypadala tak naivní, jak bylo obvyklé. Tak jako tak by ale její zájem vyprchal, jakmile by zjistila, že pohledný a odtažitý seržant nikdy neroztaje. Až by jí došlo, že flirtování, dlouhé pohledy a půvabně namalované oči s ním nedělají vůbec nic.

O chvilku později Hansonové v držáku na kelímek zavibroval telefon. Viděl, jak po něm střelila pohledem, a nepřekvapilo ho, když na další křižovatce zastavila a zvedla ho.

„Pardon,“ omluvila se, když ho odemkla, aby si přečetla zprávu.

„V pohodě,“ odpověděl a napadlo ho, jestli ji nezdržuje od přítele. Ať jí psal kdokoli, neodpověděla mu. Zastrčila telefon zpátky na místo a Jonah na ní zpozoroval napětí, které tam předtím nebylo.

Byl vzhůru do dvou hodin v noci, pročítal si přehled z analytického oddělení a pohled se mu rozostřoval a zase zaostřoval. Do postele šel nevrlý s myšlenkou na pětihodinový spánek a chvílemi se mu zdálo o nemilosrdně teplém počasí a anonymní dívce v nebezpečí.

Chvilku před sedmou mu začal dotěrně zvonit telefon. V rozespalé mysli se vynořila jeho bývalá žena. Oči ho na chvilku zmátly a opravdu přečetly Michellino jméno, ale pak si uvědomil, že mu volá matka.

Kdy už to přestane, ten bezděčný předpoklad, že jde vždycky o Michelle? Až se vrhne do nového vztahu odsouzeného k zániku? Nebo bude Michelle ta, ze které se nikdy tak úplně nevzpamatuje? Ta, pro kterou se bude trápit po zbytek života?

Do telefonu promluvil skřehotavě. „Děje se něco?“

„Někdo tam je, poznávám je.“ Hlas měla přidušený, projev nesouvislý a na něj padla známá vlna sklíčenosti. „Byli venku celou noc. Jsou to jeho kamarádi. Chtějí, abych zemřela.“

„Mami,“ odpověděl tak trpělivě, jak dokázal. „Nikdo nechce, abys zemřela. Musíš dýchat. Už je to dávno, mami. Nezajímají se o tebe, ani o nás. Už ne.“

„Přestaň. Vždycky se snažíš říkat…“ Ozval se přidušený zvuk. „Proč tu nejsi? Máš mě chránit.“

Nával vzteku, který u ní jako obvykle končil prudkou záplavou slz.

„Kde jsi, Jonahu?“ vzlykala. „Jsem tady tak sama. Už je to hrozně dlouho. Nikdo tu nebyl.“

„Stavím se dneska večer nebo zítra,“ uklidnil ji. Za ty roky už mu utišování docela šlo. Skoro pokaždé, když spolu mluvili, došlo na slzy. „Nejsi sama. Kolem oběda k tobě chodí Deborah. Můžeš si promluvit s ní.“

„Ne, nemůžu.“

Zněla jako batole. Podrážděné a plačtivé.

„Ale máš ji ráda.“

„Už se tu vůbec nezdržuje. Akorát mi nachystá oběd a jde.“

Jonah se už už začínal přít, ale pak mu došlo, že je to možná pravda. Změnilo se financování a to mohlo klidně znamenat méně času. Musí zavolat na pečovatelskou službu a zeptat se.

„Dobře. Já přijdu. A taky se domluvím s Barb, aby tě navštívila. Může být? Zajde za tebou ráda. Pozveme ji třeba na oběd.“

Když mluvil o Barb, pokaždé si dával pozor. Vždycky se hrozně snažil, aby to znělo, že je to kamarádka, a ne někdo, komu platí, aby udržoval zdání, že matka má stále přátele a normální život.

„Měla přijít včera. Chtěla jsem.“

Jonah na chvíli zaváhal. „Říkalas jí to? Volalas jí?“

„Ne. Myslela jsem, žes to udělal ty.“ Byla nevrlá, sebelítostná. Bylo těžké nenechat se tím rozčilit. „Zůstali jsme jenom my dva. Musíš se o mě starat.“

Jonah si povzdechl. Staral se o ni celá desetiletí. Od té doby, co utekla od Tommyho Sheense a začala nový život v Lyndhurstu.

I když mu tehdy bylo deset let, značně se mu ulevilo. Tommy je bil jen občas, a proto bylo pro matku tak těžké odejít, alespoň si to Jonah myslel. Týral je slovně, psychicky. Ovládal a manipuloval, dokud si matka nepřestala být jistá i vlastními myšlenkami. Dokud Jonaha nepřipravil o poslední zbytky sebevědomí a nepřesvědčil ho, že milující rodina by měla vyslyšet všechny otcovy rozmary.

„Včera jsem bohužel celý den pracoval, mami,“ omluvil se mírně. „Ale zavolám jí.“

„Možná by ses neměl obtěžovat. Možná už mě nemá ráda.“

„Jasně že má,“ uklidňoval ji. „Hned jí zavolám. Uvidíme se večer, jo?“

Ukončil hovor, zůstal chvíli ležet a od temene hlavy až po konečky prstů ucítil frustraci. Nejradši by telefonem mrštil na druhou stranu pokoje. Ale místo toho vstal, našel Barbino telefonní číslo a raději jí poslal zprávu. Nechtěl ji tak brzy budit, a kdyby to nechal na později, zapomněl by.

Vzal si ručník z topení a šel do koupelny. Ve sprše zůstal až příliš dlouho a hlavou se mu honily ty stejné zacyklené myšlenky o matce jako vždycky. Že ji musí nějak zachránit před ní samotnou, ale že neví jak. Že to, v jakém se nachází stavu, není jeho chyba. Že to všechno způsobil Tommy Sheens, že to způsoboval od chvíle, kdy si ho vzala.

Když si oblékl uhlově černý oblek a světle modrou kravatu, svůj klasický oděv pro média, odsunul myšlenky na rodinu stranou. Měl tři čtvrtě hodiny, aby se připravil na vystoupení před novináři.

Otevřel dveře do mlhavého dne plného mrholení, což mu po včerejšku připadalo jako nespravedlivé zklamání. Než nastoupil do svého mondea, zkontroloval telefon. Žádná zpráva ani e-mail od McCulloughové. Konference proběhne bez znalosti výsledků toxikologické analýzy. Z určitého pohledu to bylo lepší. Nebude muset nic skrývat. Jen se tam musí postavit a říct jim, že šlo o Auroru a že znovu otevírají vyšetřování.

Do večera ho snad budou mít i na čem stavět.

Topaz nebyla u rodičů doma ráda. Nesnášela ten nepořádek a jeho neměnný charakter. Když seděli v omšelé kuchyni a pili čaj ze špinavých hrnků, zdálo se jí, že to z ní vysává život. A navíc jí vadilo, že si u rodičů připadá zase jako dítě. Připomnělo jí to tu osobu, kterou dřív byla.

A pak tu byl Aurořin pokoj, který pořád tak strašně moc patřil její mladší sestře. Byl zaprášený a působil zchátrale, ale stále byl ozdobený motýly a květinami, od přehozu přes postel až po strop.

Connor už byl oblečený ve sportovním a nezdálo se, že by mu vytrvalý déšť a čím dál blátivější kaluže nějak kazily náladu. Malými doušky upíjel kávu a ona se přistihla, jak ho pozoruje, zatímco matka řinčela nádobím při přípravě snídaně.

Od chvíle, co opustili Edinburgh, o Auroře sotva promluvili. Většinu letu vedli jen škrobený nekomplikovaný hovor o praktických záležitostech. O tom, že rodičům cestou z letiště nakoupí a jestli na další noc nezmizí do hotelu.

Nemluvili ani o Danielovi, Brettovi, Coralii nebo Jojo, a to přesto, že se Topaz užírala zvědavostí, co asi ostatní dělají a jak se jim vede.

A taky si s nimi chtěla popovídat. Třeba s Danielem, který by s ní soucítil. S Brettem, který by poslouchal a nesoudil. Nebo i s Jojo, která by je obě nejspíš navzdory všemu rozesmála.

Connor dopil kávu, a než odešel, kývl na ni. Většinou ji před odchodem políbil. Ale z nějakého důvodu nevěděla, jestli teď vůbec chce, aby to udělal. Nemohla si pomoct a musela myslet na Auroru a vlastní rozdrobené vzpomínky na tu noc.

Když byl Connor pryč, nejdřív se jí skoro ulevilo, ale sotva s matkou osaměla, už toho zalitovala. Předstírat zájem o nového psa matčiny známé nebo o parkování před obchodem pro ni bylo nesnesitelné. Z matky cítila takový neklid a frustraci, že ji z toho až rozbolelo tělo.

Nakonec se z kuchyně na chvíli omluvila s tím, že musí vyřídit pracovní hovor, i když bylo ještě brzy a v práci řekla, že si bere dovolenou. Vystoupala po špatně osvětleném schodišti a šla chodbou, ze které uviděla, jak se dveře do Aurořina pokoje v průvanu z otevřeného okna mírně pohnuly.

Zaváhala a najednou se jí živě vybavilo jedno brzké ráno, kdy se tiše plížila k sobě do pokoje po noci strávené venku s Coralií a několika maturanty. Bylo šero a šedivo, stejně jako teď, a Topaz si najednou připadala prázdná, bezcenná a využitá. Stoupala po schodech a cítila, jak se v ní hromadí slzy plné hanby.

A pak se otevřely Aurořiny dveře a Topaz sebou trhla. Její sestra tam stála v noční košili, tenkém vzdušném čemsi vyrobeném z fialové krajkoviny, která už jí byla krátká, protože vyrostla. V tom polosvětle však na okamžik vypadala étericky a nádherně, s velkýma zářivýma očima.

„To jsem ráda, že jsi v pořádku,“ zašeptala Aurora. „Nemohla jsem spát. Nechceš čaj? Můžu ho uvařit v hrnci na plotně. Nikoho to nevzbudí.“

Topaz si prohlížela její obličej a čekala, že v něm spatří odsudek. Ale nic takového tam nebylo. Jen trpělivá nabídka.

Dobrosrdečnost sestry a nabídka prosté ryzí útěchy na ni měla hrozně zvláštní účinek. Připadalo jí, jako by před svou hanbou mohla utéct a být jako Aurora.

Nikdy předtím jako svoje sestra být nechtěla.

„Díky,“ odpověděla a snažila se udržet pevný hlas. „Čaj bych si dala.“

Nakonec seděly naproti sobě u kuchyňského stolu a povídaly si o učitelích a koulely očima nad rodiči.

Topaz si nebyla jistá, jestli Auroře za tu noc někdy poděkovala. Asi ne. Než ráno vstala, touha být žádoucí v ní znovu zesílila a mladší sestra se v jejím životě opět stala přítěží.

Bylo zvláštní uvědomit si, že sestra je mrtvá. Věděla to léta. Ale když teď uviděla chodbu, bez Aurory, a věděla, že dveře nepootevřela ona, nějak to na Topaz dolehlo.

Pomalu došla ke dveřím do Aurořina pokoje a otevřela je. Motýli, květiny a divoké barvy už nepůsobily klaustrofobicky. Bylo na nich něco překrásného. Procházela pokojem, přejížděla prsty po křídlech z gázy a malbách na stěnách.

A pak si vlezla do Aurořiny postele a schoulila se kolem polštáře ve starém povlaku.

Novináři byli to dopoledne nezvykle klidní. Nejnáročnější otázka byla, zda se případ vyšetřuje jako vražda. Odpověděl pohotově.

„V tuhle chvíli nemůžeme nic vyloučit ani potvrdit,“ prohlásil bez emocí. „Nějaké další otázky?“

Žádné nebyly. Tihle novináři byli moc mladí. Nevěděli, o koho jde. Klidně sestoupil z malého stupínku a už některé z nich viděl, jak v telefonu googlí Auroru Jacksonovou. Jak zjišťují, o jak velký případ jde.

Wilkinson čekal vzadu v místnosti, malý, podsaditý, prostě oblečený a nenápadný. Nepatrným pohybem hlavy vyzval Jonaha, aby šel za ním.

Následoval ho docela poslušně. Vyslechnout si názor vrchního komisaře, třebaže se případu nevěnoval, se vždycky hodilo.

Wilkinson otevřel kartou dveře kriminálního oddělení a podržel je. „Jak si vede tvoje nová kolegyně?“ zeptal se tiše.

„Myslím, že dobře,“ odpověděl Jonah. „Čekám, jak si poradí s vraždou.“

Wilkinson procházel napůl obsazenou úřadovnou a na několik policistů, kteří ho pozdravili, kývl. Občas i tiše a trochu zádumčivě pozdravil: „Dobrý den.“

Před svou kanceláří se zastavil s rukou na skleněných dveřích a věnoval Jonahovi lehce soucitný pohled. „Kdy vám začínají výslechy?“

„V devět.“

Wilkinson zvedl zápěstí a podíval se na hodinky. Pokrčil rameny. „Lightman i nová posila už tam jsou. Dohlídnou na to. Pojď mi dát hlášení.“

Jonah se nechal uvést dovnitř.

„Je to docela nečekaný, že?“ prohlásil Wilkinson. „Jak nás to po třiceti letech zase dohnalo.“

„To jo,“ přitakal Jonah a uvažoval, jestli má na vrchního komisaře minulost stejný účinek. Tehdy byl co, inspektor? Zas tak dobře ho Jonah neznal. Chvíli trvalo, než se z nich stali přímí kolegové a pak přátelé. Bylo to nezvyklé přátelství, mezi synem kočovníka a studentem soukromé školy.

Wilkinson se otočil na židli a pohled upřel na obchody za oknem. „Takže parta děcek a zásoba dexedrinu. Myslíme si, že ji zahrabali společně?“

O tom už Jonah přemýšlel. Nemohl nabídnout víc než vlastní pocit. Dojem z toho, jak jednotlivě reagovali. Jeden by možná šok předstírat mohl, ale ne všichni.

„To zatím neumím říct,“ odpověděl vyhýbavě. „Než se pustím do nějakejch teorií, chci mít toxikologickou analýzu. Taky bych se rád podíval na telefonní záznamy celý skupiny.“

„Drželi pěkně pospolu, to jo,“ přemítal Wilkinson. „Utvořili jednotnou frontu. Což může být samo o sobě usvědčující.“

Jonah neodporoval, ale měl za to, že skrývat mohli i něco jiného než vraždu. Něco, co člověka dokáže sžírat i po třiceti letech. A při té myšlence ho píchlo úzkostí.

Vrchní komisař přemýšlel o zpřístupnění telefonních záznamů a Jonah jako by jeho myšlenky skoro slyšel. Komisařovou prací bylo zajistit, aby oddělení jednalo v souladu se zákonem a oprávněně a ustálo případnou externí kontrolu. Udělal by cokoli, aby svým vyšetřovatelům v rámci zákona pomohl, ale zatrhl všechno, co mu připadalo nesprávné.

„Dobře. Nahlížení do telefonních záznamů je, myslím, v tomhle případě oprávněný. Z tý doby už nebudete mít nic, ale jestli mezi nimi nějaká tajná dohoda pořád funguje, možná ji odhalíte.“

„Díky,“ kývl Jonah.

„Jak se ti to zatím jeví?“ zeptal se vrchní komisař.

„Že může trvat pěkně dlouho, než to celé rozuzlíme,“ prohlásil Jonah s polovičatým úsměvem. „Konkrétněji teď těžko říct.“

„Neutrální jako vždycky,“ poznamenal Wilkinson a dodal: „Práci na Portsmouth International teď asi odložte. Pokud se něco nestane, bude tohleto dlouhodobě naše priorita.“

„Dobře,“ odpověděl Jonah a pomyslel na týdny úsilí, které jeho tým vložil do vyšetřování v docích. Ale stejně se mu teď už nevěnoval naplno. Pohltila ho záhada kolem Aurory. Odešel z kanceláře do narůstajícího ruchu kriminálního oddělení.

Topaz pořád ležela na Aurořině posteli, když jí zazvonil telefon. Viděla, že je to Coralie, a zvažovala, jestli hovor neignorovat. Jenže Coralie uměla být vytrvalá. Často bylo jednodušší si to prostě odbýt.

Zvedla telefon a pozdravila: „Ahoj, zlato,“ tak normálním hlasem, jakého byla schopna.

„Mám jízdenku do Southamptonu,“ oznámila Coralie místo pozdravu. Hlas měla napjatější než obvykle. Zněla nešťastně.

„Ach, aha?“

„Ubytuju se v Regentu. Táta si to jejich apartmá pronajímá často.“

Samozřejmě že půjde do Regentu. Coralie měla v povaze vybírat si vždycky to nej: nejdražší, nejpřemrštěnější, nejprestižnější. To všechno jí umožňoval otec, který pro ni byl pořád tatínek, i když už mu bylo pětaosmdesát let.

„Kdy přijedeš? Můžeme se pak s Connorem stavit na skleničku, jestli chceš,“ nabídla. Aspoň by vypadla z domu.

„Proč jsi mi to neřekla?“ ignorovala Coralie nabídku.

„Co, zlato?“

„Že našli Auroru.“ Zněla dotčeně.

„Promiň,“ omluvila se Topaz. Nedařilo se jí vyloudit ze sebe žádnou opravdovou slyšitelnou emoci. „Ještě jsem se vůbec nestihla zastavit a přemýšlet…“

„Mohla jsem přijet už včera,“ namítla Coralie. „Mohla jsem ti být nablízku.“

„Jo, já vím. Kéž by.“ Krátká pauza. „Mluvila jsi s někým z party?“

„Jo, volala jsem Bennersovi.“ Coralie si zlehka povzdechla. „Pořád opakoval, že o tom nemůže mluvit. Zněl pěkně vystresovaně. Policie mu asi dává zabrat.“

„Bože, už ne,“ zaúpěla Topaz. „Jenom čekám, až se pustí do Connora.“

„Je to teď pan profesor. Budou na něho milí.“

„Jenže oni ho budou soudit podle toho, kým byl, a ne kým je teď,“ namítla Topaz.

„Tak možná měl být trochu míň agresivní.“

„Coralie!“ okřikla ji Topaz.

„Myslíš, že jsem na něho hnusná,“ řekla Coralie trochu bez dechu. „Ale víš, jakej byl. Víš to. A byl tebou posedlej.“

„Ne, miloval mě,“ prohlásila Topaz pevně.

„Všichni jsme tě milovali,“ odporovala Coralie. „A dřív záleželo i na nás ostatních. Teď jde pořád jenom o něj.“

„Pořád záleží na vás všech,“ odpověděla Topaz. „Jestli ti připadá, že jsem tě zklamala, tak mě to mrzí. Ale mluvit o tom teď není dobrej nápad.“

Otupělost se měnila ve vztek. Proč s tím Coralie začíná zrovna teď? Jako by instinktivně věděla, že Topaz má slabou chvilku, a rozhodla se zaútočit.

„Co na tebe má?“ ignorovala Coralie její odpověď. „Proč se tehdy v noci všechno změnilo? Stalo se něco, když jsme spali?“

„Jdi do prdele, Coralie.“ Topaz se třásla vzteky. „Jak se sakra opovažuješ? Zrovna… ne, víš co? Já toho mám dost.“

Ukončila hovor a mrskla telefonem proti zdi. Odrazil se a přistál na pastelovém koberci, zjevně bez újmy.

„Jdi do prdele,“ zopakovala. A pak, částečně ze vzteku a částečně smutkem, se srdceryvně rozvzlykala.

Slyšela, jak někdo jde po schodech a po odpočívadle směrem k jejímu pokoji. Doufala, že ji nechá být.

Ale pak se kroky přiblížily ke dveřím a ozval se otec. „Topaz? Jsi tam?“

Musel vědět, že je. Její pláč bylo dobře slyšet.

Když nic neříkala, dveře se pomalu otevřely.

„Jdi pryč,“ odehnala ho a otočila se od něj.

„Promiň,“ omluvil se Tom, ale zůstal. Popošel blíž a krátce jí položil ruku na rameno. „Jsem tady, kdybys… kdyby sis potřebovala promluvit. Jo?“

Topaz zůstala odvrácená, ale přikývla.

Za chvilku odešel. Slyšela ho zavřít dveře a teprve pak se zhroutila zpátky na postel a znovu zabořila hlavu do polštáře.

O chvíli později jí znovu zavibroval telefon. Věděla, že je to zpráva od Coralie. Topaz si hrozně přála, aby na svou bývalou kamarádku byla ošklivější. Aby ji víc ranila. Coralie se nejspíš omlouvala, tak to s ní bylo vždycky. Její znepokojení nikdy netrvalo dlouho.

Topaz zvedla telefon a zprávu si přečetla.

Nebyla to omluva.

Až přijedu, půjdu na policii. Myslím, že je spousta věcí bude zajímat.

Chtěla telefon znovu odhodit, ale místo toho třesoucí se rukou odepsala.

Řekni si, co chceš. Je mi to u prdele. Stejně těm tvejm historkám nebudou věřit.

Byla to odvážná slova a nejspíš hloupá. Kéž by aspoň byla pravdivá.

Než za sebou Jonah vůbec stihl zavřít dveře Wilkinsonovy kanceláře, byl u něj Lightman. Jonah si vzal zápisník a pero. Uvažoval, kdy Lightman dorazil. Jako vždy vypadal bezchybně a svěže.

„Brett Parker už je tady. Dal jsem ho do čtverky.“

„Díky.“

„Než půjdeš dovnitř, mám pár poznámek ke zprávám z vyšetřování. Prošel jsem si výslechy z prvních tří dnů po nahlášení pohřešovaný osoby. V těch přepisech je pár zajímavejch míst, který původní vyšetřovatelé nijak neoznačili.“

„Povídej.“

„Connor Dooley a Jojo Magosová shodně uvedli, že Aurora byla během večera chvíli plavat. Z výpovědi Jojo nevyplynulo, že by to bylo něco zajímavýho, ale Connor se později vyjádřil, že Aurořina sestra ‚na ni byla pořád dost naštvaná kvůli tomu plavání‘. Nikdo další se o tom výslovně nezmínil, ale Daniel Benham říkal, že se o ni všichni snažili starat. Doslova řekl: ‚Byli jsme trochu nervózní, i když byla jenom z dohledu. Nechápu, jak jsme to mohli dopustit.‘“

Jonah se usmál. Tohle byla klasická Lightmanova práce. Pečlivé, pozorné přezkoumání, kousek po kousku. S takovou úrovní podrobné analýzy se jeho kolegové nemohli měřit.

„Takže,“ shrnul to cestou k výslechovým místnostem, „někam se na chvíli ztratila a všichni si o ni dělali starost. Nevíme, co přesně dělala ani jestli někdo z nich nešel za ní. A v třiaosmdesátým se tomu nikdo moc nevěnoval.“

„Myslím, že by stálo za to se jich na to zeptat,“ poznamenal Lightman.

„Ještě něco dalšího?“

„Zatím pár souvisejících nejasností. Topaz Jacksonová a Coralie Ribbansová opustily tábořiště po hádce s Danielem Benhamem a Connorem Dooleym.“

„V jakém smyslu opustily?“

„Zmizely na chvíli v lese.“

Jonah přikývl. „O co v tý hádce šlo? Známe podrobnosti?“

„Jo. Obě to nezávisle na sobě vysvětlovaly tím, že Connor a Daniel tam moc nechtěli Bretta. Daniel Benham to ale ve svý výpovědi zlehčil, že prý to sotva byla nějaká hádka. O tý neshodě bych toho chtěl vědět víc. A taky, Topaz Jacksonová byla chvíli sama. Coralie ji podle svý výpovědi nechala, ‚aby měla trochu času pro sebe‘. Časově to, zdá se, odpovídalo Aurořinu plavání. Zajímalo by mě, jestli se nepotkaly a nepohádaly.“

Lightman se zastavil u svého stolu a Jonah s ním. V duchu si ty výroky skládal dohromady. Uvažoval, co se čtrnáctileté dívce mohlo stát v lese a přivodit její smrt.

Hansonová měla tašku pověšenou na židli, ale židle byla prázdná. O’Malley seděl u vedlejšího stolu mezi rozloženými papíry. Vzhlédl, kývnutím Jonaha pozdravil a vrátil se ke čtení se zaujetím člověka, který si v hlavě dává něco dohromady.

„Děkuju,“ vzal si Jonah od Lightmana vytištěný papír. „Kdo se postará o kafe?“

Lightman přikývl, otočil se a O’Malley zavolal: „Dneska chci cukr. Aspoň dva.“

„Cukr nemůžeš,“ odpověděl Lightman.

O’Malley zavrtěl hlavou. „Díky, mami.“

Hansonová se objevila s nadšeným výrazem.

„Juliette,“ obrátil se na ni Jonah. „Chystám se mluvit s Brettem Parkerem. Domnall půjde se mnou a od tebe bych chtěl, abys to sledovala zvenku. Dívej se a uvidíš, co tě k tomu napadne.“

Nemohl si pomoct, její nedočkavý výraz ho pobavil.

„Dobře.“

Potom Jonah chvíli postával vedle O’Malleyho. „Co teď děláš?“

O’Malley k němu vzhlédl. „Ale, zatím celkem nic moc nemám. Takže s tebou klidně můžu jít podusit Bretta Parkera.“

„Dobře. Bene, tebe bych taky rád v pozorovací místnosti.“

Za chvilku byla Hansonová zpátky a Jonah zavedl všechny tři k výslechovým místnostem. Dobře věděl, že Wilkinson nesnášel takové využívání zdrojů. Čtyři policisté u jednoho výslechu. Ale reptání vrchního komisaře nikdy nic moc neznamenalo. Když na to přišlo, Wilkinson chtěl hlavně výsledek. A tak Jonahovi obvykle v ničem nebránil.

„Připraven?“ zeptal se Jonah O’Malleyho a pohlédl do místnosti, ve které čekal Brett Parker. Dnes na sobě měl světle šedý oblek a bílou košili bez kravaty. Byl natolik opálený, že i pod umělým světlem vypadal zdravě. Výraz měl neurčitý, ale jednou nohou si rytmicky podupával.

„Chceš, abych se zeptal na něco konkrétního?“ zeptal se seržant.

„Na cokoli tě napadne,“ odpověděl Jonah. „Ale zatím jen zlehka.“ Pohlédl na Hansonovou. „Juliette, nech nás tam deset minut a pak pro mě přijď. Jenom řekni, že ode mě někdo něco potřebuje.“

Hansonová se na něho tázavě podívala. „Dobře.“ Přikývla. „Deset minut.“

Jonah otevřel dveře a vešel dovnitř, O’Malley hned za ním.

Brett Parker vypadal, že se mu ulevilo, když ho uviděl. Kývl na pozdrav a lehce se usmál.

„Můžeme začít, pane Parkere,“ oznámil mu Jonah. „Děkujeme, že jste přišel.“

Posadil se na židli blíž ke dveřím a O’Malleymu nechal tu druhou.

„Samozřejmě. Rád pomůžu.“

Jonah si ho prohlédl. Viděl, že na čele se mu leskne pot a oči vypadají suše a unaveně.

„Nebude vám vadit, když si rozhovor nahrajeme?“ zeptal se Jonah.

„Nebude, samozřejmě.“

Jonah vložil novou pásku do nahrávacího zařízení a zapnul ho.

„Vrchní inspektor Jonah Sheens vyslýchá pana Bretta Parkera. Přítomen je seržant Domnall O’Malley. Pane Parkere, rád bych, kdybyste si s námi prošel pár věcí.“

„Samozřejmě.“

Brett se naklonil dopředu a položil ruce na stůl.

„Podle původních výpovědí Connora Dooleyho a Jojo Magosové Aurora nestrávila v tábořišti celý večer. Během přípravy večeře si prý šla zaplavat.“

Brett s nepřítomným pohledem vzpomínal. Překračoval třicetiletou propast.

„Jo, už… už nevím, kdy šla, ale plavat byla. Zmínili jsme se o tom a ona se pak asi nudila.“

„Vy sám jste nešel?“ zeptal se Jonah.

„Ne. Ne, neviděl jsem ji odcházet. Byla sama.“

Jonah přikývl. „Pamatujete si, jak dlouho byla pryč?“

Odmlka a pak Brett pomalu zavrtěl hlavou. „Opravdu ne… Možná jsem si vzpomněl tehdy. Zkuste se podívat do mojí původní výpovědi.“

„V původní výpovědi se o tom nezmiňujete.“

Jonah s neutrálním výrazem čekal, až si to Brett nechá projít hlavou.

„Aha… Nevím, nevím, proč mě to nenapadlo říct. Nepamatuju si. Bohužel.“

„V pořádku, děkujeme.“ Jonah pohledem přeletěl po místnosti a pak se vrátil k Brettovi. „Vzpomínáte si, že si o ni někteří dělali starost? Že její zmizení vyvolalo neklid?“

„Asi… ano. Není to ta nejjasnější vzpomínka na ten večer, ale… jo. Myslím, že Topaz měla trochu starost. Jo, měla. Protože když se Aurora vrátila, byla na ni naštvaná.“

„A jste si jistej, že byla plavat?“ zeptal se O’Malley.

„Ano.“

„Jak to, jestli se můžu zeptat?“

„Tak, měla mokrý vlasy,“ odpověděl Brett. „Třásla se.“

„Pamatujete si, jestli ji tehdy šel někdo hledat?“

Brett zavrtěl hlavou. „Ne. Myslím, že ne. Myslím, že jsme měli za to, že se každou chvíli vrátí. A když má člověk trochu vypito, snadno ztratí přehled o čase.“

„Jak opilej jste podle vás byl?“ zeptal se Jonah.

„Ježiš.“ Brett se krátce a nervózně zasmál. „To bude jedna z nejtěžších otázek… Namol jsem asi nebyl, mluvil jsem, tancoval, smál se a myslím, že jsem byl docela při smyslech.“

„Co jste pil?“

„Hlavně vodku.“

„Samotnou?“

„To ne, bože,“ zašklebil se Brett. „S nealkem. Tonicem, pomerančovým džusem.“

„To bylo všechno?“ zeptal se Jonah s pohledem na O’Malleyho nečitelné poznámky.

„Myslím, že jo,“ odpověděl Brett. „Někdo měl ještě rum, myslím, a možná jsem si jeden dal s kolou. Ale to je hrozná slaďárna. Nic pro mě.“

„A pivo nepijete?“

„Ne. Nechutná mi a jsou to prázdný kalorie,“ vysvětlil Brett. „Vždycky jsem si kvůli tomu ve společnosti připadal divně.“

O’Malley se zasmál. „No teda. Kdybyste vyrůstal v Kilkenny, upálili by vás na hranici.“

„Ostatní ale pili hlavně pivo?“ pokračoval Jonah.

„Jo,“ přitakal Brett. „Trochu dokonce i Aurora. Ale až později. Nechala se přemluvit.“

„Kdo ji přemlouval?“ zeptal se O’Malley.

„Tak trochu všichni,“ přiznal Brett mírně rozpačitě. „Ono to… Když se bavíte a je mezi váma jeden, kterej se nepřidá, tak vás to z nějakýho důvodu rozčiluje. Asi jsme na ni lehce tlačili. Byli jsme mladý. Přišlo nám, že bez alkoholu si to nemůže užít.“

„Řekl byste, že se bavila?“

„Jo, asi jo,“ odpověděl Brett. „Po tom plavání byla chvíli potichu, asi jí byla hlavně zima, ale oheň hořel pořádně a určitě se zahřála.“

„A pak jste ji společně přesvědčili, aby si dala pár piv,“ řekl O’Malley. „Což pomohlo.“

„Jo, myslím, že jo,“ odtušil Brett. Trochu se zamračil. „Určitě to pro ni nebylo lehký. Všichni kromě ní pili rádi a ostatní si dali i nějakou tu lajnu.“

„Vy ne?“ zeptal se O’Malley.

„Ne, já ne. Trochu, trošku jsem zkusil. Připadal jsem si hloupě. Ale jenom zlomek toho, co měli ostatní, a ani jsem to nešňupnul všechno. Hodně jsem řešil zdraví. A kdyby se provalilo, že beru drogy… Měl bych po kariéře ještě před tím, než vůbec začala.“

„Takže Aurora nezapadla,“ pokračoval Jonah.

„Jo. Zjevně nikdy předtím nepila. A podvědomě si připadala jako outsider.“

„Vy všichni jste se ale snažili, aby se tam cítila dobře?“ zeptal se O’Malley.

„Jo, to jo, řekl bych, že jo,“ přikývl Brett. „Možná až na Coralii, ta s lidma nikdy moc nevycházela. A Topaz její sestra trochu štvala. Ale všichni jsme s Aurorou mluvili. Nenechali jsme ji samotnou. Nebylo to tak, že… neodešla, protože bysme si jí nevšímali. Nebyli jsme k ní krutí nebo bezohlední. Jsme docela fajn lidi.“ Pohled se mu trochu rozjasnil a Jonah přikývl.

„Předtím jsme se zmínili o drogách, o kterejch z několika zdrojů víme, že patřily Danielu Benhamovi,“ zkusil to Jonah jinak. „Nemluvili jste o tom, že se pro ně vrátíte? Že si je vyzvednete?“

„Tak ony nebyly naše,“ zdůraznil Brett. „Daniel říkal, že se o to postará, až přijde čas. Ale asi se k tomu nikdy nedostal.“ Lehce pokrčil rameny.

V tu chvíli se ozvalo zaklepání a jako na zavolanou se objevila Hansonová. „Pane?“

Jonah vstal. „Omluvte mě na chvilku.“

Odešel a pečlivě za sebou zavřel dveře. Hansonová na něj upírala zamračený pohled, ale Lightman nepřestal sledovat výslechovou místnost.

„Zatím výpovědi souhlasí?“ zeptal se Jonah.

„Plus minus,“ odpověděl Lightman. „Topaz, Benners i Coralie tvrdili, že Aurora vůbec nepila. Jojo v jednu chvíli řekla, že Aurora šla spát dřív než ostatní, protože si připadala osamělá.“

„Takže Brett si vzpomínky trochu přikrášluje, popisuje všechny v lepším světle a o alkoholu tvrdí něco jinýho.“ Pohlédl na Hansonovou, která jejich hovor sledovala mírně ustaraně. „Nějaký poznatky, Juliette?“

„Říkám si, jestli… Ty jeho odpovědi ohledně plavání se mi nezdály úplně uspokojivý. Pamatuje si, že měla mokrý vlasy a že se třásla, ale neví, jak dlouho byla asi pryč. Podle mě na něm bylo vidět, že to není pravda. Myslím, že ví, jak dlouho to bylo. A nepotvrdil, že v tu dobu, co byla pryč, zůstal v táboře, i když řekl, že s ní neodcházel. Určitě tam byl celou dobu s ostatníma? Nebo ji sledoval a někde se s ní setkal?“

„Dobrý otázky,“ souhlasil Jonah. „Položíme je v pravej čas.“

„Teď už s ním pokračovat nebudeš?“ zeptala se Hansonová a dívala se někam mezi něj a Lightmana.

„Ne,“ odpověděl Jonah. „Za pět minut tu máme Daniela Benhama. Nechám Brettovi trochu času na přemýšlení. Nikam nejde.“

Hansonová přikývla a trochu se usmála. „Dobře.“

Jonah se vrátil do výslechové místnosti. „Bohužel budu muset na chvilku pryč,“ oznámil s politováním. „Mrzí mě, že vás tu musím nechat. Můžeme vám něco donést? Čaj?“

„Jo,“ pousmál se Brett. „Čaj bych si dal moc rád.“

„Seržante, byl byste tak hodný? A pak vás budu na pár minut potřebovat.“

14 Aurora

pátek, 22. července 1983, 22.45

Ve tři čtvrtě na jedenáct už si Benners dával lajnu. Topaz se nad ním nakláněla, jednu ruku na jeho rameni, a vybízela ho: „No tak. Dej mi taky jednu.“

Aurora seděla od Bennerse dál, vedle nakupené hromádky listí na kraji ohniště. Trochu ji zklamal, i když věděla, že drogy byly jeho. Proto je tady.

Z Connorova přenosného přehrávače se najednou ozvalo dunění. Neurčitá basová linka, kterou Aurora nepoznala. Přes ni nějaký elektronický zvuk a zastřená, chraplavá melodie.

A pak se něco ozvalo vedle ní, šustění v hromádce listí. Aurora zalapala po dechu a rychle ucouvla.

Jojo, která dřepěla kousek od ní a v ruce jí visela láhev piva, se rychle postavila: „Co je?“

„Něco tam…“ Aurora ukázala na hýbající se listí a Jojo, místo aby se stáhla, se k němu přiblížila. Zvedla jeden z klacků, kterými dloubala do ohně, a opatrně několik listů nadzdvihla. A pak se usmála.

„To je ježek,“ vysvětlila. „Dívej.“

Neohrabaný a nesouměrný obrys si to najednou před jejich zraky šinul od ohniště. Aurora sledovala, jak se kolébá do temnoty, a srdce jí bušilo.

„Seš v pohodě?“ zeptala se Jojo.

„Jo, promiň,“ pokusila se Aurora zasmát, když se pomalu vrátila na místo, kde předtím seděla. Byla ohromně ráda, že její trapnou reakci přebily hudba a drogy. „Jsem blbá.“

„Nejseš. Strach je přirozená reakce. Někdy je potřeba. Abys věděla, že něco není v pořádku a měla by sis dát bacha. Představ si, že by tam byla zmije. Kdybys neuskočila, už by tě kousla.“ Jojo si sedla. „Na to je strach dobrej.“

Přestala se dívat na Auroru. Zdálo se, že mluví o něčem úplně jiném.

„Jojo!“ zavolal Benners. „Pojď.“

Jojo vstala. Obešla oheň a došla k Bennersovi. Sehnula se nad vařičem a vdechla dávku přes Bennersův srolovaný cigaretový papírek. Brett byl hned za ní, smál se a setřel Topaz prášek z nosu.

Aurora dostala strach. Udělají to všichni. Odteď už nebudou sami sebou. Nejenom opilí, ale i sjetí. Zfetovaní. Jiní.

Hudba se změnila, zrychlila. Byla veselejší a chytlavá.

Benners se narovnal nad plechovkou a zavolal: „Super song!“

Pohupoval se na špičkách a pak nastavil ruku Topaz. Aurora sledovala, jak její sestra zavrtěla hlavou, potutelně se usmála a místo Bennerse chytila Coralii. Přitiskly se k sobě, bylo vidět, že tohle umí. Topaz se otočila zády a pohybovala boky ze strany na stranu. S každým zhoupnutím se přikrčovala v kolenou a pak se zase postupně narovnávala. Jako by slyšela jinou hudbu. Pomalejší a smyslnější.

Aurora viděla Brettův výraz. Dívala se na něj, jak je sleduje. Uvědomila si, že i Connor celý ztuhl. To představení nebylo určeno jemu, ale jeho reakce byla stejná. A pak ji ten jejich hladový výraz přestal bavit a šla si do tašky s jídlem pro marshmallows.

15

Když Jonah znovu vyšel ven, Hansonová na chodbě nebyla.

„To už ji mý výslechový metody nudily?“ zeptal se.

„Přijela Topaz Jacksonová s Connorem Dooleyem,“ odpověděl Lightman. „Šla za nima. Možná budete mít trochu problém s časem. Topaz Jacksonová chce podle všeho vědět, co se děje.“

Jonah se podíval na hodinky. Další výslech měl začít za tři minuty.

„Daniel Benham už je tady?“

„Ještě ne.“

Jonah na chvíli zaváhal a pak se rozhodl přejít ke svědkům, kteří byli přítomní.

„Půjdu teď za Topaz a Connorem,“ řekl Lightmanovi. „Jestli to na nás budou zkoušet přes naštvání, možná je budeme muset rozdělit, ale zatím je jako podezřelý označovat nechci. Můžeš se postarat o Benhama, až přijde? Udělat mu kafe?“

„Dobře.“

„A pak, až budu mluvit s Topaz a Connorem, zase přijď do pozorovací místnosti. Dám je do jedničky, jestli tam bude volno.“

Když vešel na oddělení a přes skleněnou stěnu své kanceláře spatřil tři postavy, byl velmi zvědavý. Topaz ani Connora neviděl nejmíň patnáct let. Věděl, že z Connora se stal vážený člověk a tetování různě po těle schovával před světem pod košilemi a univerzitními taláry. Taky věděl, že Topaz překvapila všechny své zoufalé učitele náhlou cílevědomostí a úsilím. Nakonec se dala na management a byla v tom skvělá.

Uvědomil si, že si na svých cestách všichni vedli velice úspěšně. Nejzjevnější to bylo u Bretta, ale ani ostatní nezaostávali. S výjimkou Jojo měli všichni práci, která jim zajišťovala určité postavení: olympionik, ředitelka, profesor, politik… A co že to teď dělá Coralie? Média? Něco s módou, pomyslel si.

Nevěděl, proč ho jejich úspěch tak překvapuje. Možná proto, že ztráta znamená určité znevýhodnění, které si s sebou nesete celý život, a přesto se z Topaz a Bennerse, líných studentů, stali cílevědomí lidé, jejich protisystémové založení se úplně obrátilo. To Jonaha vedlo k myšlence, zda je touha po společenském statutu opravdu známkou zdraví, anebo je naopak tím znevýhodněním, které hledal.

„Co na něho říkáš?“ zeptal se O’Malley.

Hansonová pohlédla na Bretta, který zrovna dělal něco na telefonu.

„Zatím těžko říct. Myslím, že nemluví pravdu, ne celou a naprostou… Ale to dělá jenom málokdo.“

O’Malley se zasmál. „Myslel jsem šéfa, co říkáš na něj?“

„Aha,“ Hansonová se lehounce začervenala. „Ten se mi zdá skvělej. A taky chytrej. Doufám, že se mnou bude spokojenej.“

„Jo, jde ti to dobře.“ O’Malley přikývl. „Jenom dávej pozor a budeš v pohodě.“

Hansonová se na něho rozpačitě usmála a vrátila se na oddělení. S povzdechem zapnula monitor počítače. Nikdo z nich jí nezadal žádný konkrétní úkol. Takže bude muset začít s papírováním.

Bylo těžké se na Topaz nedívat. Částečně si s ním pohrávala paměť. Z té omamné patnáctileté dívky, která to táhla s půlkou kluků ze školy, se změnila jen trochu. Dlouhé tmavé lesklé vlasy měla pořád skoro stejné. Velké světle modré oči téměř bez vrásek, nápadné rty. I postavu měla jako studentka. Holé nohy stále opálené a hladké, břicho pod upnutými bílými šaty ploché. Změnil se jen její výraz. Přišla o ten otevřeně koketní, významný pohled. Byla teď křehčí a nejistější.

Connora by člověk skoro ani nepoznal. Hubená postava nabrala na objemu a stala se podsaditou. Ježka si nechal odrůst, mírně zvlněné vlasy měl skoro šedivé a pěšinku na straně. Přibyly krátce zastřižené vousy a v námořnicky modrém saku působil jako někdo vzdělaný a privilegovaný. Ani stopa po tom prchlivém, vzteklém klukovi, o kterém se vědělo, že ho táta tu a tam pěkně seřeže.

Jonah se usadil ve větší výslechové místnosti. Za chvilku přišel O’Malley a sedl si na druhou židli.

„Mrzí mě, že konečná zpráva o Auroře je takhle smutná,“ začal Jonah. „Takovej závěr si nikdo z nás nepřál.“

„Můžeme přestat s tou lítostí?“ zeptala se Topaz úsečně. „Tý jsme si už užili dost. Chci vědět, co se děje. Zjistili jste, jak zemřela? Byla to vražda?“

Jonah mírně zavrtěl hlavou. Snažil se mluvit konejšivě. „To zatím nevíme. Doufal jsem, že byste nám vy dva mohli pomoct.“

Topaz se lehce ušklíbla. „Víc než před třiceti lety? Kdy jste nás tahali po výsleších a nic z toho nebylo?“

„Teď se máme trochu víc o co opřít,“ řekl jí Jonah tiše. Pohlédl na nahrávací zařízení. „Nebude vám vadit, když si tenhle rozhovor nahraju?“

Topaz se zamračila. „Nevím, jestli se mi líbí, kam tím míříte.“

Connor se předklonil a položil jí dlaň na ruku. „Za mě v pořádku,“ ujistil Jonaha. Jeho mluva představovala asi to největší překvapení. Ani stopa po irském přízvuku. Stoprocentní edinburská vyšší třída.

Topaz přemýšlela a pohybovala u toho pusou. Zastrčila spodní ret za horní zuby a pak si krátce povzdechla. „No dobře. Můžete to nahrávat.“

Při spuštění zařízení a uvedení nahrávky seděla strnule. A pak vyhrkla: „Řekněte mi, co se děje.“

Jonah pohlédl dolů na své ruce a pak přikývl. Rozhodl se, že v tomhle případě by překvapení mohlo hrát v jejich prospěch.

„Aurora byla nalezena zahrabaná ve skrýši drog, o který jste všichni věděli. Příčina smrti zatím nebyla potvrzena.“

Chvíli bylo ticho a pak se Topaz úsečně zeptala: „Co tam dělala? Co se jí stalo?“

Jonah se přistihl, že sleduje Connora. Přemýšlel nad tím, jak se změnil. Na střední škole si na něho dával pozor kvůli jeho náhlým záchvatům agrese, ale taky věděl, že je to neústupný ochránce dívek ze své party. Měl skoro až staromódní názory. Samá poctivost, čest a křehkost žen. Což byly v podstatě tytéž hodnoty, které ctil i Jonahův zpropadený otec.

„Snažíme se zjistit, co se Auroře stalo,“ odpověděl. „K tomu potřebujeme vaši pomoc. Rád bych věděl, jak se Aurora dostala k vašim přátelům. Pozval ji tam někdo konkrétní? Nebo vy?“

Topaz chvíli neodpovídala. Jonah viděl, jak šlehla pohledem po Connorovi a pak lehce pohnula rty, ale hned je zase zavřela.

„Pozvali jsme ji my všichni,“ odpověděl Connor.

Topaz si tiše povzdechla. „Spíš ostatní. Já ji tam nechtěla. Vím, že to není moc hezký. Byla to moje sestra. Ale tehdy mi připadala trapná. Celá moje rodina mi připadala trapná. Otrhaný hipísáci, který nemají ponětí o moderním světě.“

Jonah přikývl. „To, že jste tam sestru nechtěla, není zločin.“

„Ne, to ne,“ uznala Topaz s pohledem upřeným na stůl. „Ale já se o ni nestarala. Nekontrolovala jsem, jestli je v pohodě. Starala jsem se o vlastní zábavu…“

Jonah nechal všechny chvíli mlčet a pak se tiše zeptal: „Nepamatujete si, kdo to navrhl jako první? Jestli ji tam někdo nechtěl víc než ostatní?“

Topaz zavrtěla hlavou. „Myslím, že všem bylo Aurory líto. Ve škole byla pořád sama.“

Jonah nechal O’Malleyho něco si poznamenat a zeptal se: „Myslíte si, že o ni měl tehdy některej z chlapců zájem? Že s ní měl nějaký zvláštní úmysly? Omlouvám se, že se ptám před vaším manželem, ale mám na mysli i jeho.“

Topaz se okamžitě zatvářila znechuceně. „Ne, to si nemyslím. Byla hrozně… hrozně nevyspělá a taková trumbera. Rozhodně ne.“

Uvědomoval si, že Connor sledoval Topaz, a ne jeho.

„Ale byla to krásná dívka,“ přitlačil Jonah. „Některý by její naivita možná neodradila. Někoho by popravdě mohla i vzrušovat.“

„To zní strašně,“ zděsila se Topaz. „Strašně.“

„Co třeba Daniel Benham?“ pokračoval. „Byl jen o dva roky starší.“

Topaz zavrtěla hlavou a tvrdě se zasmála. „Podívejte, vy to nechápete. Ona nebyla přitažlivá. Nebylo na ní vůbec nic sexuálního. Nikdy neměla žádnýho kluka a nikdy nebyla ani na žádným rande. Nechávala se jen tak unášet ve svým vlastním světě a pozorovala rostliny a kytky. Teprve později, co já vím, možná tehdy na jaře, přestala být taková neohrabaná a začala vypadat trochu k světu, do tý doby si jí nikdo ani nevšiml. Vůbec. A ani potom, když se trochu spravila, rozhodně nebyla sexy. Byla pěkná a taková nepřítomná, klasický hipísácký děcko. Byla to moje malá ségra. Nikdo si na ni zuby nebrousil.“

Jonah s odpovědí počkal. Pohlédl do svých poznámek a pociťoval zvláštní touhu jí odporovat. Říct jí, že to tak není, že Aurora kluky fascinovala, i když moc nevěděli, co si s tím počít.

Ta chvilka ticha stačila, aby Topazina jistota dostala trhliny. „Našli jste něco?“ zeptala se. „Byla… byla…?“

Jonah vydal nicneříkající zvuk a přesunul pozornost z Topaz na Connora, který si rukou zajel do vlasů a zatahal. Bylo zjevné, že se necítí dobře.

„Zatím nemáme nic potvrzeno. Analýza z místa nálezu pořád není hotová. Dáte si ještě kafe?“ nabídl Jonah oběma.

„Myslím, že ne, děkujeme,“ odpověděl Connor napjatě. Jonah pomalu přikývl a nechal je chvíli o samotě. Cestou z místnosti na sobě celou dobu cítil jejich pohled.

Benham působil vystresovaně. Zatím víc než ostatní, pomyslel si Jonah. Tvář měl bledou a pohledem těkal po místnosti. Taky se potil. Nevypadal zdravě.

Jeho právnička vedle něj byla klidná. Měla lehce bojovně vysunutou čelist. Bylo jí něco přes čtyřicet let, podsaditá, kostýmek šitý na míru, náramek Pandora a třpytivé hodinky. Jonah ji neznal. Pro většinu lidí, které vyslýchal, by asi byla moc drahá.

Po úvodní informaci do nahrávky se rozhostilo ticho. Jediným zvukem bylo pravidelné šustění papíru, jak se O’Malley probíral vytištěnými materiály.

„Zajímaly vás ty drogy,“ začal nakonec Benham a jeho právnička se po něm úkosem podívala.

Nesouhlasně, pomyslel si Jonah.

„Ano,“ přitakal, „mimo jiné. Domníváme se, že patřily vám. Svědkové potvrdili, že jste je koupil od člověka, kterého jste využíval už předtím.“

Benham už už otvíral pusu, aby odpověděl, ale jeho právnička byla rychlejší: „Je to důležité pro probíhající vyšetřování vraždy?“

„Mohlo by být,“ odpověděl Jonah. „Koneckonců, pokud drogy byly určeny k prodeji, vlastníka by jejich objevení mohlo přijít pěkně draho. I jako nezletilému by mu hrozil trest, nemluvě o jistém vyloučení ze školy a trvalé skvrně v záznamech.“

Benham zavrtěl hlavou. „To neznamená, že bych kvůli nim někomu ublížil.“

„Pan Benham je zde dobrovolně za účelem poskytnutí informací jakožto svědek,“ prohlásila právnička rychle a zostra. „Pokud ho chcete vyslýchat jako podezřelého, budete muset zajistit zvláštní výslech.“

Jonah se na ni mírně usmál, přikývl a pokračoval. „Nesnažím se v tuto chvíli tvrdit, že jste udělal cokoli, abyste se chránil. Ale ty drogy mě zajímají. Hrozba odhalení by mohla být motivem pro kohokoli ze skupiny. Proto bych chtěl, abyste potvrdil, že byly vaše, a sdělil nám, kde jste je koupil a proč.“

Právnička se naklonila k Benhamovi, něco mu pošeptala a on přikývl.

„Byly moje, ale víc se k tomu vyjadřovat nebudu,“ prohlásil, „jen vás chci ujistit, že pocházely od někoho, kdo s Aurorou neměl co do činění.“

„Měl jste v úmyslu je prodat?“ neustával Jonah.

Odmlka, během které Benhamova právnička zavrtěla hlavou.

„Drogy jsem nikdy prodávat nechtěl. Jakékoli drogy se mnou spojované byly pro výhradní — a bezplatné — použití mých přátel.“

Jonah si nemohl pomoct a trochu se pousmál. Typická odpověď politika.

„Co se s nimi stalo potom? Se vším tím dexedrinem?“

„Nic, pokud vím,“ odpověděl Benham.

„Takže jste tu obrovskou zásobu drog nechal pod zemí?“ zeptal se Jonah. „Nemyslel jste na peníze, který jste do nich vložil, ani na to, že kdyby se našly, měl byste problémy?“

„Pokoušíte se na mého klienta znovu nahlížet jako na podezřelého?“ vložila se do toho právnička.

„Momentálně ne,“ odpověděl Jonah klidně, „ale chci vědět, jestli jste se tam zkoušel vrátit.“

„Myslím, že se to…“

„V pořádku,“ zadržel ji Daniel zvednutou rukou. „Radši bych… Chtěl jsem se vrátit.“ Pohlédl na Jonaha. „Řekl jsem ostatním, že počkám, než ji najdou. Myslel jsem, že to bude rychle. A potom, jak šel čas, jsem se rozhodl, že raději počkám, až se všechno uklidní. Ale čím dýl to trvalo, tím víc jsem měl pocit, že prostě nemůžu. Jak bych se mohl starat o nějaký pitomý drogy, když Aurora zmizela? A částečně jsem si její zmizení taky vyčítal. Připadalo mi, že jsem ji zklamal. Kdybych ji kontroloval nebo spal poblíž…“

Jonah zůstával potichu, ale zdálo se, že Benham skončil.

„Takže jste se pro ně nevrátil.“

„Ne.“

„A ostatní to věděli?“

Benham se zamračil. „Ne, myslím, že ne. Řekl jsem jim, ať to nechají na mně, a pak jsem nechtěl přiznat, že jsem to tam nechal. Takže jsem se nikdy nevrátil, a tím pádem ji nenašel. Není to ironie? Celou dobu jsem na ni myslel a ona by se našla už před lety, kdybych to tehdy udělal.“

Jonah pomalu přikývl. Myslel na to, že ať už Benham říkal cokoli, drogy z úkrytu někdo vzal. Buď to byl on a myslel si, že policie neví, kolik jich tam původně bylo, nebo neměl tušení, že zmizely.

Jonah se rozhodl, že si tuhle informaci zatím nechá pro sebe. Rozvážně se opřel. „Řekl byste mi něco o vašem přátelství s Aurorou? Jak dobře jste ji znal?“

„Moc ne,“ odpověděl Benham. „Ne tak dobře jako její sestru. A do naší party jsme patřili spíš jen já, Topaz, Connor, Coralie a Jojo. Ale párkrát jsem byl u nich doma a Topaz s Aurorou jezdily většinou stejným autobusem do Lyndhurstu. Povídal jsem si s ní dost na to, abych si myslel, že je fajn.“

„Hmm. Takže jste s ní nikdy nic neměl?“

Benham se na něj podíval zmateně. Pak znovu pohlédl na svou právničku. „Ne, neměl. Myslím, že nikdy žádného kluka neměla. Ale ona se mi nesvěřovala.“

„Nic se mezi váma nestalo?“ zeptal se Jonah. „Ani tehdy v noci? Přece jenom, alkohol tekl proudem a všichni jste užívali drogy. Takový věci se občas dějou.“

„Ne, to opravdu ne,“ odpověděl Daniel pevně. „V tomhle směru jsem o ni nikdy zájem neměl. Připadala mi fajn, ale to je všechno.“

„Takže vám nevadilo, že věděla o tom dexedrinu, jo?“ zeptal se O’Malley, který si na chvíli přestal dělat své nečitelné poznámky. „Musel jste mít trochu strach.“

„U ní mi to nevadilo vůbec.“ Benham se vsedě narovnal. Neochvějně se na O’Malleyho podíval. „Trochu jsem měl strach z Bretta, kterej ze sebe dělal většího tvrďáka, než byl. Ale z Aurory ne.“

O’Malley naklonil hlavu. „Takže jste měl důvod věřit, že Aurora umí udržet tajemství?“

Nastala dlouhá odmlka, během které Benhama jeho právnička sledovala a už už se chystala zasáhnout. A pak Benham odpověděl: „Ano, měl. Měl jsem pro to důvod. Něco o mně věděla. Ne že bych jí to řekl. Narazila na… Nejsem úplně… Nezajímají mě jenom ženy, abych tak řekl.“ Hlas a výraz měl napjatý. „Občas jsem měl něco i s klukama. Jednou to byl maturant. Bubeník v jazzový kapele. Aurora… nás přistihla. Topaz měla zrovna taneční hodinu a Aurora se šla projít. Čekala na rodiče. Byli jsme v takový starý zahradě, která sousedí se školními hřišti. Nikdo tam moc nechodí, takže…“ Nedokončil větu.

Tohle malé přiznání Jonaha skutečně překvapilo. Měl Benhama z nějakého důvodu vždycky za typického lamače dívčích srdcí. Rozhodně to táhl s pěknou řádkou holek.

„Probíral jste to s ní?“

„Ano. Teda, ne zrovna probíral.“ Trochu se zašklebil. „Ona jen kývla hlavou a odešla a potkali jsme se až další den ráno v autobuse. Myslím, že jsem tehdy vůbec nespal. Otec byl hrozně proti tomu. Hnusilo se mu to. Jednou mi řekl, že jestli se k tomu někdy veřejně přihlásím, půjdu z domu. Bez debat. A matka by mu samozřejmě neodporovala.“

Natáhl se pro sklenici vody na stole a zhluboka se napil.

„Ale Aurora měla pochopení?“ zeptal se O’Malley. „Říkala, že si to nechá pro sebe?“

„Jo,“ přikývl Benham. „Sedl jsem si k ní v autobuse. Většinou sedávala sama, takže byla… Měla zřejmě radost, že jsem si tam sedl. Z toho jsem měl dost špatnej pocit. Nechci ze sebe teda dělat kdovíco, ale nikdy mě zkrátka nenapadlo, jaký to je, nebýt… oblíbenej. Pak jsem si k ní takhle sedl víckrát. Nicméně, když jsem se jí na to zeptal, divila se. Opravdu ji ani nenapadlo, že by to někomu řekla. Že by to vůbec někomu přišlo na mysl. A taky se o tom nikdy ani nezmínila. Nikdo se o tom nedozvěděl, ani když jsme se s tím bubeníkem dávno rozešli. Byla taková hodná.“

V očích měl slzy, vzal si sklenici a dopil ji.

Jonah čekal a pozoroval ho, dokud mu oči trochu neuschly. „Mrzí mě, že vám připomínáme tolik nepříjemnejch věcí. Ale zeptat se musíme.“

„Chápu.“

„Mohl byste mi říct, jestli si myslíte, že o Auroru měl zájem někdo jinej ze skupiny? Jestli s ní tu noc mohl někdo něco mít?“

„Ne…“ zavrtěl hlavou Daniel. „To si nemyslím. Ani nebyla moc příležitost. Všichni jsme byli pohromadě a pak jsme zalehli. A Aurora šla spát brzy nato.“

Cítil, jak se O’Malley napjal.

„Podle všech šesti výpovědí ze dne následujícího po jejím zmizení,“ poznamenal seržant, „šla Aurora spát jako první. Před všema ostatníma.“

„Pardon, asi… Jasně. Jasně. Ono totiž… Nebylo to úplně tak, že by ostatní šli spát. Spíš se tak nějak… spárovali.“

Jonah na něj s klidem pohlédl. „Takže před jejím zmizením došlo mezi členy skupiny k nějakejm sexuálním aktivitám.“

„Nevím, jak moc sexuálním,“ upřesnil Benham rychle. „To byste se musel zeptat jich. Co jsem viděl, tak se jen líbali. A pak zmizeli v lese.“

„Mohl byste upřesnit, o kom je řeč?“ naléhal Jonah.

„No, prostě o ostatních. Topaz, Brett… A Connor s Jojo se trochu tulili, i když bych řekl, že to bylo tak všechno.“

Takže média, aspoň některá, nebyla tak daleko od pravdy. Drogy, alkohol a sex, a půlka dětí sotva patnáctiletých. Jonahovi nebylo příjemné to slyšet, i když si na ten věk sám pamatoval — na večírky, ze kterých páry mizely a pak se znovu objevovaly ve zmačkaném oblečení a s omámeným výrazem.

„Takže abysme si to ujasnili,“ prohlásil monotónně. „Topaz odešla od ohně s Brettem Parkerem. A Jojo s Connorem.“

„Ano. Ano, myslím, že ano.“

„A vy jste zůstal s Aurorou a Coralií,“ doplnil O’Malley.

„Ne, Coralie… Coralie šla spát stejně jako Topaz. Moc ji nebavilo povídat si s náma ostatníma. A Aurora se rozhodla jít spát, když jí došlo, s čím začínají ostatní. Nebylo to nic pro ni. A vzhledem k tomu, že její sestra se toho všeho účastnila…“

„Takže jste vlastně zůstali sami,“ poznamenal O’Malley. „Zůstal jste u ohně sám s Aurorou. A potom už ji nikdo neviděl.“

Pauza, během které Benham svraštil čelo. A pak řekl: „Jenže někdo ji vidět musel, ne? Někdo ji zabil a strčil do tý pitomý díry v zemi.“

Lightman si v pozorovací místnosti našel pohodlný postoj, váhu na patách a paže založené. Na tuhle polohu si zvykl a nevadilo mu být očima, ušima a pamětí svého nadřízeného.

Ve výslechové místnosti se rozhostilo krátké ticho, Topaz se na židli opřela a přehodila nohu přes nohu. Connor ji nejprve hladil po rameni a pak se postavil a protáhl.

„Co když ji někdo znásilnil?“ prolomila ticho náhle Topaz. „Jak to zvládnou naši?“

„Možná se to nebudou muset dozvědět,“ odpověděl Conor s rukama v kapsách a obličejem otočeným k ní.

„Budou,“ namítla Topaz úsečně. „Já bych… To není možný, ne?“ zeptala se. „Neumím si to představit. Ta pravděpodobnost, že by se tam objevil někdo cizí a nějak to… A… byla s náma. Byli jsme tam jenom my. A Benners ani Brett by to nikdy neudělali.“

Connor zavrtěl hlavou. „Nevím. Myslím, že ne.“

„No tak,“ prohlásila rozhodněji. „Benners by neublížil ani mouše. A Brett byl úplně namol.“

Connor prudce odvrátil hlavu. Jednu ruku zvedl k ústům.

„A uložit ji šel Benners, ne?“ pokračovala Topaz. „Tos říkal ty. A nebyl pryč dlouho.“

„Ne,“ potvrdil Connor krátce.

„A ty sis pak jenom povídal s Jojo?“ zeptala se. Upřeně ho pozorovala. „Tos říkal, ne? Nezkoušels jít…“

„Topaz,“ přerušil ji ostře. A pak pohlédl k oknu, za kterým je sledoval Lightman. Tomu připadalo, jako by se mu Connor na okamžik podíval do očí, i když věděl, že ve skle může vidět jen vlastní odraz. A pak se Connor zase otočil a krátkými, nepravidelnými kroky popocházel po místnosti.

Topaz ho chvíli sledovala a pak obrátila pohled na své ruce a začala si upravovat kůži kolem nehtů.

„Prověřovala si manžela,“ poznamenal Lightman tiše, když se Jonah vrátil do pozorovací místnosti. „Zřejmě má trochu pochybnosti. Není si úplně jistá, že se mezi Connorem a Aurorou nic nestalo nebo že za ní nešel.“

„Půjdu si s nimi ještě promluvit. Pojď se mnou,“ vybídl ho Jonah.

„Jak se mám chovat?“

„Neosobně.“

Když vstoupili, Connor, který stále pochodoval, se rychle otočil. Zabodl do Jonaha oči a ten věděl, že hledá známky toho, zda je předtím pozorovali. Topaz na ně hleděla nevzrušeně.

Jonah se rychle posadil. „Omlouvám se, že jsme vás nechali čekat,“ prohlásil schválně energicky. „Máme tu dnes napilno.“

„Máte podezřelýho?“ zeptala se Topaz okamžitě.

„Máme stopy. Víc teď nemůžu říct.“

Jonah se opřel a chvilku nad Topaz uvažoval. A pak trochu stručně, aniž otočil hlavu, požádal: „Mohl byste se prosím posadit, pane Dooley?“

Connor neochotně přišel. Usazoval se okatě dlouho, než se konečně začal cítit pohodlně.

„Zdá se, že části vašich původních výpovědí nebyly tak úplně pravdivý,“ oznámil jim Jonah, jakmile se Connor uklidnil. „Oba jste tvrdili, že tehdy večer nedošlo k aktivitám sexuálního charakteru. My teď máme důkazy o opaku.“

Topaz zacukalo ve tváři. Connor po ní střelil pohledem a pak hleděl přímo na Jonaha. Nikdo z nich nepromluvil.

„Vy jste tehdy zřejmě měla poměr s Brettem Parkerem,“ sdělil Topaz, „a odešla jste s ním od ohně.“

Topaz se zarděla. Jonah si všiml, že se záměrně nedívala na Connora.

„Ano. Záleží na tom?“

„Přinejmenším,“ nebral Jonah ohledy na její rozpaky, „díky tomu víme, kde, kdy a s kým jste byla. To jsou při vyšetřování pohřešovaný osoby docela důležitý informace. Proč jste nám to tehdy zapřela?“

Topaz na něj nevěřícně hleděla. „Žijeme na malým městě, kde se drby šíří rychlostí blesku. Myslíte, že jsem chtěla, aby naši věděli, co jsem dělala? Stačilo, že jsem se nestarala o Auroru. Jak myslíte, že by reagovali na to, že když zmizela, já jsem si užívala se školním šampionem?“

Jonah pohledem sklouzl na Connora. „A vy jste údajně tehdy v noci spal s Jojo Magosovou.“

Connor zvedl ruku. „To ani zdaleka. Jojo mě utěšovala, když jsem se opil a začal si vylívat srdce, a zalezla si vedle mě na noc, protože je taková hodná, ale nic sexuálního v tom nebylo.“

„Kvůli čemu jste si vylíval srdce?“ zeptal se Jonah.

„Kvůli Topaz,“ odpověděl Connor stručně. „A Brettovi.“

Jonah nechal rozhostit dlouhé ticho. Connor mu opětoval pohled, bradu mírně zvednutou a ústa semknutá.

„Zeptejte se Jojo,“ vyzval ho nakonec. „Řekne vám přesně to stejný.“

Jonah se lehce napřímil v ramenou a poposunul na židli. „Takže jste tu noc s nikým neměl nic sexuálního charakteru? Ani s Coralií? Ani s Aurorou?“

„Samozřejmě že ani s Aurorou,“ utrhl se Connor. „A s Coralií jsme se víceméně nesnášeli.“

„Nic se nezměnilo, co?“ vložila se do toho Topaz vysokým zahořklým hlasem. „Jsme zase tam, kde jsme byli. Policie cupuje nás dva a nikde jinde nehledá. Proč jste se takhle nechovali k žádnýmu dospělýmu, kterej Auroru znal? Třeba k tomu jejímu děsivýmu angličtináři? Stokrát jsem vám říkala, že byste se měli zeptat jeho. Byl přímo tam.“

Jonaha to na okamžik vyvedlo z míry. „Co tím myslíte, přímo tam?“

„To jako vážně?“ zvedla Topaz ruce. „Načetl jste si informace o našem sexuálním životě a vynechal tu jedinou důležitou věc, kterou jsem viděla?“ Nahnula se dopředu a nahlas, jako by mluvila s blbcem, prohlásila: „Pan Mackenzie. Její učitel angličtiny. Ten, co jí dával soukromý hodiny. Ten tam v lese taky tábořil. Mluvila jsem s ním u řeky a on říkal, že jde ještě o pár kilometrů dál. A pak prošel přímo kolem naší skrýše.“

Jonah na to v tu chvíli neměl co říct. Tohle jméno už slyšel a zdálo se mu, že si vybavuje i jeho nositele, ale to bylo všechno.

„Ježiši,“ opřela se Topaz do židle. „Četli jste vůbec, co jsme tehdy říkali?“

„Procházíme to,“ ujistil ji Jonah s křivým úsměvem.

„Klidně mohl vidět, kde ty drogy máme. Klidně.“

„To je užitečná informace,“ prohlásil Jonah a zvedl se. „Díky. Teď můžete oba jít.“

Za dveřmi se zastavil, aby se poradil s Lightmanem. „Bylo v její výpovědi něco o tom učiteli?“ zeptal se přes rameno. „O panu Mackenziem? Jejím angličtináři?“

„Myslím, že se Topaz ptala, jestli s ním mluvili,“ odpověděl Lightman. „Ale během prvních výslechů nic konkrétnějšího.“

Jonah přikývl a najednou si vzpomněl, proč mu to jméno bylo povědomé. Vybavil si, jak Topaz skoro hystericky vběhla na policejní stanici.

„Mě už jste se ptali na všechno.“ Na konstábla, který ji na kriminálku přivedl, skoro křičela. „Ptáte se mě pořád dokola. Proč se nezeptáte taky toho zasranýho Mackenzieho? Ten si vesele dál učí. Proč musíme trpět my ostatní?“

Měl si na to vzpomenout. Dokonce se na to tehdy ptal svého trpělivého inspektora.

„Podívej, já na tom nedělám,“ řekl mu inspektor. „Jediný, co vím, je to, co nám ve stručnosti sdělil šéf. Mackenzie je prý úplně mimo podezření. Na celej večer má alibi.“

A Topaz je přesto přesvědčená, že měl být podezřelý. Muselo to mít nějaký důvod, byť chabý. Pokud ho nechtěla využít, aby ulehčila svým kamarádům.

Vešel na oddělení a nepozorně se rozhlížel, dokud nenašel Hansonovou, která stála u velké černobílé tiskárny chrlící listy papíru.

„Mohla by ses mi prosím tě na něco podívat?“ požádal ji.

„Jasně,“ souhlasila, pohlédla na displej tiskárny a pak s úsměvem zase na něj.

„Aurora měla jednoho učitele. Nějakýho Andrewa Mackenzieho. Chci vědět, jestli o něm byla zmínka v původních zprávách a jestli se jím někdo zabýval.“

Hansonová přikývla. „Ještě se mi vytiskne deset stránek a jdu na to.“

16 Aurora

pátek, 22. července 1983, 23.30

Takhle osaměle se ještě nikdy necítila, navzdory hudbě, smíchu a občasnému přemlouvání. Chtěli, aby tančila, aby pila, aby se bavila. Věděla proč. Rozčilovala je. Hlodavá připomínka nudy. Ale čím víc na ni naléhali, tím víc se uzavírala do sebe. Tím byla strnulejší a izolovanější.

Ani na školních večírcích se často neměla s kým bavit. Její nejbližší kamarádka Becky tam chodit nesměla. Třebaže si zoufale přála přidat se ke spolužákům, její matka, která se o ni starala sama a zjevně si pletla lásku s živením, chtěla, aby chodila hned po škole domů, do bezpečí.

Na jaře toho roku to vypadalo, že její samotě bude konec. V Aurořině životě se jako sluneční paprsek objevila milá a hodná Zofia. Pokaždé když se Aurora měla někde zabavit při čekání na Topaz, šla Zofia s ní, povídala si s ní tou svou zvláštní angličtinou a Auroře připadalo, že ji má někdo rád.

A pak jí sebrali i Zofiu. Všechno kvůli jedné pitomé noci.

Vzpomínka na to byla ještě moc čerstvá a bolestivá. Zavřela oči, aby ji zahnala, a zase si připadala tak sama, zdálo se jí, že ji od těchhle Topaziných kamarádů dělí stovky kilometrů.

Když oči znovu otevřela, bylo všechno stejné. Pořád byla tam.

Nepřítomně pozorovala Jojo, uklidněná rozdílem mezi ní a ostatními děvčaty. Jojo si vybrala, že bude tancovat sama a že se utopí v hudbě, bez obav, jak u toho vypadá. Aurora se jednou nebo dvakrát přistihla, že jí závidí. Uvažovala, jestli by mohla být jako ona, kdyby se snažila: schopná a divoká. Auroře Jojo připadala ve své divokosti docela krásná.

Možná že to pro ni bylo jediné východisko, když nikdy nebude jako Topaz s tou její smyslnou sexualitou.

Tancoval dokonce i Benners. Pohupoval se se zakloněnou hlavou, ruku s placatkou přitisknutou k hrudi. Už nevypadal jako ten Benners, kterého znala.

Ale byl to on, koho nakonec pohyb unavil a kdo si za ní přišel sednout. Ztěžka se posadil vedle ní a pak se musel přidržet rukou. Zasmál se a přihnul si z placatky.

Aurora z něj cítila alkohol. Napadlo ji, jestli je ona cítit limonádou, kterou do sebe lije.

„Taky jsem se tak dřív cítil,“ prohlásil s úsměvem.

„Jak?“

„Jako že nikam nepatřím. Že jsem úplně sám a nikdo si mě nevšímá, a čím víc jsem o tom přemejšlel, tím osamocenější jsem byl. Vlastně se mi to děje celkem často.“ Na její překvapenou reakci přikývl. „Moc přemejšlím. Když přemejšlíš a přemejšlíš a přemejšlíš, stane se z toho taková bariéra mezi tebou a vším ostatním. Nic si neužiješ a zaměřuješ se jenom na to, jak špatný ti to připadá. Jak moc chceš bejt někde jinde.“

„Asi jo,“ přikývla Aurora.

„Ale něco ti řeknu,“ pokračoval Benners a nahnul se k ní, aby ji přesvědčil. Vydechoval jí do tváře výpary. „A je to důležitý, Auroro. Protože ty seš chytrá a máš toho dost co dát. Mnohem víc než většina těch lidí tady.“

Odmlčel se, čekal a Aurora se poslušně zeptala: „A co?“

„Nikdy by sis neměla přát bejt někde jinde,“ prohlásil, zvedl jí ruku a stiskl, aby zdůraznil svá slova. „Nikdy. Ať děláš cokoli, jdi do toho naplno. Občas je důležitý bejt ve vlastním světě a ve vlastní hlavě, ale stejně tak důležitý je žít. Musíš do svýho světa pustit i opravdovej život. Musíš poznat tohle všechno a nechat se tím polapit. Jde o to se rozhodnout. Rozhodnout se, že si to tu užiješ.“

Aurora mírně zavrtěla hlavou. „Tohle prostě není nic pro mě.“

„To neříkej,“ obořil se na ni v tu chvíli skoro agresivně. „To nikdy neříkej. Nezkusilas to. Jak sakra můžeš vědět, že to není nic pro tebe? Musíš si říct, že všecko je pro tebe. A jestli se chceš ze života radovat, měla by ses vrhnout do všeho, co se ti přihodí. Protože až to uděláš… až se do toho vrhneš, až to přijmeš, bude to pro tebe. Neexistuje nic, co by pro tebe nebylo. Jenom musíš světu dát příležitost.“

Pozorovala jeho urputný výraz. Měla zvláštní pocit, jako by balancovala na nějakém okraji. Uvažovala, jestli má Benners pravdu a jestli je to na ní. Jestli by mohla být něco víc, než si myslí. Jestli jí nějaká část sebe samé neuniká.

Benners se znovu napil ze své naleštěné stříbrné placatky a pak se zarazil. Podíval se na ni a nabídl ji Auroře.

„Je to na tobě,“ prohlásil s upřeným pohledem.

A Aurora se nadechla a podala mu svůj plastový kelímek. Nechala ho, aby ho naplnil kdovíčím. Nalil to do její limonády jako olej do vody.

Benners se na ni usmál. Opravdově, vřele. Pozdvihl placatku. „Na příležitosti,“ připil a ona pila jako on, byla za tu ostrou pachuť po vší té odporně sladké limonádě skoro vděčná.

17

Když se Jonah vrátil ke svému stolu, dorazilo od velitele povolení k přístupu k telefonním záznamům a on ho okamžitě poslal na oddělení analytiky, aby mohlo zahájit práci. Což v podstatě znamenalo vyplnit jeden online formulář u každého operátora.

Požádat o telefonní záznamy bylo vlastně až směšně snadné. Jen pár operátorů doopravdy požadovalo pořádné ověření. Jonahovi to vždycky připadalo znepokojující. Získat přístup ke každému hovoru a každé zprávě, které někdo za posledních pár měsíců uskutečnil a poslal, by mělo být těžší než jen vyplnit jednoduchý formulář na internetu.

Než měl možnost pročíst si poznámky, které jeho tým zadal do systému, na dveře zaklepal Lightman.

„Dorazila Coralie Ribbansová,“ oznámil. „Prý s tebou potřebuje mluvit.“

Jonah byl zvědavý a zároveň trochu podrážděný. Nechal Coralii několik zpráv, aby jim zavolala, a ona se tu místo toho bez varování objeví osobně. Každopádně, načasování mohlo být i horší. Jojo Magosová má přijít až za chvíli a asi ji může nechat chvilku čekat.

„Najdi pro ni nějakou volnou výslechovku, a až přijde Jojo Magosová, někam ji uveď. Já teď teda půjdu za Ribbansovou,“ rozhodl se a vytáhl ze systému Coraliiny výpovědi z roku devatenáct set osmdesát tři. Těch pár odstavců, které zvládl pročíst, bylo podobných jako u ostatních. Neoblomně tvrdila, že nikdo z nich moc nepil, nikdo se nehádal, nikdo s nikým nespal a nikdo nebral žádné drogy. Jinak řečeno, stejně jako ostatní lhala.

Teď to ale vypadalo, že s nimi Coralie chce mluvit o něčem konkrétním, a Jonah měl pocit, že by to mohlo být užitečné. Její život se ubíral jiným směrem než životy jejích přátel a ona si s nikým z nich nezůstala blízká. Nikdo ji zatím neoznačil za dobrou kamarádku a Jojo řekla, že spolu nevycházely.

Takže z Coralie, jediné Londýňanky ze skupiny, se možná stal outsider. Třeba už vůči svým přátelům nebude tak loajální jako dřív.

Pár minut nato uviděl blonďatou ženu procházející s Lightmanem přes oddělení. Jonah ji poznal hned. V davu by mu možná unikla, ale když ji měl takhle před sebou, nebylo pochyb, že jde o Topazin věrný stín.

Topaz vypadala pořád stejně jako tehdy, ale Coralie jako by si přála být princeznou z dětských snů. Měla třpytivé šperky a vlasy sepnuté do drdolu. Oblékla si krátkou rozevlátou vrstvenou sukni ušitou z bílé látky a síťoviny a upnutý růžový top bez rukávů.

Sledoval ji, než ji Lightman zavedl k výslechovým místnostem, a pak pohlédl na Hansonovou, která se vrátila ke svému stolu.

Otevřel dveře a zavolal na ni: „Nechtěla bys jít k výslechu?“

Hansonová vzhlédla a rozzářila se. „Moc ráda,“ souhlasila a okamžitě vypnula monitor.

Sotva Jonah s Hansonovou prošli dveřmi, ucítil Coraliin sladký bonbonový parfém. Udělalo se mu trochu špatně od žaludku.

„Dobrý den, paní Ribbansová,“ pozdravil a usadil se. „Já jsem inspektor Sheens a tohle je konstábl Hansonová. Děkujeme, že jste přišla.“

„Rádo se stalo.“

Snažil se rozpomenout, jestli byl tenhle pronikavý a šišlavý způsob mluvy nový, nebo jestli takhle mluvila vždycky. U čtyřicátnice, která pod make-upem schovávala vrásky od smíchu a mračení, to bylo zvláštní.

Bylo mu jasné, že ho nepoznala. Jediný, kdo si uvědomil, že s nimi Jonah chodil do školy, byla Jojo. Pro ty ostatní asi nebyl důležitý. Na okraji pozornosti.

„Rádi bysme si od vás znova vyslechli, co se stalo tehdy v noci, když zmizela Aurora,“ začal. „Vyšetřování bylo znova otevřeno, takže začínáme od nuly. Doufám, že budete mít nějaký informace, který předtím zůstaly opomenutý.“

„No, řekla jsem toho tehdy dost, ale… Myslím, že nějaký maličkosti bych měla. Věci, o kterejch jsme nechtěli, aby se vědělo, kdybysme se dostali do problémů.“

Její vyjadřování a chování, které připomínalo spíš rozpačité dítě než dospělou ženu, působilo trochu nepříjemně.

„Pár takovejch věcí už jsme slyšeli,“ prohlásil Jonah opatrně. „Rád bych si s váma ten večer prošel a tu a tam si něco trochu ujasnil.“

Letmo s ní prošel cestu do tábořiště a rychle se dostal k hádce mezi Topaz a Bennersem.

„Vy jste odešla s Topaz, je to tak?“ zeptal se jí.

„Ano, odešla. Uklidňovala jsem ji a ona pak řekla, že si chce na chvíli sama sednout k řece, takže jsem se vrátila.“

„Viděla jste u řeky taky Andrewa Mackenzieho, angličtináře z vaší školy?“

Zatvářila se zmateně. „Pana Mackenzieho? Toho mladíka? Ten tam nebyl.“

„Myslíte tím, že s váma netábořil?“

„Ne, myslím to tak, že tam nikde nebyl. Nebo jsme ho aspoň nikdo neviděli. Dost jsme o tom potom mluvili a nikdo neříkal, že by ho tam zahlídl.“

Jonah přikývl a díval se do poznámek, jako by se přesouval k dalšímu bodu, ale přemýšlel o Topaz. Ta Mackenzieho viděla, a dokonce na něho upozorňovala. Z nějakého důvodu se ale rozhodla neříct to své blízké kamarádce. A nezmínil se o něm ani nikdo jiný. Takže Topaz o něm neřekla nikomu jinému než policii. To je dost zajímavé opomenutí.

„Podíváme se na pozdější část večera,“ uvedl. „Navzdory vašim původním výpovědím jsme zjistili, že Topaz a Brett Parker se dali dohromady. Odešli spolu souložit, je to tak?“

Coralii se na tváři objevil výraz zvláštního pobavení. „Tohle vám řekla Topaz?“

„Sdělilo nám to víc svědků,“ odpověděl Jonah.

„Tak to je zajímavý. Protože sex neměla jenom Topaz s Brettem. Měli jsme ho spolu všichni tři, takhle to Topaz dělala ráda.“

Hansonová vedle něj se trochu prudčeji nadechla. Ale když se po ní podíval, nebyla vidět žádná reakce. Tak to má být.

„Chtěla sbalit Bretta,“ pokračovala Coralie. Zastrčila si vlasy za ucho a s pohledem na zrcadlové okno si poposedla. Myslela si, že má větší publikum? „Měla na něho zálusk. Byl to sportovec, vypadal dobře a ve škole ho chtěly skoro všechny. Topaz byla zvyklá, že ona je ta žádaná, takže se rozhodla, že ho dostane. Jenže s Brettem to bylo složitější. Měl… zájem o jinou.“

„Z vaší skupiny?“ zeptal se Jonah, kterého její náhlé rozpaky zaujaly. Bylo mezi Coralií a Brettem něco víc?

„Ne, ne,“ odpověděla hned. „Byla ze školy. Týden nebo dva předtím jsme všichni byli na jedný párty a Brett… se tam s někým líbal. I když tam byla i Topaz a vypadala skvěle. Balil nějakou o rok mladší blondýnu.“

„O rok mladší než on?“

„Než my,“ špitla Coralie.

Zamyšleně ji pozoroval. „Takže měl zájem o někoho, komu bylo kolik? Maximálně čtrnáct?“

„Jo. Ale na čtrnáct nevypadala,“ odpověděla Coralie. „Byla fakt vysoká a štíhlá a vypadala jako nějaká modelka, co fotí spodní prádlo nebo tak. Rozhodně nebyla tak sexy jako Topaz, ale stejně.“

„Takže myslíte, že Brett nevěděl, jak je ta dívka stará?“ zeptal se.

„Asi ne,“ prohlásila Coralie. „Ale když se s ním Topaz pak bavila, nevypadal, že by měl zájem. Řekla bych, že pořád myslel na tu blondýnu.“

Jonah si to poznamenal a pomyslel si, že jestli se osmnáctiletému Brettu Parkerovi líbily mladší holky, možná tehdy o Auroru přece jenom usiloval, ať už ostatní říkali cokoli.

„Takže co se tehdy v noci stalo?“ popohnal rozhovor.

Coralie stáhla rty a okamžik si okusovala nehet. „Topaz si přála, aby ji Brett chtěl. Takže jsme udělaly to, co obvykle. Začala mě před ním líbat, a když ho to nabudilo, nechala ho, aby se přidal.“

Jonah uvažoval, proč se o tom Daniel Benham nezmínil. Možná mu připadalo, že tohle není jeho tajemství a nemá ho vyzradit on. Nebo měla Coralie jen bujnou fantazii. Jonahovi se nicméně zdálo, že tohle je z její strany spíš pomlouvání přátel v reakci na pociťovanou křivdu.

„Takže Aurora to věděla?“ zeptal se.

„Viděla nás, jak společně odcházíme,“ přikyvovala Coralie.

Jonah si napsal další poznámku. Uvažoval, jak velké si asi Topaz dělala starosti, že to zjistí její rodiče. Dost velké na to, aby sestru zabila? To by byla docela extrémní reakce.

„A Aurora se toho v žádným bodě neúčastnila,“ ujistil se. „Nebyla čtvrtou účastnicí.“

Instinktivní nakrčení Coraliina rtu bylo skoro komické. „Blázníte? To by Topaz nezvládla. A Aurora by se k nám ani nepřiblížila. Už tak vypadala, že se z nás poblije. Puritánka jedna.“

Jonah se musel dost snažit, aby potlačil úsměv. Bylo osvěžující slyšet někoho mluvit o neobvyklém sexuálním životě beze studu. Při policejních výsleších lidé z nějakého důvodu chtějí všechno spíš přikrášlovat.

„Když jste se vrátili, Aurora tam ještě byla?“

„K ohni už jsme se nevrátili,“ zavrtěla Coralie hlavou. „Všichni tři jsme byli opilí a usnuli jsme. Pak už jsme ji neviděli.“

„Takže jste od tý chvíle až do rána spala?“

Coralie semkla rty. Po krátké pauze řekla: „Ne. Ne, já ne. Vstala jsem.“

Jonah pohlédl dolů, jako by kontroloval původní výpověď. „To je v rozporu s tím, co jste řekla před lety,“ oznámil neutrálně.

„Já vím,“ souhlasila. „Všichni mi říkali, ať nic neprozrazuju. Mysleli si… mysleli si, že by se toho policie chytla. Protože ho už tak hrozně dusili. A mně ho asi bylo líto…“

Slyšel, jak si Hansonová na židli vedle něj poposedla, a bylo mu jasné, že stejně jako on ví, o kom Coralie mluví. Kvůli nahrávce ale potřeboval, aby to Coralie vyslovila.

„Můžete mi říct, o kom mluvíte?“

„O Connorovi,“ odpověděla Coralie a jeho jméno vyslovila s opravdovým důrazem. Jonah z toho vycítil její antipatii. „O Connorovi Dooleym. Policii řekl, že spal vedle Jojo a už nevstal. Jenže vstal. Vstal, a když jsem se probudila, seděl sám u ohně.“

„Viděla jste ho tam?“ zeptal se jí Jonah tiše.

„Ano. Musela jsem na záchod.“ Trochu se zavrtěla a uhnula pohledem, takže ho napadlo, jestli opravdu měla tuhle potřebu. Vstala, aby si šla pro další drogy? Nebo aby se vyzvracela?

„Kolik bylo hodin?“

„Jej… To nevím.“ Pokrčila rameny. „Bylo to později. Než jsem musela vstát na čůrání, chvíli už jsem spala.“

„Brett a Topaz tam pořád byli, když jste se vzbudila?“

„Jo,“ odpověděla pevně. „Odešla jsem od nich směrem k ohni.“

„Nezamířila jste do nejbližšího křoví?“ vyptával se Jonah.

„Ne… Asi jsem byla trochu dezorientovaná. Fakt nevím… Oheň představoval jasnej bod, takže jsem šla k němu.“

„Myslíte, že oheň v tu chvíli ještě viditelně hořel?“

„Jo. Myslím, že jo.“

„A můžete říct, co jste viděla, když jste přicházela?“

„Viděla jsem Connora Dooleyho,“ odpověděla jistěji. „Seděl u ohně s plechovkou piva.“

„Zahlédl vás?“

„Ne,“ odpověděla Coralie pohotově. „Vrátila jsem se. Vypadal… vztekle.“

Jonah ji sledoval, jak si na židli poposedla a nehty pravé ruky zlehka poklepávala o stůl.

„Proč myslíte, že měl vztek?“

Zpříma na něj pohlédla. „Topaz odešla se mnou a Brettem a Connora to hrozně štvalo. Byl jí posedlej.“

„Myslíte, že jeho postoj k Topaz byl nezdravý?“

„To teda jo,“ odtušila Coralie. „Jenže ona ho nechtěla a hodněkrát mu to dala jasně najevo. On od ní ale stejně odháněl kluky, kdykoli mohl, a sledoval ji, jako by… si ji chtěl přivlastnit.“

„A přesto se nakonec vzali,“ poukázal Jonah na jejich manželství. „Takže Topaz o něj nějakej zájem mít musela.“

„Nikdy jsem to nepochopila,“ prohlásila Coralie náhle emotivně a Jonah viděl, jak se jí lesknou oči. Po třiceti letech se vzpírala slzám. „Všechno se tu noc změnilo a Topaz byla najednou samej Connor. Úplně mě zapudila…“

„Napadá vás, čím by to mohlo být?“ zeptal se.

„Kéž bych to věděla,“ odpověděla Coralie.

Jonah nechal rozhostit ticho, čekal na další odpověď, ale Coralie už zjevně skončila. Odcházel s utkvělou představou Connora, osamoceného a rozzuřeného.

18 Aurora

sobota, 23. července 1983, 00.15

V hlavě se jí přehodila výhybka. Ani se nemusela snažit. Pila a povídala si u pohasínajícího ohně, nejdřív jen s Bennersem a pak s Jojo a Connorem, kteří si přišli odpočinout od svého šíleného tance. Topaz a Coralie stály vedle sebe, Topaz měla paži přehozenou kolem úzkých Coraliiných ramenou a obě si povídaly s Brettem. Už se nebála, co si Topaz pomyslí. Ať si sestra dělá, co chce, Aurora bude taky.

„Měli bysme si příští týden zajet někam na kole,“ prohlásila Jojo a Aurora měla pocit, že jí utekl kousek rozhovoru.

Connor zavrtěl hlavou. „Teď jsme přece jeli na kole sem.“

„Ne, myslím někam pořádně. Daleko. A pak někde přespat pod stanem a zas jet dál. Fakt někam dojet. Máš kolo, Auroro?“

„Jo,“ přitakala a vybavila si svoje chatrné světle fialové městské kolo s košíkem. „Ale je to popravdě tak trochu křáp.“

„Nemusíme jet rychle,“ namítla Jojo s úsměvem. „A Benners je na kole stejně hrozný máslo.“

„Myslíš jako na víc nocí?“ zeptal se Connor zamračeně.

„Jo. Jako na dovolenou.“

Connor najednou vypadal trochu naštvaně. „Já na dovolenou nemůžu, Jojo.“

„Nebude to nic stát,“ nedala se.

„To je jedno. Otec by zešílel. Čeká, že budu pracovat.“

„Ale bylo by to jenom na pár dní,“ uklidňoval ho Benners. „Na pár dní ho určitě přemluvíš.“

„Vy nemáte ani páru, co?“ Connor byl najednou bez sebe. „Vůbec kurva nevíte. Ani jeden. Půlku času se s ním hádám jenom proto, aby mě vůbec pustil do školy, když bych mohl pracovat. Vydělávat mu prachy ze součástek na auta, který jsou většinou kradený, nebo mu něco schovávat, protože slyšel, že poldové budou dělat šťáru. A i když mě do těchhle sraček tahá on, když se něco posere, schytám to já. Jak bych ho podle vás měl jako přesvědčit, aby mě pustil na posranou dovolenou?“

„Hej, hej,“ brzdila ho Jojo. „Promiň. Moje chyba. To nebylo fér. Vymyslíme si něco jinýho.“

Pohladila ho po rameni. Connor se třásl, plný zlosti a na pokraji slz.

„Vymyslíme si něco jinýho,“ zopakovala Jojo a opřela si hlavu o tu jeho.

„Chci prostě pryč,“ prohlásil. „Chci se odstěhovat, ale to bych si musel najít nějakou práci. Nemohl bych zůstat ve škole.“

„Nebuď blbej,“ řekl mu Benners. „Jestli si myslíš, že moje rodina by přihlížela a nechala tě pracovat, když seš nejchytřejší člověk v zemi, tak asi nepřemejšlíš hlavou. Táta tě má radši než mě. Nejseš sám.“

„To nemůžu,“ odporoval Connor tiše. „Nemůžu si vzít něčí peníze.“

„Můžeš, když to ten někdo chce,“ namítl Benners.

„A jestli se nechceš nastěhovat do nóbl bejváku,“ přidala se Jojo, „pokoj mýho bráchy bude od září volnej. Můžeš bydlet v něm.“

Stiskla Connorovi ruku. Aurora viděla, jak jejich podpora Connorův vztek přebíjí a žene slzy blíž k povrchu.

„No tak. Dej si se mnou ještě lajnu a mysli na hezký věci,“ vybídla ho Jojo.

Benners se vratce postavil.

„Chci tancovat. Vstávej, Auroro. Čas přijmout další část života.“

Než ho chytla za ruku, zaváhala jen na chvilku. Nechala se zatáhnout kousek od rudooranžového ohně. Nemotorně si ji podtočil pod paží. Hudba teď byla trochu zuřivější. Další písnička, kterou neznala.

Když se do ní zaposlouchala, přistihla se, jak se usmívá. Připomnělo jí to Connora, náhlé výbuchy vokálního vzteku a pak zase zklidnění. Vůbec se nehodila ke způsobu, jakým ji Benners držel a jak s ní točil, jako nějaký nemotora na plese. Rozesmála se.

„Co je?“ zeptal se, když se ji pokusil otočit a zakopl o klacek. Křenil se. Smál se s ní.

„Jako kdyby ti tvý ruce a nohy vůbec nepatřily,“ poznamenala.

„To ty jen neumíš ocenit moje umění.“

Cítila, jak její nesmělost odtéká pryč. Cítila se bezstarostná a lehká.

Držel ji oběma rukama a točil se s ní dokola, dost rychle na to, aby se zakláněla. Pak zapištěla, napůl se smíchem, protože se přiblížila k ohni. Benners si ji přitáhl. Skoro na něj spadla a smíchy nemohla popadnout dech.

„Promiň,“ omluvil se jí Benners a pořád ji držel za levou ruku.

„Teda, Bennersi,“ promluvil jí přes rameno Connor, který stál za ní. „Ty seš ostuda.“

Otočila se k němu. Měl trochu skelný pohled. Uvažovala, jestli to dělají ty drogy. Jojo dřepěla za ním a mnula si nos. Kolik toho měli?

Connor chytil Auroru za volnou ruku a přitáhl si ji do jiného držení. Bližšího, mnohem pevnějšího. Překvapilo ji, jak silný Connor je. Nečekala to.

Benners ji pustil a ona položila volnou ruku Connorovi na rameno. Nebyla si jistá, jestli to bylo proto, že se ho chtěla chytit, nebo aby ho od sebe udržela kousek dál.

„Zkus opravdovej tanec.“

Začal pokyvovat do rytmu, hudba v něm pulzovala. Když se hýbal, ona se pohybovala a přesunovala s ním.

Lehkomyslnost ji okamžitě opustila. Najednou si velmi dobře uvědomovala každičkou část svého těla. A taky to, jak mu musí připadat. Jaké má rozcuchané, špatně usušené vlasy a levnou nylonovou sukni.

A taky vnímala jeho. A to, jak vypadal on. Jak byl dost blízko, aby cítila jeho lacinou vodu po holení a pot. Že se na ni vřele usmíval, kluk, co vždycky chtěl její sestru.

Dívala se na ni i Topaz, ale Auroře to poprvé bylo jedno. Ať se dívá. Aurora tomu dá šanci, jak říkal Benners, a její sestra se s tím bude muset naučit žít.

19

Když si Jonah a O’Malley sedli naproti Connorovi, vypadal, že tiše zuří.

„Nabídli vám čaj?“ zeptal se Jonah, který se rozhodl, že než se začne natvrdo vyptávat, dá tomu pár minut.

„Nedám si, děkuji,“ opáčil Connor chladně.

Jonah se skoro usmál. Usoudil, že profesor Dooley je zvyklý, že jeho vztek má na lidi vliv. Po Jonahovi ale stekl jako voda.

„Takže,“ začal Jonah, když spustil nahrávání, „během vyšetřování jsme narazili na pár věcí, se kterýma bysme od vás potřebovali pomoct.“

„Nepochybně,“ odpověděl Connor, tvrdé oči skryté za brýlemi.

„Podle toho, co jste uvedl, jste šel spát, když Topaz odešla s Brettem Parkerem. Později nám ale bylo řečeno, že odešla s Brettem a Coralií, nejen s Brettem.“

Nastalo krátké ticho a pak Connor pokrčil rameny. „Tak jasně si to všechno nepamatuju. Vím, že využila Coralii, aby ho zaujala. Co se dělo pak… to mě až tak nezajímalo.“

„Neviděl jste je odcházet společně?“

„To si opravdu nepamatuju,“ odpověděl Connor tiše.

„Dobře. Pokračujeme. Už jste nám řekl, že jste si lehl vedle Jojo Magosové a že ta vás utěšovala ohledně Topaz a Bretta. Nezmínil jste se, že jste pak ještě vstal.“

„Protože jsem nevstal.“ Mluvil nevzrušeně.

„Máme bohužel důvod domnívat se, že ano,“ prohlásil O’Malley, který seděl velmi uvolněně.

Nastalo další ticho, během kterého Connor na okamžik vypadal zmateně. „Určitě — určitě jsem nevstal.“

„Tak jak to, že jste byl spatřen u ohně, sám, když už všichni ostatní odešli spát?“ zeptal se Jonah.

Connor zavrtěl hlavou. A pak se vsedě napřímil a náhle vypadal jistější. „Podívejte, tohle mi nikdo nikdy neřekl. Tehdy v třiaosmdesátým jsme o tom mluvili hodně, snažili jsme se to dát kousek po kousku dohromady. Proč by s tím někdo přišel až teď?“

„Ta osoba tvrdí, že byla pod velkým tlakem, aby to policii neříkala.“

Connor těkal očima, buď ve snaze vzpomenout si, nebo ve snaze vymyslet něco na svou obranu.

„Ne,“ řekl. „Opravdu jsem nevstal. Možná jsem byl opilej, ale nebyl jsem úplně namol. Kdybych vstal, pamatoval bych si to. O tom, že Aurora zmizela, jsem se dozvěděl ráno a i tehdy mi trvalo docela dlouho dát si dvě a dvě dohromady.“

„A dřív toho večera se s Aurorou nic nestalo? Než jste šel spát? Třeba před tím, než vás Jojo utěšovala?“ zeptal se O’Malley.

„Proboha.“ Connor sklonil hlavu a začal si třít čelo. „Kolikrát vám to mám říkat? S Aurorou se nic nestalo. Ani mezi mnou a Aurorou, ani mezi Aurorou a někým jiným, aspoň co vím.“

„Tak proč měla vaše žena pochyby, jestli jste Auroru nepronásledoval, poté co se vytratila s Brettem?“ zeptal se Jonah chladně.

Connor k němu vzhlédl s neurčitým výrazem.

„Já jsem ji ne… Topaz si nebyla nejistá…“

„Považovala za důležitý zeptat se vás, co se stalo,“ uvedl to na pravou míru Jonah. „Po třiceti letech měla pořád pocit, že se vás musí zeptat, k čemu doopravdy došlo. Řekl bych, že to o nějaký nejistotě svědčí.“

Connor zavrtěl hlavou. „Nepochopili… ten rozhovor jste nepochopili.“

„Jak jinak by se mu dalo rozumět? Uvítám vaše vysvětlení.“

Connor hleděl na stůl a neříkal nic.

„Nechcete mi říct, co způsobilo Topazinu nejistotu?“ zeptal se Jonah.

„No dobře,“ ustoupil Connor. „Nic to nebylo, ale snadno by se to dalo špatně vyložit. Pokoušel jsem se ji… políbit.“

„Auroru?“

„Ano, Auroru.“

Jonah pozvedl obočí. „Pokoušel jste se políbit tu čtrnáctiletou, údajně nepohlednou dívku?“

„Podívejte, nechtěl jsem…“ Connor povzdechl a znovu vzhlédl, tentokrát s naléhavým pohledem. „Nešlo o to, že by se mi líbila. Chtěl jsem, aby Topaz žárlila. Myslel jsem si, že když budu tancovat s Aurorou, naštve ji to. A taky že jo, jenže bohužel zareagovala tak, že se ještě víc snažila dostat Bretta. A když se jí to povedlo a oni se začali líbat… prostě jsem… zkusil jsem Auroře dát taky pusu.“

„Aurora neměla zájem?“

„Kdo by měl zájem o člověka, kterej ho očividně využívá?“ zeptal se a vrtěl hlavou. „Ne, neměla. A řekla mi, ať toho nechám, tak jsem toho nechal. Potom odešla a já si šel vylívat srdce za Jojo.“

„Řekl byste, že jste kvůli tomu měl vztek?“ zeptal se Jonah, záměrně přísně. „Musela to být celkem rána pro vaše ego.“

„Bylo to ponižující,“ prohlásil Connor nevýrazně. „Připadal jsem si jako totální debil a taky mě mrzelo, že jsem rozhodil Auroru. Ale vztek jsem měl jedině sám na sebe.“

„Ne na Bretta Parkera?“ zeptal se Jonah. „Přece jenom si to rozdával s vaší budoucí ženou.“

„Ne.“

„A ani na druhou dívku, která vás ten večer odmítla?“ nepolevoval Jonah.

„Samozřejmě ne,“ ohradil se Connor. „Nebyla to její vina.“

„Protože já si umím představit, že byste kvůli tomu vztek měl,“ pokračoval Jonah. „Umím si představit, že se v noci vzbudíte a hlodá to ve vás. Že jdete k ohni a přemýšlíte a pak se rozhodnete, že si to Aurora vypije.“

„Ježiši,“ zděsil se Connor. „Nic takovýho se nestalo.“

„Zkoušel jste ji totiž políbit přede všema. Možná vás tanec s ní trochu vzrušil,“ pokračoval Jonah, jako by Connor nic neřekl. „Byl jste hodně prchlivej a zakládal jste si na svým egu. Možná jste měl pocit, že si zasloužíte trochu povyražení, po tom všem, čím jste si prošel kvůli Topaz.“

„Přestaňte,“ zastavil ho Connor a Jonah viděl, že se trochu třese. Vyslýchaný se zhluboka nadechl a řekl: „Všechno, co říkáte, je hrozný. Já se tý chudinky potom ani nedotkl. Nechal jsem ji jít spát. A ráno byla pryč.“

Jonah byl chvíli potichu, pak vypnul nahrávání a navrhl přestávku ve výslechu. Když s O’Malleym opouštěli místnost, Connor se stále třásl.

Hansonová se po dobré půlhodině přinutila přestat dívat do složky Connora Dooleyho. Ve výslechové místnosti byl už aspoň deset minut a ona se nemohla zbavit pocitu, že soustředit se teď na cokoli jiného by byla ztráta času.

Ale musela dělat svoji práci, i když to znamenalo marnit čas zbytečnostmi. Opustila soubor s Connorovými záznamy a rozhodla se místo toho hledat něco o Andrewovi Mackenziem, jak ji vrchní inspektor požádal. Trval na tom, že i když je Connor jasná priorita, existují dostatečné důvody pro to, aby se zaměřili i na jiné lidi, zejména na toho učitele.

Mackenzieho záznam měla přečtený hned. U výslechu byl jen jednou a policii sdělil, že pár kilometrů odtud tábořil se svou přítelkyní a celou noc byl s ní. Tohle tvrzení, aspoň co našla, nikdo neprověřil. Přidala to jako bod na svůj seznam mizerně odvedené prvotní práce.

Poté se rozhodla, že si ho vygooglí, i když se jménem Andrew Mackenzie to nebude nic snadného. Přidala do vyhledávání ještě „učitel Southampton“ a zřejmě našla správného člověka. Vyjelo jí několik rozhovorů, v nichž mluvil o výjimečně úspěšných studentech. Na fotkách byl podsaditý muž s širokým obličejem, který v plátěných kalhotách a košili vypadal příšerně nóbl. Taky našla nějakou stránku o charitativní túře na Korsice a zjistila, že je zakladatelem webu zaměřeného na četbu Yeatsovy poezie na dramatických místech, což ji pobavilo.

A pak tam byl článek o oslavě, která se konala u příležitosti odchodu do výslužby nějakého Roalda Mackenzieho, někdejšího vrchního komisaře u Metropolitní policie. Ze zvědavosti na něj klikla, jestli neobjeví zmínku o Andrewovi, a přečetla si krátký rozhovor s „učitelem Andrewem Mackenziem, Roaldovým synovcem“.

„Proboha,“ hlesla. Takže Mackenzie má na policii pěkné kontakty. Není divu, že se o něj nikdo moc nezajímal.

Musela se krotit, aby nevyskočila a hned to neřekla Lightmanovi. Viděla ale, že se soustředí na svou obrazovku a trochu se mračí. A hlavně to byla informace spíš pro Sheense.

Takže seděla, znovu si ten článek četla, přitom netrpělivě podupávala a čekala na svého nadřízeného.

Jonah opustil výslechové místnosti a v hlavě mu divně bzučelo, jako vždycky, když kladl nepříjemné otázky. Byl to pocit, jako když člověk vypije moc kávy. Nevrlý neklid, který si začíná hledat další cíl.

V takových chvílích — a jen v takových chvílích — si myslel, že začíná rozumět svému otci. Byl spravedlivě rozhořčený kvůli lžím, které podezřelí vykládali, a měl nutkání z nich pravdu vymlátit.

Na Connora byl mírný. Mohl by zajít mnohem dál, i když se v takových chvílích neměl moc rád. Což byl docela problém vzhledem k tomu, že právě díky téhle schopnosti byl ve své práci opravdu dobrý.

To, že si Connor očividně pořádně nevybavoval, co tehdy dělal, Jonahovi skoro pomáhalo. Byla to taková nepříjemná ozvěna jeho vlastní minulosti. Chtěl se kvůli tomu do Connora pustit, možná proto, že už byl unavený z toho, jak neustále dorážel sám na sebe.

„Nevím, jestli mu věřím,“ přiznal se O’Malley, který Jonaha dohnal u dveří oddělení. „Na jednu stranu si myslím, že takhle nějak bych reagoval, kdyby mi někdo řekl to, co ty jemu. Ale na druhou stranu si taky myslím, že přesně takhle by reagoval viník.“

„Je to oříšek,“ souhlasil Jonah. „Chci mu nechat trochu času, aby se bál. A taky potřebujeme najít další důkazy. To teď bude priorita. Jestli vstal a znásilnil ji, musí se to dát dokázat, Coraliino svědectví nestačí.“

Když vešel na oddělení, zachytil hbitý pohyb Hansonové, která rychle vstala.

„Co máš?“ zeptal se jí.

„Andrew Mackenzie,“ řekla téměř s úsměvem. „Vyslýchali ho jen jednou, měl alibi. Údajně tábořil s přítelkyní a celou dobu byl s ní.“

„Potvrdila to?“

„Nikdo se jí na nic neptal,“ prohlásila vítězoslavně. „Což může být neuvěřitelně špatně odvedená práce, ale ve skutečnosti je to možná ještě horší. Mackenzieho strýc byl v tý době vrchním komisařem u Metropolitní policie.“

„To jako vážně?“

„Jo.“ Teď už se vyloženě usmívala. „Ještě že s ním udělali rozhovor, když jeho strýc slavil odchod do výslužby, jinak by mi to spojení možná uniklo.“

Nemohl sdílet její nadšení. Kromě toho, že se pořád snažil zbavit vzteku, už v životě viděl víc než dost případů vyšetřování korupce. Škodilo to jak jednotlivým policistům, tak pověsti policie obecně. Jestli se ukáže, že dluží obrovskou omluvu za to, že ponechali vraha třicet let na svobodě, Jonah nechtěl být v centru dění.

Jenže na tom, co chtěl, vůbec nezáleželo. Mackenzieho musí vyslechnout.

„Zjistilas, kde je teď?“

„Jo, dělá vedoucího katedry na jedný soukromý škole v Bristolu.“

„Zavolej tam a řekni jim, že s ním musíme mluvit,“ požádal ji. „Dneska.“

Podíval se na hodinky a zjistil, že už jsou skoro dvě. Čas oběda se rozplynul někde v koloběhu výslechů.

„A mohla by ses prosím tě omluvit Jojo Magosový a zeptat se jí, jestli bych se s ní mohl potkat dneska večer nebo zítra? Ben pojede se mnou za tím učitelem.“

Lightman zvedl hlavu a lhostejně přikývl. „Takže briefing odkládáme?“ Seržant odpojil svůj iPad od počítače a postavil se.

„Jo, posunu ho na později. Jestli máme jet do Bristolu, chci vyrazit hned. Řeknu ti pár věcí z dnešního dopoledne a ostatní informuju později. Jo, a musíme říct Connorovi Dooleymu, že může jít.“

„Já mu to řeknu,“ nabídl se O’Malley.

„Dobře.“

„Co mám dělat, až zavolám do tý školy?“ zeptala se Hansonová. Poznal, jak je zklamaná. Těšila se, že bude mluvit s dalším podezřelým. Jenže on obvykle na drahých školách raději dělal dojem hodností. A vrchní inspektor a seržant byla dobrá kombinace.

„Ozvi se McCulloughový ohledně novinek z forenzního a dej nám vědět. Jestli existuje důkaz proti Connoru Dooleymu, chci ho. My si promluvíme s Mackenziem a uvidíme, jestli to někam povede.“

Potichu se posadila ke stolu.

„Dobrá práce, jaks ho spojila s tím vrchním komisařem,“ poznamenal. Byl to trochu neobratný pokus o útěchu.

Lehce přikývla a obrátila pozornost k monitoru.

Když opouštěli stanici, začalo pršet, a než dojeli na dálnici, vyloženě lilo, do střechy auta bušily provazy vody. Jonah si v kantýně vzal na cestu sendvič, ale bylo těžké řídit a zároveň jíst, tak to vzdal a nechal si ho na později.

Uvažoval, že případ probere s Lightmanem, ale momentálně to byl jeden velký zmatek. Mezi jednotlivými výpověďmi bylo tolik nesrovnalostí, že nevěděl, kde začít.

Mohli si být jistí jedině tím, že tu měli skupinu zdrogovaných opilých teenagerů ve věku od patnácti do osmnácti let a nevinnou čtrnáctiletou dívku, která se uložila kousek od ostatních. Plus jednoho učitele, který stanoval o pár kilometrů dál ve stanu s přítelkyní. A obrovskou nálož dexedrinu.

Aurora mohla, ale taky nemusela být opilá. Oni všichni mohli, ale taky nemuseli být sjetí. Drogy někdo odnesl později, možná po domluvě, možná ne.

Byla tam spousta zdánlivě bezvýznamných lží. Přátelé se snažili navzájem chránit. Nebo se možná snažili skrývat pravdu o tom, co se ve skutečnosti stalo. Třeba s Connorem. Coralie čekala třicet let, aby jim řekla, že ho viděla u ohně. Budou ty lži muset jednu po druhé zdolat.

V tu chvíli si vzpomněl, jak Topaz zamlčovala své setkání s Mackenziem. Vedle nedbalosti při jeho vyšetřování to byly dobré důvody, proč si ho prověřit.

„Co na toho učitele máme?“ zeptal se Lightmana.

„Hansonová mi poslala původní výpověď Topaz. Opravdu se zmínila, že Andrewa Mackenzieho viděla,“ díval se Lightman do iPadu. „Byla to ale jen stručná zmínka a zdůraznila, že k tomu došlo hodně zkraje večera. Myslela si, že by stálo za to ho prověřit. Pak už o něm během těch prvních pár dní nemluvila.“

Jonah zkoušel vydolovat z paměti své vlastní vzpomínky na Mackenzieho. Jako angličtinář přišel k nim na školu až v posledním Jonahově pololetí. Byl mladý, to si Jonah pamatoval. Vypadal sotva starší než maturanti, měl širokou tvář a sportovní, trochu podsaditou postavu. Spíš sprinter než běžec na dlouhé tratě.

Najednou ho napadlo, jestli právě Mackenzie nebyl ten učitel, ze kterého byly holky ve třídě tak hotové. Nebo to byl tamten tělocvikář? Jeden z nich. A jestli to byl Mackenzie, možná do něj byla zblázněná i Aurora.

Najednou se po levé straně vynořila odbočka na M4. Jonah si uvědomil, že má u navigace vypnutý zvuk a že málem přejel. Zablikal doleva a začal najíždět do vnitřního pruhu. Pak dupl na brzdy a strhl řízení, protože Opel Astra za ním náhle vybočil a rychle ho předjel.

„Ježiši,“ ulevil si při brzdění. „Promiň.“

„V pohodě,“ odpověděl Lightman a sundal ruku z palubní desky, o kterou se opřel. Nespustil zrak z iPadu.

„Není ti z toho na zvracení?“ zeptal se Jonah ze zvědavosti.

Lightman k němu vzhlédl. „Z čeho?“

„Ze čtení v autě. Já to vydržím tak pět minut, než se mi udělá špatně.“

„Ne,“ odpověděl Lightman zamyšleně. „To se mi nikdy nestalo.“

Kvůli takovým věcem, napadlo Jonaha, leckoho napadne, jestli je Lightman člověk, nebo robot.

Harforthská škola sestávala z řady šedých kamenných budov obehnaných zdí a postavených před začátkem dvacátého století. Navzdory tmavě zelené vítací ceduli s krásným písmem působila nevkusně a depresivně. Možná to bylo počasím, možná její šedivou hranatostí.

Cestou k recepci přejeli několik malých, ale zákeřných retardérů. Hřiště po pravé straně bylo pokryté řídkou a na pohled spálenou trávou a byla na něm vyznačená taky malá plocha pro kriket.

„Bože, ještě že jsem do takový školy nechodil,“ poznamenal Jonah, když stoupali po nízkých schodech ke dveřím s nápisem „Vchod pro návštěvy“.

„Když svítí slunce, vypadají líp,“ odtušil Lightman nevzrušeně.

Jonah na něho pohlédl. Vybavil si, že v životopise měl školu svatého Pavla nebo tak něco. Uvažoval, jestli Lightman strávil mládí na internátní škole. To ho nikdy předtím nenapadlo.

V hranaté vstupní hale byl stůl a za ním prosklená zóna. Za stolem seděla třicátnice s ostře řezanými rysy a před sebou měla cedulku, na které stálo velkými písmeny „Asistentka ředitele“. Její jméno pod tím bylo tak malé, že ho Jonah nepřečetl. Asi priority.

„Můžu vám nějak pomoct?“

Jonah v její otázce moc velkou touhu pomáhat neslyšel.

„Ano, děkujeme. Já jsem inspektor Jonah Sheens a tohle je seržant Ben Lightman. Naše kolegyně vám myslím dnes volala. Potřebujeme mluvit s Andrewem Mackenziem.“

„Omlouvám se, ale domluvily jsme se myslím na tom, že to bude muset proběhnout o víkendu,“ sdělila jim sekretářka.

Jonah se musel snažit, aby ho ten neosobní pedantský způsob mluvy nechal chladným.

„Bohužel jsme tu ve věci policejního vyšetřování,“ oznámil jí stejně odměřeně. „Jde o čas. Pokud to bude nutné, můžeme na něj vydat zatykač, ale myslím, že to by na vaši školu vrhalo mnohem horší světlo.“

Mackenzie jim našel prázdnou místnost nedaleko třídy, ve které učil. Budova byla strašidelně tichá. Kurzy letní školy zjevně nevyužívaly všechny prostory.

Mackenzie nechal svou znuděně vypadající skupinu amerických středoškoláků s nějakou mladou ženou, která byla asi taky učitelka. Vypadal, že mu to vůbec nevadí.

Jonah se přistihl, jak si ho po cestě prohlíží a hodnotí. Soukromá škola byla patrná na jeho světlých krémových kalhotách a naleštěných hnědých botách, na tmavě hnědé vestě i modré košili. Byl na pokraji tělnatosti a předloktí měl pod vyhrnutými rukávy široká. Jonaha napadlo, že budou silná.

„Tak na co se mě chcete zeptat?“ řekl konečně, když za nimi zaklaply dveře. Jonah si pomyslel, že tam všechno vypadá trochu staře. Kdysi drahé, ale teď zchátralé.

Mackenzie se posadil ke stolu a nechal Jonaha a Lightmana, aby si od školních lavic přitáhli trochu nízké židle. Jonah si říkal, jestli učitelskou pozici zaujal ze zvyku, anebo to bylo cílené vyjádření autority. Způsob, jakým si založil paže a párkrát se nadechl, ale rozhodně autoritativní nebyl. Byl neklidný. Možná vyděšený.

„Nevadilo by vám, kdybysme si to nahráli?“ zeptal se Jonah a vytáhl svůj přenosný záznamník. „Je pak mnohem jednodušší prověřovat fakta, když máme všechno na záznamu.“

„Jistě, v pořádku,“ souhlasil Mackenzie. „Klidně.“

Jonah zapnul nahrávání. Představil se. A pak spustil.

„Jde o Auroru Jacksonovou,“ oznámil. „Její ostatky byly včera ráno nalezeny jen kousek od místa, odkud zmizela.“

Mackenzieho reakce byla patrná nejen z výrazu, ale i z pohybů těla. Trochu mu poklesl trup, jedna ruka sjela ze druhé a on se ji pokusil vrátit.

Jonah čekal, až promluví, ale Mackenzie řekl jen: „Aha. Aurora.“ Ztěžka se nadechl, několikrát vydechl a pak se otočil a podíval se z okna.

„Zřejmě je to pro vás trochu šok,“ konstatoval Jonah. „Musíme se vás ale na Auroru zeptat, a taky na ten večer. Na cokoli si vzpomenete.“ Pokrčil rameny. „Je mně jasný, že to byla jedna studentka z mnoha, takže nečekám podrobnej popis.“

„Nebyla jako mí ostatní žáci,“ prohlásil Mackenzie hrubým hlasem, který Jonaha vyvedl z míry. Učitel na vyšetřovatele upřel svůj nevýrazný pohled a Jonah si poprvé uvědomil Mackenzieho věk. Jeho vrásky a únavu. „Nebyla jako oni. A nejen proto, že zmizela, ale proto, že jsem si myslel, že před sebou mám dalšího Marqueze nebo Woolfovou nebo Faulknera. Byla to příšerná ztráta. Strašná škoda.“

Jonah vedle sebe cítil Lightmana, naprosto nehybného. Poznal, že intenzita Mackenzieho reakce překvapila i jeho.

„Žádnej z vašich dalších studentů se jí podle vás nevyrovnal?“

Mackenzie zavrtěl hlavou. A pak pokrčil jedním ramenem. „Sem tam nějaké nadějné žáky mám. Už jich bylo dost, o kterých jsem si myslel, že budou úspěšní, a většina taky byla. Za celou kariéru jsem měl jenom několik spisovatelů nebo novinářů. Ale žádný z nich… Co já vím. Žádný z nich nebyl tak originální jako ona. Nebo tak rychle nechápal. Ale možná na ni mám zkreslenou vzpomínku kvůli tomu, co se stalo…“

Lightman se neutrálně zeptal, jestli Auroru znal osobně.

Mackenzie si odfrkl. „Asi tak jako každého žáka. Hrozně jsem se bál, aby si nějaká studentka moji podporu nevyložila špatně. Měl jsem tehdy za sebou jen dva pořádné vztahy a netušil jsem, jak reagovat na nechtěnou pozornost. Pamatuju si, že za mnou jednou v pátek odpoledne, když jsem opravoval testy, přišla do třídy maturantka a já jsem ji víceméně vyhnal pryč. Chuděra si nejspíš přišla jen pro radu, ale já byl paranoidní a nechtěl jsem s ní být ve třídě sám.“

„Takže jste nikdy nezažil nic nad rámec běžného vztahu učitel a žák?“ pokračoval Lightman.

„Samozřejmě ne,“ odpověděl a zněl, jako by ho Lightman zklamal. „Člověk může být ze studentů nadšený. Z jejich schopností, z toho, kam je asi život zavede, a jak jim můžete pomoct. Jako lidé mu můžou být sympatičtí nebo nesympatičtí, ale musí se snažit, aby ho to neovlivňovalo. Měl jsem chytré žáky, o kterých jsem osobně neměl vůbec dobré mínění, ale to neznamená, že bych neudělal první poslední, abych jim pomohl.“

„Díky,“ poznamenal Jonah. „Taky bysme se potřebovali dozvědět co nejvíc o tý noci. Kdy Aurora zmizela. Máme za to, že jste ten večer viděl minimálně jednoho z tý tábořicí skupinky. Věděl jste, že jich tam je víc?“

„Potkal jsem Topaz,“ přikývl. „Aurořinu sestru. Musím říct, že by mě nikdo nenapadlo, že tam bude i Aurora. Ve škole spolu čas netrávily. Topaz byla úplně jiná. Taky byla chytrá, ale byla posedlá sama sebou. Předpokládal jsem, že je tam s tou svou partou. Bennersem a… Ježiš. Úplně jsem… Connorem, tak. A Jojo. A tou svojí malou nohsledkou… Jak se jmenovala?“

„Coralie? Ta s ní tehdy nebyla?“ dotázal se Jonah.

„Ne, byla tam jen Topaz. Procházela se u řeky. Část cesty jsem šel kolem vody a myslím, že jsem ji vylekal.“

„Co dělala?“ Tentokrát se zeptal Lightman.

Mackenzie na něho obrátil prázdný pohled. Vydal zamyšlený zvuk. „Měla nějaký batoh. Šla opačným směrem. Možná si šla zaplavat.“

„Neviděl jste, odkud přišla?“ zeptal se Jonah.

„Ne,“ zavrtěl Mackenzie hlavou a přelétl mezi nimi pohledem. „Podívejte, vím, že Topaz uměla být na svoji sestru docela hnusná, ale nemyslím si, že má co do činění s její smrtí. Když Aurora zmizela, hrozně ji to sebralo.“

„To je užitečná informace, děkujeme,“ opáčil Jonah. „Později večer jste neviděl nic?“

Mackenzie zavrtěl hlavou. „Utábořil jsem se tak o tři čtyři kilometry dál.“

„S přítelkyní?“ zeptal se Jonah. „Je to tak?“

„Ano. Bývalou,“ dodal. „Teda, zjevně, už je to třicet let… Jsem ženatý, a ne s ní.“

„V kolik hodin jste se s ní setkal?“ zeptal se Jonah.

„Hmmm… Popravdě, to už si nevzpomínám. Možná jsem to řekl tehdy.“ Promnul si palcem čelo, kůži na něm měl svraštělou.

„Podíváme se, děkujeme,“ pokýval Jonah. „A poté co jste došel na místo, kde jste se utábořil, už jste nikam neodcházel? A nic jste neslyšel ani nikoho dalšího neviděl?“

Mackenzie zavrtěl hlavou. „Nebyli jsme blízko žádné cesty,“ vysvětlil. „Cíleně. Oficiální tábořiště bývají v tuhle roční dobu přeplněná a počasí bylo skvělé. Dianu to teda trochu štvalo. Nelíbilo se jí, že musí potmě pochodovat dva kilometry mimo stezku. Musel jsem pro ni zajít.“ Napůl se usmál. „Asi jsem to měl brát jako známku naprosté nekompatibility.“

„Ten večer jste trochu pili, že jo?“ ujistil se Jonah. „Myslím, že v záznamu je, že jste oba měli víno.“

„Jo, myslím, že jsme oba něco vypili.“

„Takže je možný, že jste nějaký zvuky zaspali,“ poznamenal Jonah.

„Hm, asi jo. Obecně mám docela tvrdé spaní.“ Lehce pokrčil rameny a trochu se usmál.

„Děkujeme. Můžete nám ještě říct, jak se vaše bývalá přítelkyně jmenovala?“

„Ou. Diana… Diana Pitmanová.“ Krátce se zasmál. „Musel jsem se snažit, abych si vzpomněl.“

„Nenapadá vás ještě něco, co by se nám mohlo hodit? Cokoli.“

Mackenzie se na chvilku zamyslel. „Ne, asi mě nic nenapadá. Nevím, co jsou po té době ještě vzpomínky, a co už jsem si vymyslel. Asi už jsem toho dost zapomněl při zběsilé snaze vzpomenout si, co se dělo, a výčitkách, že jsem netábořil blíž. Že jsem nic neslyšel.“

Jonah přikývl. „Tady je moje vizitka. Kdyby vás něco napadlo, dejte mi prosím vědět. Jestli máte něco, co by se nám mohlo hodit, třeba deníkový zápisy nebo nějakou Aurořinu práci, budeme rádi.“

Mackenzie si vzal vizitku, podíval se na ni a přikývl. Jonah při letmém doteku ucítil, že má trochu vlhké prsty. Učitel se potil.

Nechal je v tichosti odejít.

20 Aurora

sobota, 23. července 1983, 00.35

Všechno bylo roztříštěné. Matoucí. Motala se jí hlava z alkoholu a měla závrať. Závrať z doteku. Z pronikavé Connorovy vůně.

„Je mi trochu… divně.“

Odtáhla se od něj, začala se potit. Mírně zavrávorala a Connor ji přidržel.

„V pohodě?“

„Nevím.“

Zaslechla výbuch smíchu a Connor strnul. Hleděl za ni, směrem k její sestře. Samozřejmě že smích patřil Topaz.

Bez přemýšlení se otočila, aby se taky podívala. Topaz stála u Bretta a něco mu šeptala do ucha. Ruku měla položenou na jeho rameni a její dlouhé vlasy se dotýkaly jeho předloktí. Dívat se na ni bylo Auroře hodně nepříjemné.

Brett se usmíval, ale pohledem zabloudil k Auroře. Ta neměla čas se zatvářit, že má ze své sestry radost.

Jeho úsměv se rozplynul a Brett se od Topaz trochu odtáhl. „Hele, co si takhle zatancovat,“ navrhl. Sehnul se, položil své pití a popošel ke Connorovi a Auroře. „Pojďte.“

Začal pokyvovat hlavou a trochu se pohupovat.

Topaz za ním nešla. Místo toho přistoupila ke Coralii a vzala ji za ruce. Přitáhla si ji a začala tancovat, přitisknutá ke kamarádce a s dlaněmi na jejích zádech.

Když se Connor najednou začal zase pohybovat, Aurora vyskočila. Přitáhl si ji, aby šla s ním.

„Promiň, já už tancovat nechci,“ odmítla tiše.

„Neblbni,“ nedal se Connor a přitiskl se blíž.

Nechtěla, aby se jí ještě dotýkal. A už vůbec nechtěla, aby ji nutil se s ním pohybovat. Paže měla bezvládné a chodidla jí ztěžkla a znemotorněla.

Viděla, jak si Topaz Coralii otočila a pak pohlédla z Bretta na Connora a zpátky. Oba chlapci ji sledovali a Aurora si nemohla pomoct a dívala se taky.

Topaz se s úsměvem natočila, přitáhla si Coralii a pak naklonila hlavu, takže se setkala s jejími rty. Coralie se nebránila. Objala Topaz a polibek opětovala.

Aurora se nedokázala přestat dívat. Byla fascinovaná stejně jako Connor a Brett, jen z úplně jiného důvodu.

Sama sebe se ptala, jestli je Topaz opravdu na holky, a ne na kluky. Jestli jí v sestřině chování něco uniklo. Vybavovala si ale tolik kluků, se kterými Topaz chodila, tolik dostaveníček před tělocvičnou nebo za autobusovou zastávkou. Tolik flirtování a doteků.

Brett se zasmál. „Wow, holky.“

Topaz se na malou chviličku zastavila. Otočila se, aby se na něj uličnicky usmála, a pak Coralii chytla za vlasy a zaklonila jí hlavu dozadu. Sehnula se ke kamarádčinu krku a začala jí olizovat a líbat klíční kost.

Brett se k nim pomalu přibližoval, jednou rukou se držel vzadu za krkem a sledoval je. A pak došel blíž a Topaz se od Coralie odklonila a pustila ho k nim. Nechala ho přitisknout ústa na ta svá. Rukou přejížděl Coralii po zádech a pak jí vklouzl pod sukni.

Auroře se udělalo ještě víc na zvracení. Odtáhla se od Connora, ale ten se ji snažil držet.

„Chci jít pryč,“ snažila se mu vytrhnout.

„Počkej,“ nenechal ji Connor. Řekl to trochu zoufale, ale Aurora už jich měla všech dost.

Otočila se a odklopýtala dál od ohně, do temnoty stromů.

21

Když byli zase na cestě, Jonah přes Bluetooth zavolal O’Malleymu a Hansonové. Hansonová to zvedla okamžitě a s nadšením.

„Můžeš zavolat i Domnalla?“ požádal ji Jonah.

„Nevím, kde je,“ odpověděla Hansonová. „Neviděla jsem ho od tý doby, co jste odešli.“

Na tom nebylo nic divného. Když byl seržant na stopě, obvykle po ní šel, kamkoli ho zavedla, aniž se zdržoval komunikací s týmem.

„Dobře, zavolám mu pak na mobil. Co máš novýho?“

„Mám tu něco z forenzního. Linda McCulloughová chtěla, abys jí zavolal. Podívali se pořádně na tu plechovku od piva, která byla v díře s tělem, a je způlky plná dexedrinu.“

„Způlky plná?“ zopakoval Jonah.

„Jo,“ přitakala Hansonová. „Je to prý dost zvláštní. Jenom troška u dna byla rozpuštěná, zbytek úplně suchej.“

Jonah zpracovával novou informaci. „Takže prášek se do plechovky dostal, až když byla vypitá,“ ujasnil si.

„To si myslí i McCulloughová.“

Na tom bylo něco zneklidňujícího. Jonah si uměl představit několik možností: že to byl neúspěšný pokus o okořenění něčího pití, které už ale bylo vypité, že se někdo chtěl drog rychle zbavit nebo že je tam dal záměrně jako falešnou stopu. Druhá možnost se mu moc nezdála. Existovaly mnohem jednodušší způsoby, jak se zbavit drog, než je sypat do úzkého otvoru v plechovce od piva a pak zakopávat. Pokud by to byl neúspěšný pokus o říznutí pití, jak to, že Aurora stejně skončila mrtvá? Proč byla plechovka zakopaná s ní?

Jonah se nemohl zbavit pocitu, že šlo o třetí možnost a někdo to tam nastražil pro případ, že by Auroru našli. Mohl to být Connor? Znásilnil ji, zabil a pak se to pokusil plechovkou drog zamaskovat, aby to vypadalo, že to udělal Daniel Benham?

Uvědomil si, že na něj Hansonová mluví.

„Haló?“

„Pardon, cože?“

„Mackenzie. Našla jsem tu jeho přítelkyni, co s ním tábořila. Dianu Pitmanovou.“

„Dobrá práce,“ ocenil Jonah, protože si uvědomil, že on sám se její jméno dozvěděl teprve před chvílí. „Kde je?“

„Učí teď na nějaký škole v Yorku. Mám se jí ozvat?“

Jonah si při představě dlouhé cesty povzdechl. „Jo. Uvidíš, k čemu bude ochotná. Pokud budeme muset do Yorku, tak tam zajedeme.“

„Dobře, zavolám jí. Taky se mi vrátil docela čistej záznam o Andrewovi Mackenziem. Ani na Googlu toho moc není. Ale poslala jsem žádost o další informace na analytický.“

„Taky můžeš zavolat do škol, na kterejch učil, a poptat se na něj,“ navrhl Jonah. „Jestli má životopis na LinkedIn, začni tam, ale zkontroluj data. Když má člověk problém v práci, nejjednodušší je předstírat, že tam vůbec nedělal.“

„Dobře.“

„Ale nejdřív prověř Connora,“ dodal. „Zatím nemáme důvod považovat Mackenzieho za hlavního podezřelýho.“

„Jo.“

Bylo mu jasné, že tohle Hansonovou vůbec nepotěšilo. Zjevně ji nadchlo, že by Mackenzie mohl být opomenutý podezřelý, a chtěla pátrat tím směrem. Věděl, že dobrá policejní práce je z poloviny otázkou instinktu. Ale z druhé poloviny je to umění pustit se v pravý čas do nudných a možná trochu podřadných úkonů.

„Nějaký zprávy od Jojo Magosový?“ zeptal se.

„Jo. Prý bude až do večera na southamptonský lezecký stěně. Na mobilu bude zase okolo osmý.“

Jonah se podíval na hodiny na palubní desce, které ukazovaly 16.52. I kdyby byla hustá doprava, tou dobou už budou dávno zpátky.

„Mám se jí zkusit ozvat?“ zeptala se Hansonová.

„Ne,“ odpověděl Jonah. Mohlo by být užitečnější promluvit si s ní přímo v lezeckém areálu. „Já to vyřeším. Kontaktuj prosím tě tu Mackenzieho bývalou přítelkyni a dál hledej informace o Mackenziem. My se podíváme na zbytek.“

Položil telefon a přemýšlel nad Hansonovou a nad tím, jak zapadne do týmu. Na tom, jak spolu dokážou spolupracovat, vždycky hodně záleželo. Každý přinesl své schopnosti a on je využil, když bylo potřeba.

Juliette Hansonová byla úplně jiná než ten arogantní a impulsivní konstábl, kterého nahradila. Neuměl si představit, že bude při výsleších zastávat roli útočného, zlého policajta. Ale díky tomu u ní nejspíš ani nehrozilo, že zmaří celé vyšetřování.

Jenže Jonaha zajímalo, jak mezi ně zapadne. Byla aktivní, to rozhodně, jako O’Malley. Spíš intuitivní než logická, na rozdíl od Lightmana. Taky v ní viděl touhu po pochvale a uznání, což mohlo být jak užitečné, tak obtížně zvladatelné, podle toho, jak se to vyvine.

Rozhodl se tyhle myšlenky prozatím odložit a vrátit se k rozhovoru s Mackenziem, dokud ho má čerstvě v paměti. Učitelova reakce na zprávu o nalezení ostatků a jeho dravá hrdost na Auroru byly varovná znamení. Jonah si nebyl úplně jistý, jestli mu má věřit lítost, že tam nebyl, aby jí pomohl. Vždyť ji učil jen několik hodin týdně.

Na chvíli myšlenky přerušil. Po čelním skle pořád stékal už trochu mírnější déšť. Provoz houstl a venku se vytvářela změť rozmlžených červených zadních světel.

„Až zkontaktujeme tu Mackenzieho bejvalku, měli bysme zjistit, co o něm říkají jeho kolegové,“ poznamenal po chvilce.

„Myslíš, jestli neměl nějaký nevhodný vztahy se studentkama?“ zeptal se Lightman.

„Cokoliv,“ odpověděl Jonah. „Ale kdyby měl nějakej problém s mladýma holkama, mohlo by to o něčem svědčit.“

„Mám se na to podívat?“

„Ne, nechám to Hansonový,“ zavrtěl hlavou Jonah. „Ať se nenudí a připadá si užitečná. Než jí dojde, jaká je to drbačka, bude do toho zabraná.“

Hansonová zahlédla Lightmana vcházejícího na oddělení a zvedla k němu hlavu. Jeho vřelý úsměv ji z nějakého důvodu uvedl do rozpaků, a tak se sklonila zpátky za monitor.

Pořád nevěděla, jestli mu věří. Ale taky se přistihla, a rozčilovalo ji to, že se snaží, aby ji měl rád. Jako by byla pořád ta náctiletá holka, která touží po pozornosti oblíbených chlapců.

Lightman vykročil jejím směrem a položil si kabát přes opěradlo své židle. Snaha ignorovat ho byla o to těžší, že jeho stůl stál naproti jejímu. Dělily je jen dva tenké monitory.

„Jak to jde?“ zeptal se.

„Ale jo,“ odpověděla. „Mluvila jsem s lidma ze dvou škol, ve kterejch Mackenzie pracoval, a čekám na telefon od ředitelky tý druhý školy v Bournemouthu.“

„Říkali něco zajímavýho?“ Pořád stál a z jeho výrazu byl patrný zájem.

„Nic zvláštního.“ Hansonová pokrčila rameny. „Jednou se v době dopoledního vyučování zúčastnil protiválečnýho protestu a viděl ho tam student, kterej měl být ve škole. Rodiče to nahlásili, ale škola to nechala víceméně být. Jeho žákům se dařilo a on byl oblíbenej. Došli k závěru, že pokud kvůli tomu nezmeškal výuku, není to jejich věc.“

„Takže nic relevantního,“ poznamenal Lightman.

Hansonová pohlédla ke dveřím a uvědomila si, že Lightmana nenásledoval jejich nadřízený.

„Šéf je na cestě?“

„Ne, jel vyslechnout Jojo Magosovou.“

Hansonová se mu na chvíli podívala přímo do očí. „Na lezeckou stěnu?“

„Jo.“

„Tam to nebude s výslechem úplně jednoduchý, co?“

„Výslechy u podezřelejch mají svoje pro a proti,“ pousmál se Lightman. „A mně přijde, že šéf obecně docela dobře pozná, kdy převzít kontrolu nad situací.“

Způsobně se posadil ke stolu a ona se dál věnovala druhé stránce výsledků vyhledávání Andrewa Mackenzieho na Googlu. Svědomitě klikala na nezajímavé odkazy, které se většinou týkaly jiných Andrewů Mackenzieů, a pokračovala na další stránky.

Telefon jí zazvonil v šest hodin. Doufala, že to bude spíš ta škola než šéf. Chtěla toho pak při hlášení mít pro Sheense víc.

„Konstábl Hansonová.“

„Dobrý den. Volám ze školy Bournemouth East.“ Mladý ženský hlas. Jemný a trochu severský přízvuk, pomyslela si Hansonová. „Jsem zástupkyně ředitele. Chtěla jste nějaké informace o Andrewovi Mackenziem. Omlouvám se, že to tak trvalo. Musela jsem se spojit s několika lidmi.“

„To vůbec nevadí,“ odpověděla Hansonová. „Jsem moc ráda, že voláte.“

„V pořádku. Byli jsme tady s ním spokojení, ale jednu věc byste možná měli vědět. S jednou naší studentkou navázal po maturitě vztah. Z právního hlediska na tom nebylo nic špatného, protože byla plnoletá a už sem nechodila. Ale seznámili se u nás, při vyučování, takže rodiče z toho moc nadšení nebyli.“

„To by mohlo být zajímavý, děkuju,“ odpověděla Hansonová, sundala vršek z pera a začala si dělat poznámky do velkého bloku. „Myslíte, že ten vztah opravdu začal až po tom, co odmaturovala? Neprobíhal tajně i dřív, když ještě chodila do školy?“

„Ostatní učitelé si myslí, že spíš ne,“ odpověděla zástupkyně ředitele. „Ale těžko říct s jistotou. Vedení se tím tehdy dost zabývalo a zjišťovalo, jestli o ni neusiloval už dřív. Vypadalo to ale docela jasně. A ta dívka si byla jistá, že než na sebe náhodou narazili v hospodě pár měsíců po maturitě, ani jednomu to vůbec nepřišlo na mysl. Myslím, že škola udělala za daných okolností všechno, jak měla.“

„Dobře, děkuju,“ odpověděla Hansonová. „Víte, jak se ta dívka jmenovala?“

„Předpokládám, že to nebudete zveřejňovat…?“ zeptala se učitelka náhle trochu opatrně.

„Ne, ne,“ ujistila ji Hansonová. „Jde nám čistě o vyšetřování. Možná to nakonec nebude vůbec důležitý.“

„Dobře. Podle naší právničky neporuším zásadu mlčenlivosti, když vám to řeknu, protože u nás v té době už nestudovala. Šlo o Priu Anandovou.“

„Děkuju. Můžeme se vám případně ještě ozvat, kdyby to bylo potřeba?“

„Ano, samozřejmě,“ odpověděla zástupkyně, „ale příští týden mám dovolenou. Můžu vám pro jistotu dát svoje číslo na mobil.“

Hansonová si ho poznamenala a zavěsila. Viděla Lightmanův zvědavý výraz.

„Nějaká aférka?“ zeptal se.

„Možná,“ odpověděla Hansonová. „Údajně to začalo, až když ta holka měla po maturitě. Ale jen pár měsíců. Řekla bych, že je to docela podezřelý.“

V tu chvíli se prásknutím dveří ohlásil O’Malley. Přišel k nim s mírně nepřítomným výrazem.

„Úspěšný odpoledne?“ zeptala se Hansonová.

„Možná,“ odpověděl O’Malley. „Povím vám to v hospodě.“

Jonah došel do lezeckého centra vzdáleného necelé dva kilometry rychleji, než kdyby jel autem a trčel v podvečerní zácpě. Když dorazil na místo, kalhoty měl nasáklé vodou, ale jinak byl díky outdoorové bundě v suchu. Nemohl se ubránit myšlence, že by tenhle déšť měl být teplejší, že by taková letní bouřka měla být horkou tropickou záležitostí, a ne skličující chladnou šedivou invazí.

Recepci centra zastiňoval čnějící kus lezecké stěny, tmavě modrá boule pokrytá fosforově světélkujícími úchyty. Ukázal hubenému mladíkovi za stolem svůj průkaz.

„Ou… Chcete mluvit s vedoucím?“

„Jen se potřebuju na něco poptat jedný vaší členky,“ vysvětlil. „Souhlasila, že se potkáme.“

Mladík krátce zaváhal, rozhlédl se kolem, jestli by se nemohl s někým poradit, a pak pokrčil rameny.

„Dobře. Ale… moc ostatní nerušte při lezení. A nestůjte pod nikým, kdo zrovna leze, jo?“

Jonah se lehce pousmál. „Budu se snažit.“

Než Jojo našel, trvalo mu to skoro patnáct minut. Centrum bylo spletitější, než si myslel, místnosti na sebe navazovaly, v každé byla jiná překážka. Někde byly opravdu vysoké stěny s lany, někde převisy, někde vysoké i nízké stěny a někde stěny s úchyty jen pro nohy.

V každé místnosti bylo několik lezců. Ti se od sebe lišili stejně jako ty místnosti. Někteří se po stěně pohybovali jako pavouci a jiní setrvávali v nepřirozených pozicích. Vzduch byl suchý a bylo v něm cítit magnezium z desítek párů rukou, ale na jeho vůni bylo něco příjemného.

Jojo byla se třemi dalšími lidmi v jedné z vysokých místností s lany. Když Jonah vešel dovnitř, byla skoro nahoře u stropu, navázaná a prostovlasá. Sledoval ji, jak se přesouvá do boku, pohybuje se bez zastavení, ale opatrně, šlachovité paže a nohy pracovaly. Byl to ladný a trochu hypnotický pohyb, rukama a chodidly vždycky našla miniaturní fialové úchyty a žádných jiných se ani nedotkla.

Na chviličku se zastavila, jednu ruku uvolnila a zanořila do maglajzáku s magneziem.

„Potom asi budeš muset skočit,“ zavolal jeden z mužů dole u stěny. „Nemáš dost dlouhý ruce.“

Jonah tušil, proč se zastavila. Poslední fialový úchyt byl kus po její levé straně nahoře.

„Prdlajs skočit,“ zavolala Jojo a zavrtěla hlavou. „Nemáš nějakou míň debilní radu?“

Místo skoku se pozvolna naklonila doleva a zdálo se, že rovnováhu drží jen palci u nohou, všechnu váhu přenesenou na koleni. Pak zvedla pravé chodidlo a palec zasouvala za úchyt, který měla asi ve výšce pasu, levou ruku pořád volnou a veškerou váhu mezi pravou rukou a levým chodidlem, dokud se pravý palec nezachytil na místě. Jakmile byla nachystaná, posunula se, nějakým způsobem odlepila levou nohu, sáhla nahoru a plynule se vytáhla pravou paží a nohou.

Levou rukou uchopila úchyt, o kterém si Jonah myslel, že pro ni bude moc vysoko. Zhoupla se na něm, pustila se pravou rukou a zavolala: „Jdu dolů.“

Provaz se napjal a její jistič ji spustil.

„To nebylo špatný,“ zhodnotil. Postavou víc odpovídal Jonahově představě lezce: byl vytáhlý a měl široká ramena, takže připomínal trojúhelník. Nohy měl štíhlé a svaly tak vyrýsované, že je Jonah mohl vidět, i když jen tak stál.

„Lepší, než kdybych to skočila,“ poznamenala Jojo s širokým úsměvem a začala se odjišťovat.

Jonah se k ní vydal a ona vzhlédla. Když ho poznala, zvláštně jí zacukalo ve tváři. Bylo to něco mezi úsměvem a úšklebkem.

„Když jsem říkala, že budu lézt,“ zavolala, „myslela jsem tím, že nebudu mít čas.“

Jonah pokrčil rameny a lehce se usmál. „Zdálo se mi to jako lepší nápad než sedět v místnosti bez oken. Mohl bych jenom na pár minut?“

Cítil, jak ho zbylí tři sledují. Čekají na vysvětlení.

Jojo si ho pomalu prohlížela, ale docela se u toho usmívala. „Tak jo. Pár minut. Jdeme.“

Zavedla ho zpátky přes tři místnosti a pak zaprášenou klenutou chodbou do ostře osvětlené části se sedačkami a několika prodejními automaty. Nikdo jiný tam nebyl.

Jojo došla ke stolu v rohu, vysunula těžkou plastovou židli a posadila se na ni s jedním chodidlem opřeným o sedátko.

„Jestli chceš, můžeš si dát hnusný kafe z automatu,“ nabídla mu.

„V pohodě. Hnusnýho kafe mám dost na stanici.“

Posadil se naproti ní a uvědomoval si, že ho sleduje.

„Co bys chtěl vědět?“

„Pár věcí,“ odpověděl Jonah pomalu. „Začal bych tím, že si myslím, že máš něco na srdci. Něco, co tě štve, ne přímo Aurořina smrt, ale možná to s ní nějak souvisí.“

Viděl, jak Jojo sklopila pohled ke svým rukám a jak si začala pohrávat s tejpovací páskou na prostředníčcích. Mlčela.

„Nechtělas mi něco říct? Něco, o čem se těžko mluví?“

Věděl, že má pravdu. Viděl na ní, jak se v ní bije touha promluvit se strachem z následků.

„Jenom jsem…“ A pak se roztřeseně nadechla. „Řekla jsem ti, že jsme tu skrýš s drogama nechali tak. Ale není to úplně pravda. Když nám došlo, že Aurora je pryč a že budeme muset zavolat policajty, zpanikařili jsme.“

Jonah přikývl. „Šlo o patnáct kilo ilegální látky půl kilometru od tábořiště. To bych panikařil taky.“

Jojo se nadzvedly koutky v lehkém úsměvu, ale dívala se pořád na pásku, ne na něj.

„Takže jsme to… probrali a nějak si v panice uvědomili, že dexedrin musíme schovat. Proto jsme tam s Brettem šli a vchod do skrýše zasypali. Nedívali jsme se dovnitř… Chtěli jsme jenom, aby nebyl vidět. Skopávali jsme hlínu ze břehu, dokud ten otvor nebyl schovanej.“ Konečně k němu vzhlédla. A on spatřil únavu, děs, zvláštní druh strachu. „Zakopali jsme ji tam a ani o tom nevěděli.“

„Ty a Brett Parker?“ zeptal se Jonah tiše.

„Jo.“ Jojo přikývla. „Brett Parker.“

Nastala odmlka, během které si Jonah ty dva představil, jak hrabou do svahu, aby drogy schovali. Zkoušel si představit, jak spěchali a jak se rozhodli, že to udělají, aniž se podívali dovnitř.

„Kdy budete vědět, jak zemřela?“ zeptala se Jojo trochu chraplavě.

„To popravdě netuším,“ odpověděl Jonah.

„Pořád si říkám, jestli tam třeba jenom nespala nebo… nebo nebyla raněná a… Co když jsme ji nevědomky zabili?“

„Můžu říct jedině to, že uděláme, co je v našich silách, abysme zjistili, co se jí stalo,“ odpověděl. Trochu se naklonil dopředu a najednou byl dost blízko, aby ucítil její teplou, magneziovou a trochu zpocenou vůni. „Není moc pravděpodobný, že by ji do tý díry někdo dal živou.“

„To je asi fakt,“ uznala Jojo. Znovu si začala pohrávat s tejpovací páskou, tahala za ni, dokud se celá neodlepila a nezbyl z ní tenký lepkavý cár.

„Potřebuju, abys to o tom zahrabání vypověděla oficiálně na stanici,“ prohlásil Jonah, když pásku konečně pustila. „Je mi jasný, že se to neříká lehko, ale jestli jste nevěděli, že tam je, není to žádnej zločin.“

„Zločin ne, ale blbost jo,“ poznamenala Jojo. „A srabárna. Měli jsme se k tomu, co jsme dělali, postavit čelem. Mohli jsme to na sebe vzít všichni.“ A pak si povzdechla a úklonem hlavy do strany si protáhla krk. Promnula si ho.

„Shodli jste se na tom všichni?“

Jojo přikývla.

„A nikdo nebyl proti?“

„Myslím, že jsme se všichni báli úplně stejně. Co by na to asi řekli rodiče… a co škola.“

Jonah přikývl a zůstal chvíli zticha.

„Jak dlouho tu ještě budeš?“ zeptal se a pokynul hlavou k místnosti, ve které nedaleko dveří trénovala dvojice lezců.

„Pár hodin,“ odpověděla. „Dokud se nezačnu třást tak, že už to nebude mít smysl.“

„Kolikrát týdně sem chodíš?“

„Čtyřikrát nebo pětkrát, i když občas chodíme k někomu domů. Hodně lidí má vlastní stěnu někde ve stodole.“

„Ježiši…“ Zavrtěl hlavou. „A k tomu se ještě hýbeš v práci. Připadám si jako lenoch.“

Jojo se trochu usmála. „Oproti tomu, co dělal Aleksy, je to nic. Ten chodil minimálně dvakrát denně. A volno měl jenom jednou za čtrnáct dní.“

Jonah přikývl a zamyslel se. A pak se zeptal: „Byl to velkej pád? Ten, při kterým se zabil?“

Jojo najednou strnula a odhlédla pryč.

„Promiň,“ omluvil se Jonah hned. „Neumím se moc…“

„V pohodě,“ přerušila ho. „Byla to cesta, kterou už předtím lezl hodněkrát. Jenom tak na zahřátí před těžším výstupem. Nemělo na tom být nic těžkýho, jenže to je u volnýho lezení právě ten problém. Stačí se na chvilku přestat soustředit.“ Na okamžik se odmlčela a pak tiše, ale rázně dodala: „Blbec jeden.“

„Mrzí mě to,“ řekl Jonah tiše.

Jojo si znovu promnula krk a jeho napadlo, jestli si při výstupu nenamohla sval.

„Ještě něco jsem chtěla říct, když jste ke mně přijeli. Ale nebyla jsem si…“ Zarazila se. „Problém je, že už je to tak dávno, že si prostě nejsem jistá, jestli se to fakt stalo. Je to taková polovičatá vzpomínka a byla jsem opilá a… sjetá. Pamatuju si, že jsem si nebyla úplně jistá ani tehdy.“

„Nejspíš to stojí za zmínku,“ vyzval ji Jonah. „I když si nejseš jistá. Raději budu mít deset falešnejch stop, než aby mi jedna opravdová unikla jen proto, že si někdo nebyl jistej.“

„Tak jo, ale nevím, jestli to vůbec je nějaká stopa…“ Jojo se napůl usmála. „Třeba přeháním. Ale zkrátka si myslím, že jsem tu noc možná ještě vstala. Protože si tak nějak vybavuju Auroru u ohně, jak s někým mluví. Ale neviděla jsem s kým, protože byli mimo dosah světla plamenů. A znáš to, jak si člověk někdy není jistej, jestli si něco sám nevsugeroval? No, tak proto jsem to nikdy neřekla, když zmizela, protože jsem si fakticky, fakticky nebyla jistá.“

„Zajímavý,“ poznamenal Jonah. „Nepamatuješ si, co říkala?“

„Jediný, co jsem si tak nějak zapamatovala, bylo, jak říká, že má žízeň,“ odpověděla Jojo a dodala: „A to jsem si fakt mohla vymyslet.“

„No, rozhodně je dobrý to vědět,“ poznamenal Jonah a pomyslel na to, co říkala Coralie o Connorovi. Pokud opravdu byl někdy později vzhůru, možná vstala i Aurora a kvůli něčemu se pohádali.

„Mám jít na stanici hned?“ zeptala se Jojo. „Kvůli výpovědi?“

„Ježiš, to ne,“ zhrozil se Jonah a usmál se na ni. „Chci jít domů. Zítra to bude stačit.“

Podívala se na něj napůl ostražitě a napůl vesele. Pak pokrčila jedním ramenem a usmála se.

„Jak chcete, strážníku Sheensi.“

„V devět?“

Viděl, jak váhá.

„Nehodí se ti to?“ zeptal se.

„Před desátou jsem celkem nepoužitelná,“ ušklíbla se trochu.

„Tak v deset by to asi taky šlo,“ souhlasil Jonah. „Přece nebudu dělat potíže.“

„Super. Tak v deset.“

Sáhl do kapsy a vytáhl jednu svou vizitku. Byla trochu ohnutá, ale ona si ji vzala a lehce přikývla.

„Kdybys mi náhodou potřebovala něco říct ještě předtím. Užij si lezení.“

I když byl cestou na ulici zabraný do svých myšlenek, pocítil to zvláštní šimrání na krku, které míval, když ho někdo sledoval, a rychle se otočil. Jen letmo zahlédl postavu ve velkém kabátě a klobouku, která okamžitě zmizela za rohem budovy.

Doběhl zpátky, ale ať už tam předtím byl kdokoli, teď ho nebylo vidět. Cesta se vlhce leskla a byla prázdná.

O’Malley trval na tom, že půjdou do „pořádný“ hospody, ne do modernizovaného, jasně osvětleného baru naproti stanici.

„Když tam není tlumený světlo a stoly s ubrusem, není to pravá hospoda,“ řekl oběma kolegům.

Takže nakonec šli skoro kilometr pěšky do ne zrovna slibně vyhlížejícího podniku jménem Loděnice se špinavou černou vývěsní cedulí a tabulí na chodníku, na které byl citát o pití obsahující hrubku.

Vevnitř to bylo lepší, aspoň podle Hansonové. Nábytek vypadal spíš pohodlně než ošuntěle a prostor byl teple osvětlený. Vzhledem k dešti, ve kterém celá promokla, byla Hansonová vděčná i za oheň v krbu, ačkoliv to pro dané roční období nebylo typické. Došla ke stolu před krbem a pověsila si tašku přes opěradlo židle.

„První runda je na mě,“ prohlásila.

„Ale ne, to je dobrý,“ namítl O’Malley. „Můj nápad, moje runda. Co si dáte?“

„Hmm… Staropramen. Ale budu řídit, takže jenom jeden.“

„Já si dám pale ale,“ oznámil Lightman. „Je mi celkem jedno jakej.“

Když O’Malley odešel k baru, Hansonová se zeptala, spíš aby nebylo ticho: „Tak co Mackenzie? Říkal něco zajímavýho?“

„Šéfovi přišlo, že byl trochu divnej,“ odpověděl Lightman. „Vypadal, že ho to docela vzalo.“

„Mackenzieho, nebo šéfa?“ zeptala se Hansonová s nepatrným úsměvem.

Lightman se zasmál. „Mackenzieho. Inspektor Sheens se při výsleších umí ovládat.“

„A co ty?“ zeptala se, protože byla zvědavá. „Pouštíš si případy k tělu?“

Nastalo krátké ticho a pak Lightman řekl: „Dost se snažím to nedělat. Nemyslím, že to pomáhá. A u výslechů nejsem ten, kterej hraje na city. Moc se mi nedaří vzbuzovat v lidech vřelost.“ Znovu se odmlčel. „Ale to neznamená, že nic necítím. Hlavně při vyšetřování vražd. Některý jsou… Zkrátka když vyslýcháš matku, který partner zrovna v návalu vzteku zabil dceru, je těžký s ní nesoucítit.“

Hansonová pomalu přikývla. Živě si vzpomínala na vyšetřování v domě, kde celé hodiny plakalo nemluvně a sousedé to nahlásili. Tehdy byla strážník. Pamatovala si, jak její nadřízený vyslýchal vyčerpanou uplakanou matku a přitom se nenásilně probíral dětským vybavením na polici. A jak nakonec zvedl miminko, podíval se mu do pusy a pak ženě tiše řekl, že budou muset jet na stanici. Matka dávala chlapečkovi do lahve vroucí vodu a on měl pusu plnou puchýřů.

Hansonová potom týden nemohla pořádně spát. Nevědomky se neustále vracela k tomu bezbrannému dítěti nebo k pomalému přikývnutí matky, která věděla, že ji odhalili, a pak se zeptala, jestli to znamená, že se teď o chlapce bude starat někdo jiný. Zněla tak plná naděje. Tehdy se Hansonová začala obávat, že se nedá věřit nikomu, na koho je toho moc. A taky si uvědomila, že při vymýšlení způsobů, jak někomu ublížit, jsou lidé nekonečně vynalézaví.

Rozhodla se změnit téma dřív, než se zaplete do temných myšlenek. „Tak mi poraď. Jak mám na šéfa udělat dojem?“

„V podstatě stačí, když budeš využívat svý schopnosti,“ odpověděl Lightman. „Hodně ho zajímá psychologie týmů a chce, aby jeho tým byl soběstačnej. Ví, jaký má slabý stránky, a kompenzuje je s naší pomocí.“

„Takže… ty seš pečlivější než on?“

„Mám lepší paměť,“ opravil ji Lightman, „a jsem důkladnější. Ale on je mnohem inteligentnější.“ Lehce se usmál.

„A co Domnall?“ zeptala se tiše.

„Ten z podezřelejch umí vyloudit informace a je bystrej a intuitivní. Docela mu to pálí a umí rychle jednat, což je pro šéfa těžký, dokud na to není připravenej. Má takovej, řekl bych, holistickej přístup, což ho zpomaluje.“

Hansonová začala uvažovat, čím může týmu přispět ona sama. Je bystrá a všímavá. Tyhle vlastnosti u ní kolegové vždycky vyzdvihovali. Dokonce i inspektor, pro kterého pracovala dřív a který její hodnocení obvykle odbýval slovy „dobrá komunikace“ a „podpora týmu“ a myslel si, že jí to stačí.

„Tady máte,“ přistoupil k nim O’Malley, podal jim dva půllitry a vrátil se k baru.

Sobě donesl vysokou sklenici plnou čiré bublinkové tekutiny s plátkem limetky. Takže o pivo zájem neměl a dal si gin s tonikem. Což, jak věděla, byl dobrý způsob, jak zamaskovat zálibu v alkoholu. Zatímco ostatní upíjeli z půllitrů, on si dával trojité panáky.

„Tak co,“ začala, když se O’Malley uvelebil na stoličce, na které se svou velkou postavou vypadal poněkud komicky. „Cos dělal?“

„Mluvil jsem s několika dealerama. Snažil jsem se zjistit, jestli se po Aurořině smrti někdo nezbavoval velkýho množství dexedrinu. Protože těžko by ho někdo vykopal a nechal si ho, že jo.“

„A podařilo se?“

„Něco zajímavýho možná mám. Teda ne že by si o tom dělali záznamy, takže to těžko zkontroluju, ale jeden z nich říkal, že asi tak o rok později se trh zahltil a cena šla dolů. Ale on bohužel nic nenakoupil, takže neví, odkud to pocházelo.“

„Stačilo by patnáct kilo na zahlcení trhu?“ zeptala se Hansonová.

„Jo, kdyby někdo najednou rozprodal velkou část mezi menší dealery.“

„Pamatovali si ještě na nějaký jiný obchody?“ zeptala se.

„Moc ne. Jeden z nich si vzpomněl, že něco koupil od holky, kterou nikdy předtím neviděl, ale to bylo tak pět nebo deset gramů a ani neví, jestli to nebylo dřív. Další si vybavoval, že párkrát obchodoval s nějakým klukem, ale zase, bylo toho mnohem, mnohem míň. Nemyslí si, že by to v součtu dalo patnáct kilo.“ Vypil svoje pití na jeden zátah a pak prohlásil: „Mám úplně sucho v krku. Moc jsem mluvil. Dáte si někdo další?“

Hansonová si uvědomila, že ona ze svého piva sotva upila, a zavrtěla hlavou. Párkrát si rychle lokla.

„Zajdu pro to,“ nabídla se, ale O’Malley už byl na nohou.

„Ne, v pohodě.“

„Bude si o mně myslet, že za nic nestojím, když s ním nebudu držet krok?“ zeptala se Lightmana tiše, když se O’Malley vrátil k baru.

„Domnall?“ odpověděl Lightman a zavrtěl hlavou. „Na toho dojem dělat nemusíš. On nepije. To má tonik.“

„Dáme si první sázky na to, kdo je vrah?“ zavolal O’Malley od baru. Hansonová sebou trochu trhla, ale barmanovi to bylo zjevně jedno.

„Já bych to rozdělil,“ odpověděl Lightman, „rovným dílem mezi ty čtyři chlapy.“

„To neplatí,“ namítl O’Malley. „Nebuď srab a věř svýmu instinktu.“

Zaplatil a vrátil se s pitím ke stolu.

„Co ty, Juliette?“ zeptal se O’Malley.

„Hm, já nevím. Potřebuju zjistit víc.“

Vtom jí zavibroval telefon a ona ho vytáhla, aby se podívala, kdo jí píše. Když viděla, že je to zase Damian, nepříjemně v ní hrklo.

Vadilo jí, jaký na ni má jeho jméno na displeji mobilu vliv. Pokaždé když si myslela, že už to uzavřela, jí přišla další zpráva.

První řádek textovky viděla v náhledu na domovské obrazovce. Začínala slovy „Mrzí mě to…“, ale takové zprávy už tu byly. Taky tu byly zprávy plné vzteku. Zprávy, ve kterých ji označoval za „úplně blbou“ a tvrdil, že se ve všem pletla. Že odešla na základě hloupé domněnky. Že mu měla pomoct překonat těžké období a neopouštět ho.

A pak tu byly ještě jiné zprávy, ve kterých ji obviňoval, že ho podváděla, a snažil se předstírat, že právě to byl důvod jejího odchodu. Byl to takový druh pokroucené logiky, která mu asi dávala smysl.

Pocítila stejný pokles energie jako pokaždé, když jí napsal. Stejnou ztrátu pozitivity a na prsou známou úzkost.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se O’Malley, ona k němu zvedla oči a pak se podívala na Lightmana, který ji opět sledoval s nečitelným výrazem.

„Jo,“ ujistila ho, pohlédla zpátky na mobil a nechala displej zčernat. „V pohodě. Jenom jeden otravnej ex.“

Už se jí nechtělo tam s nimi zůstávat a povídat si. Dopila zbytek piva a vstala.

„Asi už půjdu,“ prohlásila. „Musím ještě zavolat pár lidem…“

„Půjdu s tebou,“ přidal se Lightman a taky se postavil a dopil.

„Ještě že mi nevadí pít o samotě,“ poznamenal O’Malley suše.

„A, promiň.“ Hansonová se doopravdy cítila provinile. Vůbec ji nenapadlo, že by měla myslet na O’Malleyho a na to, že by mohl potřebovat společnost. „Vlastně bych mohla…“

„V pohodě, v pohodě,“ zasmál se. „Stejně bych se měl vrátit do práce. Ještě se s někým potkat. Najít další dealery. Brzo přijdu zpátky na stanici.“

Lightman jí podržel dveře a pak, místo aby se pokoušel si s ní povídat, kráčel ve vyrovnaném tichu vedle ní. Hansonová se v myšlenkách rychle vrátila k Damianovi a té holce, od níž mu v telefonu našla dvě vášnivé zprávy.

Ani ji neznala. Ukázalo se, že je to přítelkyně jednoho z Damianových kolegů. Nebylo to poprvé, co měla podezření, ale on na ni tolikrát útočil a vyvolával v ní pocit viny, třeba i jen za úsměv na jiného muže, že nikdy nebyl prostor, aby řešili jeho. To ona se musela pořád bránit.

Nakonec jí došlo, že svými žárlivými útoky něco skrývá. Netušila, jak dlouho tenhle konkrétní poměr trval, a on všechno popíral a tvrdil, že ta holka je jenom hrozně nešťastná ve vztahu. Dokud mu Hansonová v počítači nenašla jejich společnou několik týdnů starou fotku.

Část jí měla touhu ho vyslýchat, dokud nepřizná pravdu. Musela ale přijmout skutečnost, že té se od něj nedočká a že jediné, co může udělat, je odejít.

„Měli bysme zase někdy vyrazit do hospody,“ prohlásil Lightman najednou, „až nebudeme takhle uprostřed vyšetřování a nebude nás nic rušit.“

Čekala, že se na ni bude usmívat, ale on se tvářil docela vážně.

„Jo,“ přitakala, i když to nemyslela úplně upřímně. „To bysme měli.“

Lightman se na ni pousmál. „No dobře, ty máš asi lepší věci na práci. Ale my s Domnallem ne. Takže když nás aspoň občas poctíš svou přítomností…“

Přistihla se, že se ho z nějakého důvodu snaží potěšit.

„Ne, to ani nemám,“ poznamenala. „Je fajn vidět se s váma dvěma i mimo práci. Promiň, že jsem dneska taková marná a nemožná. Normálně nebývám. Fakt ne. Seržante.“

„Seš v pohodě,“ prohlásil Lightman a po chvilce dodal: „Na místní poměry.“

Proti své vůli se usmála.

Jonah se navzdory dešti pomalu vydal zpátky na stanici. Snažil se znovu soustředit na případ, a ne se zaobírat znepokojující vzpomínkou na pronásledovatele.

Pokud by se musel přiklonit k nějaké teorii, nejpravděpodobnější mu připadalo, že Auroru někdo přemluvil, aby s ním šla do skrýše, a tam ji zabil. Jestli uškrtil nebo předávkoval — nebo něco jiného —, to zatím nebylo jasné. Pokud Coralie i Jojo mluvily pravdu, pak byli později během noci vzhůru Aurora i Connor. Podezřelá souhra náhod.

Myslel na to, co dalšího Jojo ještě říkala, a podvědomě si začal vybavovat, jakou si ji pamatuje z mládí. Měla stejný posměšný, soutěživý, divoký výraz. Zkoušel se dobrat toho, jaké měla ta divokost hranice a jak moc byla Jojo ochotná vyzkoušet cokoli.

Trochu se ale zacyklil. Bylo toho tolik, nemohl si dovolit na něčem se zaseknout. Takže udělal to, co vždycky, a potlačil ty myšlenky stranou, někam do pozadí, na později.

Když dorazil na stanici, Hansonová seděla pořád za stolem. Zavrtěl na ni hlavou a pak k ní přišel a posadil se na vedlejší židli.

„Jestli já jsem ti neříkal, ať si dáš pauzu. Tys mě neslyšela?“

„Pardon.“ Hansonové se po tváři mihl úsměv. „Ben si začal. A já jsem ho nechtěla nechat vyhrát. Jenže pak už měl hotovo a mě to trochu pohltilo…“

„Na co se díváš?“

„Mám tu pár věcí,“ odpověděla. A pak dodala: „Jedna mi celkem vrtá hlavou. Vlastě dvě, ale ta první trochu víc.“

Jonah se chystal, že už půjde domů. Byl mokrý, unavený a mrzutý. Taky ale kdysi zažíval to, co teď Hansonová. První vyšetřování vraždy s horečným nadšením. Rozrušené bušení srdce při každé objevené nesrovnalosti. „O co jde?“

„Pátrání začalo prohledáváním lesa. Skrýš nikdo nenašel, což dává smysl, protože byla pod výhonem buku. Každej by se nanejvýš sklonil pod ten strom a pokračoval dál, že jo?“

„Jo,“ přitakal Jonah. „Tak nějak.“

„V pět hodin odpoledne ale ze Southamptonu přivezli psy,“ pokračovala a podala mu starou zprávu od vyšetřujícího strážníka z Lyndhurstu. „Měli pachovou stopu Aurory a všichni byli cvičení na podezřelý látky. Takže jak to, že žádnej z nich nenašel místo, na kterým Aurora, jak víme, předtím byla a který muselo být cítit dexedrinem?“

Jonah se zamračil. Vzal si od ní zprávu a prošel si ji. Matně si vybavoval, jak psi dorazili na místo. Ten první den ho ale převeleli na pátrání po domech. Celý večer se seržantem na někoho zvonili a vyptávali se.

„Máš pravdu. Nevím…“

Vzpomněl si na Jojoino přiznání. Že vchod zahrabali.

„Zítra přijde Jojo Magosová,“ řekl pomalu. „Chce doplnit výpověď o to, že ona a Brett Parker vchod do skrýše zahrabali. Přes hlínu by pro psy bylo mnohem těžší dexedrin ucítit. Ale pokud tam Aurora předtím byla, měla by přímo k tý skrýši vést její stopa.“

Hansonová přikývla, tváře se jí znovu trochu rozhořely nadšením.

„Jestli to tam zakryli, tak už začínají dávat smysl některý divný výpovědi z následujícího dne. Snažili se zatajit, že to tam schovali… Jo, podívej.“

Některé listy ve štosu výpovědí si označila zářivě barevnými štítky a jednu takto označenou stránku mu teď ukázala.

„Topaz řekla, že Brett šel hledat k hlavní cestě a Jojo zůstala v tábořišti. Ale Connor tvrdil, že Brett se odešel brodit do řeky a Jojo šla hledat směrem k cestě. Brett taky říkal, že byl hledat v řece, ale při výslechu se ho chytře zeptali, jak to, že při příjezdu policie nebyl mokrej. Na nahrávce vysvětluje, že než vešel do řeky, sundal si kalhoty, ale v přepisu se píše, že se před odpovědí na chvíli odmlčel. Tady.“

Jonah si nemohl pomoct a musel se nad její pečlivostí usmát. Mít takového nováčka bylo osvěžující. Puntičkářskou práci obvykle odváděl jen Lightman.

Prošel si její poznámky. Pokýval hlavou. „Dobrá práce, Juliette.“

„Takže si myslíme, že to je všechno, co skrývali?“ zeptala se. „Jenom to, že schovali drogy, nebo ještě něco dalšího? Snažil se někdo z nich cíleně svést psy na falešnou stopu, buď aby se nenašly drogy, nebo proto, že věděl, že tam je Aurora? A jestli jo, jak věděl, jak to udělat? Co si pamatuju z přednášky, prý to není vůbec lehký.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Jonah zamyšleně. „Taky nám to říkali. Něco o tom, že psi cítí stejně, jako my vidíme. Víc věcí najednou.“

„Takže ten, kdo to udělal, měl nejspíš dobrou praktickou znalost narkotik,“ vyvodila Hansonová.

„Jo. Benners.“

„Nebo Jojo Magosová, přes svýho bratra.“

Jonah přikývl. Znovu si představil Jojo, jak zahrabává skrýš.

„Teď už bys rozhodně měla jít domů, Juliette,“ prohlásil. „Já půjdu do půl minuty taky. A díky. To jsou důležitý informace.“ Vykročil, ale pak se ještě otočil. „A co to ostatní? Něco konkrétního na Connora?“

„Á, ne,“ zarazila se Hansonová. „Něco jsem o něm hledala, když mě napadli ti psi…“

Jonah přikývl. „Tak ráno, prosím. A jestli se zasekneš, Facebook a LinkedIn budou dobrá volba.“

Hansonová pokývala hlavou. „Jasně.“ Tváře měla trochu růžové a přikyvovala až příliš horlivě.

Jonahovi jí bylo líto. Z práce, kterou odváděla, měl upřímnou radost. Taky ale věděl, že drobnosti můžou být pro vyšetřování stejně klíčové jako nápadité analýzy a objevy. A on potřeboval, aby se jeho tým řídil nejen instinkty, ale i příkazy. Se strážníky, kteří neposlouchají, měl bohužel příliš špatnou zkušenost.

22 Aurora

sobota, 23. července 1983, 00.50

Obrazy v její hlavě byly stejně rozmlžené jako stromy, které se kolem ní míhaly. Topaz líbající se s Coralií. Connorovo železné sevření. Brett zaujatý těmi dvěma, jako by byl zhypnotizovaný.

A mezi tím vším ostrá a bolestivější vzpomínka na stmívání a ledové bodnutí, které pocítila, když sledovala pana Mackenzieho. Když se celá mokrá plížila mezi stromy a spatřila ho — svého pana Mackenzieho, Andrewa — obejmout malou brunetu a políbit ji.

Chtěla na něj vypálit tolik otázek. Tolik věcí, na které zoufale toužila znát odpověď. Jak jí to mohl udělat. Jak to před ní mohl skrývat. Jak se mohl otočit zády ke všemu, co měli.

A plíživý hlásek v její hlavě se ozýval: Možná si nemyslí, že v tobě doopravdy něco je. Možná mu na tobě vůbec nezáleží. Možná že to byla jen tvoje domněnka.

Nemohla se těch myšlenek zbavit, svíraly jí vnitřnosti a bylo jí špatně. Špatně a horko a měla závrať.

Najednou se jí zvedl žaludek a ona se sehnula a začala zvracet. Z pusy a nosu se jí valila tekutina a ne a ne přestat. Nemohla udržet rovnováhu a bála se, že do toho spadne, takže se trochu posunula, žuchla na bok a pod nohama ucítila větvičky a kameny.

Nikdy si nepřipadala osamocenější.

23

Jonah nespal moc dobře. Příliš dlouho si pročítal dokumenty k případu a ani si nevšiml, jak čas běží, dokud mu v 00.52 nezapípal telefon.

Byla to krátká zpráva z neznámého čísla.

Ve čtvrtek se zase chystáme na stěnu. Sežen si boty a pojď taky.

Za vteřinu či dvě se rozesmál. Odpověděl.

To je od tebe milý. Ale víš, že jsem ti na sebe nedával číslo kvůli pozvánkám na sportovní akce, že jo?

Položil telefon a krátce nato mu přišla odpověď.

Ale stejně je to dobrej nápad, ne? Strážníku Sheensi. Dobrou.

Řekl si, že nebude odpovídat, třebaže bylo těžké odolat troše žertování, když ho skličovala minulost. Jenže pokud by jeho telefonní záznamy měly jednou skončit u soudu, nechtěl, aby někdo mohl pojmout podezření, že svou práci neodváděl pořádně.

Když si konečně lehl a usnul, zdála se mu řada znepokojujících snů o táboření s Jojo a Bennersem a Topaz a Connorem, chvílemi i s ostatními a chvílemi ne. V každém z těch snů si najednou uvědomil, že Aurora zmizela a že se jí stalo něco hrozného. Nikdy se mu ale nepodařilo zburcovat ostatní. Dál popíjeli, tancovali a smáli se, zatímco on pobíhal mezi stromy a zoufale ji hledal. V jednu zmatenou chvíli nehledal Auroru, ale dítě, a byla tam i Michelle. Moc toho tu noc nenaspal.

V bdělé chvilce se jednou přistihl, jak si nacvičuje rozhovor o Andrewovi Mackenziem s Wilkinsonem. Na to, až svému nadřízenému bude říkat o možné korupci u policie, se netěšil.

V půl sedmé se osprchoval a odjel na stanici. Cesty byly prázdné, ale pořád pršelo a povrch byl pod koly mondea kluzký.

Čekal, že bude v práci první, ale už ode dveří oddělení viděl zpoza monitoru vykukovat Lightmanovu kštici.

Zamířil ke kanceláři a říkal si, že Lightmana nechá pracovat. Ale když se přiblížil, zaslechl z reproduktorů počítače něco jako fotbalový zápas a došlo mu, že Lightman sleduje Bretta Parkera v akci.

„Olympiáda v Barceloně v devadesátým druhým,“ poznamenal Lightman. „Čtyři sta metrů.“

Komentátor zvyšoval hlas a Jonah se díval, jak Brett zrychluje svůj dlouhý mocný krok. Třemi skoky se dostal před vedoucího závodníka a o chvilku později proběhl cílovou čárou.

„Vůbec mi nedošlo, jaká špička ve sportu byl,“ uznal Lightman, když video skončilo.

„Byl,“ souhlasil Jonah. „Pár let byl docela nezastavitelnej.“

„Od konce devadesátejch let už toho tady moc není,“ poznamenal Lightman a projížděl navrhovaná videa. „I když nějací nadšenci toho dost nahráli na YouTube.“

„Přešel na triatlon,“ vysvětlil Jonah. „Když se přestal umisťovat ve sprintu.“

„Myslíš, že je pořád v nějakým klubu?“ zeptal se Lightman. „Tam by ho asi znali docela dobře.“

„Bylo by dobrý to zjistit,“ přitakal Jonah.

„Další linka vyšetřování by měla vést ke kamarádům ze školy, jak jeho, tak Aurořiným,“ pokračoval Lightman. „Hlavně k těm jejím. Můžu požádat o pomoc Jacksonovy.“

Jonahovi se trochu sevřel žaludek. K vyšetřování to nevyhnutelně patřilo, ale stejně doufal, že k tomu nedojde.

„Já to udělám,“ prohlásil. „Stejně je musím dneska dopoledne informovat. Zkus najít nějaký Brettovy spolužáky, aniž bys ho musel žádat o kontakty.“

„Dobře. Uvidím, co půjde.“

„Až všichni dorazí, dej mi vědět,“ instruoval Jonah Lightmana na odchodu do kanceláře. „Dáme si pořádný hlášení.“

Když na sebe vzal rozhovor s Jacksonovými, vlastně nevěděl, proč to dělá. Představa, že se do toho pustí někdo z týmu, mu způsobovala paniku, ale pokud Jacksonovi přijdou s jedním z těch jmen, která Jonah očekává, stejně s tím nic nenadělá. Potenciální svědky před týmem neschová.

Posadil se ke stolu a pak zase vstal, protože na sezení byl příliš neklidný. Zkusil zatelefonovat Wilkinsonovi do kanceláře, pro případ, že by tam nadřízený už byl, ale nedivil se, když to nikdo nezvedl.

Snažil se soustředit na nadcházející týmovou poradu, ale ani to se mu nedařilo. A pak, kolem tři čtvrtě na osm, mu zavolala McCulloughová, i když forenzní laboratoře měly mít vlastně ještě přes hodinu zavřeno.

„Přišla nám digitální analýza,“ oznámila bez pozdravu. „Máme tam zlomeninu dvou záprstních kostí a jednu na křížové straně levého křížokyčelního kloubu. To je kloub v pánvi a je těžké ho zlomit. Dohromady to s velkou pravděpodobností svědčí o znásilnění. I když křížové zlomeniny nejsou obvyklé.“

Jonah pocítil v srdci zvláštní chlad. Závěry McCulloughové vlastně nebyly nečekané. Auroře bylo čtrnáct let, byla krásná a nejspíš ji někdo zavraždil. Pořád si ji ale pamatoval jako nemotornou dvanáctiletou dívku, jak jí vlasy dopadají na stránky knížky nebo jak nohama okopává kamennou zeď před školou a čeká na sestru, se kterou měla jít na autobus.

„Co to znamená?“

„Že jí během útoku někdo tlačil na jednu nohu, a to velkým tlakem, někdo, kdo byl o hodně silnější než ona,“ vysvětlila McCulloughová. „Ke zlomeninám na rukou nejspíš došlo při pokusu o obranu.“

„Existuje nějaká možnost, že by se nalezly zbytky DNA?“

„Extrémně malá,“ odpověděla McCulloughová. „Prohledám veškerou tkáň, co máme, a pustím se podrobněji do půdy a látky, ale za těch třicet let bude spousta informací pryč.“

„Dobře. Děkuju. Můžete vyloučit, že by zmizení těch drog mohla mít na svědomí zvěř? Vypadá to, že toho dexedrinu bylo původně o dost víc.“

„Kolik?“

„Patnáct kilo.“

„Patnáct kilo dexedrinu by zvířata z hlíny rozhodně nevyhrabala,“ zavrhla tu možnost McCulloughová . „Musel to udělat člověk. Uvidíme, jestli najdeme nějaké stopy po kopání nebo jiném zásahu. Místo nálezu je pořád uzavřené.“

„Díky. Máte nějaký zprávy z toxikologie…?“

McCulloughová si povzdechla. „Abych to řekla jasně, nemáme žádné vlasy, chlupy, nehty ani oční bulvy, takže nemáme co testovat.“

V jejím hlase neslyšel Jonah definitivní ne.

„Ale…?“

„Žádné ale tu není. Byla jsem tak důkladná, jak to šlo, a poslala jsem vzorky půdy z bezprostředního okolí těla na kolonovou a plynovou chromatografii, a když budeme mít velké, velké štěstí, možná se nám podaří oddělit od ostatních složek půdy nestrávený dexedrin a potvrdit jeho přítomnost v dostatečně vysokém množství, což by nasvědčovalo tomu, že ho oběť užila. Pokud ale při vykopávání byly příliš vysoké teploty, je nulová pravděpodobnost, že něco najdeme, a ono bylo horké léto.“

„No jistě,“ poznamenal Jonah. „Tak už to v tohle roční období bývá…“

„Jděte někam, Sheensi,“ odpálkovala ho McCulloughová.

„Děkuju,“ odpověděl Jonah se smíchem. „Doopravdy. Vím, že teď máte hodně práce.“

„Mám hodně práce pořád,“ postěžovala si McCulloughová. „Začnu častěji říkat ne, domů budu chodit v pět a vy všichni si mi budete moct stěžovat na záznamník.“

„Co byste ale se vším tím volným časem dělala?“ zeptal se Jonah.

„Třeba měla nějaký život?“

„Aha. Ale to se prý přeceňuje…“

Ukončil hovor, seděl a přemýšlel o násilném útoku natolik bez emocí, jak to šlo. Z pohledu vyšetřování se tím objasňovalo poměrně hodně věcí.

Bylo vcelku nepravděpodobné, že ji zabila některá z dívek — těžko uvěřit tomu, že by na ni zaútočil nějaký muž a pak ji zabila jiná žena.

To ale neznamenalo, že se toho nějaká žena okrajově nezúčastnila nebo že žádná z nich nic neví. Nebylo by to ostatně poprvé, co by jedna z nich kryla někoho z chlapců. Ani zdaleka.

Nicméně to znamenalo, že ho čeká těžký rozhovor s Jacksonovými. Jako člověk, který s nimi soucítil, jim to chtěl sdělit co nejšetrněji. Ale pro detektiva, který má za úkol zjistit, kdo Auroru zabil, to byla příležitost využít novou informaci a šokovat.

O’Malley se vzbudil pět minut před zazvoněním budíku. Z nadcházejícího dne měl neurčitě optimistický pocit. Včera se mu podařilo zjistit něco o tom dodavateli drog, což by jim mohlo pomoct. Přímo z hospody šel za Antonem, starším bratrem Jojo Magosové.

Když mu Anton otevřel dveře, nebyl z něj zrovna u vytržení. Málokdo je rád, když mu večer naruší návštěva detektiva, a Anton měl takový ten neochotný, obezřetný pohled někoho, kdo policisty nepovažuje za neškodné dobráky. Zatímco si ho Anton měřil pohledem, O’Malley si domyslel, že s ním policie asi nejednala vždycky s respektem. Šedivějící dredy měl stáhnuté dozadu a na sobě měl huňatý vlněný svetr, který byl lehce cítit zvířaty.

O’Malley ale uměl vystupovat spíš jako lidská bytost než policista a jeho přízvuk mu v tom docela pomáhal. Většině lidí připadal přátelský. Takže ho Anton pustil dovnitř a nakonec přiznal, že to on Danielu Benhamovi domluvil koupi patnácti kilogramů dexedrinu. Jeho kontakt byl muž jménem Matt Stavely, který bydlel ve čtvrti Thornhill.

Nad tím si O’Malley v duchu povzdechl. Thornhill po setmění příliš nezapadal do jeho představy příjemného večera. Ale aspoň si nemusel dělat starosti s policejním autem nebo uniformou.

Nasedl do své fiesty a zamířil na místo, takhle v noci cesta aspoň netrvala dlouho. Našel Jarní ulici, která byla tak nejarní, jak jen to šlo. Stála tam řada příšerných nízkopodlažních domů a na konci jeden vysoký věžák tyčící se nad hřištěm.

Stavely bydlel v posledním z těch nízkých domů. Před ním se rozprostíralo malé parkoviště a nikde žádná snaha o stromy nebo květinové záhony.

O’Malley zaparkoval pod pouliční lampou, ale ani nedoufal, že by to někoho odradilo od poničení auta. V Thornhillu se zákon moc nerespektoval a vládly tam gangy. Na základě nesčetných rozhovorů s tamními obyvateli v průběhu mnoha let si však O’Malley vytvořil s některými z nich obstojné vztahy a věděl, že kultura gangů nemá kořeny ani tak v agresi jako spíš ve strachu.

Venkovní schody vyběhl po dvou, rozhodl se vyřídit to rychle. Stavely bydlel v čísle třicet šest ve druhém patře. Na dveřích žádné číslo nebylo, ale zůstaly tam dva vybledlé fleky po trojce a šestce a čtyři díry po šroubcích.

Slyšel televizi, ze které se linula střelba a křik. Chvilku poté, co zaklepal, se televize vypnula. Zdálo se mu, že se blíží kroky. Následovala očekávaná pauza. V téhle čtvrti se dveře jen tak bez kontroly neotvírají.

Pak se ozvalo cvaknutí a dveře se pootevřely na délku bezpečnostního řetězu. V mezeře se objevil hubený obličej s vousy.

„Matt?“ zeptal se O’Malley tak přátelsky, jak to šlo. „Potřeboval bych od vás pomoc. Můžu na chvíli dovnitř?“

„Jakou pomoc?“

O’Malley se rozhlédl po prázdné chodbě a pak vytáhl peněženku. Pootevřel ji a ukázal pár bankovek.

Stavely se na něho přísně podíval, pak zavřel dveře a odjistil řetěz. Znovu otevřel a O’Malley si ho mohl prohlédnout celého. Volná šedá mikina s kapucí na hubené postavě. Černá čepice na skoro úplně šedivých vlasech a kůže, která nevypadala, že by často pobývala na denním světle.

„Prosím,“ vybídl ho Stavely a vedl ho kraťoučkou holou chodbou, do které vedly jen dvoje dveře. Minuli tmavou ložnici. Nebylo vidět skoro nic kromě matrace a skříně. Celý byt byl cítit zatuchlým kouřem, i když byl čistější, než O’Malley čekal. Nepáchlo tam žádné hnijící jídlo a Stavely byl umytý.

Zavedl ho do kuchyně propojené s obývákem, které vévodila velká obrazovka a PlayStation. Na obrazovce byla pozastavená divoká střílečka. Podle budov a zbraní to vypadalo na Rusko a O’Malleymu se to zdálo nepříjemně realistické.

Stavely se posadil vedle ovladače, kde na něj čekala plechovka piva.

„Co byste rád?“ zeptal se neutrálním tónem.

„Nic, co by mi zlepšilo náladu,“ odpověděl O’Malley a opřel se o kuchyňskou desku. „Potřeboval bych informace. Ale ne takový, co by vás dostaly do problémů.“

Stavely se ani nehnul. Díval se na O’Malleyho a pak se natáhl pro cigaretu z balíčku zastrčeného mezi polštář a opěrku pohovky. Poposedl, aby dosáhl do kapsy, ve které měl zapalovač, a pak si cigaretu beze slova zapálil.

„Jde mi o něco, co se stalo před třiceti lety,“ pokračoval O’Malley, „takže nic aktuálního. Klukovi jménem Daniel Benham jste tehdy prodal velkou zásobu dexedrinu.“

O’Malley si všiml, že Stavelymu trochu zacukaly koutky, ale pořád mlčel.

„Asi si pamatujete na tu zmizelou holku, Auroru Jacksonovou.“ Počkal na reakci a Stavely nakonec přikývl. „Našli jsme její ostatky. Jenže byla zahrabaná vedle pořádný zásoby dexedrinu a my potřebujeme vyloučit, že s tím ty drogy měly něco společnýho. Nechceme, a to zdůrazňuju, nikoho stíhat kvůli prodeji drog.“

Další ticho.

„Jak vám pomůže, když budete vědět, vodkud to bylo?“

„Jestli ty drogy pocházely z nějakýho celkem normálního zdroje, můžeme říct, že s vraždou Aurory nesouvisely. Protože ano, Auroru někdo zavraždil.“

Znovu čekal, než si to Stavely promyslí. Je to opatrný člověk, pomyslel si O’Malley, a nejspíš není hloupý. Od druhořadých dealerů neměl O’Malley vysoká očekávání.

„Takže chcete vědět, jestli nebylo nebezpečný vo tom dexedrinu vědět,“ vyvodil Stavely.

O’Malley přikývl. „Nevěřím, že její smrt s ním nějak souvisela. Ale mám hrozně důkladnýho šéfa, kterej si nedá pokoj, dokud spojitost s drogama nebudeme moct vyloučit. Tak to chci uzavřít.“

Stavely si dlouze potáhl z cigarety a pak ji odklepl do popelníku. „No nevím,“ prohlásil pomalu, „připadá mi, že by z toho mohl bejt problém.“

Stavely byl uzavřený, jak už to bývá u lidí, které schopnost neprozradit tajemství udržuje naživu.

„Budete nám muset pomoct tak jako tak,“ poznamenal O’Malley potichu. „Šéf to jen tak být nenechá. Kdybyste ho znal, bylo by vám to jasný. To nejlepší, co můžete udělat, je pomoct nám teď, dobrovolně, a nenechat ho, aby se na vás zaměřil.“

Stavely vyrovnal cigaretu na kraj popelníku a chvíli ji pozoroval. „Co po mně chcete?“

„Jenom pár odpovědí. Informace o těch drogách a o Danielu Benhamovi.“

Stavely si zhluboka povzdechl a zavrtěl hlavou. „Pustil jsem vás dovnitř kvůli vobchodu.“

„Tak to jako takovej obchod berte,“ navrhl O’Malley a znovu vytáhl peněženku.

Vzal z ní dvě dvacetilibrové bankovky a Stavely na peníze hned upřel pozornost. To byl znatelný posun.

„Tady máte,“ položil O’Malley peníze na stůl před dealera. Stavely se na ně díval a pomalu si přejížděl jednou rukou po druhé. O’Malley usoudil, že to stačí na to, aby pokračoval. „K tomu dexedrinu jste přišel kvůli zrušenýmu obchodu, je to tak?“

Chvilku bylo ticho, ale pak Stavely k O’Malleyho úlevě promluvil. „Byl to chlápek, kterýmu jsem už dřív něco prodával. Takovej nóbl. Chtěl to hned přeprodat dál. Takže jsem to od svýho dodavatele sehnal.“

„Ale ten chlápek z toho pak vycouval?“

Stavely zavrtěl hlavou. „Sebrali ho. Prodával na luxusních večírkách a nějaká holka umřela. Její kluk ho prásknul.“

„A vy jste to svýmu dodavateli vrátit nemohl?“

Stavely se na něho nevěřícně podíval. „To nejde. To se nedělá. Nikdy. A kdybyste to zkusil, už by vám nikdy nic neprodal. Tohle není žádnej vobchoďák.“

„Ale pořád jste mu musel zaplatit, že jo,“ poznamenal O’Malley, jako by byl na jeho straně.

„Jo. A moc jsem neměl z čeho. Ale… pak mě spojili s Danielem Benhamem.“

„Anton Magos?“

Nastalo ticho a pak Stavely pokrčil ramenem.

„To je jedno,“ řekl O’Malley rychle. „Řekněte mi o Danielu Benhamovi. Chtěl to koupit.“

„Jo. Teda… Nebyl do toho úplně hrr.“

„Vypadl, že si není jistej?“

Stavely zavrtěl hlavou. „Ne, ptal se… Ptal se mě, jak to, že toho mám tolik, tak jsem mu to vysvětlil. A taky se zeptal, co by se stalo, kdybych nezaplatil, a já mu řekl, no, že by mi asi uřízli nohy nebo tak něco. Což nebyl tak úplně vtip.“

Na chvíli se odmlčel a pohrával si s cigaretou.

„A zeptal se ještě na něco?“

Stavely zavrtěl hlavou. „Ne. Pak se rozhodl. A víte co, nerad bych, aby měl… Vím, že teďka dělá do politiky, ale abych tak řekl, docela mi vytrhl trn z paty, víte? Myslím si, že to vode mě vodkoupil, protože mi chtěl pomoct.“

O’Malley přikývl, ale uvažoval, jestli měl Stavely pravdu, nebo jestli měl Benham v plánu pár pořádně rozjetých večírků.

„Koupil si od vás potom ještě něco?“

Stavely zaváhal, což O’Malleyho zaujalo.

„Jen o něm chceme vědět víc,“ poznamenal. „O jeho osobě.“

„Nepamatuju si,“ prohlásil Stavely odhodlaně.

„Jasný. A znal jste i ty ostatní?“ zeptal se O’Malley, když bylo jasné, že už nic dalšího neřekne. „Connora Dooleyho, Topaz Jacksonovou…“

Stavely zavrtěl hlavou a znovu zvedl cigaretu, aby si potáhl. „Trochu jsem znal Jojo, protože jsem občas chodil ven s Antonem. Většinou byla ve stejným parku. Vostatní jsem neznal.“

O’Malley se na chvíli odmlčel a pak přikývl. „Děkuju. Všecko je to v pořádku. Možná budu potřebovat, abyste to pak přišel říct oficiálně.“

„Do prdele,“ hlesl Stavely tiše.

„Vyplatí se vám to,“ ujistil ho O’Malley s pevným pohledem. Stavely mu pohled opětoval a pak pokrčil rameny.

O’Malley odešel sám, Stavely ho nevyprovázel. Když za sebou zabouchl dveře, poodstoupil trochu stranou, aby ho nebylo vidět kukátkem. Čekal, až se zase ozve počítačová hra, ale místo toho po chvíli uslyšel Stavelyho hlas.

Nezaznamenal žádnou odpověď a krátce nato znovu promluvil Stavely, ale O’Malley mu nerozuměl. Takže telefon. A vzhledem k tomu, že se neozvalo žádné zvonění, musel to být hovor, který inicioval Stavely hned po O’Malleyho návštěvě. To nebylo úplně bez zajímavosti.

K Jacksonovým dorazil Jonah deset minut po osmé ráno. Pohrával si s myšlenkou, že by jim zatelefonoval a ušetřil čas, ale věděl, že takovéto zprávy je lepší sdělovat osobně.

Tentokrát mu otevřel Tom. Utíral si pusu, nejspíš zrovna snídal.

„Dobrý den, pane Jacksone,“ pozdravil ho Jonah. „Omlouvám se, že ruším takhle brzy ráno, ale chtěl jsem vás jenom informovat o tom, co jsme zatím zjistili.“

„Jak už jsem za ty roky říkal hodněkrát všem možnejm policajtům,“ prohlásil Tom trochu blahosklonně, „za každou informaci budu vděčnej, klidně uprostřed noci.“

Ustoupil stranou a Jonah se vmáčkl do malé chodby. Vypadala teď trochu uklizeněji než posledně. Hromádky byly uspořádané a na některých místech byla dokonce i vidět podlaha. Možná se Topaz s Connorem činili.

Všichni byli v kuchyni. Joy seděla na konci stolu a hleděla na něj, oči široce otevřené a obezřetný výraz. Topaz se vyklonila z rohu, aby se na něj podívala. Jen Connor pokračoval v jídle, se skloněnou hlavou pomalu spořádával misku ovesné kaše, dokud Jonah nepromluvil.

„Omlouvám se,“ zopakoval, „že vás ruším při snídani.“

„To nic,“ odpověděla Topaz okamžitě. „Co se děje?“

„Máme nový zprávy,“ začal Jonah a Joy náhle vstala a posunula židli kolem stolu, aby se mohl posadit naproti nim. Tom se vrátil na své místo k talíři vajíček a přehodil si jednu nohu přes druhou. „Vrátila se nám digitální analýza a výsledky ukazují na to, že Aurora byla před smrtí znásilněna.“

Topaz sebou viditelně trhla. Connor konečně přestal jíst. Opatrně opřel lžíci o okraj misky, ale nijak se nepokusil svou ženu utěšit. Od Joy a Toma nepřišla žádná reakce. Jako by zamrzli na místě.

„Je to samozřejmě hrozný zjištění,“ pokračoval Jonah, „ale pomáhá nám ujasnit si, koho hledáme.“

„A koho teda hledáte?“ zeptal se Tom trochu zastřeným hlasem.

„Muže a dost možná jednoho ze skupiny, se kterou tam tábořila,“ odpověděl Jonah opatrně. „Zjišťujeme, jestli o místě, kde byla Aurora nalezena, věděl ještě někdo další. Zatím nemáme jistotu, ale víme, že ti, se kterýma Aurora tábořila, o skrýši věděli. Taky vyšetřujeme pravděpodobnou konzumaci drog.“

Jonah se bezděčně cítil provinile, že jim musí říkat tolik nepříjemných zpráv najednou. Ale věděl, že bude lepší, když se to dozví teď. Kdyby s tím otálel, bylo by to jen těžší, až by našli další důkazy.

Viděl, jak Topaz zrudla, lehce roztřesenou rukou zvedla sklenici s vodou a napila se. Tom na ni pohlédl a Jonaha napadlo, že je nejspíš čeká obtížný rozhovor.

„Myslíte, že to souvisí?“ zeptal se Tom nakonec.

„Je to možný“ odpověděl Jonah. „Ale zatím nevyvozujeme žádný závěry.“ Na okamžik se odmlčel a nadechl se. „Chtěl bych vás o něco požádat.“

„O co?“

„Rádi bysme si promluvili s dalšíma Aurořinýma kamarádama,“ odpověděl Jonah. „S kýmkoli blízkým nebo s někým, komu se mohla svěřovat.“

„To já… Topaz a Joy asi budou vědět,“ Tom kývl ke své ženě. „Já si jména nikdy moc nepamatoval.“

„Ne, to ne,“ souhlasila Joy trochu bez dechu. „Paměť máš hroznou, Tome.“

„V pořádku,“ ujistil ho Jonah. „Můžete si to promyslet a dát mi vědět odpoledne. Kdybych nebyl k dispozici, můžete ta jména říct někomu z mýho týmu.“

„Z vašeho týmu,“ zopakoval Tom rozvážně. „Kolik vás je?“

„Tři, plus já,“ odpověděl Jonah. „S konstáblem Hansonovou už jste se setkali. Taky mám seržanty O’Malleyho a Lightmana a podporu od vrchního komisaře, forenzního týmu a podle potřeby i dalších.“

„Takže na případu přímo pracujou čtyři lidi,“ poznamenal pan Jackson. Souhlasně přikývl, i když pořád zněl roztřeseně. „To je dobrý vědět.“

Jonah se zvedl a odešel, i když litoval, že tam nemůže zůstat a vyslechnout si rozhovor Toma a Topaz o drogách. Bylo by to určitě zajímavé.

Jako poslední dorazil O’Malley, v devět dvacet. Zatím bylo pořád brzké dopoledne, ale Jonahovi připadalo, jako by už uběhla polovina dne.

Na poradě jim chtěl říct, co napadlo Hansonovou o přelstění psů a že analýza potvrdila Aurořino znásilnění.

Když domluvil, všichni chmurně pokyvovali.

„Takže klíčovou otázkou je,“ pokračoval Jonah, „jestli ji znásilnil Connor Dooley. Co na něj od včerejška máme?“

„Nic moc,“ odpověděl Lightman. „V noci ho vzhůru viděla jen Coralie a o tom, jak se pokusil Auroru políbit, si ještě musíme poslechnout víc.“

„Na to se zeptáme i ostatních,“ řekl Jonah.

„Zkontroloval jsem jeho výpověď o následujícím ránu, kdy zjistil, že Aurora zmizela, a není tam nic, co by nesedělo. Všechno dobře popsal, pár detailů mu vypadlo, asi tak, jak by člověk čekal, když se snažíte vzpomenout si, co se stalo. A zdálo se, že se ji snažil najít.“

„Nebo to aspoň předstíral,“ vložila se do toho Hansonová.

„Byl vzhůru jako první,“ podotkl Jonah. „Mohl zkontrolovat, jestli po sobě nenechal žádný stopy, a teprve potom vzbudit ostatní. Rád bych ty výpovědi ještě podrobně zkontroloval. Hledáme jakýkoli stopy, který mohli ostatní vidět a potom na ně zapomněli.“

Hansonová i Lightman přikývli a O’Malley zvedl ruku.

„Našel jsem toho dealera, co prodal drogy Danielu Benhamovi,“ oznámil. „Zašel jsem za ním, trochu jsme si popovídali a je možný, že ho přemluvíme, aby přišel vypovědět i na stanici.“

Jonah zamrkal, rychlost vývoje ho v tomhle případě trochu překvapila.

„Kdys to udělal?“

„Včera večer,“ vysvětlil O’Malley s náznakem úsměvu. „Je zajímavej. Potvrdil prodej přes Jojo a jejího bratra. Připadalo mu, že Daniel Benham si drogy koupil hlavně proto, aby mu pomohl, ale popřel, že by byl s kýmkoli z nich dál v kontaktu. Sepíšu hlášení.“

„Díky, Domnalle. Skvělá práce. Ještě něco?“

„Mackenzieho přítelkyně tu bude o půl jedný,“ oznámila Hansonová.

„Super. Dobře. Tak jdeme.“

Coralie si znovu zkontrolovala telefon, ale neměla žádné zprávy. Od nikoho z nich. Přemohl ji nepříjemný nápor samoty, kterému nijak nepomáhala osamělá snídaně v hotelové restauraci.

Ve skutečnosti nečekala, že se jí ozve Topaz nebo Connor, i když by jí mohli chtít vynadat, že prozradila jejich tajemství. Skoro se na to těšila, i když jí žaludek svíral pocit viny. Jojo jí samozřejmě nenapíše. Ta se Coralii neozvala za celé ty roky, co se znají, ani jednou.

Od Bretta a Daniela ji to ale mrzelo. Včera večer každému z nich poslala dvě zprávy. Viděla, že si je přečetli, ale ani jeden jí neodpověděl.

Po tom všem, co mezi nimi bylo, ji to bolelo. Připadala si vyloučeně a bála se. Mluví teď u policie o ní? Obrátili se proti ní?

Najednou měla toho čekání dost. Popadla telefon a kartu k hotelovému pokoji a nechala snídani nedojedenou.

Než došla na chodbu, už měla vytočené Brettovo číslo.

Vrchní komisař přišel za Jonahem krátce po poradě. To mohlo podle Jonahovy zkušenosti značit problém. Pokývl na něj, pustil ho do kanceláře a pomyslel si, že až se dozví o Mackenziem, těch problémů bude možná víc.

„Nevím, jestlis četl noviny,“ začal a zavřel za sebou dveře, „ale objevuje se spousta konspirací o partě děcek a zvrhlým táboření. Byl bych rád, kdybys dneska zveřejnil nějaký novinky a trochu to uklidnil.“

„Je teprve třetí den vyšetřování,“ namítl Jonah.

„Ale něco novýho máte?“

„Jo, ale nic, co bych rád říkal novinářům.“

Wilkinson si nespokojeně oddechl. „Tak dobře.“

Jonah poznal, že je zklamaný, ale věděl, že se znají dost dlouho na to, aby mu komisař věřil. „Pár věcí bych ale měl.“

„Povídej,“ vyzval ho Wilkinson a přitáhl si židli na druhé straně Jonahova stolu.

Jonah mu shrnul informace o nedotaženém vyšetřování Mackenzieho a jeho zvláštním vztahu k Auroře. A pak pokračoval Connorem a řekl, že z jeho pohledu je podezřelý číslo jedna.

„Chci se teď zaměřit na všechno, co s ním souvisí,“ uzavřel to. „Obzvlášť by mě zajímalo, jestli si ho tehdy zvali tolikrát proto, že se jim něco nezdálo, nebo to byla jen předpojatost.“

Wilkinson si zamyšleně mnul ret. „Chápu, proč se na něho chceš zaměřit. Ale jako hlavního podezřelýho musíme brát Mackenzieho.“

„Nemyslíš, že na Connora Dooleyho ukazuje víc skutečností?“ namítl Jonah.

„To zatím není jasný,“ opáčil Wilkinson. „Mackenziem se skoro nezabývali.“

„Vypadá to, že o místě, kde se našlo její tělo, vůbec nevěděl.“

„Jak to můžeme vědět jistě, když jsme ho neprošetřili?“ odporoval Wilkinson. „Já vím, já vím. Nechceme ignorovat možný stopy vedoucí ke Connorovi Dooleymu. Nechej ho jednomu z týmu. Ostatní ať se zaměří na Mackenzieho. Tentokrát to musíme udělat pořádně,“ dodal tišeji. „Jestli v tom před třiceti lety hrála roli korupce, teď musíme být průzrační jako křišťál.“

Na Jonaha padla netečná odevzdanost. Věděl, že nadřízený má pravdu, i když se mu to zdálo jako špatný postup.

„Dobře,“ souhlasil. „Jak říkáš.“

Wilkinson vstal a pak pro zlepšení nálady nabídl: „Omluvím tě na setkání Společenství soudržnosti.“

„Děkuju,“ poděkoval Jonah a snažil se předstírat, že na to nezapomněl.

24 Aurora

sobota, 23. července 1983, 1.00

Nezvládala se soustředit na nic jiného. Všechno se smrsklo na zvedání žaludku a rozevření hrdla, ze kterého se valily zvratky.

Seděla s hlavou a trupem vytočeným do boku a jednou rukou si instinktivně přidržovala vlasy.

Trochu se té nevolnosti bála. Že se pitím nějak poškodila.

„Hej.“

Najednou kolem ní někdo ovinul paži. Jemně ji pohladil po ruce. Nebyla schopná se podívat, kdo to je. Její tělo plně zaměstnávalo dvojité natočení a naklonění a nekonečné dávení něčeho, co čím dál víc vypadalo jako voda.

„Donesu ti trochu džusu.“

Byl to Benners, uvědomila si. Nechtěla, aby ji tam nechával samotnou, ani kdyby měl přinést něco, co by mohlo pomoct. Příliš se bála. A bylo jí hrozně.

Dávení se trochu zmírnilo a ona zvládla přikývnout. Kromě toho totiž nechtěla, aby si myslel, že je trapná.

Chvilku před tím, než se vrátil, se jí konečně zdálo, že by mohla přestat. Pohledem, který ne a ne zůstat zaostřený, zachytila jeho pokroucenou postavu. Když se posadil vedle ní a natrhl krabici džusu, rozpoznala na jeho tváři soucitný úsměv.

„Tady máš.“

Z natržené krabice se pilo těžko. Z úst jí po bradě stékal vlažný proud džusu.

Přestala hltat a utřela si obličej. „Bože. Já musím vypadat.“

Benners se zasmál. „V takovým stavu nevypadá dobře nikdo. Ale to je v pohodě. Nesoudím.“ Znovu zvedl krabici. Následovala ji povadlou a nekoordinovanou rukou. „No tak. Ještě se napij. Musíš do sebe něco dostat.“

Zkusila to znovu a pomalu si nalila doušek do úst. Ještě jeden. Další.

A pak se jí zase zvedl žaludek, znovu se naklonila do strany a džus se z ní vydral ven.

Benners ji nechal, aby se vyzvracela, mnul jí rameno a utěšoval ji. Pár vlasů jí sklouzlo přes obličej a on jí je chytil.

„Je to hnus, co?“ poznamenal. „Ale bude dobře. Taky se mi to pořád ještě občas stane. Říkám si, že to mám pod kontrolou, pak si dám ještě pár a připadám si nezničitelně. S alkoholem to tak je. Takhle prostě funguje. Jakmile tě dostane, šeptá ti do ucha, abys pokračovala.“

Když dozvracela, znovu jí podal džus. „Za chvíli si to sedne. A potřebuješ tekutiny a cukr.“

Nechtěla pít, ale džus si vzala, aby ho potěšila. Tentokrát ho vypila mnohem víc a hned se jí udělalo líp.

„Neměla jsem vůbec pít,“ prohlásila, když si byla jistá, že už nebude zvracet.

„To není pravda,“ namítl Benners. „Nemůžeš se všemu vyhýbat, jenom aby se ti něco takovýho nestalo. To je maličkost, chvilka. Pár minut trápení a pak teda většinou pěkně hnusná kocovina další den. Ale díky tomuhle — tomuhle utrpení teďka — je to osvobození a ta radost, kterous měla předtím, ještě sladší. Jak by sis mohla užívat čirý blaho, kdybys pro to nemusela trochu trpět?“

Pořád ještě nebyla schopná na něj pořádně zaostřit. Jako by jí ujížděl stranou.

„Jak tomu můžeš říkat blaho, když víš, co bude následovat?“ zeptala se ho. „Když máš chvíli radost a pak přijde tohle?“

„Právě proto je to blaho,“ vysvětlil. Naklonil se k ní blíž a prohlásil tak přesvědčivě, že se s ním těžko dalo nesouhlasit: „Kdyby to nebylo dočasný, stala by se z toho normální věc, ne? Normálnost. A pak by následovala hned zase nuda. Zklamání. Nic.“

Najednou se začala bát, že jsou z ní cítit zvratky. Odtáhla se od něj.

„Promiň. Děsím tě,“ zakřenil se na ni.

„Ne,“ odpověděla. „Máš pravdu. Akorát… Párkrát jsem takhle viděla Zofiu a řekla jsem si, že já to nikdy dělat nebudu.“

„Zofiu… Tu blondýnu? Která s tebou občas jezdila autobusem?“

Aurora přikývla. „Rodiče ji odvezli pryč. Skamarádila se s několika maturantkama, který dost pily, a po jedný akci skončila v nemocnici. Usoudili, že naše škola pro ni není dobrá.“

Benners přikývl a pak pokrčil rameny. „Ale my tě nenecháme, abys tak dopadla,“ ujistil ji. „Můžeš se bavit a nemusíš skončit špatně.“

„Asi jo,“ lehce se usmála. „Ale raději bych už nezvracela.“

„Tak se odteď můžeme bavit neškodně a bez pití,“ navrhl Benners a začal se hrabat na nohy. „Pojď. U ohně je pořád teplo a nechal jsem tam Jojo a Connora hádat se o syntetický muzice.“

Potřebovala pomoct vstát a nabýt rovnováhu. Podpíral ji celou cestu, občas uhýbal chodidly do strany, aby měla dost místa. Stejně mu dvakrát šlápla na nohu.

„Nepatřím sem,“ zastavila se najednou. „Nejsem jedna z vás. Nepatřím nikam.“

„Ne, nejseš jedna z nás,“ opáčil Benners. Zblízka vypadal vyšší. Urputnější. „Seš sama sebou. Prostě ty. A to je úplně nejvíc.“

A pak prudce otočil hlavou a ona ztratila jeho pozornost. Byli kousek od ohně. Každý kmen kolem byl ozářený. Připomnělo jí to pálení čarodějnic a hned nato scénu z hororu, ve kterém se otevřely brány pekelné.

Benners ji chytil za ruku a táhl dopředu. Pořád se motala, vrazila do stromu a odřela si rameno.

Na chvilku se zastavil, ale pak ji zase tahal, dokud nebyli na kraji paseky, kde oheň všechno zbarvil do hutné a smyslné oranžové.

Někdo tam téměř bolestně vykřikl a ona se protlačila kolem Bennerse, aby se podívala, srdce jí v hrudi prudce bušilo. Nemohla popadnout dech.

U ohně seděly dvě postavy, krčily se za ním a jedna z nich vydávala divné zvuky. Aurora šla blíž, ale pořád je nebyla schopná rozeznat.

A pak se jí dvojité vidění na chvilku slilo v jedno a došlo jí, že Connor pláče. Celé jeho tělo se otřásalo vzlyky a Jojo se k němu choulila a utěšovala ho.

„To bude dobrý,“ tišila ho. „To bude dobrý.“

„Nesnáším ho,“ hlesl Connor. „Nesnáším.“

Bylo to skoro tak hrozné, jako kdyby je přistihla nahé. Když Connor vzhlédl a uviděl ji, cítila, jak jí planou tváře. V tu chvíli vypadal, že nesnáší i ji.

„Promiň,“ zamumlala tiše.

S Bennersem byli kousek od stanu, spacáků a zásob. Aurora se mu vytrhla a sehnula se. Když z hromady věcí vytahovala karimatku a jeden z napěchovaných spacáků, musela se třikrát opřít o zem, aby udržela rovnováhu. Když znovu vstala, Benners se na ni tak zvláštně podíval. Napůl rozpačitě a napůl zklamaně.

Vydala se zpátky do tmy, pryč od Connora a Jojo a jejich intimní chvilky smutku a pryč od Topaz a Coralie a Bretta, a Benners šel za ní. Zastavila se, teprve když nic neslyšela. Na místě, které vypadalo dostatečně rovné, hodila karimatku na zem.

„Budeš v pohodě takhle daleko?“ zeptal se Benners.

„Jo,“ odpověděla. „Díky.“

Zatímco nemotorně vybalovala spacák a pokoušela se ho položit rovně na zem, bylo ticho. Cítila, jak za ní postává.

„Mám tady chvilku zůstat? Chceš si povídat?“

Aurora zavrtěla hlavou. „Chci jít spát.“

Čekala, že bude něco namítat nebo že bude souhlasit. Ale on neřekl nic a ona rozepla spacák a s námahou do něj zalezla. Nakonec poznala, že odešel, jen díky tichým krokům po spadaném listí a větvičkách.

25

Před zapnutým nahrávacím zařízením Jojo pochmurně zopakovala všechno, co Jonahovi řekla na lezecké stěně. Popsala, jak na vstup do skrýše shora shrnovala hlínu, zatímco Brett stál pod ní, a jak lituje, že se nejdřív nepodívala dovnitř.

„Podle vašeho nejlepšího vědomí,“ zeptal se Jonah, když skončila, „dozvěděl se o té skrýši někdo mimo vaši skupinu? Ať už před tou nocí, nebo později?“

Jojo se mu podívala do očí a pak uhnula pohledem. „Myslím, že ne.“

„Viděla jste tehdy večer poblíž tábořiště někoho jinýho? Nezmínil se někdo z vašich přátel, že zahlédl někoho, kdo by vás mohl vidět tam přicházet nebo odtamtud odcházet?“

Jojo znovu zavrtěla hlavou. Přistihl se, že se dívá na její svalnaté paže.

„Chodila jste už tehdy lézt?“ zeptal se a podle toho, jak se na něj podívala, poznal, že ji vyvedl z rovnováhy. Lightman, který seděl vedle něj, na sobě nedal nic znát, což byla jedna z jeho nejlepších schopností.

„Jo. Jo. Lezla jsem od osmi let. Dostala jsem se k tomu přes staršího bráchu Antona, kterej o víkendech pracoval v outdoorovým centru poblíž Ashurstu. Teda, v osmi jsem to začala zkoušet pořádně. Ale už tehdy jsem v podstatě žila na stromech.“

„Takže jste odjakživa trávila čas v přírodě? Měla jste sílu?“

„Asi jo,“ odpověděla váhavě.

Myslel na Aurořinu zlomenou ruku. Uvažoval, jestli nebyli dva — jeden ji držel a druhý zaútočil. A taky myslel na to, že k sobě Jojo a Connor ten večer měli blízko.

Instinktivně ale cítil, že z Jojo dostane víc, když bude na její straně, tak jako tam na stěně. Když budou skoro jako přátelé.

Usmál se na ni. „Napadlo mě jen, jak je zvláštní, že jste se kamarádila s někým jako Coralie. Není zrovna… silnej, aktivní typ.“

„Aha,“ zkřivila Jojo ústa. „No, s Coralií jsme si nikdy nebyly moc blízký. Ona se zajímala jenom o Topaz. Vždycky jsem si myslela, že to z její strany bylo víc než přátelství, a vím, že od tý doby chodila nejenom s klukama, ale i s holkama, takže to možná fakt bylo, jak říkám. Vlastně měla dost ráda taky Bennerse. Byl k ní takovej ochranářskej, i když mu připadala trošku plytká. Prostě nás to nějak svedlo dohromady.“

„Jak se pak vaše přátelství vyvíjela?“ zeptal se Jonah.

„Aurořino zmizení nás rozhodně na čas sblížilo,“ odpověděla Jojo. „Myslím, že… že pro nás bylo těžký mluvit s někým jiným. S někým, kdo neprožil takovou ztrátu. A všichni byli navíc hrozně zvědaví… Brett pak mezi nás taky zapadl. A i když jsem si nejdřív myslela, že je tak trochu blbeček, nakonec jsem ho měla ráda.“

„Pak se ale Topaz a Connor přestěhovali.“

„Jo, ale to bylo… před sedmi lety, nebo tak nějak. Ne tak dávno. A pořád sem občas jezdívají. Jen jsou trochu víc z dosahu.“

„Chyběli vám, když se odstěhovali?“ zeptal se.

Jojo vypadala, že ji ta otázka trochu vylekala. „Asi jo,“ odpověděla nakonec. „V tý době jsem… Asi jsem se snažila obecně nic moc necítit. Bylo to teprve rok, co jsem přišla o Aleksyho.“

Jonah přikývl. „A jak mezi vás zapadl on?“

„Docela snadno,“ odpověděla s mírným úsměvem. „Aleksy možná vypadal tvrdě a taky drsně, ale byl to hroznej blázen. Rád vtipkoval a dělal si z lidí srandu a to naše parta potřebovala. Zůstalo po něm dost prázdno.“

„Měl k někomu z nich obzvlášť blízko?“

Všiml si, že krátce sevřela rty, jako by uvažovala, že nebude odpovídat. Čekal, že mu řekne, že to s Aleksym nemá co dělat. Ale pak si to asi rozmyslela.

„K Danielovi, Brettovi… a k Topaz. S Connorem si až tak moc nerozuměli. Asi proto, že Connor je pořád příšerně vážnej. A Coralie ho moc nechápala, i když jí nevadilo, že si ji dobíral.“

„Mluvila jste s někým z vašich přátel v posledních dnech?“

Všiml si, že se Jojo lehounce začervenala.

„Eh, vím, že jste říkal, že bysme neměli, ale… Připadalo mi, že to potřebuju s někým probrat. Co se stalo. Znovu. Nevěděla jsem… Mluvila jsem s Danielem a Brettem. Zvlášť. Jenom po telefonu.“

„S Topaz ne?“ zeptal se se zájmem. „Myslel bych si, když to byla její sestra…“

„Ne,“ řekla Jojo trochu rozpačitě. „Ne, s ní by se mi nemluvilo tak lehce.“

„Ke Connorovi jste ale vždycky měla blízko?“

„Jo… Asi jo.“ Přikývla. „Vždycky jsme si rozuměli.“

„Překročilo tohle vaše porozumění někdy nějaký hranice?“

Legračně zkřivila pusu. „Říkala jsem vám, jak byl posedlej Topaz.“

„Takže mezi váma ten večer nedošlo k ničemu… fyzickýmu?“

To už byla viditelně nesvá.

„No, popravdě… Nejsem si jistá. Objímali jsme se. A když… když jsem se vzbudila, trochu se mi zdálo, že jsme se možná líbali, a bylo mi to příšerně trapný. Byli jsme kámoši. Nic kromě vzájemný podpory a spousty alkoholu mezi náma nebylo.“

„Nemluvili jste o tom?“

„Bylo nám to úplně fuk,“ odpověděla náhle ostře. „Když jsme se to ráno vzbudili a nemohli ji najít… Koho zajímalo, jestli jsme se trochu muchlovali?“

Jojo se opřela a založila si paže.

„A nepamatujete si, že by Connor tehdy v noci vstával?“ zeptal se „Nepamatujete si, že byste byla vzhůru a on tam nebyl…?“

„Na to se mě tehdy ptali,“ povzdechla si. „Myslím, že ne. Nepamatuju si, že by se hejbal nebo někam šel, ale bylo to mlhavý už tehdy v kocovině, natož teď.“

„Mohla byste prosím zopakovat tu nejasnou vzpomínku, o který jste mi říkala při našem posledním rozhovoru?“ požádal ji. „A to už bude všechno.“

Jojo to udělala, tentokrát ještě váhavěji než předtím. Skončila netrpělivým povzdechem. Jonah se natáhl, aby ukončil nahrávání. Usmál se na ni.

„Díky. Potřebovali jsme to mít nahraný.“

Jojo přikývla a pak se na něj trochu tajemně usmála. „Kdykoli, strážníku Sheensi.“

Když Jojo vyprovodili, Lightman se ho zeptal na jejího zesnulého přítele.

„Zajímá nás?“

„Jo i ne,“ odpověděl Jonah. „Nemáme žádnej konkrétní důvod, ale nějakou dobu byl součástí skupiny a je to u nich druhý nenadálý úmrtí. Myslím, že kdybysme se na něho nezeptali, znamenalo by to opomenutí.“

Lightman přikývl. „Podívám se na policejní zprávu.“

„Díky.“

U svého stolu se Jonah v myšlenkách vrátil do minulosti. Myslel na Aurořinu krásu a na to, čeho mohla za svého života dosáhnout. Jestli ji třeba ještě před tou osudnou nocí někdo nesvedl.

Kromě toho se připravoval na Tomův telefonát. Na jméno, které doufal, že neuslyší. Kdykoli na to pomyslel, jako by stál na kraji příkrého srázu. Nemohl si dovolit utápět se ve vzpomínkách, které mu braly klid.

Povzdechl si a rozhodl se, že je čas projít si poznámky týmu k původním výslechům. Okamžitě ho to vtáhlo, hlavně kvůli velkému rozdílu v počtu výslechů. Coralii vyslýchali jen dvakrát, Jojo čtyřikrát, Bretta pětkrát a Topaz sedmkrát.

A pak obrovský skok u Daniela Benhama, který za Connorem Dooleym zaostával jen o tři výslechy.

Daniela si na stanici pro ověření výpovědí pozvali čtrnáctkrát. Chtěli vědět, proč zrovna on jel pro pomoc. Proč ji nehledal. Kdy ji viděl naposled, protože jeho výpověď se od těch ostatních nepatrně lišila. I když se vlastně ukázalo, že ostatní nemluvili pravdu a že každý říkal něco trochu jiného.

Přesto ho nenechali na pokoji, chytrého mladého syna místního známého a bohatého podnikatele. Ten typ kluka, kterému obvykle prošlo cokoli. Privilegovaného muže, který životem proplouval jako nic.

Jonah nemohl přijít na to, co za touhle zjevnou nedůvěrou stálo. V žádné výpovědi ani v poznámkách nebylo nic, co by ukazovalo na Benhama víc než na kohokoli jiného. Nezdála se jim snad jeho řeč těla? Něco, co se do sterilních přepisů nedostalo? Nebo šlo o to, že chtěl o všem diskutovat a vědělo se o něm, že je anarchista, co kouří trávu?

Zkusil si představit Benhamův život. Uvažoval, jakým způsobem by ho mohla utvářet vražda.

V patnácti letech byl hlasitě se projevující socialista. Nemohl se dočkat, až bude moct jít k volbám a připojí se k labouristické straně. Chystal se postavit premiérovi, který podle něj odebíráním sociální podpory zabíjel bezbranné. Byl velký lidumil a nehledě na jeho původ mu to šlo od srdce. Účastnil se demonstrací a ve škole založil socialistickou skupinu.

Jeho zásady se ale postupně někam vytratily. Socialistické přesvědčení se změnilo na středové a s věkem přešel do naprostého konzervatismu. Změnily ho jeho vlastní vražedné skutky? Nebo to byla reakce na zmizení dívky, kterou měl rád?

Představit si Benhama jako vraha se mu ale nějak nedařilo. Jenže to se mu nedařilo ani u nikoho jiného z té party, pomyslel si.

Chvíli před dvanáctou mu volal Tom, aby mu sdělil jména Aurořiných přátel.

„Byly dvě,“ upřesnil. Při té větě Jonahem projel jednak strach a jednak smutek.

„Topaz tvrdí, že jedinej člověk, se kterým Aurora pořádně mluvila, byla Becky Morrisová,“ řekl mu Aurořin otec. „Párkrát u nás byla. Taková hodně tichá dívka.“

„Neví Topaz, kde bysme ji našli?“

„Jo, prý je na Facebooku a přijala žádost o přátelství. Když Topaz dáte svůj e-mail, pošle vám odkaz na její profil.“

„To by bylo super, děkuju.“ Sdělil mu svoji e-mailovou adresu a Tom ji zopakoval, nejspíš pro Topaz.

„A pak tu byla Zofia Wierzbowski.“ Tom jméno pečlivě vyhláskoval a Jonah cítil, jak mu na kůži raší pot. „Chodily spolu po škole do dramaťáku a občas společně čekaly na autobus, aspoň co tvrdí Topaz. Myslím, že k nám někdy měla i přijít, ale nakonec z toho sešlo. Topaz netuší, jestli ještě vůbec žije v Anglii. Rodiče ji prý vzali ze školy chvíli před… před Aurorou. Zapletla se se špatnou partou a pamatuju si, že Aurora se s ní přestala stýkat.“

Jonah uvažoval, jestli na něm Tom poznal, že když mu trochu přidušeně děkoval a loučil se s ním, měl srdce až v krku.

Seděl a hleděl na to jméno. Přepadla ho silná touha papír zmačkat. Kdyby na jiný papír napsal jen to první jméno, nikdo by možná nezjistil, že padla zmínka o Zofii. Tom Jackson by si to u ostatních členů týmu určitě neověřoval, ne?

Ale co Topaz? Co když se rozhodla, že obě ženy kontaktuje sama? Co kdyby se případ dostal k soudu a jeho rozhodnutí zatajit vlastní činy by všechno zkazilo?

Mohl by se jí ozvat sám a zkusit omezit škody. Ale to by bylo to nejhorší, co by se mohlo stát. Poznala by jeho jméno a určitě by nějak reagovala. A on by pak musel její zprávy poskytnout jako důkaz.

Jeho jedinou možností bylo nechat s ní mluvit někoho z týmu a doufat, že na jeho jméno vůbec nedojde. Že si ho s žádnou jejich otázkou nespojí. Nebo ještě lépe, že zapomněla.

Vyšel z kanceláře a pocítil závrať. Lightman s Hansonovou seděli za svými počítači, natolik pohlceni prací, že vzhlédli, až když promluvil.

„Jacksonovi mi dali jména dvou Aurořiných kamarádek,“ prohlásil tak lehce, jak to šlo, a Lightman si od něj vzal nabízený papír. Jonah ho pustil o zlomek vteřiny později, než zamýšlel, ale Lightman si toho zřejmě nevšiml. „Vím, že máte oba co na práci, ale potřeboval bych tu druhou kamarádku vypátrat. Topaz mi pošle odkaz na facebookovou stránku Becky, takže tý se ozvu.“

„Dobře. Podívám se na to,“ souhlasil Lightman. „Volala Mackenzieho bývalá přítelkyně. Řekne nám, kdy by mohla přijít, jakmile sežene hlídání pro děti.“

„Dobře. Z analytickýho zatím na Mackenzieho nepřišlo nic?“

Lightman se krátce zasmál. „Vypadá to, že dneska už nic nedostaneme. Amir tvrdí, že jsou momentálně zasekaní.“

Jonah si povzdechl. Oddělení analytiky bylo zasekané vždycky. Byl to trvalý stav. Nebo to aspoň vždycky tvrdili. „Soucítím s nima. Ale řekni jim, že podle vrchního komisaře je to priorita a měli by si s tím pohnout.“

„Rozkaz.“

„Něco novýho?“ zeptal se Hansonové.

„Ani ne,“ odpověděla. „Docela ráda bych si vzala některý složky, na který se díval O’Malley…“

S úšklebkem pohlédla na zmatek na O’Malleyho stole a Jonah se nuceně zasmál. „Počkal bych, až se vrátí.“

Stáhl se zpátky do kanceláře a přihlásil se k počítači. Srdce mu pořád divoce bušilo, ale přinutil se dýchat. Myšlenky na Zofii musel odsunout stranou a nesměl jen sedět a čekat, až jeho tým něco najde.

Od Topaz mu přišel e-mail s odkazem na profil Becky Morrisové. Její fotka byla od profesionálního fotografa, měla na ní výrazný make-up a nesmělou pózu. Vypadala nesvá a v kulaté tváři se zračila nejistota.

Rychlým prohlédnutím profilu zjistil, že Becky teď vyrábí šperky. Měla vlastní internetový obchod Cinkrlátka a taky malý kamenný obchůdek necelé dva kilometry od stanice. Měl otevřeno.

Jonah popadl bundu a nenuceně zavolal na ostatní: „Jedu za Aurořinou kamarádkou Becky. Do hodiny bych měl být zpátky. Kdyby něco, budu na telefonu.“

Když vyšel ze stanice, pryč z místa, kde jeho tým pátral po Polce, kterou kdysi znal, dost se mu ulevilo. Tolik tou úlevou překypoval, že zapomněl na svou radu, aby si všichni dávali pozor, dokud ho v polovině schodů nevylekal zvuk túrovaného motoru.

Otočil se a na druhé straně cesty spatřil odjíždějící vůz, nejspíš starou fiestu. Přes dva pruhy plné aut ale nic víc neviděl.

Když pak ostražitě scházel dolů a mířil k přednímu parkovišti, kde čekalo jeho mondeo, srdce už mu zase bušilo rychleji. Než auto dálkovým ovládáním odemkl, na chvilku se zastavil a potom, i když si u toho připadal trochu směšně, se sehnul, aby zkontroloval, jestli mu někdo nepřipojil něco k podvozku.

Nebylo tam nic, ale pocit nebezpečí s ním zůstal celou cestu až do Beckyina obchodu.

Hansonová se marně snažila pokračovat v práci a vlastně nevěděla, proč jí to nejde. V myšlenkách se pořád vracela k vrchnímu inspektorovi a Jojo a napětí, kterého si u něj občas všimla, když se bavili o Auroře nebo jejích kamarádkách. Než odjel, byl hrozně nervózní a ona si říkala, jestli tu Becky Morrisovou, za kterou mířil, třeba nezná.

Lightmana, sedícího naproti, pohltily dokumenty v počítači. Jedna její část to s ním zoufale toužila probrat a druhá se bála cokoli říct. Nakonec se vyklonila zpoza svého monitoru a zeptala se: „Bene, co si myslíš o tom, že šéf dělá na případu, když oběť osobně znal? Nepřipadá ti to trochu… ošemetný?“

Lightman se na ni podíval a pak pomalu přikývl. „Kdyby ji znal dobře, myslel bych si, že to není dobrej nápad. Ale vzhledem k tomu, že spolu jen chodili do stejný školy a párkrát se zahlídli… Řekl bych, že to ničemu nevadí.“

„Myslíš, že se neznali líp, jo?“ nedala se. „Určitě spolu i někdy mluvili, ne?“

„Nevím o tom.“

„A Jojo?“ pokračovala se znepokojením. „Tu rozhodně znal docela dobře.“

Lightman se zamyslel. „Podle mě to ničemu vadit nebude. Jak jsem říkal, není moc emocionálně založenej.“

Hansonová přikývla a snažila se nechat jeho důvěrou uklidnit. Možná musí nadřízeného jen lépe poznat. Ale pořád se jí na něm něco tak trochu nezdálo. A opravdu chtěla vědět co.

Obchod Cinkrlátka sídlil v malém přízemním prostoru budovy z devatenáctého století, která by mohla vypadat pěkně. Sousedila s ním ale sázková kancelář a prodejna smažených ryb, obě docela neudržované a zchátralé, a jejich cedule příliš výrazné.

V Beckyině obchodě byla spousta růžové a třpytek. Byl to přesně ten typ místa, které malé holčičky přitahovalo jako straky. Momentálně tam ale žádní zákazníci nebyli. Viděl jen ženu, která si za pultem četla časopis.

Už ode dveří si byl jistý, že je to Becky, i když na sobě neměla žádný make-up a neměla natočené vlasy. Její obličej byl ale stejně kulatý a působila stejně nejistě.

„Můžu vám nějak pomoct?“ zeptala se, když vstoupil, a vstala. Mluvila s přízvukem southamptonské pracující třídy a trošku sípavě.

„Jsem inspektor Sheens,“ představil se tak lehce, jak jen to šlo. „Rád bych si krátce promluvil s Becky Morrisovou. Jste to vy?“

„Jo,“ přitakala a zatvářila se trošku vylekaně. „Pardon, jste vod… policie?“

„Jsem. Ale nemusíte se bát. Mám na starost vyšetřování smrti Aurory Jacksonové a chtěl bych se vás na něco zeptat.“

„Aurory?“ zopakovala. „Jo, tak dobře. Ale teda myslím, že vám moc nepomůžu.“

„V pořádku,“ ujistil ji Jonah. „Jen jsem si říkal, že byste o ní možná mohla vědět pár věcí, který by pro nás třeba byly užitečný.“

„Dobře. Ale dneska tady nemám nikoho, kdo by to za mě vzal. Budeme si muset promluvit tady. Chcete… chcete si sednout?“

„Ne, děkuju,“ pousmál se.

Becky se posadila zpátky na vysokou židli za pultem. „Tak jo, co chcete vědět?“ zeptala se.

„Chtěl bych se zeptat, jestli vám Aurora připadala šťastná, než zmizela.“

„Asi jo. Teda… Ne míň než normálně.“

„Obecně moc šťastná nebývala?“

„To ani ne. Ne že by byla nešťastná. Jen prostě nebyla moc veselá. Ve škole to pro nás obě bylo těžký.“

Bylo zvláštní ji pozorovat. Když mluvila, viditelně se zmenšila, jako by ji vzpomínky na tu dobu táhly k zemi.

„Šikanovali vás?“ zeptal se.

„Jo. Trochu jo.“ Zněla naštvaně a taky, jako by si připadala trapně, což byla u obětí šikany častá kombinace. Dokonce i u dospělých lidí, jako byla Becky, kteří už by to měli mít za sebou a měli by na to zapomenout. Taková věc ale lidi poznamenala.

„To mě mrzí. Byl to někdo konkrétní?“ zeptal se.

„Hlavně dvě holky z posledního ročníku,“ přiznala Becky. „Lisa a Emma. Byly to dvojčata a byly hnusný na všecky.“

„Řekla byste, že z nich Aurora byla zoufalá?“

„Jak to myslíte?“

„Řekla byste, že jí nechybělo moc a udělala by nějakou hloupost?“

„Ne, to vůbec.“ Becky se malinko usmála. „Vlastně se to i trochu zlepšilo. Topaz jim něco řekla.“

Jonah byl překvapen. Nepamatoval si, že by se Topaz za sestru někdy postavila.

„A co?“ zeptal se.

„Viděla, jak nás s Aurorou pošťuchujou na školním hřišti, a přiletěla tam,“ vzpomínala Becky a on v jejím hlase i po třiceti letech zaslechl náznak úcty. „Řekla jim, ať nás nechají na pokoji, a že jestli se nás ještě někdy dotknou, Connor je zmlátí.“

Jonah se bezděčně usmál. To bylo pro Topaz typické, využívat svého obdivovatele ve svůj prospěch. Ale přišla sestře na pomoc, když to bylo potřeba, přestože se styděla za její podivínství. Napadlo ho, jestli by to udělala, i kdyby byla opilá nebo zfetovaná a kdyby ohrožující osoba byl někdo, o koho by měla zájem.

„Pardon, to není moc… Asi nevím nic, co by vám mohlo pomoct,“ poznamenala Becky nejistě a rukama si přitom uhlazovala sukni.

„Pomáhá mi to Auroru líp poznat,“ ujistil ji Jonah. „A co kluci?“

„Jako kluci a Aurora?“

„Ano.“

„Ne. Ani jedna jsme nebyly… Nikoho neměla.“

V jejím výrazu ale zachytil něco nového. Bylo to poprvé, co se při myšlence na Auroru a randění někdo nesmál.

„A předtím? Chodila s někým?“

„Ne… Ne tak úplně.“ Na chvilku se odmlčela a pak řekla: „Pardon, potřebuju inhalátor.“

Zašátrala pod pultem a vytáhla modrý inhalátor s ventolinem.

„Máte astma?“ zeptal se Jonah. „To je otrava.“

Nadechla se, zadržela dech a pak přikývla. „Mám ho vodjakživa,“ vysvětlila, když vydechla. Zněla lehce zadýchaně. Jonah věděl, že musí být trpělivý, i když se nemohl dočkat, až bude pokračovat.

„Takže byla v komplikovaný situaci? Někdo se na ni lepil, nebo tak něco?“

„Ne… To ne… Někdo se jí ale líbil.“

Jonah čekal a začínal mít podezření, že ví, co bude následovat.

„Byla hrozně zamilovaná do našeho angličtináře, pana Mackenzieho. To jsme teda byly tak trochu všechny. Aurora ale skoro vo ničem jiným nemluvila. A pořád za ním kvůli něčemu chodila, dával jí hodiny navíc…“

„Hodiny navíc?“ zeptal se Jonah. „Mimo školu?“

„Jo. Pomáhal jí s nějakou soutěží, který se účastnila, a taky napsala knihu a chtěla, aby si ji přečetl.“

„Takže byste řekla… že ji tak trochu povzbuzoval?“

Chviličku bylo ticho. „Nevím. Možná. Pořád mi říkala, jak se na ni dívá a že mezi nima něco je. Částečně jsem jí asi věřila, ale částečně jsem si říkala, že si to všechno jenom představuje.“

„Nezmínila se o tom, že by se jí dotýkal? Že by ji políbil?“

„Ne.“ Becky vypadala přesvědčeně. „Myslím, že to bych věděla. Když byla celá pryč, kdykoli pochválil její práci, asi by mi řekla, kdyby k něčemu došlo, ne?“

Jonah ze sebe vydal nicneříkající souhlasný zvuk a pomyslel si, že to nemusí být tak úplně pravda, co kdyby ji učitel varoval, aby to nikomu neříkala.

„Co ten týden před tím, než zmizela?“ pokračoval. „Nevzpomenete si, že by se mezi nimi něco stalo?“

„Ne,“ odpověděla Becky váhavě. „Ne, ale měla jsem na něho takovej zvláštní vztek. Aurora se rozhodla jít s nima tábořit jen proto, že ho chtěla ohromit. Von vo takovejch věcech pořád mluvil. Dlouhý procházky a táboření v divočině… Aurora na to vůbec nebyla. Měla ráda svůj pokoj a svý knížky.“

To Jonaha trochu znepokojilo. „Řekla mu, že se tam chystá?“

Další krátká pauza. „Jo. Jo, myslím, že jo. Pamatuju si, že se hrozila prázdnin, protože ho šest týdnů neuvidí. A takový věci na ní byly celkem vidět… Jo, myslím, že to vlastně řekla před celou třídou.“

Jonah rozhovor ukončil, poděkoval Becky za pomoc a cítil, jak mu buší srdce. Becky se omlouvala, že toho nemohla říct víc. Z jeho pohledu jim ale sdělila víc než dost.

Když se vrátil, našel všechny tři členy svého týmu u stolu. O’Malley vzhlédl a hned poznamenal: „Á, podívejme se, kdo nám chce něco říct…“

Jonah se nemohl neusmát, navzdory špatnému pocitu, který ho provázel celý den.

„Musíme předvolat Mackenzieho,“ prohlásil.

„Helemese. Sem s tím.“ O’Malley si otočil židli a natáhl nohy. Hansonová z něj taky nespouštěla oči. „Vypadáš, že co nevidět vybuchneš.“

„Aurořina nejlepší kamarádka mi řekla, že Aurora byla zamilovaná do svýho angličtináře,“ začal. „Údajně se rozhodla jít s ostatníma tábořit jenom proto, aby ho ohromila, a ta kamarádka si je dost jistá, že mu o tom Aurora před celou třídou řekla.“

Hansonová se pousmála. „Takže věděl, že tam bude.“

„To je zajímavý,“ poznamenal Lightman neutrálně jako obvykle. „Vzhledem k tomu, že měl taky vztah s bývalou žačkou.“

„Nejenom to,“ přidal O’Malley. „Tu žačku si nakonec vzal. Mají tři děti. Jmenuje se teď Pria Mackenzieová.“

Jonah v tu chvíli nevěděl, co si o tom má myslet.

„Uf, no teda. Možná si s ní později taky promluvíme. Teď ale předvoláme Mackenzieho. Mackenzieho a Topaz, která nám o něm ještě určitě bude mít co říct.“

Topaz dorazila rychle, zrovna byla ve městě nakupovat. Nečekala na žádné otázky, a sotva Jonah vstoupil do místnosti, vypálila jako první: „Už jste se začali zabývat Mackenziem?“

„Zatím vám nemůžu říct nic bližšího, ale ano,“ odpověděl Jonah. „Je to teď jedna z našich hlavních vyšetřovacích linek.“

„Stejně jako já, co?“ zeptala se.

„Stejně jako vás šest, co jste tam byli, když zmizela,“ odpověděl Jonah. „Všichni jste v pozici, kdy nám můžete poskytnout informace o tom, co se stalo. Rád bych, abyste nám pomáhali co nejvíc.“

„To taky dělám,“ poznamenala.

„Děkujeme za jména Aurořiných kamarádek,“ přikývl. „Máme ale další otázky. Zejména co se týče Mackenzieho.“

„Jen do toho,“ vyzvala ho a zvedla bradu.

„Když jste ho potkala u řeky, byla jste nedaleko vaší skrýše, že?“

„Jo. To jsem vám říkala.“

„Ale neřekla jste to nikomu jinýmu,“ poznamenal. „Což je trochu zvláštní, když jste spolu jinak všechno probírali.“

Topaz se lehounce začervenala, ale jen pokrčila rameny.

„Byla jste s ním domluvená, že se tam potkáte?“

„Ne!“ odpověděla prudce. „Samozřejmě že ne. Neměla jsem ani tušení, že tam bude, a vůbec mě nezajímal.“

„Prodávala jste mu drogy?“

„Co? Neblázněte,“ popřela to Topaz, ale tváře jí ještě víc zčervenaly. Buď měl pravdu, nebo byl blízko.

„Víte, že nás případnej prodej drog nezajímá,“ připomněl jí mezi řečí. „Jde jen o Auroru.“

„Vím a nic jsem neprodávala,“ zavrtěla proudce hlavou. „Byla jsem tam úplně náhodou. Důležitý je, že tam byl on a že když šel kolem, mohl tu skrýš klidně vidět.“

„Dobrá,“ ukončil to Jonah a v duchu si poznamenal, aby se na to poptal i Mackenzieho.

„Co to bylo za úchyláka, co ji znásilnil?“ zeptala se Topaz najednou. „Byla ještě dítě.“

„Jestli vám to nevadí, zeptal bych se, jestli jste v tý době byla sexuálně aktivní vy,“ navázal Jonah.

Topaz zvedla hlavu a oči jí vztekle planuly. „To je něco jinýho! Já jsem byla jiná. Věděla jsem, co dělám. Chápala jsem to a… a nebyla jsem děcko jako ona.“

„Jenže někomu připadala přitažlivá,“ nedal se Jonah. „Chtěla jste, abysme se zaměřili na Andrewa Mackenzieho, ale myslím, že si nejste jistá ani svým manželem, že ne? Říkal vám, že jsme ho ohledně Aurory vyslýchali?“

Založila paže, podle něj obranně, ale pak se zhluboka nadechla a odpověděla: „Jo, říkal. Vysvětlil vám, jak to bylo s tím jeho pokusem dát jí pusu. Byla to prostě jen žárlivost. Já to vím. Chtěl mi ukázat, že se líbí někomu jinýmu. Ale ona ho odmítla a odešla.“

„Nesnažil se ji… k tomu přinutit?“

„To si nemyslím,“ pochybovala Topaz. „Teda, asi byl trochu naštvanej, že ho jakoby ztrapnila, ale to je všechno.“

„A nešel pak za ní?“

„Co jsem viděla, tak ne,“ odpověděla Topaz tiše. „Odešla jsem s Brettem. V tu chvíli už docela projevoval zájem a bylo to vzrůšo. Tehdy ho chtěla každá, takže jsem asi… Prostě jsem se na zbytek nesoustředila.“ Náhle si rozčileně povzdechla. „Proč se pořád zaměřujete na nás, a ne na toho učitele?“

„Vyslechneme ho,“ ujistil ji Jonah. „Vím, že na něj máte jasnej názor.“

„Taky byste měl, kdybyste viděl, jak se na ni díval,“ prohlásila s ústy zkřivenými. „Stačilo, aby otevřela pusu, a už se na ni usmíval a chválil ji. Bylo to celý hrozně divný. Od začátku.“

Jonah strávil chvilku ujasňováním si informací s Lightmanem a Hansonovou a byl podrážděný z únavy a přehlcení myšlenkami. Potřeboval, aby mu pomohli se soustředit a ujistit se, že na nic nezapomíná.

Co naopak moc nepotřeboval, bylo radostné sdělení Hansonové: „Našla jsem Zofiu Wierzbowskou. Je na Facebooku pod jménem Zofia Wier. Určitě je to ona. Má tam uvedenou southamptonskou střední školu.“

„Dobře.“ Jonah se snažil nedat na sobě nic znát. „Žije někde poblíž?“

„Ne, bydlí ve Vratislavi. Ale už jsem jí napsala, a jestli mi neodpoví, zkusím najít její telefonní číslo.“

„Výborně,“ pochválil ji, i když se rozhodně výborně necítil. „Ještě něco?“

„Zatím ne,“ odpověděl Lightman a Hansonová zavrtěla hlavou.

„Možná tě budu brzy potřebovat ve výslechovce,“ sdělil Jonah Hansonové.

Zamířil zpátky do kanceláře, ale pak změnil směr a došel si pro další kávu. Už jí vypil spoustu, ale doufal, že mu nějak pomůže rozpustit tu mlhu v hlavě.

Mackenzieho bývalá přítelkyně dorazila před Mackenziem. Jonah se díval, jak ji vedou kolem jeho dveří. Měkký svetřík. Pytlovitá tunika. Oblá postava. Krátké, lehce zvlněné šedohnědé vlasy. A když se otočila k Hansonové, která ji doprovázela, spatřil vřelý úsměv. Aura všeobjímajícího mateřství.

Vytanul v něm nevyhnutelný pocit viny k vlastní matce, která taková nikdy nebyla. Pocit viny proto, že za ní včera nezajel a že se jí neozval ani dnes. Bude to muset zkusit napravit. Popadl fix, na poznámkový blok na stole naškrábal „máma“ a pak se vydal za Hansonovou a tou ženou.

Cestou mu došlo, že mu během toho všeho nějak vypadlo její jméno. Chtěl se zeptat Hansonové, když se s tázavým pohledem zastavila přede dveřmi, ale byl si celkem jistý, že by ho žena v otevřené výslechovce slyšela.

„Mohla bys to tentokrát vést ty,“ řekl jí místo toho, když vcházeli.

Jonah Mackenzieho bývalé přítelkyni poděkoval, že přišla, a poznačil si do sešitu datum a čas, ale na její jméno si pořád nemohl vzpomenout.

Napsal další poznámku a přistrčil ji Hansonové.

Nemůžu si vzpomenout, jak se jmenuje. Začni, prosím.

Hansonová lehce zavrtěla hlavou a trochu se pousmála.

„Chtěli bysme náš rozhovor nahrávat, Diano, nebude vám to vadit?“

„Vůbec ne,“ souhlasila Diana s vřelým úsměvem a přívětivým pohledem za tlustými brýlemi.

Hansonová se váhavě natáhla k nahrávacímu zařízení a Jonah jí pokynul. „Prosím.“

„Detektiv konstábl Hansonová a vrchní inspektor Jonah Sheens, výslech Diany Pitman-Wellsové.“

Jonah si jméno poznamenal, pak se opřel a poslouchal první otázky Hansonové.

Diana odpovídala nenuceně a ochotně jim vyprávěla o noci, kdy Aurora zmizela. Její odpovědi se shodovaly s tím, co říkal Mackenzie — že byli společně tábořit, usnuli před půlnocí a spali až do sedmi ráno.

To Jonahovi prozatím stačilo. Požádal ji, aby jim řekla něco o vztahu s Mackenziem obecně — o měsíci a půl, který předcházel Aurořinu zmizení, a o tom, co se mezi nimi dělo pak.

Nejvíc ho zaujal postupný rozpad jejich vztahu.

„Od toho dne se to vlastně začalo kazit,“ přiznala Diana. „Jasně, jeho studentka zmizela. Chápala jsem to. Zjistili jsme to společně, když jsme se v neděli večer vrátili k němu domů. Pustili jsme televizi, už ani nevím, na co jsme se chtěli dívat. Asi na nějaké drama. To on měl rád. A než začalo, byly zprávy… Myslím, že od té chvíle už jsme spolu vlastně pořádně nechodili.“

„Jak to?“

Nadechla se a polkla. „Pardon. Je to absurdní. Jsem šťastně vdaná a bylo to před třiceti lety, ale když o tom mám mluvit, pořád je to… asi raněné ego, že?“ Pousmála se a v očích jí trochu zajiskřilo. „Člověk se toho nikdy nezbaví. Pořád si pamatuju, jak… Seděli jsme tam, vlastně tak napůl polehávali jeden na druhém na gauči, oba jsme byli unavení a měli jsme trochu kocovinu. A on se pak najednou úplně napřímil a odsunul mě. Hleděl na televizi. A vůbec mi neřekl, co se děje, takže jsem to musela pochopit z těch zpráv, říkali, že šlo o studentku z jeho školy.“

„Byl z toho rozrušenej?“ zeptala se Hansonová.

„Pořádně,“ přitakala. „Třásl se. A pak volal řediteli školy a chtěl vědět, co ví a co dělají. Nakonec se zeptal, co má dělat on, a myslím, že žádnou jasnou odpověď nedostal. Když dotelefonoval, zeptala jsem se, co ředitel říkal, a on jenom hleděl do prázdna. Jako by mě vůbec neslyšel. Pak najednou vstal a šel ven.“

Jonah chvíli čekal, jestli bude pokračovat, ale ona zřejmě skončila.

„Odešel z domu?“

„Jo.“ Vypadalo to, že se zase rozpovídá. „Nic mi nevysvětlil… dokud jsem za ním nedošla k autu. Jako kdybych mluvila s někým na drogách. Třikrát jsem se ho zeptala, kam jede, než mě konečně začal vnímat. Že se prý jde připojit k pátrání, a jestli chci, můžu jet taky. Ale popravdě, myslím, že mu bylo úplně jedno, co budu dělat já.“

„To je docela zvláštní reakce, nemyslíte?“ zeptala se Hansonová.

„Připadalo mi to tak,“ souhlasila. „Ale… asi by nás to rozhodilo každého. Kdyby jeden z našich žáků zmizel. A on s učením teprve začínal. Asi se mu zdálo, že za ni má nějakou zodpovědnost.“

„Mluvil o Auroře někdy předtím?“ zeptal se Jonah.

„Hmm… To si nevybavuju.“ Diana lehce pokrčila rameny. „O konkrétních studentech jsme moc často nemluvili. Spíš jsme pořád nadávali na vedení nebo papírování. Ale od té doby… nemluvil skoro o ničem jiném.“

„Vracel se k tomu tak často, že vám to připadalo až nezdravý?“ zeptala se Hansonová.

Jonah si v duchu poznamenal, že si s ní musí promluvit o návodných otázkách. Slyšel už sice i horší, ale teď si nemůžou dovolit žádné pochybení. Jestli měl Mackenzie s Aurořinou smrtí něco do činění, policie a její postup budou podrobeny pečlivému zkoumání.

„To nevím,“ odpověděla Diana zjevně v rozpacích.

„Mohla byste prosím popsat, jak se choval potom?“ požádal ji Jonah.

Dianě se z tváře vytratil mateřský půvab. Vypadala ztrápeně. Zraněně.

„Pamatuju si, že… přestal dělat cokoli jiného,“ vybavovala si. „Několik týdnů ji buď hledal, nebo pročítal zprávy nebo vylepoval plakáty. V kuchyni měl pověšenou mapu, do které zapichoval špendlíky. Jeden označoval tábořiště. A jeden místo, kde jsme spali my. To si pamatuju. Zredukoval nás na špendlík a o nás vůbec nemluvil. Pořád jen opakoval, jak ho mrzí, že nic neslyšel. Že jsme se neutábořili blíž k ní.“

„Připadalo vám, že ji chce najít?“ zeptal se Jonah tiše.

„Ano,“ odpověděla. „Zoufale chtěl, aby ji našel právě on. Dokonce se spřátelil s vrchním inspektorem, který měl případ na starosti. Telefonoval mu a navrhoval, co by se dalo udělat, a rozhodl se, že si promluví s jejími spolužáky.“

„Předpokládám, že na vašem vztahu se to všechno nějak podepsalo,“ poznamenal Jonah.

„Náš vztah to ukončilo,“ opravila ho. „Po třech měsících, kdy jsem pro něho byla v podstatě neviditelná a společně strávený čas znamenal poslouchat jeho mumlání o tom, kde by mohla být, jsem toho měla dost. I když jsem pro něho měla pochopení a té dívky mi bylo líto. Jenže to zkrátka nejde, být s někým, pro koho jste neviditelná.“

Jonah přikývl. Její výpověď byla zajímavá. Znal případy, kdy se vrahové dychtivě účastnili pátrání. Kdy partneři, otcové, manželky, a dokonce i jedna dcera veřejně žádali o pomoc, dokud se jejich domeček z karet nezbořil. Ale vždycky se tak chovali pouze na veřejnosti. V situacích, kdy byli vnímáni jako sklíčení rodinní příslušníci. Nebyli pátráním posedlí nepřetržitě. A to přispělo k jejich odhalení.

A ozval se ještě takový tichý vnitřní hlásek. Hlásek, který říkal, že Mackenzieho posedlost nalezením Aurory připomíná tu Jonahovu. Taky u Mackenzieho postupem času zeslábla, ale nikdy úplně nezmizela?

„Ten váš výlet,“ vrátil se k tomu, co říkala Becky Morrisová. „Pamatujete si, jak dlouho dopředu jste ho plánovali?“

„Hm, jo, myslím, že… pár týdnů mě k tomu přemlouval. Takže docela dost dopředu.“

„A věděli jste, kam půjdete?“

Diana svraštila čelo. „Myslím, že jsme to celkem řešili. On chtěl ujít kus a já spíš nějakou kratší vzdálenost, abych měla čas stavit se ten den ještě za sestrou. Takže nevím. Možná jsme to vymysleli pár dní předem.“

Jonah přikývl. „Pamatujete si, jestli jste to místo navrhla vy, nebo on?“

„Bohužel ne,“ odpověděla Diana, „ale určitě mi vyhovovalo, že je to blízko.“

Jonah znovu přikývl a uvažoval nad možností nějaké úkladnosti. Mohl si Mackenzie naplánovat, že přítelkyni opije a pak si nenápadně odskočí? A opravdu si zorganizoval celý víkend tak, aby se setkal s Aurorou? Věděl, že bude s kamarády, a ne sama.

Nebo se s Aurorou domluvili? Byla její poznámka nějaká tajná zpráva, které zbytek třídy nerozuměl?

„Mám ještě poslední otázku,“ pokračoval, protože si uvědomil, že nastalo ticho.

„Ano?“

„Jakožto člověk, kterej Andrewa Mackenzieho dobře znal, popsala byste jeho chování upřímně jako podezřelý? Nezačala jste si říkat, jestli mezi ním a jeho žačkou náhodou nebylo něco… nevhodnýho?“

Viděl, jak se jí napjala tvář. „To mě nikdy nenapadlo. Měla jsem ho za dobrého člověka. Pořád mám, ale… Už je to dlouho…“ Zavrtěla hlavou. „Těžko říct s jistotou. Nevím, jestli si ho pamatuju takového, jaký byl, nebo jestli se mi ty vzpomínky postupně nezměnily.“

„Nic určitějšího nám neřeknete?“

„Co mám říct?“ zeptala se Diana s nešťastným výrazem. „Nechci věřit, že v tom měl prsty, a nikdy jsem si to nemyslela. Ale víc nevím.“

„Děkujeme,“ ukončil rozhovor. „Moc jste nám pomohla.“

Zastavil nahrávání, postavil se, nechal Hansonovou, aby Dianu vyprovodila, a zamířil ke své kanceláři.

Už byl skoro uvnitř, když uviděl, že se dveře oddělení otevřely. O’Malley pouštěl Andrewa Mackenzieho.

Hansonová s Dianou byly jen o pár metrů dál. Mackenzieho bývalá přítelkyně se bez varování zastavila. Zvedla ruku k ústům.

Mackenzie ji spatřil o chvilku později. V jeho pohledu se zrcadlil obrovský strach.

26 Aurora

sobota, 23. července 1983, 2.50

Vzbudila ji zima. Nebo třas. Chvěla se po celém těle, drkotaly jí zuby.

V puse měla tak sucho, že se jí až špatně dýchalo. Nechtěla vstávat z tepla spacího pytle. Nechtěla se hýbat. Ale žízeň byla příliš palčivá, a tak po chvilce, kdy se ji schoulená pokoušela ignorovat, stejně rozepnula spacák a vylezla ven.

Chvíli byla dezorientovaná, protože si uvědomila, že se ocitla v úplné temnotě. Jasná záře ohně za stromy zmizela a nebe bylo bez měsíce.

Pořád se celá třásla a se založenými pažemi se snažila rozkoukat a zjistit, kam má jít. Snažila se vzpomenout si.

Spacák si rozložila hlavou od ostatních. Cíleně. Takže aby je našla, musela se vydat ve směru, kterým měla nohy.

Dělala pomalé, váhavé kroky. Neviděla si pod nohy. Proč nechali vyhasnout oheň?

Nakonec mezi kmeny zahlédla tmavě červené světlo. Nízko u země, jako divadelní reflektor.

Vyšla na mýtinu a tam nikdo nebyl, z ohně zbyl jen jasně bílý popel a oranžovorudé uhlíky. Nikdo tam nevzlykal. Nehrála hudba. Nikdo si s nikým nepovídal. Byl slyšet jen vítr šustící v jasanovém listí, který podtrhoval naprosté ticho.

A jí bylo pořád chladno. Hodně.

Došla k ohni a sehnula se k němu. Zkusila uhlíky rozfoukat a pak se porozhlédla po nějakém dřevě. Nedaleko zbývajících plechovek piva našla svázanou otep.

Rozhodla se, že si jedno pivo otevře. Třikrát si z plechovky lokla, ale žízeň to nezahnalo.

Položila pivo na zem a pořád se třásla zimou. Prsty měla nemotorné a provaz, kterým bylo dřevo svázané, se jí nedařilo rozvázat. Třikrát jí vypadl z ruky. Čtyřikrát. Ztratila trpělivost. Tahala za dlouhou tlustou větev, dokud se neuvolnila. A pak to opakovala znovu a znovu s dalšími, dokud jich neměla šest nachystaných na přiložení do oranžových uhlíků.

Kdyby se tak netřásla, možná by oheň nechala, jak byl. Nechala by ho bělostně světélkovat a jen ho pozorovala. Byla to krása.

Ale byla promrzlá na kost. Trhavým pohybem dřevo naházela na uhlíky. Potom poslední kus zase vytáhla, protože si vzpomněla, že bude potřebovat něco, čím ty ostatní při rozdmýchávání nadzvedne.

Nakláněla se nad ohništěm a dlouhým klacíkem dřevo otáčela, když se něco ozvalo. Křupnutí, jako když někdo došlápne na suchou zem.

Rychle se ohlédla, srdce jí v hrudi divoce bilo.

Horečně se rozhlížela po stromech, výhled jí rušily jasně modré skvrny z pohledu do ohně. Nic nerozpoznávala. Říkala si, jestli se jí to jen nezdálo, dokud nezahlédla pohyb. Někdo tam byl.

27

Jonah k učiteli nepřistupoval jako k někomu, koho je potřeba zlomit. Mackenzie vypadal, že už zlomený je, a na nátlak reagoval spíš zoufalstvím než vztekem nebo panikou.

Jeho mladý a poměrně odměřený právník dorazil brzy po něm. Jonahovi nebyla jeho přítomnost právě příjemná, zejména kvůli jeho naleštěným brýlím, které při každém pohybu hlavou — a že jich bylo — odrážely světlo. Ten pohled ho od začátku znervózňoval.

Rozhodl se, že začne rovnou informacemi od Becky Morrisové, protože Mackenzie nevypadal, že by se v tomhle zdrceném stavu dal uvést do nějakého falešného pocitu bezpečí.

„Jedna Aurořina kamarádka tvrdí, že vám Aurora sdělila, že se chystá jít tábořit a kam,“ začal. „Prý to řekla před celou třídou, ale bylo to zjevně určeno vám.“

Mackenzie vypadal zmateně. „To si vůbec nepamatuju,“ prohlásil. „Vůbec. A s Dianou jsme ten výlet měli naplánovaný několik týdnů.“

„Trasu jste ale naplánovanou neměli, ne?“

„To — myslím, že měli.“ Těkal pohledem z Hansonové na Jonaha. „Diana říkala, že ne? Já si nemyslím… nemyslím si, že bych to nechával na poslední chvíli. Bylo to složité. Museli jsme to naplánovat tak, abychom se někde setkali a aby to ona měla tak daleko, jak chtěla, a já abych šel o dost delší trasu.“ Zavrtěl hlavou. „Určitě jsem to měl naplánované.“

„Potvrdit to nemůžete?“

„Můj klient už vám řekl tolik, kolik si pamatuje,“ vložil se do toho právník.

„No dobrá,“ pokračoval Jonah a lehce se na Mackenzieho usmál. „Povězte mi o vašem vztahu s Aurorou.“ Pohodlně se usadil. Dával najevo, že nikam nespěchá.

„Byl jsem její učitel,“ prohlásil Mackenzie trochu zoufale. „Včera jsem vám říkal, jak jsem oceňoval její schopnosti.“

„Jak myslíte, že brala ona vás?“

Mackenzie rozpačitě pokrčil rameny. „Asi byla ráda, že se mi její práce líbí. A byla osamělá. Myslím… Myslím, že jsem byl jeden z mála, s kým se mohla bavit o literatuře.“

„O jaký literatuře?“

„Hlavně o klasice a taky o moderních amerických spisovatelích,“ odpověděl Mackenzie okamžitě.

„Vypadá to, že tohle si pamatujete přesně…“

„Protože na tomhle mi záleželo,“ prohlásil Mackenzie vážně, přitom se naklonil trochu dopředu a nepatrně u toho prskal. „Byl jsem její učitel a učení mě bavilo. Pořád mě baví.“

Chvilková energie jako by ho opustila a on se zase sesul do židle.

„Vaše vztahy se studenty nebyly vždycky čistě profesionální,“ začal Jonah po chvilce. „Jeden znepokojenej rodič si na vás v pozdějších letech stěžoval. Zapletl jste se se studentkou a pak se s ní oženil.“

„Nebyla to moje studentka,“ opáčil Mackenzie okažitě. „Dokud byla na škole, k ničemu nedošlo. A přísahám, dokud jsem na ni tehdy v říjnu nenarazil v hospodě, ani by mě to nenapadlo. Nebylo na tom nic špatného a tamten rodič si stěžoval kvůli tomu, že jeho syna vyloučili ze školy.“

„Takže když jste se znova potkali, bylo jí kolik?“ zeptal se Jonah. „Osmnáct? Devatenáct?“

„Osmnáct. Skoro devatenáct.“

„Kolik bylo vám?“

„Dvacet šest.“

Jonah pomalu přikývl. „A když jste na ni narazil, padla vám hned do oka?“

„Ne, to ne,“ odpověděl Mackenzie. „Rád jsem si poslechl, co dělá. Byla tam se spolužáky z univerzity a já si vždycky myslel, že se jí bude dařit. Když jsem ji potkal, studovala na Oxfordu. Mluvili jsme o práci a o tom, co ji baví a co ne. A nakonec jsme se domluvili, že se ještě potkáme.“

„A předtím se vám nezdálo, že by o vás mohla mít zájem?“ zeptal se Jonah. „Že by do vás jako studentka mohla být zamilovaná?“

Mackenzie otevřel ústa a pak zaváhal. Tvářil se vyloženě ztrápeně. Jonah v nastalém tichu slyšel, jak se Hansonová vedle pohnula.

„Možná,“ odpověděl Mackenzie. „Byl jsem mladý učitel. Nejspíš jsem pro ně byl větší idol, než jsem si zasloužil.“

„Myslíte, že to byl i Aurořin případ?“

Mackenzie zkřivil ústa. „Nevím. Asi.“

„Asi?“

Mackenzie zabodl prst do stolu. „Nechápete, jaké to je. Když jste pro většinu z nich jediný mladý chlap, kterého znají, ve věku, kdy pro ně romantika znamená všechno. První rok, co jsem učil, jsem k Valentýnu dostal osm růží. Chápete to? Jejich vrstevníci se o takové věci nezajímali a já byl jen o trochu starší a měl jsem i nějaké emoce. K tomu si připočítejte fakt, že se na mě měly hodinu soustředit, tak není divu, že si všechny myslely, že jsou do mě zamilované.“

Jonah pohlédl na Hansonovou, která se tvářila zamyšleně. „Myslíte, že k vám takhle přistupovala i Aurořina sestra?“ zeptala se.

Mackenzie se otráveně ušklíbl. „Topaz byla úplně jiný typ. Ta chtěla jenom to, abych měl zájem já o ni. Chtěla, aby po ní toužil každý, kluci, dospělí muži — dokonce i ta její malá nohsledka, Coralie.“

Hansonová svraštila čelo. „Myslíte, že mezi ní a Coralií bylo něco víc než přátelství?“

„Doopravdy ne,“ odpověděl Mackenzie. „Nemyslím si, že spolu někdy chodily nebo tak. Ale rozhodně bych řekl, že Coralii Topaz přitahovala. Všichni učitelé jsme si byli dost jistí, že je bisexuální.“

To Jonaha rozhodně zaujalo. Pokud Coralie chtěla Topaz pro sebe, byl by to dobrý důvod nesnášet Connora. Možná dostatečný na to, aby ho obvinila před policií.

„Takže když jste ten večer potkal Topaz u řeky,“ přešel Jonah k další otázce, „nic se mezi váma nestalo?“

Mackenzie si odfrkl. „Samozřejmě že ne. Možná jsem byl mladý, ale už tehdy jsem věděl, že s takovýma holkama jsou jenom problémy.“

„Nebylo to plánovaný setkání?“

„Ne,“ odpověděl Mackenzie. „Jak jsem říkal, netušil jsem, že tam budou, a nijak mě to netěšilo.“

„Nesetkal jste se s ní, abyste si od ní koupil drogy?“

Mackenzie vypadal upřímně zaraženě. Chvíli bylo ticho. „Proč bych to dělal? Žádné drogy neberu a Topaz nebyla dealerka.“ Následovala další pauza a pak se Mackenzie zjevně zvědavě zeptal: „Nebo byla?“

„No, řekněme to takhle,“ odpověděl mu Jonah. „Topaz vás u řeky potkala a nikdy o tom svejm kamarádům neřekla, dokonce ani tehdy, když celej ten večer znova a znova probírali. Což na mě působí tak, že na tom vašem setkání nebylo něco tak úplně v pořádku. Nemyslíte?“

Učitel se na něj podíval a krátce se zasmál. Ne pobaveně, pomyslel si Jonah, ale spíš z pocitu absurdity.

„Na tom…“ Mackenzie zavrtěl hlavou. „Na tom setkání nebylo nic divného a nic plánovaného.“

„Takže vám tehdy neukázala žádný zajímavosti?“

„Jaké zajímavosti? Bylo to v lese u tábořiště.“

Mackenzie vypadal dost zmateně a Jonah se rozhodl, že to prozatím stačí, do velké míry proto, aby měl čas přemýšlet.

Jonahovi se nelíbilo, jak se O’Malley tvářil. Sotva vešel na oddělení, seržant se k němu vydal s telefonem v ruce. Vyzařoval auru posla špatných zpráv.

„Průser na Twitteru,“ oznámil O’Malley, Jonah si od něho vzal iPhone a okamžitě znervózněl.

Šlo o zpravodajský účet BBC. AKTUÁLNĚ: Učitel Aurory Jacksonové u výslechu. Odkaz vedl na fotku Andrewa Mackenzieho, jak ho policejní doprovod vede na stanici. Fotka byla pořízená přes cestu, ale byla ostrá.

„Do prdele.“

„Přesně tak,“ přitakal O’Malley.

„To fotil někdo z novin,“ poznamenal.

„Já za to nemůžu. Ale rád se zeptám toho konstábla, co ho vyzvedával, jestli se nezachoval jako debil a nechtěl by nám něco vysvětlit.“

„Udělej to,“ souhlasil Jonah spíš sklíčeně než rozzuřeně. Takováhle pozornost znamenala práci pod tlakem a on si Mackenziem nebyl vůbec jistý. Momentálně ho nechtěl ani obvinit, ani propustit. Upozornil ho, aby nebyl překvapený, kdyby na stanici musel zůstat přes noc. Kvůli výslechu ho tam Jonah může zadržet až na čtyřicet osm hodin, než ho buď obviní, nebo propustí, a zdálo se, že ten čas bude muset plně využít.

Připravil se na rozhovor s vrchním komisařem. Tohle asi Wilkinsona pořádně rozčilí.

Wilkinson už o té mediální bouři věděl. Pochopitelně neměl radost, ale nepodezíral nikoho z Jonahova týmu. Jonahovi se ulevilo, protože by bylo snadné svést to na nováčka Hansonovou.

„Pozitivní na tom je, že se nám ozvali z centrály. Prý volala nějaká dívka s tím, že ji měl Mackenzie sexuálně napadnout,“ informoval ho Wilkinson „A jménem svojí dcery ho obvinila i nějaká další žena. Výhody sociálních sítí,“ dodal suše.

„Dobře. Podíváme se na to,“ odpověděl Jonah.

„Podívejte. A nepolevujte v pečlivosti. Přinejmenším ať se Mackenziemu věnuje víc lidí.“

„Dobře.“

Jonah odešel z Wilkinsonovy kanceláře a zamyšleně se vrátil ke svému týmu. Všichni tři seděli u svých stolů a netrpělivě k němu vzhlédli.

„Jsme teď tak trochu pod mediálním drobnohledem,“ oznámil jim, „jak sami poznáte. Proto a taky kvůli tomu, že na výslech bez obvinění máme jenom osmačtyřicet hodin, se budeme soustředit na Mackenzieho, i když pořád máme dobrej důvod pátrat i u Connora. Bene, zařídil bys prosím tě, aby tady dneska mohl zůstat přes noc? A pak se spoj s jeho ženou a domluv si s ní výslech. Taky znovu obvolej všechny školy, ve kterejch pracoval. Nedej se a zkus zjistit, jestli si nekryjou záda.“

„Jasně.“

„Uvažoval jsem ještě nad tou možností, že by Topaz prodávala Mackenziemu drogy,“ poznamenal O’Malley. „Když jsem se zajímal o prodej dexedrinu, jeden z těch chlápků se zmínil o brunetě, kterou nikdy předtím neviděl a která prodávala jenom malý množství. Říkám si, jestli Topaz prostě neubrala ze zásoby dexedrinu, a proto kamarádům o setkání s Mackenziem neřekla.“

Jonah se nad tím zamyslel. „Že by ta bruneta byla ona?“ poznamenal.

„Přesně tak,“ přitakal O’Malley.

„To je zajímavá myšlenka. Zavolej jí a zkus, jestli by to nepřiznala.“

O’Malley se usmál. „Dobře. Určitě to z ní dostanu.“

„A co já?“ zeptala se Hansonová.

„Nejdřív prosím zavolej Jacksonovým a řekni jim, že vyslýcháme jednoho zatím nejmenovanýho učitele. Že máme k výslechu důvody, ale zatím nejsme ve fázi, kdy bysme si mohli být něčím jistí, takže jsme ho ještě nezatkli, a tak dále a tak dále. Určitě víš, co a jak.“

„Jasně.“

„Jakmile to budeš mít, vrať se ke Connorovi.“

„Ano.“ A pak krátká pauza, než se zeptala: „Budeš mě zítra zase chtít u výslechu Mackenzieho?“

„To asi záleží na tom, co zjistí Ben,“ odpověděl Jonah a Lightman se zvedl, nejspíš aby Mackenziemu zařídil ubytování. Jonah pohlédl na lehce znepokojený výraz Hansonové. „Máš pocit, že jsme se ho měli zeptat ještě na něco?“

„Jenom mně připadá jako nejpravděpodobnější kandidát. Byl tam, poblíž, věděl, že je tam i ona, a jak je vidět, má pro mladý holky slabost, jinak by si nezačal s osmnáctkou.“

Jonah se opřel o okraj protějšího stolu. „Těžko říct najisto,“ zamyslel se. „Umím si představit několik verzí. V jedný je šestadvacetiletej učitel, kterej si uvědomuje, že se spoustě maturantek líbí, ale jemu se líbí jen jedna. Nic s tím nedělá, protože ví, že nemůže. Později se potkají v hospodě, náhodou, a jemu dojde, že je to vzájemný. A teď už i možný. Ukáže se, že je to opravdu ta pravá. Vezmou se a mají děti.“

„Jo,“ přikývla Hansonová.

„A pak je tady jinej šestadvacetiletej učitel, kterej ví, že by svoji žačku mít rád neměl, ale moc mu to nejde. Flirtujou spolu, i když vědí, že je to špatně. Možná se jednou dokonce i políbí, když jsou o samotě, ona slíbí, že o tom nikomu neřekne, a o celým vztahu může mluvit až za několik měsíců.“

„Hmm. Jo.“

„A pak… pak je tady učitel, kterej přesvědčil pár holek o tom, že ho milujou a že on miluje je. Všechny je zmanipuloval a přiměl, aby mlčely. Protože si svý oběti dobře vybíral, fungovalo mu to. Jedna z nich pak vyrostla a pořád o něho měla zájem, a tak si řekl, že si ji teda vezme. Protože kdo by podezíral šťastně ženatýho muže s krásnou mladou manželkou?“

Nastalo krátké ticho a Hansonová přikývla.

„Takže musíme zjistit, která verze je pravdivá, co?“

„Jo,“ přitakal Jonah. „Ale nesmíme zapomenout, že jedna osoba se ve skutečnosti skládá z několika různejch. Mackenzie tehdy klidně mohl být muž toužící po rodině a úspěšný učitelský kariéře a zároveň zvrhlej dvacátník, kterej prostě nedokázal odolat studentce. Záleželo na situaci a my musíme přijít na to, která verze Mackenzieho tam tehdy v noci byla. A která verze všech ostatních,“ pokračoval. „Byl tam tehdy Connor Dooley jako odměřenej akademik, nebo jako naštvanej teenager, kterej se často pral a musel snášet týraní od vlastního otce? Byl tam Brett Parker jako svědomitej sportovec, nebo jako chlípnej lamač dívčích srdcí se slabostí pro mladý holky?“

Hansonová přemýšlela a mnula si u toho ret. „Kdokoli z nich mohl vlastně být kýmkoli,“ prohlásila. „Ale nevím, jak jinak zjistit, co se stalo, než na ně trochu přitlačit.“

„Možná to jinak nepůjde,“ usoudil Jonah. „Ale až v pravej čas. Tak, teď si zajedu pro kolo a pak si zahraju na svědomitýho syna. Nezůstávejte tady moc dlouho, abych pak neměl výčitky.“

28 Connor

sobota, 23. července 1983, 5.20

Kocovinu cítil, ještě než se úplně probudil. Hlava mu třeštila. Připadalo mu, že když se pohne, bude zvracet, a tělo měl jako v ohni.

Chvíli tam ležel s pocitem, že tentokrát opravdu umírá, ale potřeba jít se vymočit se stupňovala a už ji nešlo ignorovat. Otevřel oči a otočil hlavu, aby se schoval před světlem.

Bylo brzy, nejspíš jen chvíli po východu slunce. Jojo byla vedle. Ležela na boku, jednu silnou paži měla nataženou nad hlavou a druhou ohnutou, takže si zápěstím zakrývala obličej.

Na chvilku se lekl, jestli spolu něco neměli. Brečel, vzpomněl si. A ona ho utěšovala. Rozčiloval se a vyváděl kvůli Topaz.

Bylo mu z toho bídně. Ponížení se mísilo s nevolností. Snažil se na to nemyslet. Potřeboval se jenom vymočit a napít něčeho jiného než piva.

Neohrabaně se vydal směrem od ohniště a díval se pod nohy. Všiml si prázdného spacáku a opatrně ho překročil. Takže už je vzhůru i někdo další.

Vyprázdnění mu trvalo dlouho a vestoje mu bylo ještě víc horko a nevolno. Cestou zpátky k ohništi a svému batohu neměl daleko ke zvracení. Z batohu vytáhl zapalovač, balíček žvýkaček, kompas — výběr zbytečností, které s sebou vezl. Kde jen je aspirin?

Nakonec ho našel v boční kapse. Vzpomněl si, že ho tam dal, aby nemusel lovit v útrobách batohu. Vzal si poloprázdnou láhev vody a šel si sednout na špalek poblíž ohniště. A pak tam vsedě hleděl na kousek země osvětlený sluncem a čekal, až lék na bolest zabere.

Najednou si vzpomněl na Topaz a Bretta a polilo ho horko. Nejspíš ještě spí, všichni tři i s Coralií. Společně v objetí.

Nevolnost a vztek ho postavily na nohy. Odcházel. Nechtěl být v jejich blízkosti.

Cestou k parkovišti uviděl Bennerse rozvaleného na trávě, která vypadala suše. Spacák přes sebe měl jen tak napůl přehozený, ústa dokořán.

Už byl skoro u kola, když si vzpomněl na svůj spacák, který pořád ještě ležel vedle Jojo. Zvažoval, že se pro něj vrátí, ale připadalo mu to příliš obtížné. Všechno kromě chůze vpřed bylo příliš obtížné. Soustředil se na zem a pokračoval dál.

A pak se mu vybavil jiný prázdný spacák a zastavil se.

Aurořin. Musel být Aurořin. Benners ten svůj měl a Jojoin zůstal zabalený vedle jejích věcí. Nevěděl, čím se přikryli Topaz, Brett a Coralie, ale v tábořišti po nich žádný spacák nezůstal.

Nejistě pokračoval, říkal si, že jí možná byla zima a šla spát do auta. Došel na parkoviště a lehce zaprášeným okýnkem nahlédl do vozu. Nikdo tam nebyl.

Připadalo mu, že tábořiště je hrozně daleko, a místo, kde viděl prázdný spacák, ještě dál, ale přesto se otočil. Cestou zpátky si v duchu nadával a říkal si, že než tam dojde, Aurora už určitě bude zpátky ve spacáku.

Jenže když došel na místo, viděl, že se nic nezměnilo. Spacák tam ležel jako předtím, rozepnutý a prázdný.

Zastavil se a dřepl si. Tentokrát bude možná doopravdy zvracet. Potřeboval něco sníst. Ale nejdřív se musí ujistit, že Aurora je v pořádku.

Sáhl do spacáku. Byl ledový. Začínal mít pocit, že je něco špatně.

Napadla ho řeka. Předtím byla plavat. Když se ale doploužil k vodě, břeh byl prázdný a hladina čistá, lesknoucí se a nehybná.

Narůstala v něm úzkost, částečně z alkoholu a částečně z obav. Cestou zpátky ho napadlo poslední místo, které musí zkontrolovat. Vůbec se mu nechtělo vyrazit po cestičce, kterou mezi stromy odešla Topaz s Brettem a Coralie. Ale udělal to.

Nejdřív uviděl kupu těl, holá světlá kůže byla patrná už z dálky. Nemyslel si, že se mu může udělat ještě víc na zvracení, ale udělalo. Přesto to v sobě nějak udržel.

Holá kůže byla Coraliina. Krátkou sukni měla vyhrnutou, takže jí byl vidět zadek. Neměla na sobě spodní prádlo ani tričko. Odhlédl pryč, kocovina mu umožňovala zaměřit se jen na jednu věc.

Brett od ní nebyl daleko, ležel tváří dolů na karimatce. Aspoň že ten byl oblečený.

Topaz byla za Coralií a Connor k ní šel a snažil se na zbylé dva nedívat. I Topaz byla oblečená, a dokonce zalezlá ve spacáku. Vypadala nedotčeně a odděleně, a kdyby ji včera od ohně neslyšel vzdychat, ani by nevěděl, jestli se té zábavy účastnila.

Aurora tam nebyla. Samozřejmě. Topaz by svoji sestru k ničemu takovému nepustila.

Connor se k Topaz sehnul, díval se na její zamračenou tvář, rozprostřené vlasy, opálenou kůži. Věděl, že jestli ji vzbudí, bude naštvaná. Ale taky věděl, že ji vzbudit musí.

„Topaz,“ oslovil ji tiše. A pak jí jemně stiskl rameno. „Topaz,“ zopakoval. „Nemůžu najít Auroru.“

29

Jojo zvedla nohy na pohovku a opřela si hlavu o polštářek. Byla vděčná, že se Brettovi navzdory jeho puntičkářské interiérové výzdobě podařilo zařídit pokoj, ve kterém bylo opravdu pohodlně.

Trvalo jí dlouho, než se tady začala cítit dobře. Obrovský dům s vysokými stropy a rozlehlými místnostmi na ni působil špatně. Mnohem příjemněji jí bylo v Bennersově trochu omšelém baráku, kde se celá léta scházeli se svolením jeho otce.

Ne že by na ni a na ostatní Brettův dům nedělal dojem. Nikomu to tady ale nepřipadalo útulné. Když se tu sešli poprvé na jednom z Brettových večírků, v tom novém stroze estetickém prostředí, shlukli se dohromady a mluvili tichými hlasy.

Pak si na to pomalu zvykli. Jednak proto, že tady byl Brett, který se s úsměvem a lichotkami hrozně snažil, aby se cítili pohodlně. A jednak proto, že Anna byla skvělá hostitelka, sklenice jim dolévala s tichým půvabem, ještě než si vůbec všimli, že mají dopito, a připravovala vynikající jídlo.

Půl roku tady Jojo trávila pět dní týdně a přetvářela zahradu k dokonalosti. Nebo téměř k dokonalosti. Brett jí tu práci dobrosrdečně nabídl, ale velmi zdvořile vyjadřoval nesouhlas s její představou o tom, jak by zahrada měla vypadat. A tak udělali kompromis, Jojo přijala skutečnost, že on si přeje upravený trávník a rovné linie, ale nevzdala se barev, zeleně a života. Nakonec museli oba uznat, že to tam vypadá opravdu krásně.

Během té doby se Brettův dům přeměnil z chladného a nevlídného místa na svého druhu útočiště. Jojo za Brettem a Annou jezdila, i když zahrada už byla hotová, bořila se do pohovky, zatímco ti dva bez ustání něco povídali, aby ona mohla mlčet. Nebyla si jistá, jestli by měsíce po Aleksyho smrti přežila, nebýt jich dvou a jejich domova.

Dnes večer se nemohla zbavit myšlenek na to, jak zasypávali skrýš s dexedrinem, a k nim domů ji to zavedlo instinktivně. Brett ji pustil dovnitř s chápavým výrazem a v jeho očích viděla stejný stín, jako vídala v těch svých v zrcadle.

„Pojď, dáme si čaj,“ pozval ji tiše. Krátce ji jednou rukou objal, stiskl jí ramena a pak ji mlčky zavedl do obývacího pokoje. Za jeho mlčení byla vděčná, stejně jako za to nepatrné gesto soucitu.

„Posaď se jako vždycky,“ vyzval ji. „Anna už chystá kávu a sušenky.“ Krátce, ale ustaraně na ni pohlédl. „Nebude ti vadit, když přijde i Daniel? Volal před chvílí.“

Jojo se na něj zazubila a schoulila se v rohu pohovky. „V pohodě. Ale nemůžu ti slíbit, že se proti tobě nespiknem,“ zažertovala.

„To by mi chybělo,“ prohlásil Brett s úšklebkem. „Zajdu ti pro ten čaj.“

Jojo ho sledovala, jak odchází, a náhle ji přepadla bodavá nejistota. Teprve teď jí došlo, že už nic nebude jako dřív. Jak by si mohli navzájem věřit, když bylo hodně pravděpodobné, že jeden z nich zabil Auroru Jacksonovou?

Její obvyklé místo na gauči bylo stejně pohodlné jako vždycky, ale už necítila bezpečí, které se s ním dřív pojilo. Bylo pryč a ona pochybovala, že se ještě někdy vrátí.

Když se Brett vrátil do kuchyně, stiskl Anně rameno. Anna stála před troubou a trochu nervózně sledovala hodiny.

„Jak to vypadá?“

„Myslím, že jsou skoro hotové.“

Brett ji jemně odsunul, otevřel troubu a pohlédl na lehce nahnědlé sušenky.

„Musíme je vytáhnout hned,“ prohlásil a stáhl utěrku z držadla trouby.

„Promiň,“ hlesla Anna. „Čekala jsem, až zapípá minutka.“

„Musíš se dívat, jak vypadají,“ napomenul ji. „Připečené sušenky nemá nikdo rád.“

Chytil plech přes utěrku a položil ho na sporák. Voněly dobře — čokoládově a poctivě —, dvanáct dokonalých kruhů.

„Měl jsem udělat dvě várky,“ zamumlal sám k sobě. „Možná se ukážou i ostatní a Connor si nejspíš dá čtyři…“

„Máme kdyžtak i oplatky,“ ujistila ho Anna, přesunula se zpátky ke konvici s kávou a přes rameno se na něj konejšivě usmála.

Brett neměl na konejšení náladu. Připadalo mu, že když to všechno neudělá určitým správným způsobem, bude to znamenat, že se schyluje k nějaké katastrofě. Takhle přemýšlel často. Že když nebude mít pod kontrolou nějakou maličkost, všechno se pokazí.

Tuhle vlastnost se před ostatními snažil skrývat. Úzkost, která se pojila s každou společenskou akcí, znala jen Anna, a jen ona věděla, že nákupy a jídlo zajišťuje taky Brett.

Nešlo ale jen o to, mít všechno pod kontrolou. Takhle teď celá skupina fungovala. Jak se Benners přeměnil v Benhama, rodiče a důstojného muže, jejich pojidlem se stal Brett. Nebyl si jistý, jestli to opravdu vidí i ostatní, ale on si ten tlak na sebe uvědomoval a taky si ho užíval. Instinktivně cítil, že bez jeho ochoty konejšit, naslouchat a přesvědčovat by se skupina rozpadla.

Špachtlí sušenky jednu po druhé přesunul na velký talíř a pomyslel si, že když už nic, aspoň vypadají dobře. Uvažoval, jestli by Jojo neměl jednu nebo dvě nabídnout už teď, nebo jestli raději počkat na Bennerse. A jestli neměl zavolat i ostatním třem.

Přestože Jojo ani Daniela nepozval, jejich návštěva mohla působit jako určité spolčení. Z té myšlenky se mu stáhl žaludek. Rozčilovala ho představa, že Aurořino nalezení by je nakonec po třiceti letech poštvalo proti sobě.

Něco za ním zařinčelo, on se s bušícím srdcem otočil a uviděl, že Anna převrhla džbánek s mlékem, které se ještě nestihlo ohřát.

„Proboha, Anno,“ okřikl ji. A okamžitě toho i zalitoval.

„Jejda,“ hlesla Anna a natáhla se pro hadr. „Promiň.“

„Nic se nestalo,“ odpověděl hned omluvně. „Malá nehoda.“

Přesunul se k ní a jednou rukou ji objal kolem pasu. Druhou vzal hadr. „Já to udělám,“ řekl tiše. Utíral mléko a přitom ji pořád držel. „Vidíš? Nic se nestalo.“

Políbil ji z boku na krk, ona mu položila dlaň na tvář a naklonila se k němu.

„Jsem to dneska bručoun, co?“ zamumlal.

Anna se trochu napjatě zasmála. „Myslím, že máš dobrej důvod.“

„Žádnej důvod není dobrej na to, abych na tebe křičel,“ namítl. „Ty šaty ti hrozně sluší,“ dodal. A pak, s dalším polibkem, se od ní odtáhl. „Slíbil jsem Jojo čaj.“

„Už se vaří,“ poznamenala Anna a pokývla ke konvici.

„Jsi skvělá.“

Vzal velký rovný modrý hrnek, který měla Jojo ráda, nalil do něho trošku mléka a pak čaj. Bál se, že je možná příliš silný, ale pak si řekl, že to nechá být. Anna se snažila pomoct.

Když se s čajem vracel za Jojo, cítil, jak mu v kapse vibruje telefon. A pak znovu, tentokrát ne zpráva, ale hovor.

Ani se nemusel dívat, správně tušil, že volá Coralie. Znovu se mu trochu stáhl žaludek. Měl jí říct, že přijede Benners. Byla teď dost raněná, Topazino odmítnutí ji zčásti rozezlilo a zčásti zdrtilo.

Vytáhl telefon a uviděl její jméno a začátek zprávy o tom, že s ním musí mluvit. S lehkým povzdechnutím položil hrnek čaje před Jojo, která vypadala sklíčeně.

„Coralie. Hned jsem zpátky.“

Cesta autem začala Connora štvát dlouho před cílem. Nebo ho vlastně štvalo spíš to ticho. A skutečnost, že seděl v autě vedle své ženy, je jen umocňovala. Oproti jejich obvyklé otevřenosti a tomu, jak rádi nad vším nahlas uvažovali, to byl velký kontrast.

Z velké části chtěl Topaz utěšit. Taky se na ni ale zlobil. To se po těch více než třiceti letech opravdu dopracovali až sem? K takové nedůvěře a pochybnostem?

Bylo to poznat i z jejího řízení. Obvykle jezdila docela divoce, ale dnes večer se držela. Zrychlovala pomalu, na každé křižovatce zastavila a dodržovala povolenou rychlost. K cíli se přibližovali nesnesitelně pomalu a on si říkal, jestli se ho tím nesnaží naštvat.

„Co budeme dělat, když tam nebude?“ promluvil konečně Connor, který se rozhodl, že ji přiměje k nějaké reakci.

Topaz nepatrně pokrčila levým ramenem. „Pojedeme domů,“ odpověděla.

Connor si nepamatoval, že by někdy dřív měl nutkání se svou ženou zatřást.

Naštěstí se vracet nemuseli. Brett jim na zazvonění odpověděl pochmurnějším hlasem než obvykle.

„Ahoj Brette,“ pozdravila Topaz trochu nejistě. „Jsme tady s Connorem. Promiň, že jsme nezavolali…“

„V pohodě,“ ujistil ji Brett. „Víš, že vás tu vždycky rád vidím. Pojeďte dál.“

Topaz se pomalu rozjela po příjezdové cestě. Connora trochu znervóznilo, že napravo od domu už viděl zaparkované Jojoino mitsubishi.

„Vypadá to, že nebudeme jediní,“ zamumlal.

Topaz nepřekvapivě neřekla nic, ale viděl, že vráska na jejím čele se ještě prohloubila.

Nevěděl přesně, proč ho znepokojovalo, že Jojo už tam byla. Možná proto, že už to nejsou oni všichni proti policii. Ne teď, když už vědí, co se Auroře stalo.

To ale nebyl jediný důvod jeho neklidu. K Jojo měl vždycky blízko. S výjimkou Bennerse to byla po většinu života jeho nejlepší kamarádka. Teď trochu žárlil, že už má možná blíž k Brettovi. Tak to ale chodí, když se oženíte a odstěhujete, pomyslel si. Lidi na vás zapomenou.

Jeho neklidu nijak nepomohlo, když je Brett zavedl do obývacího pokoje a on uviděl, jak tam Jojo pohodlně sedí s hrnkem čaje a nepřítomným výrazem. Trvalo dlouhou chvíli, než se jí na tváři objevil úsměv a vstala, aby se s nimi pozdravila.

„Moc ráda vás vidím,“ prohlásila chraplavě. Řekla to někam mezi něj a Topaz během objímání na přivítanou. Její objetí bylo konejšivě pevné a vřelé.

Brett postával za nimi a trochu omluvně oznámil: „Budeme tady všichni. Daniel by měl přijet každou chvíli a Coralie je taky na cestě.“

„Ou,“ zarazila se Topaz a třela si paži. „Radši jí řekni, že jsme tady. Myslím, že mě teď moc ráda neuvidí.“

„To mi povídej,“ poznamenal Connor.

Zdálo se, že to Topaz z nějakého důvodu rozezlilo. Krátce a naštvaně na něj pohlédla, pak kolem něj prošla a sedla si na druhou stranu pohovky.

„Ono je asi dobře, že tady budeme všichni,“ prohlásila Jojo s lehkým povzdechnutím. „Nikdo by si neměl připadat odstrčenej.“

Connor si nebyl jistý, jestli s ní souhlasí. O spoustu věcí už se znovu dělit nechtěl.

Coralii se během jízdy hlavou honily stále ty stejné věty. Některé byly vysloveny, jiné četla, ale všechny teď slyšela, jako by je někdo říkal.

Od Daniela zdrženlivě: Dneska ne. Chci sedět doma a přemýšlet…

Brett trochu provinile: Přijeď. Jsou tady všichni… Ne, neblázni. Nikdo se proti tobě nespikl. Kdybych to tušil, řekl bych ti, ať se zastavíš.

A pořád dokola Topazino nenávistné: Jdi do prdele, Coralie.

Tihle lidé měli být její přátelé. Lidé, které se celý život snažila potěšit. Lidé, kteří tu měli být pro ni.

Ale už jí to tak nepřipadalo. Od té doby, co před ní Topaz dala přednost Connorovi.

Ranilo ji to a nikdy se z toho úplně nevzpamatovala. Skoro si myslela, že kdyby to byl někdo jiný, zvládla by to. Kdokoli jiný, jen ne on.

Tím, že si vybrala jeho, jejich přátelství otrávila. Coralie to viděla už během prvních pár měsíců. A i když to ostatní na čas sblížilo, nakonec to jejich vztahy spíš rozředilo.

Když vystupovala z auta, bylo jí strachem špatně a měla závrať. Co si o ní povídají? Rozhodli se, že se proti ní spolčí? Jak mohli?

Zmáčkla zvonek. Srdce jí divoce bušilo a dlaně měla zpocené. Dřív by prostě šla dál. Dneska si ale připadala jako cizí člověk.

Dveře otevřel Brett a jeho vřelý úsměv pro ni byl trochu jako balzám na duši.

„Jsem rád, žes přišla,“ řekl jí tiše a krátce a pevně ji objal. „Potřebujem trochu tvýho selskýho rozumu,“ dodal a pustil ji.

Její panika se tím ještě trochu zmírnila, i když si přála, aby ji cestou dovnitř držel kolem ramen nebo tak něco. Když vešla do obývacího pokoje, jako by se ocitla na nepřátelském území. Panovalo tam naprosté ticho, takové, které naznačovalo, že se předtím bavili o ní.

Daniel se na ni usmál, ale pak rychle uhnul pohledem, a ona si říkala, jestli náhodou zrovna nemluvil on. Brett se posadil na područku pohovky a jí se zdálo, že se od ní trochu distancoval.

„Ahoj Coralie,“ pozdravila ji Jojo a pak se vyhrabala z gauče. „Promiň, je to tu strašně pohodlný.“

Přiběhla k ní a objala ji, ale Coralie se v těch štíhlých pažích neuměla uvolnit. S Jojo se běžně neobjímaly.

Když si Jojo sedla, znovu se rozhostilo ticho. Topaz s Connorem se na ni ani nepodívali. Topaz hleděla do země a paže měla založené, působila naštvaně.

Coralie cítila, jak se jí vrací panika. Nechtěli ji tady. Měla by odejít.

Ale pak se za ní ozvaly kroky a objevila se Anna s tácem plným hrníčků s kávou a talířem sušenek.

„Coralie, drahoušku,“ zvolala a rychle tác položila na malý skleněný konferenční stolek. Pak se narovnala a upřímně, vřele ji objala. „Tolik jsi nám chyběla.“

Třebaže byla drobná, nějak se jí podařilo Coralii ve svém objetí pohltit a hluboce ji uklidnit. Coralie cítila, jak se jí do očí derou slzy. Dřív bývala na zakřiknutou, nezajímavou Annu občas nepříjemná. A ona ji teď přesto upřímně vítala. Coralii dokonce připadalo, že ji má ráda.

„Promiň,“ omluvila se, když ji Anna pustila. „Londýn člověka vždycky hrozně rozhodí.“

„Brett to má stejně,“ pousmála se Anna směrem k manželovi. „Když tam je, skoro si ani nevzpomene, že by mi mohl napsat.“

Brett se tiše zasmál. „To já si vzpomenu — ale záměrně to neudělám. Jsem rád, že si můžu konečně užívat trochu klidu a ticha…“

„Ty kecale,“ zvolala Jojo. „Vždyť mluvíš za čtyři.“

Najednou to bylo jako dřív, i přes Topazino mlčení. Zase se škádlili a Benners seděl, opíral se a s úsměvem je všechny pozoroval, nejspíš čekal na příležitost zabřednout do nějaké debaty o ekonomice.

„Pojď si sednout,“ vyzvala ji Anna a odtáhla Coralii k menší pohovce. „Ach, kafe.“

Znovu vyskočila a začala rozdávat šálky. Pro Coralii udělala cappuccino, pamatovala si, co má ráda. Všem nabídla sušenky, ale vzali si jen Jojo a Connor.

„Poslouchejte,“ přerušila najednou Topaz lomoz servírování. „Vím, že jsme se tu objevili bez ohlášení a možná o tom všichni mluvit nechcete, ale… Já z toho všeho šílím a… Chci vědět, co se děje.“

Nastalo krátké ticho a pak Daniel vlídně promluvil: „Myslíš, co dělá policie?“

„Jo,“ přitakala Topaz. „Pozvali si k výslechu Mackenzieho. Jejího angličtináře. Říkala jsem jim o něm před třiceti lety. Doufám, že to znamená, že ještě není moc pozdě a že něco mají… Na co se vás ptali? A co jste jim řekli?“

„Hm, nevím, jestli… tohle můžem,“ poznamenal Brett omluvně. „Výslovně mi řekli…“

„S tím ať jdou někam,“ přerušila ho Jojo a s třísknutím položila hrnek na stůl. „Zjevně jsme před sebou všichni tajili různý detaily. Celejch třicet let. Měli jsme před sebou tajnosti a… s tím musíme přestat. Je to teď moc důležitý. Mám pocit, že se nám kvůli těmhle blbejm maličkostem podařilo schovat vraha, ať už to je ten učitel, nebo ne. Takhle to nejde.“

„Nevěděli jsme to,“ poznamenal Daniel tiše.

„Ne, to ne,“ opáčila Jojo, „ale mysleli jsme hlavně na sebe. Já stejně jako vy. Nakonec, co by se stalo, kdyby se na ty drogy přišlo? Našla by se Aurora a možná by byla naživu.“

Všichni byli úplně zticha. A pak se ozval Connor: „Jste si jistí, že si všechno pamatujete přesně? Protože já ne. Některý věci jsem si v hlavě přehrával tolikrát, že jsem je asi úplně změnil.“

„To neznamená, že bys o nich neměl mluvit,“ namítla Jojo. „Nakonec to všechno nějak vyjde najevo.“

„Já to chci všechno slyšet,“ prohlásila Topaz krátce. Neochvějně se na manžela zadívala. „Je mi jedno, jestli si to pamatujete jenom napůl. Chci vědět, co se stalo a jak se někomu podařilo znásilnit a zavraždit moji sestru, když jsme tam všichni byli.“

Coralii se stáhl žaludek. S Topaz se nedalo nesoucítit.

Viděla, že Daniel se v křesle předklonil, jako by chtěl vstát, a pak se zastavil. Uvažovala, jestli chtěl jít Topaz utěšit, nebo v tom bylo něco jiného.

„Víš to jistě? Že ji někdo…“ promluvil Brett do ticha.

„Policie si je jistá,“ odpověděla Topaz rozhodně.

Brett se dlouze zahleděl kamsi do dálky. Coralii připadalo, jako by čekala, až si to promyslí a nějak to všechno vyřeší. Ale promluvil Daniel.

„Přijde mi, že většina otázek, co mi dávali, se týkala hlavně nás,“ zamyslel se. „Neptali se mě na žádný jiný lidi, který by Aurora mohla zajímat nebo který by mohli vědět, že tam budem.“

„To proto, kde ji našli,“ usoudila Jojo unaveně. „Kdo jinej o tý skrýši věděl, aby ji tam mohl schovat? Nikdo mě nenapadá. A taky se mě na to ptali.“

„Možná nás někdo sledoval,“ poznamenal Brett. „Mackenzie, nebo někdo úplně jinej.“

„Viděls někoho?“ zeptala se Topaz okamžitě.

Brett zavrtěl hlavou a křivě se pousmál. „Kéž by. Nechci si ani připustit, že to mohl být Mackenzie, kterýho jsem sotva znal. Natož někdo z nás.“

„Samozřejmě že to nebyl nikdo z nás,“ prohlásil Connor. Zněl podrážděně. „To víme. Nikdo z nás není žádnej zatracenej násilník.“

„To teda sakra doufám,“ poznamenala Topaz hlubokým hlasem plným emocí.

Coralie viděla, jak Connor otvírá pusu, aby něco rozčileně řekl, ale Brett se do toho rychle vložil.

„Pro tebe je to hrozný, Topaz. Ještě o hodně horší než pro nás ostatní. Byla to tvoje sestra a mělas ji ráda. Ale musíme zůstat na jedný lodi. Před třiceti lety nás skoro rozeštvali a já bych fakt nechtěl, aby se jim to tentokrát povedlo úplně. Já vám všem věřím. A myslím si, že to můžeme vyřešit. Musíme vědět něco, co nás k tomu vrahovi zavede. Určitě. Takže jestli někdo někomu řekl, kam jdeme, nebo se chlubil těma drogama nebo cokoli jinýho — musíme to všichni vědět. Není se za co stydět. Nikdo nemohl tušit, že to skončí její smrtí. Takže cokoli, co jste možná někomu řekli, nebo kdokoli, kdo o něčem podle vás mohl vědět…“

Rozhostilo se dlouhé ticho.

„Do prdele,“ ulevila si Jojo. „Já fakt nevím. Pamatuju si víceméně na ten večer a pak na ráno. Na to, co nemám v opilecký mlze. Ale…“ Zavrtěla hlavou.

„Můžeme se nad tím aspoň zkusit zamyslet?“ navrhl Brett tiše. „Protože já nechci, aby někdo z nás šel sedět jen proto, že policie nevěděla, kde jinde hledat.“

„Jasně že můžem,“ souhlasila Coralie tak rozhodně, jak to šlo.

Jojo ale trochu vzpurně hleděla na Bretta. „Jasně, zamyslíme se. Ale co se mě týče, budu přemýšlet i nad něčím jiným. Je načase mluvit pravdu, celou pravdu a nic než pravdu.“

Coralie se přistihla, jak sleduje Connora. Lehce poodstoupil od pohovky a pak přikývl.

„Jo, asi jo,“ přitakal.

Coralie odhlédla a zase jí bylo trochu mdlo.

30 Topaz

sobota, 23. července 1983, 6.15

„Takže tys ji ani nezkontroloval?“ zeptal se Brett s pronikavou zlostí. Skoro hodinu chodil po lese a s narůstajícím zoufalstvím ji volal. Zrovna se k nim vrátil. To, že na jeho volání nikdo neodpovídal, už začínalo něco znamenat. „Nechals ji spát kilometr od ostatních samotnou uprostřed posranýho lesa?“

Topaz nedokázala klidně stát. Popocházela malými krůčky a byla šílená strachem.

„Nenapadlo mě to,“ odpověděl Benners. Když se na něj přinutila podívat, vypadal hrozně špatně, tak bledý a vyděšený, že byl skoro k nepoznání.

„Tak to tě teda napadnout mělo,“ štěkl Brett.

„Neopovažuj se nás kritizovat,“ obořil se na něho Connor hlubokým zlým hlasem. Dřepěl opřený o strom a jednou rukou dloubal do kůry za svými zády. „Kdybys včera neměl sám tak napilno, mohls ji zkontrolovat ty.“

Brett zavrtěl hlavou a pak prohlásil: „Já vím, já vím. Měl jsem… Měl jsem… Štve mě to. Obviňovat se navzájem ničemu nepomůže. Jeden z nás musí pro pomoc. A já to asi nebudu, protože takhle řídit nemůžu.“

„Já pojedu,“ nabídl se Benners. „Můžu jet na kole a vy ji budete dál hledat.“

„Do prdele,“ neovládla se Topaz najednou. „Co budeme dělat? Co když ji někdo…“

„Najdeme ji,“ uklidnil ji Brett tiše. „Bude v pohodě.“

„Já jedu,“ oznámil Benners.

A pak, než stihl odjet, se Connor tiše zeptal: „Co uděláme s těma drogama?“

Topaz se poprvé za poslední hodinu zastavila. „Ježiši. To bude teda pěknej průser, co?“

„Ne, nebude,“ prohlásila Jojo. „Jenom je musíme schovat. To půjde.“

„Ta skrýš je celkem dobrá,“ uznal Brett zamyšleně. „Tak jo, uděláme to. A pak budeme hledat dál.“

Benners, s pohledem někam mezi ně, řekl: „Asi bych to měl udělat já.“

„Neblbni,“ napomenula ho Jojo. „Jsme v tom všichni společně. Nějak to uděláme. Běž.“

Benners zaváhal a pak se zlehka rozběhl po stezce k parkovišti a kolu.

„Jdeme,“ vyzvala Jojo Bretta. Vydala se přes tábořiště k řece a přes rameno zavolala: „Taky byste mohli trochu uklidit tábořiště. Někde je tam poloprázdnej balíček dexedrinu.“

Connor se pomalu postavil a Topaz mu hleděla do očí.

„Co se teď stane?“ zeptala se ho.

„Nevím,“ odpověděl, „ale rozhodně ji tam nenecháme.“

31

Po cestě Jonaha napadlo, jestli do Godshillu nejede v tuhle nekřesťanskou hodinu nadarmo. Bylo dost možné, že jeho cannondale už bude pryč. Bylo to tak elegantní a draze vypadající kolo, že by zlákalo i obyčejného zloděje bez ponětí o cyklistice.

Pokusil se tu myšlenku vytěsnit a nasměroval svou mysl k Andrewovi Mackenziemu. Souhlasil s tím, co říkala Hansonová, i když ji před rychlým závěrem varoval. Mackenzie byl nejpravděpodobnější podezřelý. A přesto to vypadalo, že o skrýši, ve které našli Aurořino tělo, doopravdy vůbec nevěděl.

Intuice mu napovídala, aby pokračovali v pátrání u Connora, Daniela a Bretta, kteří tam s Aurorou ten večer byli a věděli o skrýši, kde byla schovaná.

Když minul Brook a viděl ukazatel na Fritham, myšlenky se mu stočily k domku Jojo Magosové. A potom dál k ránu po Aurořině zmizení. K Jojo a Brettovi, jak zpanikařili a zahrabali díru v zemi, ve které byla Aurora ukrytá. To si musí ještě podrobně projít s Brettem. Pořád mu to připadalo jako zvláštně chladná reakce a to mu nedalo klidu.

Projel kolem odbočky na Furzley Lane, cesty, která vedla kolem Jojoina domku, a podíval se tím směrem. A pak zpomalil a znovu pohlédl na oranžovorudou aureolu proti tmavě modré obloze. Vypadalo to skoro jako sodíková záře pouličních lamp. Až na to, že podél téhle cesty žádné pouliční lampy nebyly a světlo vycházelo z místa poblíž Jojoina domu.

S ledovým chladem u srdce zastavil a pak auto otočil do protisměru. Naštěstí za ním nikdo nebyl. Ani se nepodíval.

Když najížděl na Furzley Lane, rozsvítila se mu protiprokluzová kontrolka. Nevšímal si jí a nezpomalil. Minul dvě odbočky a nespouštěl zrak ze záře, kterou teď měl po pravé straně. Už viděl kouř. Špinavě černý kouř zakrývající hutnou záři.

Vycházel z Jojoina domu.

Hansonová vypínala počítač v osm hodin večer s nejasně nespokojeným pocitem. Ani pořádně nevěděla, co ve všech těch poznámkách hledala, a dneska nenašla nic, co by vypadalo jako výrazná nesrovnalost nebo lež.

Lightman pořád pracoval. Když se s ním loučila, usmál se na ni, jako by ho z něčeho vyrušila.

Neujela ani sto metrů od stanice a puštěné rádio přerušil hovor. Vteřinu nato se na obrazovce palubní desky objevilo Damianovo jméno.

Stáhl se jí žaludek. Napadlo ji hovor odmítnout, ale věděla, že by zavolal znovu. Takže ztlumila hlasitost a nechala telefon zvonit. Devět zazvonění a pak konec a znovu začalo hrát rádio.

Za chvilku bylo rádio znovu přerušeno, tentokrát příchozí zprávou. Jela dál a snažila se zprávu ignorovat. Jenže na Midway Road ji zastavila červená a ona po chviličce podlehla, vypnula motor a zalovila v tašce, aby našla telefon. Měla čas ho odemknout a nahoře na obrazovce vyskočila Damianova zpráva.

Musím tě vidět. Jsem u tebe doma.

Stažený žaludek vystřídala úzkost. Co sakra dělal v Southamptonu? Myslela si, že když se odstěhovala z Birminghamu, konečně se ho zbavila.

Na semaforu blikla zelená. Hodila telefon na sedadlo spolujezdce, rychle nastartovala a rozjela se. Byla jen tři kilometry od domu a cesty byly skoro prázdné. Bude tam za pár minut.

Pokračovala dál, připadala si odpojená od svého těla a myšlenky se jí zacyklily. O čem chtěl mluvit? Byl naštvaný? Bude ji přemlouvat?

Na dalších semaforech zvedla telefon a odepsala: Nejsem tam. Ještě pracuju. Zavolám možná zítra.

Odpověděl do minuty a ona si jeho zprávu přečetla za jízdy.

Počkám. Kdy budeš doma?

Cítila, jak se jí rozbušilo srdce. Blížila se k domovu. Představila si, jak na ni čeká vedle svého auta. Možná se usmívá. Možná zatíná zuby vztekem.

Telefon znovu zavibroval, přišla další zpráva, ale tentokrát od Sheense. Na okamžik zaváhala, ale pak se rozhodla, že ji číst nebude. Na práci je pozdě, pomyslela si, a kdyby to bylo urgentní, určitě by zavolal. Aspoň se tak sama před sebou vymluvila, protože momentálně nebyla schopná se na nic jiného soustředit.

Po půl kilometru náhle odbočila doleva na obchvat města. Nabrala rychlost a rozjela se k M27. Čekala, že zase uslyší telefon. Ten ale zůstal potichu celých deset minut, než dojela k hotelu Holiday Inn.

Když vystupovala z auta, nohy se jí třásly. Napadlo ji, že by telefon mohla nechat ve voze, jenže nevědět, co jí chce, bylo z nějakého důvodu ještě horší.

Natáhla se pro telefon a z kufru auta si vzala malý batoh s věcmi na přespání. Když se rozešli, chtěla ho odtud vytáhnout, protože ho tam vlastně měla pro ty situace, kdy se na poslední chvíli rozhodla zůstat u přítele přes noc. Ale nějak se k tomu nedostala.

V půlce parkoviště telefon znovu zavibroval. Nechtěla si jeho zprávy číst.

Přesto se ale přistihla, jak je otvírá.

Takže nepřijedeš domů? Seš u nějakýho chlapa?

Uvažovala, že ho bude ignorovat. Ale byla přesvědčená, že by to nepomohlo.

Ne. Pracuju. Promiň.

Než to odeslala, už psal další zprávu.

Takže když přijedu na stanici, budeš tam? Tak dobře, jedu.

Rychle odpověděla.

Víš, že to se nehodí.

Odpověděl skoro okamžitě.

Haha! Seš pěkná lhářka. Seš u chlapa, co? Věděl jsem, žes mě nechala kvůli někomu jinýmu. Podvádělas mě, co? Děvko.

Hansonové připadalo, že do hotelu napůl doklopýtala, napůl připlula. Na recepci nebyla fronta, což bylo štěstí, protože si nebyla jistá, jak dlouho by vydržela stát, aniž by spadla. Objednala si pokoj na jednu noc a ani neslyšela, kolik ji to bude stát. A pak telefon opatrně vynesla nahoru, položila ho na noční stolek a čekala na sérii zpráv, o kterých věděla, že přijdou.

Jonah zabušil na hlavní dveře a pak, skoro okamžitě, zkusil vzít za kliku. Dveře se otevřely do potemnělé chodby. Ve vzduchu visel lehký závoj kouře a přes prosklenou stěnu vzadu byla vidět jasná mihotající se záře.

Uvědomil si, že hoří zahradní domek. Ale byl nebezpečně blízko domu a nejspíš nebude trvat dlouho, než oheň přeskočí.

Vešel dovnitř. V přízemí nebylo rozsvícené jediné světlo, takže už šla nejspíš spát.

„Jojo!“ zavolal a vydal se nahoru po dřevěných schodech, které bral po dvou. Neměl čas řešit, jestli náhodou neruší. Mírně štiplavého kouře bude jen přibývat, a jestli spí, je v ohrožení.

Vyběhl posledních pár schodů zahnutého schodiště. Nahoře uviděl troje otevřené dveře, jedny vedly do koupelny. Znovu na ni zavolal a vešel do dveří po levé straně.

Byla to strohá ložnice s ustlanou manželskou postelí. Hned se otočil. Určitě pokoj pro hosty.

Otevřel dokořán dveře do dalšího pokoje, ale pořád neslyšel žádný pohyb. Vešel do velké vzdušné místnosti s dřevěnou podlahou a střešními okny. Byla tam tma, ale postel s pokrývkou a polštáři rozeznal. Byla pečlivě ustlaná a nikdo na ní neležel.

Ta prázdná postel spolu se zhasnutými světly a jejím autem zaparkovaným před domem v něm vyvolávala nepříjemný pocit. Někde tu být musí. Pokud tedy není u ohně…

Co nejrychleji vyběhl z pokoje ven, kouř už ho trochu štípal v krku.

„Jojo!“ zavolal znovu, seběhl schody a utíkal chodbou až do prostorného obýváku s prosklenou zadní stěnou. Najednou oheň spatřil. Sápal se po kůlně přiléhající k domu, plameny byly dravé, hladové. Poblíž stála postava s krátkými vlasy.

Úlevou se mu trochu zatočila hlava a vydal se k proskleným dveřím. Když je otevřel, Jojo se otočila, oči měla široce otevřené a paže založené, skoro jako by jí i přes žár ohně byla zima.

Během chvilky si uvědomil, co vidí: Jojo byla oblečená, nehybná a vedle ní ležel plastový kanystr od benzinu. A pak uslyšel blížící se sirény.

32 Jojo

sobota, 23. července 1983, 6.40

Nedá se říct, že by jí to toho rána nějak zvlášť myslelo. Tohle řešení se celkem nabízelo. Ale je dobře, že ji vůbec napadlo.

„Kam jdeš?“ volal na ni Brett. „Je to tudy.“

„Můžeš tu skrýš začít zahrabávat, ale nebude to stačit,“ odpověděla Jojo. Šla dál a dívala se na zem. Někde tady to bylo.

Nejdřív to ucítila. Štiplavý sladkokyselý puch. Bzučelo to tam i takhle brzy zrána.

Odbočila podle zápachu ze stezky a snažila se nepozvracet. Takhle zblízka byla mršina lasičky skoro nesnesitelně nechutná.

Přitiskla nos a pusu k levému rameni, sehnula se nad zdechlinou a vzala ji za zadní nohy, které byly jakž takž celistvé. Rychle se napřímila a ruce držela natažené, aby lasička byla co nejdál od ní.

K řece skoro běžela. Brett na ni čekal kousek od stínu stromu, zjevně se mu nechtělo začít bez ní.

„Co to sakra děláš?“ zeptal se, když se přiblížila.

Do nosu ho nejspíš udeřil zápach. Zbledl. Otočil se od ní, směrem k řece, ale Jojo seskákala až k vodě. Sehnula ruku, aby se lasička nateklou hlavou a částečně rozloženým hřbetem dotýkala země, a pak ji rychle táhla po zemi ke stromu se skrýší.

Brettovi za ní se zvedl žaludek a pak se vyzvracel do řeky. Vydával přitom nechutné zvuky, i když musela uznat, že ho chápe. Ten smrad byl strašný.

Nezastavila se, dokud neprolezla pod stromem a nedošla až kousek za něj. Pak lasičku pustila a bezděčně našpulila rty a nakrčila nos. Brett dozvracel, přišel k ní a hřbetem ruky si otřel pusu. Oči podlité krví mu slzely.

„Proč to…?“

„Kvůli psům,“ vysvětlila. „Protože jestli ji nenajdou, přivezou psy a my potřebujeme, aby měli důvod čichat tady kolem a aby se zaměřili na něco jinýho než na ty drogy.“

Brett si vytáhl triko přes nos.

„Mohlas počkat, než to zahrabem,“ poznamenal. „Když do tý díry nabliju, nebude to vypadat zrovna nejlíp.“

Jojo si ho nevšímala a vylezla po kořenech až nad úkryt, pod nohama měla nezpevněnou hlínu. Vstup do skrýše odtamtud nebylo vidět. Vyčuhoval jen vrch výmladku vyrůstajícího z kořenů buku. Brzy nebude vstup vidět odnikud, pomyslela si.

Kopala do hlíny pod sebou. Byla suchá, začala se drolit a pak ve vrstvách padat.

Brett byl pod ní, kousek od vchodu, pořád se snažil schovávat si tvář.

„No tak,“ vyzvala ho Jojo. „Musíme tu díru zahrabat, jinak to uvidí.“

Pořád se vzpíral, ale aspoň podržel stranou ten výmladek. Rukama shrnul trochu hlíny a pak začal přešlapovat a udusávat zem pod Jojo.

„To bylo přímo do obličeje!“

„Stačí to?“ zeptala se. „Je to schovaný?“

„Jo,“ přitakal, poodstoupil a nechal výmladek narovnat se zpátky. „Myslím, že už to nikdo neuvidí.“

Jojo seskočila a kriticky si místo prohlédla. Měli štěstí, že za výmladkem nebylo díru skoro vidět ani předtím. A taky že byla takhle nízko a dala se snadno zahrabat.

Při podrobnějším zkoumání bylo i skrz výmladkové listí poznat, že hlína byla čerstvě navršená. Byly vidět tmavší, vlhčí fleky. Ale už teď bylo horko, a než někdo přijde, země vyschne.

„Jo,“ usoudila. „Takhle to bude muset stačit.“

Brett přikývl a konečně si stáhl tričko dolů. Pořád byl nazelenalý. V jiné situaci by si ho Jojo možná dobírala. Docela si věřil, že určitě zvládne vypít víc než ona.

„Díky, žes… žes to vyřešila,“ poznamenal po chvíli. „Dneska jsem úplně k ničemu a vím, že sám mám asi nejvíc co ztratit.“

Jojo se na něj dlouze podívala. „V pohodě,“ prohlásila nakonec tlumeně. „Jsem zvyklá po nich zahlazovat stopy. A ty seš teď jedním z nás.“

33

V pět ráno Hansonová spánek vzdala. Budila se víceméně co půl hodiny a dvakrát úplně propotila prostěradlo.

Měla na sebe vztek. Ani přesně nevěděla, čeho se bála. Čím by jí Damian mohl doopravdy uškodit? Kdyby přijela domů, co by mohl udělat kromě toho, že by zopakoval některé z těch hnusných věcí, co už jí říkal?

Stejně tak na sebe byla naštvaná za to, že si všechny jeho zprávy, které konečně přestaly chodit až po půlnoci, četla a že kontrolovala telefon pokaždé, když se probudila. Měla ho ignorovat, jenže to nešlo.

Umyla se, oblékla si čisté prádlo a košili, které měla nachystané v batohu, a postavila konvici s vodou na kávu. Na snídani bylo příliš brzy, ale stejně by jíst nemohla, protože žaludek se jí každou chvíli stahoval úzkostí. Trochu kávy vypila při odhlašování z hotelu a zbytek si vzala do auta.

Cesty byly prázdné a zalité sluncem. Za chvilku už parkovala u stanice. Před tři čtvrtě na šest seděla u stolu a dopíjela podprůměrné kafe. Nikdo další tam zatím nebyl a ticho, které v místnosti panovalo, ji z nějakého důvodu uklidňovalo.

Zapnula počítač a chvilku si pročítala záznamy podezřelých. Začala u Bretta Parkera. Projela si několik výslechů z roku devatenáct set osmdesát tři, ale nic dalšího v souvislosti s ním nenašla. Pak zkusila Connora Dooleyho, jehož jméno figurovalo u stížnosti z roku devatenáct set osmdesát dva.

Otevřela záznam a trochu ji zneklidnilo, když zjistila, že stížnost nebyla podána na Connora, ale na jeho otce. Sousedi ho nahlásili na policii kvůli bití syna. Další den se u nich zastavilo několik policistů, kteří si všimli, že Connor má na předloktích modřiny. Otec ale všechno popřel a Connor umíněně tvrdil, že se poranil sám, když lezl na strom. Trval na tom, i když s ním mluvili o samotě. Takže mu policisté řekli, aby zavolal, kdyby se něco dělo, a odjeli.

Nic dalšího tam nebylo a zbývající záznamy se týkaly výslechů v souvislosti s Aurořiným zmizením. Potom už nic. Říkala si, jestli Connorův otec v týrání pokračoval a jak vážně to mohlo jeho syna poznamenat. Možná dost na to, aby se k ostatním choval podobně?

Udělala si poznámku a pak vyhledala Jojo Magosovou.

Z poslední doby u ní nic nebylo, ale před osmi lety na jejím pozemku hořelo. Hansonová si záznam četla s narůstajícím zájmem. Kromě požáru se tam nějaký vandal vyřádil i jinak, což naznačovalo, že Jojo někoho pěkně naštvala. Pojišťovna jí odmítla vyplatit pojistku, protože oheň někdo založil pomocí jejího benzinu do sekačky a ona neměla důkaz, že na zahradě byl někdo jiný než ona.

Hansonová si udělala pár poznámek a pak, když Jojoiny záznamy zavírala, si všimla, že se objevila úplně nová složka. Otevřela ji a na chvilku ji zklamalo, že se nejspíš jedná o duplikát. Pak si ale všimla jména inspektora Sheense a data a zklamání přešlo ve zvláštní znepokojení.

Co sakra Sheens dělal včera v noci u Jojo Magosové doma?

Navzdory úzkosti, která ho v noci přepadla, se Jonahovi ráno probouzelo těžce. Do postele se dostal až po třetí hodině, kdy už měli hasiči oheň plně pod kontrolou. Během těch několika minut, než posádka přijela a nachystala se k zásahu, se požár rozšířil i do Jojoina domku.

Než si hasiči přichystali hadice, Jojo kolem něj proběhla a vrhla se dovnitř. Jonah na ni volal a rovněž se vydal ke dveřím, ale jeden z hasičů ho varoval, aby se k domu nepřibližoval.

„Hned, jak se chlapi oblečou, tam někdo zajde,“ uklidňoval ho.

Jojo se ale za chvilku vynořila s krabicí a štosem fotografií v ruce. Jonahovi došlo, že se vrátila pro to, co jí zbylo po Aleksym.

Jonah zatelefonoval southamptonské policii a pak poslal zprávu týmu, že vrah se zřejmě pokouší zastrašovat svědky a ať si dávají dobrý pozor. Víc jim hodlal vysvětlit další den ráno.

Policisté po příjezdu položili Jojo několik otázek a místo si vyfotografovali, zatímco hasiči to tam celé zalívali vodou. Ukázalo se, že požár byl založen v zahradním domku na hromadě Jojoina nářadí a zahradnických potřeb, které někdo polil benzinem. Policisté si to tam taky prohlédli a zavolali Jonaha, aby se šel podívat na skleníky, které někdo systematicky vymlátil.

Jojo tam za nimi beze slova přišla a nad tím, co viděla, nedala najevo žádné překvapení. Jonah jedním okem pozoroval rozbité skleníky a druhým Jojo. Snažil se z toho jejího omráčeného smíření něco vyčíst, ale nedařilo se mu to.

Noc mu připadala nekonečná a zvláštně krátká zároveň. Přistihl se, jak se pořád vrací k místu, ze kterého se požár rozšířil, a pak k jeho pomalému vymizení téměř doztracena.

Spolu s ostatními policisty nakonec Jojo navrhl, aby odjela do hotelu. Přikývla s pořád stejně skelným pohledem a začala hledat telefon. Než vyrazila, Jonah se podíval na krabici s Aleksyho věcmi, kterou si brala s sebou. „Máš pořád Aleksyho telefon?“ zeptal se.

Jojo se na něj zmateně podívala. „Proč…?“

„Tvůj dům někdo zapálil a tvůj partner náhle zemřel. Nemusí to mít žádnou spojitost, ale při vyšetřování vraždy by se to nemělo opomenout. Myslím, že bysme si o Aleksym a o tom, co se mu stalo, měli promluvit. Jenom pro jistotu, aby nám něco neuteklo.“

Jojo sklopila pohled ke krabici. „Dáš na něho pozor?“

„Jasně,“ odpověděl Jonah tiše.

Neobratně krabici nadzvedla a pootevřela. Všiml si, že to byla krabice od bot, od pohorek.

Šmátrala v ní, až vytáhla starou motorolu a podala mu ji. Pak krabici beze slova zavřela a odešla ke svému mitsubishi.

Jakmile odjela, Jonah si promluvil s policisty a dohodli se, že o požáru si s ní zítra ráno promluví on. Nakonec se vrátil domů bez svého kola.

Navzdory únavě si na spánek musel ještě počkat. Pocit ohrožení se skoro nedal setřást, dokonce ani poté, co odjel od Jojo, a pokaždé když za sebou na cestě uviděl světla, strnul. Unavený mozek protestoval, že takhle by odložené případy vypadat neměly. Že vyšetřování starých zločinů nikdy není aktuální a naléhavé jako tohle.

Chtěl být v kanceláři už na sedmou, před příchodem ostatních, aby měl prostor přemýšlet. To ale padlo s posouváním budíku od šesté dál.

Nakonec se z postele vyhrabal v sedm čtyřicet a šel si udělat kafe. Z nějakého důvodu z poličky vytáhl dva hrnky místo jednoho. Když si uvědomil, že už je několik měsíců sám, nebylo to příjemné. Oba hrnky vrátil na místo a nalil si kávu do termosky.

Jonah zanesl Aleksyho telefon na technické oddělení, požádal je o přehled všech zpráv a hovorů a pak se pomalu vydal na kriminálku. Když vešel, Hansonová se na své židli otočila. Vypadala, že už tam nějakou chvíli je, na stole stál skoro prázdný kelímek od kafe a bundu měla přehozenou přes opěradlo židle. Bylo teprve čtvrt na devět. Bylo tam i několik dalších konstáblů a seržantů, ale po Lightmanově nebo O’Malleyho přítomnosti zatím ani stopy.

„Dobrý ráno,“ pozdravila ho. „Viděla jsem v systému hlášení o Jojo Magosový.“

Jonah se pousmál. „Dobrý zprávy se šíří rychle.“

Hansonová si poposedla, zjevně nesvá. „Prý jsi byl na místě činu…“

„Jo,“ přitakal. „Byla to náhoda. Jel jsem si pro kolo do Godshillu a z cesty jsem uviděl požár. Byl pořádnej.“

„Aha,“ pokývala Hansonová. „Jasně. No… nebyla to jediná zpráva, kterou jsem našla.“

Znovu se pousmál. „Povídej.“

„Není to poprvý, co se to stalo,“ řekla významně. „Zhruba před osmi lety hořel jinej domek u ní na zahradě. Rozšířil se a Magosová přišla o spoustu nářadí, včetně pěkně drahejch sekaček a generátorů. Taky to lízlo kuchyni.“

Jonah na ni hleděl a snažil se ten popis zpracovat. Proběhlo to skoro stejně jako včera.

„To nevypadá jako náhoda,“ prohlásil pomalu.

Hansonová zavrtěla hlavou. „Pojišťovna měla podezření a nechala to prošetřit. Vypadalo to, jako by to udělala sama. Byl tam otevřenej kanystr od benzinu do sekačky, zjevně použitej k rozdělání ohně. Za skleníkem našli Jojoino pracovní oblečení, který bylo cítit po benzinu. Táhlo se to dlouho, ale nakonec jí zaplatili. Asi měla dobrýho právníka.“

„To je zajímavý,“ přikývl. „Dobrá práce.“

Trochu nepřítomně si vzpomněl na kanystr od benzinu vedle Jojo, která byla úplně oblečená, postel měla ustlanou a nedělala nic pro to, aby šíření požáru zabránila.

„Docela příhodný, že se to stalo znova, zrovna když Jojo vyšetřujeme kvůli vraždě,“ dodala Hansonová. „Stává se z ní oběť a my hledáme vraha. A docela bych se zaměřila na to, co shořelo.“

„Souhlas,“ pokusil se o úsměv. „Prozkoumáme to. Ale buď samozřejmě připravená i na možnost, že to všechno může být jenom zvláštní shoda náhod.“

V kanceláři si pomalu sedl na židli. Dál přemýšlel, uvažoval o Jojoině nečinnosti, absenci reakce a o tom, jak má svou zahradu ráda. Říkal si, jestli by byla schopná ji poškodit, aby odvedla jejich pozornost, nebo jestli by souhlasila, aby to udělal někdo jiný. A znovu se objevil ten plíživý pocit ohrožení. Musel se držet, aby se nevrátil za Hansonovou a nevaroval ji, ať si dává pozor. Na oddělení se jí nic nestane. Rozhodl se ale svůj tým informovat, že jejich třicet let starý případ nepříjemně ožívá.

Hansonová byla nesvá. Bylo nepravděpodobné, že by dvojnásobný vandalismus u Jojo byl náhoda, a benzin vrhal na aktuální neštěstí stín podezření. Vrchního inspektora to ale moc nezajímalo. Mohla to být z jeho strany obezřetnost, nebo taky něco jiného.

Vrchní inspektor Sheens byl na místě činu…

Nemohla si pomoct a uvažovala nad tím, jak se Sheens choval k Jojo a že ji šel sám vyslýchat na lezeckou stěnu. Chtěla se pro vyšetřování tohohle případu nadchout, ale místo toho ji tížily obavy.

Tušila, že mírná bolest hlavy se brzy rozvine v pořádnou migrénu. Označila v počítači všechny zprávy týkající se žhářského případu u Jojo, nechala je vytisknout a pak chvíli seděla a masírovala si spánky.

V téhle poloze ji zastihlo veselé „Všechno v pořádku, konstáble?“ za jejími zády a ona věděla, že dorazil O’Malley.

Vzhlédla, trochu dezorientovaná, a pokusila se na něj usmát. „Jo. Ale určitě budu potřebovat něco na bolest. Nemáš něco?“

„Oho! Špatná noc, jo?“ Široce se na ni usmál, sehnul se, otevřel jeden šuplík ve svém stole a hodil po ní balíček panadolu. „Jen si dej.“

„To si teda dám,“ přitakala a šla si pro vodu.

Z kuchyňky zrovna vycházel Lightman se dvěma hrnky a Hansonové bylo trapně, protože si uvědomila, že nejspíš přišel do kanceláře, když tam seděla s hlavou v dlaních.

„Nesu i tobě,“ pozvedl jeden šálek.

„Jé… díky.“ S tupým úsměvem si ho vzala.

„Vypadáš, že už tu chvíli jsi.“

„Jo. Vzbudila jsem se brzy a řekla jsem si proč ne.“ A pak spontánně dodala: „Pošlu ti něco o Jojo. Je to zajímavý. Žhářství v minulosti. Nejspíš cílený.“

Aspoň Lightmana by to mohlo zaujmout.

„Jasně,“ odpověděl. „Pošli.“

Jonah si uvědomil, že už je skoro čas na týmovou poradu, a on zatím nevymyslel, na co se zaměřit. Pokusil se z toho omámeného neklidu vytrhnout pročítáním poznámek. Po pár minutách čtení zaklepal na dveře O’Malley.

„Zrovna volal Matt Stavely,“ oznámil mu. „Chce vědět, jestli může přijít a ještě nám něco říct. Prý toho má víc.“

„No podívejme se,“ poznamenal Jonah. „Rozhodně může.“

„Dobře. Zjistím, kdy se mu to hodí.“ Vrátil se za minutu. „Prý musí na pracák, ale ve tři by tu mohl být.“

„Dobře,“ souhlasil Jonah. „Může být. Teď si dáme poradu.“

O’Malley přikývl a zavolal na kolegy.

Lightman si vzal poznámky a zvedl se, ale Hansonová nejdřív vůbec nereagovala. Hleděla do prázdna, někam na vedlejší stůl. Vypadala docela mimo.

„Všechno v pohodě?“ zeptal se a popošel k ní.

Vylekaně se na něho podívala. „Jo. Promiň. Jenom jsem se… zamyslela.“ Vzala si hrnek s kávou a iPad a následovala ho dovnitř.

„Takže, krátká rekapitulace,“ začal Jonah, když za sebou Hansonová zavřela dveře. „Máme tady ve vyšetřovací vazbě Andrewa Mackenzieho, nejpozději do zítřka. Jakmile to půjde, chtěl bych si promluvit s jeho ženou a pak nejspíš znova s ním. Bene, můžeš jí zavolat a zařídit to?“

„Jasně,“ odpověděl seržant a udělal si poznámku.

„Co se týče toho, jak na tom jsme, víme, že Aurora byla znásilněna a že se jí líbil Mackenzie. Mackenzie věděl, že se chystá tábořit. Takže on nás docela zajímá, ale taky máme nějaký novinky u Jojo Magosový. Požár u ní doma, kterej zřejmě proběhl úplně stejně jako před osmi lety. Zatím není jasný, jestli ho založil někdo jinej, nebo to z nějakýho důvodu udělala Jojo sama, ale výslech na tohle téma je teď prioritou. Auroru nejspíš neznásilnila, ale to neznamená, že s tím nemohla někomu pomoct.“

Viděl, jak O’Malley přikyvuje a Hansonová ho prostě jen zamyšleně pozoruje.

„A co se týče toho požáru, chtěl bych vám všem říct, abyste si mimo stanici dávali pozor. Vypadá to, že někdo má vztek a nebojí se jednat,“ upozornil je. „Omlouvám se za tu trochu tajemnou zprávu včera večer, ale pokud budete mít pocit, že vám něco hrozí, nerad bych, abyste podstupovali zbytečný riziko. Jasný?“

Všichni tři přikývli, on je propustil a pak si šel pro hrnek, ve kterém měl ještě nedopitou kávu. Když vstoupil do kuchyňky, Hansonová si tam už z konvice nalévala pořádnou dávku.

„Taky jsi špatně spala?“ zeptal se a vylil svůj nedopitý hrnek do dřezu. „Tolik nepříjemnejch věcí k přemýšlení. Jako detektiv pracuju už kolik, osmadvacet let? Ale večer si pořád ještě v hlavě všechno znova procházím, místo abych spal.“

Hansonová se na něj otupěle usmála a zhluboka se napila. „Už jsi musel vidět horší věci.“

„Jo,“ přikývl Jonah. Nalil si kávu, položil prázdnou konvici na plotýnku a nevšímal si tištěné cedule, která žádala toho, kdo kávu dopije, aby uvařil novou. Tou cedulí se nikdy nikdo neřídil, pokud tedy sám neměl chuť na další příděl kofeinu. „Ale Auroru jsem v minulosti vídal. Tím je to rozhodně těžší.“

Nastalo krátké ticho, a když vzhlédl, viděl, že si ho Hansonová zkoumavě prohlíží.

„Pamatuješ si, kdys s ní mluvil naposledy?“ zeptala se.

„S Aurorou?“ Věnoval jí polovičatý úsměv. „Nikdy jsem s ní nemluvil. Jen jsem ji vídal. Byla o dost mladší.“

Cítil, že má srdce někde v krku. Bylo to poprvé, co někomu z týmu lhal. Připadalo mu, jako by ho ta lež obklopovala, tak se od Hansonové odvrátil a s šimráním vzadu na krku se vrátil do své kanceláře. Cítil, jak ho Hansonová celou dobu pozoruje.

U stolu si vytáhl zprávy o požáru u Jojo před osmi lety a snažil se na ně soustředit, i když měl hlavu plnou tlumeného osvětlení a točící se diskokoule, ve které se odrážely blond vlasy.

Na ničem z toho teď nezáleží, řekl si přísně. Důležité je najít Aurořina vraha.

Takže Aleksy, pomyslel si. Na Aleksym a tom požáru bylo něco divného.

Když požádal Jojo o Aleksyho telefon, jen chtěl být pečlivý. Teď měl ale k prošetření smrti Jojoina partnera mnohem pádnější důvod. Aleksy zemřel — kdy? — sotva týden a půl po prvním požáru?

Kvůli téhle zdánlivé náhodě musí o Aleksyho smrti začít přemýšlet jako o potenciální vraždě. Bylo docela možné, že někdo Jojo a Aleksyho nejprve varoval založením požáru a zničením Jojoiny zahrady a Aleksy to nepochopil.

Pokud opravdu šlo o vraždu, byla mnohem aktuálnější než ta Aurořina. To bylo plus. Vyšetřování Aurořiny smrti ztěžovala ztráta dat, špatná paměť a nepořádné původní vyšetřování, ale s touhle se nejspíš půjde vypořádat snáz. Už jen to, že mají Aleksyho telefon, který jim velmi usnadní přístup ke zprávám a údajům o hovorech. Standardní telefonní výpisy obsahují jen seznam příchozích a odchozích čísel, ale obsah zpráv už ne.

Vyšetřování osm let staré vraždy znamená mimo jiné čerstvější vzpomínky nepřepsané opakovanými výslechy. A další výhodou je, že se otevřel nečekaný směr vyšetřování. Jestli Aleksy něco zjistil a zemřel kvůli tomu, Jonah se možná po stopách jedné vraždy dopracuje i k vyřešení druhé.

V duchu si vybavil, co o Aleksym říkali ostatní ze skupiny. Moc toho nebylo. Měl pocit, že na tohle téma na ně bude mít spoustu otázek.

Otočil se k počítači a vyhledal v databázi jméno Aleksy Nowak. Našel jeden výsledek: zprávu koronera. Nebyla dlouhá.

Místní úřední ohledavač mrtvol došel k závěru, že Aleksy zemřel po pádu ze skály, na kterou lezl. Nedopadl přímo na hlavu, ale na záda. Poškození páteře a sekundární následky na lebce značily, že dopadl v rychlosti mezi dvanácti a sedmnácti metry za sekundu, což znamenalo pád přinejmenším z devíti metrů. Smrt byla okamžitá. Koroner uvedl, že při lezení bez jištění obvykle lezci používají žíněnky, ale zesnulý to jednak neměl ve zvyku a jednak by při pádu z takové výšky stejně nejspíš došlo k vážnému zranění.

Ve zprávě se pak psalo o nalezení Aleksyho těla, ke kterému došlo až následující den. Jojo uvědomila policii čtrnáctého července pozdě večer, když se Aleksy nevrátil domů. Řekla jim, že odjel lézt, a zkusila i odhadnout kam, i když těch možností bylo spoustu, protože Aleksy byl ochotný kvůli několika hodinám na skále jet celý den.

Jeho tělo tak v pustině ve Východním Sussexu našla jiná lezkyně. Zavolala policii. Řekla jim, že ležel pod lezeckou cestou, které se říká Mechanická vertikála.

Jonah si Mechanickou vertikálu vygooglil a našel lezecký web s podrobnostmi. Prý šlo o cestu o obtížnosti 6a po stiscích, na které se musely hodně používat prsty rukou i nohou.

V lezeckém průvodci pak následoval podrobný popis jednotlivých chytů. Jonah si všiml, že autor počítá s jištěným lezením. Skála byla vysoká jedenáct metrů a pod ní byla kamenitá zem. Údajně tam byla spousta těžkých chytů zezačátku, ale po dosažení čtyř metrů už lezce nic náročného nečekalo. Podle průvodce měli pokračovat lehkou cestou nahoru.

Pak ještě chvíli hledal další informace o Aleksym. Na YouTube našel desítky jeho videí z neskutečně vysokých skalnatých stěn a pády byly někdy tak blízko, až měl i Jonah pocit, že padá. Aleksy byl zjevně výjimečný lezec, to bylo Jonahovi s každým videem a větou jasnější. V rychlosti se jimi proklikal a udělal si představu o jeho schopnostech.

Přesto spadl na poměrně snadném místě, poté co se dostal za všechny obtížnější chyty. Jonah si byl čím dál jistější, že to nebylo jen tak.

Hansonová nutně potřebovala nějakou jistotu. Její osobní život s Damianovými zprávami jí připadal jako jedna velká katastrofa a zdroj hluboké úzkosti. A teď měla starosti i v pracovním životě, protože byla přesvědčená, že jí její nadřízený lže.

Jak se má v takové situaci postupovat? A z čeho ho podezřívá? Že v tom má vlastní zájmy? Z nějakého dřívějšího vztahu k Jojo? Nebo k Auroře…?

Bylo to absurdní. Samozřejmě si nemyslela, že je vrah, když tam v tu noc bylo šest teenagerů a jeden Aurořin učitel. Ale lhal jí a zřejmě i celému týmu. Předstíral, že nikoho z té party moc neznal.

Seděla s pohledem upřeným na monitor a žaludek se jí z nervozity svíral hrůzou.

A pak jí v prohlížeči vyskočilo upozornění na zprávu na Facebooku. Psala jí Zofia Wier. Nejdřív viděla jen začátek zprávy:

Dobrý den, ano. Auroru jsem znala. Ráda si

Skoro automaticky na upozornění klikla a čekala, až se jí v prohlížeči načte karta s Messengerem. Už se tam dlouho nedívala. Čekalo na ni několik nepřečtených zpráv, kterých si nevšímala a klikla na tu od Zofie. Stálo v ní:

Dobrý den, ano. Auroru jsem znala. Ráda si s vámi popovídám, ale před její smrtí jsem ji nějaký čas neviděla. Naposledy na jednom večírku. Další den mě matka odhlásila ze školy a poslala k prarodičům do Polska.

Hansonová se pustila do psaní. Doufala, že její odpověď dává smysl, ale až tak se o to nestarala.

Dobrý den, Zofio. Moc děkuju, že jste se ozvala. Máme nějaké další otázky ohledně Aurory, se kterými byste nám mohla pomoct, i ohledně toho večírku. Mohli bychom vám s inspektorem Sheensem, který vyšetřování vede, zavolat?

Viděla, jak se vedle její zprávy objevila fajfka a slovo Zobrazeno. Zofia byla online.

Objevila se ikona značící, že Zofia píše, ale pak zase zmizela. Nejspíš si odpověď rozmýšlela.

Znovu se rozepsala a pak přišla zpráva.

Můžete, ale ten inspektor, to je Jonah Sheens?

Hansonové se stáhl žaludek.

Ano. Znáte ho? odpověděla.

Další pauza a znovu ikona psaní.

Jo, na ten večírek se můžete zeptat jeho. Byl tam taky.

Než se Hansonová přiměla odpovědět, dobrou minutu na tu zprávu hleděla. Pak Zofiu požádala o telefonní číslo nebo Skype, aby mohla hovor naplánovat. Potom se trochu vratce postavila a vydala se do kanceláře vrchního inspektora.

34

Hansonová zaklepala na dveře tak tiše, že to sotva slyšel. S nevysvětlitelnou nervozitou jí pokynul, aby vešla.

Zavřela za sebou dveře a pak přiškrceným hlasem promluvila: „Pár věcí mi dělá starost. Říkal jsi, žes Auroru neznal. Ale jedna Aurořina dobrá kamarádka tě zná. Navíc tvrdí, že jsi s oběma byl týden před Aurořiným zmizením na večírku.“

Jonah si nepamatoval, že by ho někdy zachvátila větší panika než teď. Jednak měl pocit, že jeho kariéru čeká strmý pád, ze kterého se už nevyhrabe, jednak se styděl před novou členkou svého týmu. Při představě, že jí to všechno vysvětluje, se mu chtělo vzít nohy na ramena.

Už si ale začal všímat, že Hansonová jen tak něco nepustí. Nakonec odpověděl: „To je pravda.“ A uvažoval, jak její zájem odklonit stranou. Jak rozptýlit její pozornost.

„A tos tam s Aurorou vůbec nemluvil? I když její dobrá kamarádka je přesvědčená o tom, že víš, co všechno se Auroře ten večer přihodilo?“

„O Auroru nejde,“ poznamenal a zdálo se mu, že se ocitl v bodě zlomu. Mohl udělat jen jediné. „Posaď se,“ vyzval ji chraplavě.

Viděl, že Hansonová zaváhala, ale pak si vytáhla židli a sedla si na druhou stranu stolu.

„Kvůli tomu večírku jsem doufal, že Zofiu nenajdeš. Bylo… Nechtěl jsem o tom mluvit. Zvrhlo se to, ještě než jsem se tam vůbec dostal.“ V krku měl sucho a musel polknout, aby mohl vůbec pokračovat. „Moje rodina… Můj otec byl kočovník a matka se přivdala do jeho komunity. Úplně ji očaroval, jak to u narcisistů často bývá. Než ho prohlídla a zjistila, že je manipulativní tyran, kterej nesnese, aby se mu někdo vzpíral, byla těhotná.“

Řekl jí o všem, dokonce i o tom ponižujícím. O tom, jak měli on i jeho matka narušenou sebeúctu a jak ho otec využíval proti matce jako zbraň.

Vyprávěl jí, jak matka nakonec pochopila, co se se synem děje, a od otce odešla. Jak se ji otec v následujících devíti letech opakovaně pokoušel přinutit k návratu. Tommy Sheens několikrát vážil osmdesátikilometrovou cestu k nim domů do Lyndhurstu, a když mu matka přestala otevírat, zaměřil se na syna.

„Ten den strašně zuřil,“ vyprávěl. „Zjistil, že jsem se dal k policii. Trvalo mu rok, než na to přišel, a hrozně ho to naštvalo. K nikomu necítil takovou nenávist a zároveň se ho tak nebál jako policajtů.“

Viděl, že Hansonová ztrácí trpělivost, a přeskočil k tomu, jak za ním Tommy Sheens přijel s Dukem, Jonahovým starým kamarádem, a snažil se ho přimět, aby si nastoupil do auta. Skončilo to rvačkou. Jonah Dukea srazil pěstí a pokračoval na večírek.

Hansonová se netvářila, že by to na ni nějak zapůsobilo. A on se musel skoro smát, protože to ještě nic nebylo.

„Že jsem udělal blbost, mi došlo, až když jsem přišel k Martinovi, u kterýho se párty konala. Byl jsem celej od krve, měl jsem napuchlý oko a bylo dost možný, že mě otec nahlásí. Což by nejspíš znamenalo konec mojí policejní kariéry. Takže jsem udělal to, co by v takový situaci udělala spousta lidí, úplně jsem se opil.“

„A na týhle párty byla i Aurora,“ poznamenala Hansonová stroze. „Takže mě nech hádat. Opil ses a stalo se něco, čeho lituješ.“

„Možná,“ přitakal Jonah. „Ale ne s Aurorou.“

Okolo deváté nebo desáté, když už v sobě měl trochu whiskey a bolest z ran utržených ve rvačce vyprchala, si šel popovídat s Aurorou. Stála tam rozpačitě v koutě, sama.

„Divila se, že si ji pamatuju,“ pousmál se. Víc Hansonové říkat nemusel, ale stejně to udělal. „A já jí zalichotil, že je chytrá a vtipná. A fakt krásná. Pak mi došlo, že říkat něco takovýho byla pěkná blbost.“

„To teda jo,“ souhlasila Hansonová chladně. „Čtrnáctiletý holce.“

Jonah si její poznámky nevšímal a pokračoval: „A pak se vrátila její kamarádka Zofia s pitím. Nikdy předtím jsem ji neviděl. Vypadala na šestnáct, ale od Vánoc prý chodila s Aurorou do třídy. Zofia viděla, že jsem od krve a mám napuchlý oko a ret, a začala se o mě starat. Zašla mi pro led a pak mě usadila na pohovku, sedla si vedle mě, hladila mě po vlasech a ledovala mi hlavu. A bylo to hrozně fajn, nechat o sebe takhle pečovat.“

Tady se odmlčel. Neříkal jí o své matce a o tom, jak se staral on o ni místo naopak. O nedostatku doteků a péče v jeho životě. Znělo by to jako výmluva. I když to možná výmluva byla.

„Vyspal ses s ní?“ zeptala se Hansonová.

„Popravdě nevím,“ prohlásil a najednou měl úplně sucho v ústech. Sáhl po hrnku se zbytkem kávy a vypil ho, i když nápoj už byl úplně studený. „Někdo přinesl tequilu a spousta z nás začala pít panáky. Polovinu těch lidí jsem neznal, ale stejně jsme se navzájem povzbuzovali. A pak Zofia najednou řekla, že je jí špatně, a vyběhla ven. Tak jsem šel za ní, abych se o ni postaral, a pak jsem našel Auroru a zeptal se jí, jak se dostane domů.“

„Jak se Aurora dostane domů?“

„Zofia,“ opravil ji. „Aurora z toho byla dost rozčilená. Zofia prý měla spát u ní, ale její rodiče ji takhle nesměli vidět, protože by to řekli Zofiině mámě. Tak jsem slíbil, že to nějak vyřeším, a přemluvil jsem Martina, aby ji nechal spát v ložnici svejch rodičů.“

Jonah se odmlčel a zase měl sucho v ústech. Žádná káva na pomoc už mu ale nezbyla. „Pamatuju si, že jsem ji vzal nahoru, že jsem s ní seděl na kraji postele a bylo mi hrozně, protože mi nesedla ta tequila. Myslím, že jsem si lehl. A víc nevím. Od týhle chvíle až do půlnoci, kdy jsem byl na cestě domů, bez bundy a pořád ještě od krve, mám velkou mezeru. V pondělí už Zofia nebyla ve škole, odjela zpátky do Polska. Zkoušel jsem se s ní spojit přes Topaz a zjistil jsem, že je pryč. A pak Aurora, která mohla zjistit, jak to bylo, zmizela a já se nikdy nedobral odpovědi.“

Když domluvil, rozhostilo se ticho. Hansonová ho spalovala pohledem a on sklopil zrak na své třesoucí se ruce.

„Proboha,“ hlesla Hansonová. „Víš, kolik chlapů už použilo tuhle výmluvu? Že si nic nepamatujou? A to teď nemluvím o Jojo. Předpokládám, že u ní doma jsi včera pozdě večer byl proto, že spolu spíte!? S podezřelou?“

„Ne, to ne,“ odpověděl Jonah tentokrát pevným hlasem. „S podezřelou jsem se nikdy nezapletl. Snažím se vyřešit případ, Juliette. Všechno ostatní jde stranou. Všechno. Dal jsem ti Zofiino jméno, protože jsem rozhodnutej to vyřešit. I když to znamenalo, že o mně zjistíš věci, za který se celej život stydím.“

Hansonová zavrtěla hlavou a trochu nejistým hlasem řekla: „Měla bych tě…“ A pak se otočila, a aniž dokončila myšlenku, odešla.

Ani to dokončovat nemusela. Věděl, co měla na mysli.

Měl silný pocit, že ji zklamal. Teď ho musí nahlásit. A on ji nemá jak zastavit.

Jonahovo odpoledne nakonec zalil strach. Kdykoli se Hansonová venku pohnula nebo něco řekla, přistihl se, že ji sleduje a uvažuje, co těm dvěma vykládá. Kombinace úzkosti a nedostatku spánku byla smrtící a on se vůbec nemohl soustředit na případ. I když to bylo potřeba. Bylo to zatraceně potřeba.

Ve tři čtvrtě na jednu na jeho dveře zaklepal O’Malley a Jonahovi se zrychlil puls při pomyšlení na to, že se seržant jde vyjádřit k Zofii. O’Malley se ale tvářil neutrálně.

„Možná tě bude zajímat, že přišly první telefonní záznamy,“ oznámil mu. „Mám Topaz, Bretta a Daniela za tento rok. Vypadá to, že Connor a Coralie jsou u O2, takže tam bude potřeba manuální oprávnění.“

Jonah přikývl. Tenhle proces už podstupoval hodněkrát. Velká část hlavních telefonních společností používala online portály, ale pořád tu byly i takové, které záznamy poskytovaly jen po manuálním povolení. Bylo nutné poslat žádost zaměstnancům, kteří učinili rozhodnutí a pak vás informovali. Některé žádosti byly vyřízeny rychle, jindy to trvalo několik dní a nedalo se říct, jak to bude tentokrát.

Jeho únavou a strachem probleskl náznak zájmu. Tihle tři, které už mají, mezi sebou mohli mít zajímavé interakce. Spousta opakovaných hovorů by mohla o něčem svědčit.

Zatím ale neměli konkrétní zprávy a to bylo frustrující. Vyžádání obsahu zpráv totiž muselo mít vážný důvod a musel ho schválit ministr. Běžně měla policie přístup jen k údajům, kdo komu volal nebo psal a kdy. Taky se dalo zjistit odkud, ale bez záruky přesnosti, jak se ukázalo u nedávných případů. Hovory byly směrovány přes nejbližší dostupný vysílač telefonního signálu, což nemuselo být vždy blízko místa, odkud byl hovor reálně uskutečňován. Přesnější informace se daly zjistit jen u chytrých telefonů s GPS, a i tam bylo potřeba oprávnění k přístupu.

Dalším problémem při vyšetřování starších případů byly smazané záznamy. Díky různým protiteroristickým zákonům teď sice poskytovatelé museli záznamy uchovávat celý rok, ale jestli si je ponechají ještě déle, to už záleželo na nich. Někdy se poštěstilo, jindy ne. Co se týče konkrétního obsahu zpráv, ten ukládalo jen několik málo poskytovatelů, takže i když měli vyšetřovatelé veškerou podporu zákona, často jim to bylo k ničemu.

„Dobře,“ odpověděl O’Malleymu a pomyslel si, že je načase dát se trochu dohromady. „Můžeš začít několika posledními dny? Podívej se, jestli si navzájem něco psali nebo jestli nepsali někomu dalšímu ze skupiny.“

„Jasně, provedu.“

Jonah si znovu pročítal hlášení o těch dvou požárech, když se ve dveřích kriminálky objevila Jojoina rozcuchaná blonďatá hlava. Moc toho nevymyslel. Instinkt mu napovídal, že první požár byl varování pro Aleksyho. Mohlo ale jít i o něco víc. Aleksy byl doma, zatímco Jojo zřejmě někde v hospodě s partou lezců. Takže to mohl být i první pokus o vraždu Aleksyho.

Měl na Jojo spoustu otázek. Vyšel z kanceláře a požádal Hansonovou jak nejnormálněji to šlo: „Juliette, mohla bys Jojo uvést?“

Hansonová přikývla, aniž se mu podívala do očí, a zašla pro Jojo ke dveřím. Jonah slyšel, jak Jojo říká, že už se viděly. Odpověď nezachytil.

Sledoval je, jak míří k výslechovým místnostem. Jojo ho viděla, ale jen na něj krátce kývla a otočila se. Vypadala možná trochu nervózně. Jonah uvažoval, jestli se bála, že se jí budou ptát na Aleksyho nebo na ten požár, anebo jestli mluvila s ostatními.

„Šéfe,“ zamával na něj O’Malley. „Přišly zprávy z telefonu Aleksyho Nowaka.“

Jonah odtrhl pohled od Jojo a se zájmem si přisunul prázdnou židli.

„Chci je vidět, než půjdu za jeho přítelkyní,“ oznámil. „Můžeš vyhledat den, kdy zemřel? Čtrnáctýho?“

O’Malley otevřel složku s databází a vyhledal dané datum. Našel několik příchozích i odchozích zpráv.

„Začni tou poslední,“ vyzval ho Jonah.

O’Malley otevřel poslední zprávu, kterou Aleksy odeslal. Byla krátká, ale Jonahovi se při jejím čtení okamžitě sevřel žaludek.

Promiň, už jsem na vřesovišti. Možná jindy.

„Vypadá to, že někomu řekl, kam jede,“ poznamenal Jonah. „Můžeš najít celou konverzaci s tímhle číslem?“

O’Malley zkopíroval číslo do vyhledávacího panelu. Načetly se jen dvě zprávy, první odeslaná v deset hodin třináct minut dopoledne v den Aleksyho smrti. Z neznámého čísla přišla Aleksymu tato esemeska:

Mrzí mě, že píšu až teď. Promiň mi ten křik. Fakt. Bylo ode mě pitomý takhle tě vystresovat. Vím, žes to nemyslel špatně a že máš starost. Chci ti to vysvětlit a zachránit z nás dvou, co se dá. Prominul bys mi to a zapomněl na to aspoň tak, abys se mnou dneska zašel někam na pivko?

Aleksy svou poslední zprávu odeslal až po poledni, po delší odmlce.

O’Malley slyšitelně vydechl zhruba ve stejnou dobu, jako Jonah dočetl její text.

„To je docela zajímavý,“ poznamenal. „I vzhledem k tomu, že tyhle dvě zprávy z telefonu někdo smazal.“

O’Malley ukázal na štítek „OBNOVENO“ vedle obou zpráv.

„Můžeš prověřit to číslo? Patří někomu z nich?“ zeptal se Jonah.

O’Malley na druhém monitoru poslušně otevřel hlavní databázi a číslo do ní zadal. Během psaní se nezobrazily žádné návrhy, a když ho dal vyhledat, nenašly se žádné uložené výsledky.

„Takže to není hlavní číslo Jojo, Bretta, Topaz ani Daniela Benhama,“ usoudil Jonah.

„Ani Coralie nebo Connora,“ dodal O’Malley. „Ti jsou v systému taky uložení, i když nemáme jejich záznamy. Takže je to buď něčí druhý číslo, nebo to musí být někdo úplně cizí.“

Jonah si znovu přečetl některé věty.

Chci ti to vysvětlit a zachránit z nás dvou, co se dá…

Ta zpráva měla nějaký nevyřčený smysl. Znělo to jako něco, co by člověk napsal svému partnerovi. A měla v sobě i určitou lehkost, takhle by klidně mohla psát Jojo.

I Aleksyho odpověď zněla jako úmyslné odseknutí partnerce. Trochu nevrlá.

Došlo mezi Jojo a Aleksym k hádce? Byla to narážka na nějaký rozhovor, do kterého se Jojo vložila? Nebo to psal někdo jiný? Možná Aleksyho milenka?

Tón těch zpráv ale Jonahovi tajný poměr moc nepřipomínal. Žádné výlevy o tom, jak pisateli ten druhý chybí, žádné sexuální narážky… Nic z toho, co obvykle ve zprávách mezi tajnými milenci bývá.

Mohl to být nějaký kamarád nebo kamarádka? Ve skupině blízkých přátel by zmínka o důležitosti vztahu mezi nimi nemusela být nereálná.

„Tak co si myslíš?“ zeptal se O’Malley. „Oddělala ho ta jeho holka?“

„Těžko říct,“ odpověděl Jonah a zvedl se, „ale rozhodně je čas trochu Jojo podusit.“

35

Hansonová vedla Jojo Magosovou mlčky do místnosti číslo jedna a párkrát se na ni po očku podívala. Jojo na sobě měla opět nátělník, tentokrát vzadu do X, takže jí odhaloval ramena. Hansonová tak mohla vidět, jaké má svaly.

Vypadala o dost mladší, než byla, i když trávila spoustu času na slunci. Působila zdravě, tak nějak venkovně a svérázně, dokonce i Hansonové připadala přitažlivá. A když si to přiznala, měla na vrchního inspektora ještě větší vztek. Byla ta jeho zdánlivá logika jenom jedna obrovská přetvářka? Nešlo mu prostě jen o vlastní libido?

Sheens za nimi přišel záhy. Nic neřekl a vložil do nahrávacího zařízení prázdnou pásku. Jojo ho pozorovala s lokty opřenými o stůl. Hansonové připadala trochu nervózní a napadlo ji, jestli ji Sheens na výslech nějak nepřipravil.

Jonah spustil a uvedl nahrávání. A pak Jojo poděkoval, že za nimi přišla.

„Pozvali jsme si vás sem, abysme vám položili pár otázek ohledně vandalismu a požáru na vašem pozemku,“ začal Jonah překvapivě chladným tónem, alespoň podle Hansonové. „Dívali jsme se na hlášení o tom minulým požáru, kterej u vás byl. Existuje podezření, že to nebyla náhoda.“

„Ano,“ přitakala Jojo trochu chraplavě. „Myslím, že náhoda nebyl ani jeden z nich.“

„Podle pojišťovny došlo k použití nějaký hořlaviny,“ pokračoval Jonah a otočil list papíru, aby ho Jojo ukázal. „Šlo o váš vlastní benzin a bylo nalezeno taky vaše oblečení potřísněný benzinem. A teď tady máme další požár, tentokrát zjevně úmyslnej.“

Jojo pootevřela ústa a okamžik na Sheense jen zírala. „Nech… Co tím myslíte?“

„Proč jste byla ve chvíli, kdy jsem dorazil na místo činu, venku?“ zeptal se inspektor.

Jojo si ho pomalu měřila. „Protože jsem viděla oheň.“

„A přesto jste s tím nic nedělala?“

„Nevěděla… Byla jsem v šoku. Zrovna jsem se probudila.“

Sheens pozvedl obočí. „Když jsem k vám dorazil, myslel jsem si, že jste nejspíš uvnitř a v bezvědomí. Nijak jste nereagovala, takže jsem šel do vašeho pokoje. Postel byla ustlaná a vy jste byla oblečená.“

Jojo vypadala překvapeně. „To proto, že jsem nešla spát do postele. Usnula jsem na gauči. Je to teď všechno… náročný. Chtěla jsem si číst, ale usnula jsem. A pak jsem se vzbudila a viděla oheň a nějakou postavu. Určitě jsem tam někoho viděla. Hned jsem se šla podívat, ale byl pryč. Jen ten kanystr od benzinu. A než jste přijel, tak jsem tam stála, dívala se na oheň a hlavou mi běželo, že všechno bude v háji.“

„Ten kanystr stál vedle vás,“ poznamenal Sheens.

„Já vím,“ přiznala frustrovaně. „Když jsem ho uviděla, šla jsem k němu. Věděla jsem, že to bylo schválně. A myslela jsem na to, jak to bylo minule…“

„Při minulým požáru byl doma Aleksy sám, je to tak?“ zeptal se Sheens.

„Ano,“ přitakala Jojo. „Měl ohromný štěstí, že tam neuhořel. Já jsem se zpozdila z hospody, kde jsem byla s lezcema, a on spal.“

„A můžou ti lezci potvrdit, kdy jste odešla?“ zeptal se jí inspektor. „Že jste nedorazila domů, nerozbila skleník a nezaložila požár?“

Jojo zavrtěla hlavou a hleděla z Sheense na Hansonovou a zpátky, jako kdyby to měl být chyták.

„Proč bych asi tak chtěla spálit to, na čem mi záleží nejvíc? Zahradu, nářadí, dům… Aleksyho…“

„Možná proto, že váš přítel zjistil něco, co neměl a co se týkalo vašeho podílu na Aurořině vraždě.“

Jojo seděla jako opařená. Hansonová s ní náhle zvláštně soucítila. Sheensova tvrdá řeč rozhodila dokonce i ji.

„To je blbost,“ prohlásila nakonec Jojo. „S Aurorou jsem neměla co do činění a Aleksymu bych nikdy neublížila. Nikdy. A jestli chcete tvrdit, že jo, tak jděte do prdele.“

Inspektor pokrčil rameny, jako by o nic nešlo. „Změnila jste si v posledních letech telefonní číslo?“ zeptal se a Hansonová viděla, že to Jojo zase zmátlo.

„Co? Ne. Ne, číslo jsem si vždycky nechala převést. Mám ho stejný už… co já vím. Patnáct let. Možná dýl.“

„Nemáte dva telefony?“ zeptal se.

„Ne.“

„Ani pracovní?“

„Už tak mám problém si zapamatovat, kam jsem dala jeden telefon, natož dva,“ pokusila se Jojo odpovědět s humorem. „Proč se ptáte?“

„V den, kdy Aleksy zemřel, mu přišly zprávy, ve kterejch po něm někdo chtěl, aby se spolu setkali, a zjišťoval, kde se chystá lézt. Zprávy, který pak někdo smazal.“

Rozhostilo se hluboké ticho. Hansonovou i Jojo to šokovalo, ale Jojo to zjevně zasáhlo ještě víc. Z obličeje se jí úplně vytratila barva. Vypadala, že jí není dobře.

„Cože?“ hlesla, zvedla jednu ruku, položila si ji na hlavu a naklonila se trochu na bok. Tenhle projev Hansonová dobře znala.

„Donesu vám vodu,“ poznamenala tiše a vstala.

Inspektor se na ni podíval očividně překvapen a pak přikývl.

Hansonová vyšla na chodbu a vzala jeden z plastových kelímků od pítka. Naplnila ho ze dvou třetin vodou a vrátila se. Ti dva tam pořád tiše seděli a Jojo vypadala, že možná bude zvracet.

Projevoval se u ní šok a Hansonová přesně věděla, jak se cítí. Zažila to, když jí bylo dvanáct a viděla, jak jednoho maturanta z jejich školy před budovou v plné rychlosti srazil náklaďák. Od té doby viděla šok u spousty lidí, někteří z nich byli vinní a jiní nevinní. Bez ohledu na to, jaký důvod k šoku měla Jojo, jim ale nijak nepomůže, když se tady pozvrací a omdlí.

Podala jí vodu a Jojo se trochu napila.

„Můžete zjistit, čí telefon to byl?“ zeptala se po chvíli roztřeseně. „Jestli ho někdo zabil…“

„Pracujeme na tom,“ odpověděl Jonah trochu neutrálnějším tónem. „Ale říkal jsem si, jestli o tom něco nevíte.“

„Jediný, co vím,“ prohlásila, „je, že když Aleksyho našli, tyhle zprávy v jeho telefonu nebyly. Kdyby byly, řekla bych to policii už před těmi osmi lety.“ Pomalu zavrtěla hlavou. „Jestli ho někdo zabil, měl dost času na to, je vymazat. Aleksyho našli až další den.“

„Takže jste se mu dívala do zpráv? Proč?“ zeptal se Jonah.

„Proč asi?“ obořila se na něj Jojo najednou vztekle. „Přišla jsem o něho. Chtěla jsem si z něho nechat všechno, co šlo. A… A chtěla jsem vědět, jestli… jsem za jeho smrt nemohla já.“

Na chvíli nastalo ticho a Hansonová viděla, jak inspektor přemýšlí. Naklonila se dopředu a doufala, že mu teď nevleze do jeho výslechového písečku.

„Proč by to mohla být vaše chyba?“ zeptala se tak jemně, jak uměla.

Jojo znovu zavrtěla hlavou a pak odpověděla s pohledem upřeným mimo ně: „Něco se mezi náma pokazilo. Nechápala jsem co. Aleksy mi ráno napsal, že jede lézt. Zeptal se, jestli pak budu doma, že si se mnou potřebuje vážně promluvit.“

Viděla, jak se Sheens trochu narovnal, ale nic neřekl.

„Netušila jsem proč,“ pokračovala Jojo. „Teda, hned jsem si něco vyvodila. Říkala jsem si, že se se mnou chce rozejít. Hned jsem se do něho pustila. Napsala jsem mu, co to má sakra znamenat. Že se mnou může mluvit klidně hned, ale on neodpověděl. Tak jsem mu volala. Volala jsem mu několikrát, ale nebral mi to. Byla jsem si jistá, že mě opustí. A bylo mi to tak líto a měla jsem hroznej vztek.“

„Měla jste důvod očekávat rozchod?“

„Ne, to ne… Nebyl ke mně hnusnej ani nic takovýho,“ odpověděla. „Ale poznala jsem, že se něco děje a on se to snaží skrýt. Býval vždycky tak pozitivní a najednou… Asi ho něco trápilo. Vždycky když si myslel, že ho nevidím. Tak jsem si prostě dala dvě a dvě dohromady.“

Sheens přikývl a zeptal se: „Pamatujete si, jestli se Aleksy den před smrtí s někým setkal?“

Jojo jako by se zahleděla do dálky. „To si… To si nepamatuju, myslím, že ne.“

„Nezmínil se o tom, že se má s někým sejít?“ nedal se Jonah. „Ten den nebo v den, kdy zemřel?“

Jojo zavrtěla hlavou. „Ne, aspoň co si vybavuju.“ V ostrém světle se jí trochu leskly oči. „Kdybych měla podezření, že se má s někým sejít, asi bych se tam zkusila objevit.“

„Takže vás nenapadá, co to jeho trápení mohlo způsobovat?“

Jojo zavrtěla hlavou a pak lehce svraštila čelo. „Možná… Když jsme byli u Bretta, došlo k takový roztržce. Ale Aleksy to přešel se smíchem. Vlastně ani nevím, jestli to bylo zrovna předtím nebo… Možná už dřív.“ Rozčileně si odfrkla. „Je hrozně těžký si na to vzpomenout. Ale v jeho zprávách po smrti nic nebylo. I když… Jestli byly některý smazaný… Bylo tam ještě něco, co jsem neviděla?“

„Zjišťujeme to,“ oznámil jí Sheens a nedodal, že ho to taky zajímá. Pokračoval otázkou: „Můžete nám říct, kde jste byla včera večer?“

„Jo, byla jsem u Bretta,“ odpověděla. „Byli jsme tam všichni.“

„Vás šest?“ Jojo přikývla a Jonah pokračoval. „Stalo se tam něco, co mohlo mít za následek požár? Připadal vám někdo z nich naštvanej?“

„Ne,“ usoudila Jojo. A pak se zarazila. „Nikdo neměl vztek, ale možná… Řekla jsem, že teď musíme říkat pravdu, i to, čím si nejsme jistý. Řekla jsem, že je načase říct všechno, protože Aurořin vrah pořád uniká.“

Jonah přikývl a Jojo se na něho zamyšleně podívala.

„Nemyslela jsem tím, že to je někdo z nás. Teda, samozřejmě… Prostě chci, aby se vrah našel a ideálně aby to byl někdo jinej. To je všechno.“ A pak se zase zahleděla do prázdna a tvářila se ustaraně. „Osm let jsem si myslela, že jsem Aleksyho pád způsobila těma zprávama a telefonátama,“ prohlásila nakonec roztřeseným hlasem. „Ale on možná zemřel, protože… protože zjistil něco o Auroře?“

„Je to dost možný,“ přitakal Jonah. „Takže kdyby vás napadlo cokoli, co se týče Aleksyho a nějakejch zvláštních rozhovorů, rádi bysme to věděli.“

Jojo přikývla s pohledem upřeným na zeď. Říkal si, na co asi vzpomíná, ale nezeptal se.

„Řekněte mi jednu věc,“ prolomil ticho nakonec. „Když jste schovávali tu skrýš, udělali jste něco, abyste zmátli pátrací psy?“

„Ou,“ hlesla Jojo a Hansonová si všimla, že trochu zrudla. „Jo. Táhla jsem tam po zemi kolem toho stromu mrtvou lasičku a pak jsem ji nechala opodál. Říkala jsem si, že to bude vypadat, že psi šli prostě za mršinou, a že je psovodi odtáhnou pryč. Páchlo to tam, takže…“

„To jste udělala sama? Ne s Brettem?“

Jojo přikývla a vypadala nesvá. „Řekla jsem mu, ať jde zahrabat tu díru, ale on měl kocovinu a byl celkem k ničemu. Když jsem udělala to s tou lasičkou a vrátila se, pořád tam postával a vypadal, že je mu hrozně. A pak jsme tu díru zahrabali společně.“

Inspektor se na ni zamyšleně podíval. „Určitě to byl váš nápad?“

„Jo,“ přitakala Jojo. „Nechtěla jsem… Jenom jsem nechtěla, aby se přišlo na ty drogy. Neměla jsem v úmyslu zabránit tomu, aby se našla Aurora.“

Jonah seděl chvíli tiše a pak řekl: „Děkujeme vám. Kdyby vás napadlo ještě něco, dejte nám vědět.“

Vypnul nahrávání a Jojo se se zjevnou úlevou zvedla.

„Vyprovodím tě,“ nabídl jí a na Hansonovou krátce kývl.

Cestou přes oddělení se Jojo na Jonaha po očku podívala. „Jsem ráda, že už seš zase hodnej. Ten zlej policajt Sheens se mi vůbec nelíbil.“

Nebylo příjemné připomenout si, že byl občas vlastně docela tyran. Tommy Sheens ho to naučil dobře.

Mírně unaveně se na ni usmál. „Jsem pořád policajt Sheens,“ opáčil. „Ale to neznamená, že jsem pořád zlej.“

Jojo trochu rozšířila úsměv. „No, to úplně nevím…“

Jonah si nemohl pomoct a zasmál se.

„Pamatuješ, jaks mě tenkrát pronásledoval?“ zeptala se najednou. Došli ke dveřím, ale ona se před nimi zastavila a on taky. „Asi ne. Pro policajta každodenní chleba. Ale já si to pamatuju.“

„Jo, pamatuju,“ odpověděl. Pousmál se. „Nejotravnější honička, co jsem zažil.“

Viděl, jak jí trochu cuknul koutek. „Měls to vzdát.“

„Chtěl jsem ti vrátit tu mikinu.“ Na okamžik se podíval jinam. „A navíc, já se nevzdávám. Ne, pokud fakt nemusím.“

Koutkem oka viděl, jak přikývla.

Pohnula se, jako by už byla na odchodu, a pak řekla: „Slyšela jsem o tvým tátovi. Vím, že je to už dávno, ale chtěla jsem ti říct, že mě to mrzí.“

Jonah zavrtěl hlavou. „To nemusí. Nic lepšího se mámě stát nemohlo.“

I když způsob, jakým zemřel, byl strašný. I když Jonaha někdy v noci budila představa, jak se otec snaží vyškrábat z postele a všude kolem šlehají plameny.

„Říká se, že byl výbušnej.“

Jonah přikývl. „To byl. A i když zrovna vyloženě nezuřil, nebylo to s ním lehký.“

„Od tvý mámy byla odvaha, že od něho odešla. Že odešla z kočovnický komunity. Muselo to pro ni být těžký.“

Jonahovi se v poslední době nedařilo představit si matku jako odvážnou a silnou. Těžko se mu oprošťovalo od té křehké a paranoidní alkoholičky, která se z ní stala. Ale Jojo měla pravdu. Mluvit o tom po takové době s někým, kdo to nejspíš chápal, bylo zvláštní. Zvláštní a očišťující.

„Dlouho to pro ni nebylo lehký. Kočovníci se nerozvádějí. Neopouštějí. To jí řekli. Odešli jsme, když mi bylo sedm, a do mých čtrnácti patnácti za náma pořád jezdili. Pořád vyhrožovali nebo přemlouvali. I on občas jezdil, ale když jednou zavolala policii, výrazně to omezil.“ Chvilka ticha. „Odešla kvůli mně. Na sobě jí moc nezáleželo, ale na mně hodně.“

„Doufám, že moje máma by udělala to samý,“ poznamenala Jojo. A pak se opřela do dveří a Jonah stiskl zelené tlačítko, kterým ji pustil.

„Bylo by dobrý, kdybys zůstala na telefonu,“ požádal ji, než zmizela. „Možná se ještě budu chtít na něco zeptat.“

Jojo si povzdechla. „Chtěla jsem si zajít pro maglajz a pak znovu zkusit jednu skálu, Ostří nože. A kdo ví? Možná že v sobě díky tomu tvýmu tvrdýmu výslechu budu mít dost vzteku, aby se mi podařil i ten poslední úchyt.“

„Je to daleko?“ zeptal se.

„Tak půl hodiny?“ odpověděla Jojo. „Je to kousek od Burley. Cesta do města pro lezečky mi zabere asi hodinu a na skále pak moc dlouho nezůstanu, protože kvečeru už tam není světlo.“

„Dobře,“ povzdechl si tentokrát Jonah. „Klidně. Hodně štěstí.“

Naposledy se na něho podívala a odešla, skoro jako ta Jojo, kterou tak trochu znal víc než třicet let.

Snažil se před ní skrýt to, že navzdory jejich rozhovoru ji pořád bral jako podezřelou a byl ochoten věřit, že lže.

Výslech Jojo Hansonové nijak nepomohl se uklidnit. Zůstal v ní hluboce znepokojující pocit, že to celé bylo představení pro ni, i když si byla jistá, že Jojo tak tvrdý výslech nečekala.

Zároveň si říkala, jestli nepřehání. Byli uprostřed vyšetřování. Sheens jednal jako dobrý policista a prostě si bral podezřelého do parády.

Musela si promluvit se Zofiou. Dokud nebude mít větší jistotu ohledně té události, všechno ostatní bude viset ve vzduchu. Neuměla si představit, že by měla pracovat s mužem, který někoho zneužil.

Asi po padesáté zkontrolovala Facebook, ale pořád tam byla jen její zpráva s návrhem času telefonátu, nepřečtená. Měla chuť praštit do monitoru pěstí, ale místo toho vstala a řekla Lightmanovi, že jde na vzduch.

Spíš než jasnější bylo všechno čím dál zmatenější a složitější a Jonah nevěděl, co vyvodit z Jojoiných reakcí nebo Aleksyho údajného ochladnutí vůči ní.

Nemyslel si, že jim příchod Matta Stavelyho, kterého Lightman ohlásil brzy po Jojoině odchodu, pomůže něco objasnit. Ale pak Stavelyho uviděl, když ho O’Malley vedl do výslechové místnosti.

Stavely vypadal rozrušeně a ustrašeně. Pohledem těkal po stanici a sundal si čepici, takže odhalil šedivějící neučesané vlasy. Měl je slepené potem.

Jonah si vzal O’Malleyho poznámky z rozhovou se Stavelym a vyšel z kanceláře. Krátce se rozhlédl po Hansonové, čekal, že ho bude pozorovat, ale u svého stolu nebyla. Ulevilo se mu, až se zastyděl.

Když došel k výslechové místnosti, O’Malley postával přede dveřmi a dělal něco na telefonu.

„Připraven?“ zeptal se ho Jonah.

„Jo. Svědek vypadá, že jestli se do toho nepustíme hned, vybuchne.“

Jonah musel souhlasit. Matt Stavely si co chvilku poposedával a v jednom kuse pohupoval nohou. Jonah ho sledoval, jak si vytáhl cigaretu a roloval ji mezi prsty.

Když vešli, vyskočil a cigaretu zastrčil zpátky do kapsy mikiny. Při uvádění nahrávání se musel držet, aby se nevrtěl, a vyhýbal se pohledu na Jonaha.

„Tak, Matte,“ začal Jonah. „Chcete nám něco říct.“

„Jo,“ přitakal Stavely okamžitě. „Uvažoval jsem… Když za mnou včera pan seržant přišel. Napadlo mě něco, co by se vám mohlo hodit.“

Vzhlédl a Jonah se na něho lehce usmál. „Týká se to vaší práce?“

„Jo,“ odpověděl Stavely. „V devětaosmdesátým jsem začal dělat pro jednoho chlápka. Bylo to přes jinýho dealera, protože chtěl… Chtěl něco, co ten druhej dealer nenabízel. Flunitrazepam.“

„Rohypnol,“ prohlásil Jonah a trochu se mu stáhl žaludek. Zažil devadesátá léta, kdy se tenhle lék na předpis dostal mezi rekreační uživatele. Slyšel o zvláštním chování mužů v barech, kteří u sebe měli velké množství rohypnolu, a taky o dobře známých případech znásilnění pod vlivem této drogy.

O čem už média tolik neinformovala, byly časté případy, kdy došlo ke zdrogování oběti a následnému okradení bez znásilnění. Sedativní účinky se hodily jak násilníkům, tak zlodějům.

A ještě víc bylo závislých osob, které falšovaly lékařské předpisy, aby se udržely ve stavu zapomnění. Některé z nich skončily jako sebevrazi.

Ke konci devadesátých let došlo ze všech těchto důvodů k regulaci rohypnolu a Jonah i jeho kolegové zaznamenali pokles jeho používání v rámci kriminální činnosti. Stále se ale občas jako pomůcka při útoku nebo krádeži objevil. U znásilnění to bylo překvapivě mnohem vzácnější.

„Jo,“ přitakal Stavely. „Rohypnol. S trochou kokainu. Zajímavá kombinace.“

Jonah pomalu přikývl. Nebylo moc pravděpodobné, že by osoba závislá na flunitrazepamu zároveň brala kokain. Byly to dost rozdílné drogy, jedna navozovala stav hluboce omámeného zapomnění a druhá nabuzovala. Kokain byl večírková droga, a pokud někdo, kdo večírky rád navštěvoval, zároveň používal i rohypnol, bylo dost možné, že ho dával někomu jinému. Oběti.

„Víte, jak se ten zákazník jmenoval?“ zeptal se Jonah.

„Ne,“ odpověděl Stavely. „Bylo to domluvený tak, že mi napíše a nechá peníze. Já si je vezmu a nechám mu drogy. Ten druhej dealer říkal, že on to s ním má taky tak. Nechtěl, aby o něm kdokoli něco věděl. Což je vždycky docela pruda. Dealeři o svý práci přece tak jako tak nemluví.“ Hlasitě popotáhl a poposedl si na židli.

„Kolik jste mu toho dodával?“

„Většinou plato osmadvaceti dvoumiligramovejch tablet.“

Jonah si toho o užívání rohypnolu zase tolik nevybavoval. Kolik tablet by útočník musel oběti dát?

„Co vím, tak člověku stačí tři nebo čtyři tablety,“ pokračoval Stavely, jako by poznal, že Jonah nevěděl. „Plus alkohol. A rád bych tady řekl, že ty tablety prodávám, ale nikdy jsem je na nikoho nepoužil. A vždycky tak trochu doufám, že ten chlápek se jenom potřeboval zklidnit po špatnejch snech nebo tak něco.“

„Jak často jste ho zásoboval?“

„Většinou tak co měsíc nebo měsíc a půl. Někdy chtěl jenom kokain, takže spotřebu rohypnolu asi tak velkou neměl.“

„Kde jste mu to nechával?“

„Zezačátku pod lavičkou v Southamptonu a pak od půlky devadesátejch let v bedně na posyp před radnicí ve Waterlooville. Byl trochu vopruz tam jezdit, ale vyplatilo se to. Za tu extra práci platil dvojnásobek tržní ceny.“

Jonah přikývl. Doufal v nějaké místo, které by poukázalo na jednoho z podezřelých, ale tenhle zákazník vypadal na opatrného člověka.

„Před časem to skončilo,“ dodal Stavely. „Škoda. Byl to slušnej a pravidelnej příjem.“

„Kdy přesně?“

„Před pár lety,“ pokrčil rameny.

„Jen pár?“

„Rozhodně ne víc než před třema,“ upřesnil Stavely.

Takže to byla dlouhodobá dohoda. Od osmadevadesátého roku. Jonaha zajímalo, proč byla nakonec ukončena.

„Máte tušení, proč to skončilo?“ zeptal se.

„Ne, jenom říkal, že to teď nepotřebuje. Asi se přestěhoval nebo tak něco.“

To nesedělo na žádného podezřelého, pomyslel si Jonah. Connor a Topaz se přestěhovali před sedmi lety a Coralie chvilku po nich.

„A žádný další informace o něm nemáte?“ zeptal se Jonah. „Nikdy jste ho neviděl?“

Stavely zavrtěl hlavou. „Nezajímalo mě to tolik, abych kvůli tomu riskoval, že přijdu o kšeft.“

„Máte pořád telefonní číslo?“

Stavely zavrtěl hlavou. „Psali jsme si jenom zprávy a ty jsem smazal.“

Chvíli bylo ticho, během kterého se Stavely vrtěl ještě víc. „To je všecko. Můžu už jít?“ zeptal se nakonec.

„Samozřejmě,“ odpověděl Jonah.

Postavil se, aby Stavelyho vyprovodil, a zamyšleně sledoval jeho trochu trhavé pohyby.

„Byl takhle nervózní i při tvojí včerejší návštěvě?“ zeptal se O’Malleyho.

„Ne,“ odpověděl. „Asi by se dalo říct, že si dával pozor, ale byl v klidu. Díval ses na mý poznámky? Když jsem odešel, někomu volal.“

„Myslíš, že se tím něco změnilo?“

„Mohlo,“ uvažoval O’Malley. „Nebo má možná hrůzu z policejních stanic.“

„Zkus prosím zjistit, jestli se to místo nějak nepojí s někým z našich podezřelejch,“ požádal ho Jonah. „Nebo nepojilo. Někdo ho k tomu mohl navést, ale taky nemusel. Podezírám ho, že nám neřekl úplně všechno. Důvod, proč je to podle něho relevantní. Možná že kupec řekl něco, co svědčilo o zločinu na mladý holce. Nebo třeba ví, kdo to je.“

„Dobře, dobře, podívám se na to.“

Jonah se usmál jeho irskému přízvuku. „Díky.“

Hansonová se vrátila ke stolu deset minut před navrženým časem hovoru se Zofiou Wierzbowskou a hned si všimla, že má zprávu.

Zofia s časem souhlasila a poslala jí svoje kontaktní údaje na Skype. Hansonová si otevřela aplikaci v telefonu, přidala si Zofiu do kontaktů a pak se vydala hledat prázdnou konferenční místnost s Wi-Fi.

Trvalo to o dost déle, než čekala. Na to, že stanice byla moderní, tam byl dost špatný signál. Nakonec se o tři minuty opozdila, ale Zofia nevypadala, že by jí to vadilo.

„Děkuju za vaši ochotu se mnou mluvit,“ poděkovala Hansonová do telefonu položeného na stole před sebou. „Zatím hovor nenahrávám, ale pokud to bude potřeba, nebude vám to vadit?“

„Ne,“ ujistila ji Zofia se silným přízvukem. „Klidně.“

„Nejdřív se vás chci zeptat na ten večírek, na kterým jste byla,“ začala Hansonová a říkala si, proč je tak nervózní. Možná proto, že stejně jako Jonah doufala, že k ničemu nedošlo. „Mohla byste mi říct, jak jste se tam dostala?“

„Jasně, samozřejmě. Přišla jsem s Aurorou,“ odpověděla Zofia a pak jí hodně kostrbatou angličtinou odvyprávěla stejný příběh jako Jonah. „Neměla jsem se opít,“ litovala. „Nebylo to dobrý. Udělalo se mi špatně a on se o mě staral, Jonah Sheens. Dal mě do postele.“

Hansonová se nadechla. „Řekla byste mi, jestli mezi váma ten večer k něčemu došlo?“ zeptala se.

„Mezi mnou a Jonahem?“ zopakovala Zofia a pak se odmlčela. „Ještě jsem to — ještě jsem to nikomu neřekla. Měla jsem… Ten večer jsem byla znásilněna.“

Když Jonah s Lightmanem vešli do výslechové místnosti, Daniel Benham vypadal zamyšleně. Oproti tomu jeho právnička působila velmi tvrdě.

„Děkujeme, že jste přišel ještě jednou,“ začal Jonah.

„To je samozřejmost,“ odpověděl Benham.

„Mám na vás docela dost otázek, ale pokusím se to zvládnout rychle.“

Benham ani jeho právnička nezareagovali, takže Jonah pokračoval.

„Začneme dealerem, kterej vám prodal dexedrin. Zjistili jsme jeho totožnost a mluvili jsme s ním a chceme vědět, jestli jste mu ukázal, kam jste drogy schovali, nebo se o tom před ním zmínil.“

„Proboha, to ne,“ zhrozil se Benham tiše, ale opravdově. „Sice jsem mu chtěl pomoct, ale zase tak moc jsem mu rozhodně nevěřil. Říct dealerovi, kam přijde jeho zboží, by taky mohlo znamenat o něho přijít. Když si ho vezme zpátky, těžko se s ním budete soudit a vyhrožování mezi těmahle lidma zavání nebezpečím.“

„Neptal se vás, co s tím budete dělat?“ zeptal se Jonah.

„Ne, neptal. A já bych mu to neřekl,“ odpověděl Daniel pevně.

„Dobrá. A co se týče dalšího nákupu drog od tý doby,“ pokračoval Jonah, „ten dealer naznačil, že někomu z vás dodával zboží i nadále. Momentálně to řešíme, a pokud se to týkalo vás, je ve vašem zájmu, abyste nám to teď sám řekl.“

„Nejsem si jistá, jak to souvisí s případem,“ vstoupila do toho právnička.

Benham se krátce zasmál. „Já jsem od tý doby neměl s Mattem Stavelym co do činění. Nejenom proto, že jsem po Aurořině zmizení nechtěl mít s ním ani s drogama nic společnýho. Dal jsem se na politiku, proboha, a Mary by mě zabila.“

„To je možná důvod, proč to tajit,“ nadnesl Jonah.

Benham zavrtěl hlavou. „Nestálo by to za to a po tom létě se mi to všechno… hnusilo.“

„Dobrá,“ pokýval Jonah hlavou. „Dál mám pár otázek týkajících se smrti Aleksyho Nowaka.“

Benham se zatvářil bezvýrazně. „Aleksyho? Ten Auroru ani neznal.“

„To je pravda,“ souhlasil Jonah. „Ale znal vás ostatní a je možný, že se nakonec dozvěděl až moc.“

Benham se na něho nedůvěřivě podíval. „Co by se mohl dozvědět? S Jojo se dali dohromady až… až o dvacet let později.“

„Vzhledem k tomu, že vyšetřujeme třicet let starou vraždu a pořád zjišťujeme nový věci,“ nehnul Jonah brvou, „mohl klidně něco zjistit i Aleksy.“

Právnička Benhamovi něco krátce zašeptala a on pokrčil rameny. „Dobře. Dobře. Ptejte se.“

„Rád bych, abyste zavzpomínal na týdny před Aleksyho smrtí, pokud by to šlo.“

Benham se zatvářil napůl ustaraně a napůl rozčileně. „To není úplně nejjednodušší.“

„Já vím.“ Jonah se rozhodl projevit pochopení. „Ale možná se vám něco vrylo trochu víc do paměti? Nepohádal se třeba s někým?“

„Aleksy?“ podivil se Benham a zavrtěl hlavou. „Ten se nehádal. On spíš… Co já vím. Spíš si ze všeho dělal legraci. Občas teda z těch jeho legrácek ostatní šíleli… Ale hádat se s ním nedalo.“

„Vůbec?“ nenechal se Jonah přesvědčit. „Nehádal se ani s Jojo?“

„Ne, fakt ne,“ prohlásil Benham a zavrtěl hlavou. „Ti dva byli… takovej ten protivně souznící páreček. Určitě někoho takovýho taky znáte. Vy se se ženou hádáte kvůli prkotinám a oni pořád vtipkujou a pak se k sobě tulí v koutku, když si myslí, že se nikdo nedívá.“

Najednou ale Benham změnil výraz.

„I když… vlastně… uf, úplně jsem na to zapomněl. Jedna taková malá roztržka tam byla, dalo by se říct. Myslím, že za to mohl alkohol. A nezdálo se mi, že by z toho bylo něco většího.“

„Rád bych se o tom dozvěděl víc, i když vám to nepřipadá důležitý.“

Benham si lehce odkašlal. „Když jsme s Mary měli děti a přestali zvát všechny tak často na návštěvu, přesunuly se naše sešlosti k Brettovi. Jednou, nebylo to nic zvláštního, normální večer, ale… Trochu se pohádali. Myslel jsem, že to bylo proto, že Brett měl nějaký řeči na Jojo a Aleksymu to vadilo.“

„Míval takový řeči?“ zeptal se Jonah.

„Jo,“ odpověděl Benham s úšklebkem. „Slyšel jsem to víckrát. Myslím, že se mu líbila její zdatnost a síla. A Jojo je hodně veselá. Řekl bych, že Brett v ní občas viděl to, co mu chybělo u Anny. Čímž neříkám, že Annu nemiluje,“ dodal rychle. „Zjevně miluje. A nemyslím si, že ji někdy podvedl.“

„Takže Brett rád flirtoval,“ poznamenal Jonah pomalu. „Reagovala na něho Jojo?“

„Ne,“ zavrtěl Benham hlavou. „Asi jí trochu lichotila jeho pozornost, ale měla hranice, a když to vypadalo, že se je Brett chystá překročit, vycouvala.“

Jonah přikývl a napadlo ho, jestli si Jojo tyhle hranice držela i v soukromí. Mohlo to být divadýlko, které skrývalo milostný poměr.

„Podívejte, nevím, jestli si to pamatuju dobře,“ znejistěl Benham. „Tu hádku. To byste se musel zeptat jich.“

„Pamatujete si, kdy to bylo?“ zeptal se Jonah.

„Hm… Ani ne. Topaz a Connor už byli svoji. Takže… Muselo to být… Před devíti lety. Nebo později. I když Aleksy zemřel před… osmi lety?“

„Takže nic konkrétnějšího, než že to bylo v posledním roce Aleksyho života, nevíme,“ shrnul to Jonah.

„Asi ne… A jak jsem říkal, nemyslím si, že šlo o něco vážnějšího.“

Krátké ticho přerušil Lightman. „A co Aleksy?“ zeptal se. „Neprojevoval zájem o někoho jinýho?“

Benham zavrtěl hlavou. „Ne, to ne. Dobíral si Coralii a Topaz a někdy taky Mary a Annu. Ale stejně tak i nás ostatní.“

„S nikým z vás se nestýkal o samotě?“

„Nevím o tom.“

„Dobře, děkujeme.“

Jonah odešel z výslechové místnosti a dlouze přemýšlel o hádce mezi Aleksym, Brettem a Jojo. Možná by si měl promluvit i s partnery podezřelých.

Tohle by se podle něj nemělo opomíjet při žádném vyšetřování. Když byste mluvili jen s danou osobou, bylo by to, jako byste ji zkoumali ve vakuu. Nešlo jen o to, co těch šest podezřelých dělalo v tu jednu noc a jak své jednání vysvětlovali. Chtěl si o nich udělat co nejucelenější obrázek. Ať už k Aurořině smrti vedl jakkoli spletitý sled událostí, vycházel z těch dětí, které tam tehdy byly, nebo možná z přítomnosti jejich učitele, a z toho, co si s sebou každý z nich nesl.

Podíval se na mobil, kolik je hodin. Minula pátá a on si uvědomil, že se zase zapomněl naobědvat. Napadlo ho, jestli mu nějaké jídlo nezbylo v šuplíku, ale nic tam nebylo.

Vyšel z kanceláře na oddělení, kde všichni tři členové jeho týmu seděli za svými stoly. Vyhýbal se očnímu kontaktu s Hansonovou, i když cítil její upřený pohled.

„Jedu za Annou Parkerovou a pak možná za Mary Benhamovou. Bene, ty pojeď se mnou. Domnalle, ty prosím tě propusť Stavelyho a pak pokračuj v práci na těch telefonních záznamech. Juliette, ty sleduj Stavelyho a zjisti, jestli za někým nepojede. A buď opatrná,“ dodal, protože si vzpomněl na ten požár a pocit, že ho někdo sleduje. I když se teď bál o vlastní budoucnost, tahle hrozba nezmizela. „Vezmi si s sebou strážníka.“

„Dobře,“ souhlasila Hansonová. „A mohla bych ještě… na minutku, než odejdeš?“

„Jasně,“ odpověděl Jonah jako by nic.

Pustil Hansonovou do kanceláře, a místo aby se posadil na židli, opřel se o stůl. Připadal si, jako by čekal na rozsudek.

„Volala jsem se Zofiou a myslím si, že tě bude zajímat, co říkala,“ začala.

„Zajímá,“ přitakal Jonah, i když si tím nebyl tak úplně jistý.

„Nic se mezi váma nestalo,“ oznámila mu Hansonová přísně. „Zofia říkala, že se tě snažila přemluvit a pořád se zkoušela svlíknout, ale tys ji zastavil, uložil do postele a odešel.“

„Ježišikriste,“ hlesl Jonah.

Najednou mu bylo slabo a dobře si uvědomoval, jak se v obličeji celý opotil. Je to v pořádku. V pořádku.

Ale Hansonová před ním stála dost prkenně, vůbec jeho úlevu nesdílela.

„To není všechno,“ pokračovala a pořád zněla trochu odmítavě. „Pro náš případ to sice relevantní být nemusí, ale někdo jinej ji tehdy znásilnil. Vzbudila se obličejem dolů a někdo byl na ní. Nikdy nezjistila kdo.“ Hansonová odvrátila pohled a založila paže. Vypadala tak nesvá, jako se on cítil. „Zeptala jsem se, jestli si je jistá, žes to nebyl ty, a ona tvrdila, že určitě ne. Prý si to pamatuje úplně přesně. Pamatuje si, že ten člověk měl košili s dlouhým rukávem a tys měl tričko. Prý ti z něho dřív ten večer čistila krev. Ten chlap jí zasyčel do ucha, že jestli se zkusí pohnout, zabije ji, a když byl hotovej, odešel. Dlouho se neodvážila ohlídnout.“

Jonahova úleva se změnila v chlad. Stejný chlad pociťoval v souvislosti s Aurořiným znásilněním.

„Nahlásila to?“

Hansonová zavrtěla hlavou. „Matka by jí nevěřila, že to nebylo dobrovolně. A pak ji poslala pryč.“

„Do prdele,“ ulevil si Jonah. „Takže teď je otázka, jestli se pustíme i do vyšetřování třicet let starýho znásilnění.“

„To nechám na tobě,“ odpověděla Hansonová.

Jonah viděl, že má pořád ještě vztek. Nezbavila se představy, že tím násilníkem klidně mohl být on. Měl pro to víc pochopení, než by chtěl.

„Jsem rád, žes s ní mluvila.“

„Tak doufejme, že už mě nic podobnýho nečeká,“ poznamenala Hansonová kousavě.

Už se měla k odchodu, když jí Jonah tiše řekl: „Díky, Juliette.“

„Za co?“

„Za to, žes chtěla vědět pravdu, nežs to nahlásila,“ odpověděl. „A za to, žes tu pravdu zjistila.“

Přikývla, ale vztek na ní byl vidět pořád.

Doufal, že časem vyprchá. I ve chvíli, kdy ho pohlcoval vlastní strach, mu bylo jasné, že Hansonová je pro jeho tým obrovským přínosem. A navzdory tomu, že to mezi nimi teď bude asi trochu rozpačité, upřímně doufal, že v týmu zůstane.

36

Cestou k Parkerům zatelefonoval na Brettovo firemní číslo a zvedla to Anna, jak doufal.

„Nebude vám vadit, když se přijedeme zeptat na pár věcí?“ ujišťoval se, jako by už nebyli na cestě. „Zdá se, že vy je všechny dobře znáte a mohla byste nám pomoct.“

„Aha.“ Zněla nejistě. „Určitě, klidně přijeďte. Budete… Chcete, aby tu byl i Brett? Jel se teď projet na kole.“

„Ne, to není potřeba,“ uklidnil ji Jonah a pomyslel si, že mají štěstí. Bude pro ni mnohem snazší mluvit otevřeně, když to Brett neuslyší. „Možná ho zastihneme, než odjedeme, ale není to nutný. On už nám pomohl hodně i tak.“

„Aha, dobře,“ ozvala se Anna, kterou to zjevně potěšilo.

Zavolal i k Danielu Benhamovi, ale tentokrát takové štěstí neměl. Zvedla to Polly a řekla, že rodiče jsou oba pryč. Daniel byl asi pořád ještě na cestě domů ze stanice, napadlo Jonaha, ale rozhodl se, že to říkat nebude.

„Zkusím to později,“ navrhl uvolněně. „Nijak to nehoří.“

Provoz byl dobrý a silnice už po dešti uschly. Jakmile sjeli z obchvatu, byla jízda po venkovských cestách k Parkerům skoro příjemná. Jednou rukou pojídal brambůrky. Brzy ale v myšlenkách sklouzl do zacyklené snahy všechno pochopit. Aspoň že Lightman ho znal dost dobře na to, aby ho nechal v tichosti dumat.

Když dorazili, Anna se k nim chovala jako k hostům, stejně jako minule, a její vřelost a pečlivé pohyby při přípravě kávy, čaje a domácích pralinek byly zvláštně konejšivé.

„Mám smetanu i mléko, co budete chtít?“ zeptala se Lightmana, který požádal o kávu. „Ale smetana by musela být studená. Napěnit ji nejde.“

„Dejte mi to, co je jednodušší,“ odpověděl Lightman, takže Anna našlehala mléko a nalila ho do šálku espressa.

„Pojďte do obýváku,“ vyzvala je, když to všechno naskládala na tác. „Kuchyňskej bar není moc pohodlnej.“

Jonah si pomyslel, že v tomto elegantním domě to nikde nevypadá nijak zvlášť pohodlně, ale měkká pohovka, do které se zanořil, ho překvapila.

„Jste skvělá hostitelka,“ pochválil ji laskavě. „Slyšel jsem, že se tady často všichni scházíte.“

„Většinou to bývá u nás, ano,“ odpověděla s mírně rozpačitým úsměvem. „Mně to pohoštění nejde. Brett je odborník. Skvěle vaří a má rád, když je všechno tipťop.“

Jonah se usmál. „Vy nejste taková perfekcionistka? Jste spíš kreativní typ?“

„Asi,“ zasmála se zlehka. „Když to chcete říct hezky. Rozhodně jsem nemotornější.“

Nezdálo se mu, že to byla falešná skromnost. Anna mu připadala jako někdo, kdo je na sebe opravdu přísný.

„No, dneska se vám to rozhodně daří,“ poznamenal Jonah, vzal si pralinku a spořádal ji. Hodilo by se mu něco trochu vydatnějšího, ale musel uznat, že byly opravdu skvělé. „Mohl bych se zeptat na jednu vaši oslavu?“ pokračoval. „Zajímá nás jeden konkrétní večer.“

„Aha, samozřejmě,“ ujistila ho Anna. „Jestli budu vědět.“

„Bylo to už dávno,“ upozornil ji Jonah. „Před osmi lety nebo tak nějak. Ještě když žil Aleksy.“ Na chvilku se odmlčel, a když kývla, pokračoval. „Došlo k hádce, což údajně nebylo obvyklý. Mezi Aleksym, Brettem a Jojo, aspoň myslím. Vy jste prý zasáhla, aby se to uklidnilo.“

„Hm.“ Anna vypadala nesvá. „Ano. Jasně.“

„Takže si to pamatujete?“

„Pamatuju. Ale o nic nešlo.“

„To určitě ne,“ přitakal Jonah vlídně, „ale zjistil jsem, že při vyšetřování často maličkosti poukážou na něco většího. Nebo to schovají.“

„Hm… To asi ano,“ uznala Anna a modré oči měla trochu znepokojené. „Ale s Aurorou to, myslím, nijak nesouviselo…“ Zarazila se. „Kdyby šlo o něco… něco jinýho, něco trochu špatnýho, byly by z toho problémy?“

Jonah odložil šálek a odpověděl pevně: „Nemáme v plánu stíhat kohokoli za činy, který nesouvisejí s Aurořinou smrtí. O to nám tady nejde. A pokud došlo třeba k nějakýmu malýmu přestupku, kterej můžeme z našeho vyšetřování vyškrtnout, bude mnohem lepší, když se o něm dozvíme teď.“

Anna pomalu přikývla. „Dobrá. No… Aleksy se rozhodl, že se trochu porozhlídne kolem. Byla to asi moje chyba. Řekla jsem mu, že mě Brett nepustí k sobě do pracovny. Ani nevím, proč jsem to před ním zmínila. Asi jsem si z něho dělala trochu legraci, protože on nesnáší nepořádek a — zkrátka je strašnej puntičkář.“ Pousmála se. „Je to docela roztomilý a já jsem se naučila s tím fungovat. Aleksymu jsem o tý pracovně ale říkat neměla. Byla to chyba. Byl přesvědčenej, že tam Brett určitě něco schovává, a když se trochu opil a šel si odskočit, napadlo ho, že se tam podívá.“

Jonah ji pozoroval, její vyprávění ho zaujalo.

„A když jsem je našla, hádali se. Došlo mi proč asi, protože byli u Bretta v pracovně, a já jsem věděla, že firmě se zrovna docela daří.“ Anna si povzdechla. „Brett mi to potom celý vysvětlil. Hrozně se styděl a já myslím, že proto na Aleksyho vyjel. Trochu podváděl s účetnictvím. Ne moc, ale… Lehce si snižoval daňovej základ.“

„Aleksy se kvůli tomu zlobil?“

„Ano,“ přitakala Anna. „Ale myslím, že jsem to docela urovnala. Řekla jsem jim, že nic není důležitější než jejich přátelství, a připomněla jsem jim, že mají oba vypito.“

„Bylo z toho pak ještě něco?“ vložil se do rozhovoru poprvé Lightman.

„Ne. Když jsme si s Brettem promluvili, napsala jsem Aleksymu a omluvila se mu. Řekla jsem, že o tom vím a že to není ideální, ale že mi to nevadí a že si myslím, že už to nebude pokračovat. Požádala jsem ho, aby se o tom před nikým nezmiňoval.“

„A co na to on?“ zeptal se Jonah.

„Že prý to záleží na mně,“ pokývala hlavou. „Ale že o mě má starost a že kdyby byl mnou, vzal by nohy na ramena.“

„Protože jste ve firmě taky zapojená?“ ujasnil si to Jonah. „Takže se rozhodl, že z toho nebude nic dělat, kvůli vám?“

„Ano, asi ano,“ začervenala se Anna. „Vím, že pomáhám krýt trestnej čin. Ale jsem si jistá, že nešlo o nic velkýho, a teď už je to dlouho v pořádku. Nebylo nutný podvádět.“

„Děkujeme,“ řekl Jonah. „Vím, že je těžký o tom mluvit.“

„Není za co,“ ujistila ho Anna. „Myslíte, že… že z toho bude nějakej problém?“

„Neřekl bych,“ usoudil Jonah. „Byla jste upřímná a s Aurorou to nemá co dělat.“

Ve skutečnosti nic takového hned usoudit nemohl. Ale zdálo se mu správné ji uklidnit.

„To ráda slyším,“ přiznala se zjevnou úlevou.

Z předsíně se ozvaly zvuky příchozího a Anna ztichla a trochu znervózněla.

„Jsem doma!“ zavolal Brett.

„Jsme v obýváku,“ ozvala se Anna. „Stavila se tu policie.“

Bylo slyšet měkké kroky a pak se objevil Brett v cyklistických kraťasech, funkčním tričku a bezprstých rukavicích. Vlasy měl rozježené a zpocené a na upnutém tričku měl propocené skvrny.

Když uviděl Jonaha a Lightmana, na okamžik vypadal hrozně naštvaně. Ale pak se přemohl a usmál se. Jonaha to pobavilo. Jako by k dobrému vychování střední třídy patřila úcta a zdvořilost k policii. Jojo to rozhodně obcházela a Topaz vesele ignorovala.

„Trochu asi… jsem cítit, pardon,“ omluvil se Brett a zamířil k nim. Hlas i pohyby měl unavené.

„V pořádku,“ opáčil Jonah. „Určitě vás rušíme. To poslední, co člověk chce po dlouhý vyjížďce, jsou policajti v baráku.“

Přátelský tón Bretta zjevně upokojil. Jonah měl pocit, že ho uklidňuje zčásti proto, aby Anna neměla problémy. Co tak vyčetl mezi řádky, Brett uměl být docela kritický, když chtěl, a Anna se za sebe nejspíš nedokázala moc postavit.

Tahle dynamika stála za povšimnutí. Vyslýchal spoustu zločinců, kteří se ke svým partnerům chovali v nějakém ohledu špatně. Často měli potřebu, stejně jako Brett, svůj protějšek lehce ovládat, a když nenaplňoval jejich představy, byli nepříjemní. Ale to, že je možná trochu tyran, z Bretta ještě nedělalo vraha, stejně jako z Connora nedělalo vraha to, že byl výbušný chlapec z horších poměrů.

„Á, můžu jednu rychlou otázku?“ zeptal se Jonah Bretta cestou ke dveřím.

„Jistě.“

„Při jednom z původních výslechů jste uvedl, že když jste hledal Auroru, brodil jste se v řece. Ptali se vás, jak to, že jste po příjezdu policie měl suché kalhoty.“

„Jo, hm,“ zamyslel se Brett a položil si ruku na hlavu. „To si pamatuju. Bylo to — ty kalhoty jsem si pozvracel. Měl jsem kocovinu, a jak jsem tam pobíhal a hledal, nějak to na mě přišlo. Byla tam zdechlina, museli jsme kolem ní cestou k tomu stromu projít. Když jsme… když jsme schovávali tu díru. To vám Jojo řekla, ne? Strašně to tam smrdělo a mně bylo tak blbě, že jsem se pozvracel. A nechtěl jsem, aby si někdo myslel, že jsem pil, tak jsem se převlíkl. A pak, když se mě na to ptali…“

Jonah se na něho usmál. „Řekl jste, že jste si kalhoty sundal? Chápu. Děkuju, pane Parkere.“

Vyšli ven a Jonah si k tomu, co věděli, v duchu přidal ještě všechno, co říkala Anna. Takže v té hádce šlo o podvod. Když Aurora zemřela, firma ještě ani neexistovala a on neviděl žádnou spojitost mezi daňovým únikem a vraždou mladé dívky mnoho let předtím.

Když opouštěli Brettovu příjezdovou cestu, zazvonil telefon a přes Bluetooth se ozval hromový O’Malleyho hlas.

„Máme na telefonu Coralii Ribbansovou,“ oznámil. „Chce nám říct něco důležitýho. Může přijet na půl šestou.“

„Dobře. To by šlo. Ať přijede.“

„A další novinka, našel jsem jedno spojení s tím místem ve Waterlooville, kam Matt Stavely vozil drogy. Andrew Mackenzie tam pár let každej čtvrtek večer vedl skautskou družinu. Kontroluju, jestli sedí data.“

„Bingo,“ usmál se Jonah. „Super, Domnalle.“

„Poděkuj Googlu. Nebo, mně a Googlu. Oběma nám dlužíš pivo a budeme si kvit.“

Jonah položil telefon a snažil se tu novou informaci vstřebat. Takže existovala možnost, že Mackenzie byl násilník. Uvažoval, jestli se mohl mýlit, pokud šlo o Aleksyho. Mohl ten první požár u Jojo být opravdu jenom vandalismus? Mohla jeho smrt být nehoda?

Znovu ho přemáhal pocit zmatku a mlhavosti. Nijak tomu nepomáhalo, že měl úplně prázdný žaludek.

„Mohl bys otevřít ten hummus s mrkví?“ požádal Lightmana. „A podívat se dozadu, jestli tam nemám ještě něco k jídlu, protože jinak asi budu muset někoho zabít a sežrat.“

Když dojeli zpátky, Jonah zamířil přímo k O’Malleyho stolu a znovu si k němu přitáhl židli.

„Tak,“ začal. „Telefonní záznamy a mobil Aleksyho Nowaka. Co tam máme?“

„Něco jo,“ odpověděl O’Malley. „Zprávy mezi Aleksym a Jojo.“

„Výborně,“ pochvaloval si Jonah. „Můžeš začít dnem, kdy zemřel?“

O’Malley otevřel konverzaci mezi Jojo a jejím partnerem ze čtrnáctého. Ale konverzace to tak úplně nebyla. Byla tam jedna zpráva od Aleksyho v jedenáct hodin, ve které Jojo psal, že až se vrátí, musejí si promluvit, a pak vystrašená a rozčilená odpověď od Jojo.

Pak mu poslala osm zpráv, ve kterých po něm chtěla, aby jí ten telefon sakra zvedl. Volala mu dvanáctkrát.

Pro Jonaha to nebylo moc příjemné čtení. Jojo z toho působila jako někdo, kdo vybouchl. Stačilo to k tomu, aby se za ním vydala a došlápla si na něho? Mohla ho chtít zabít, protože se s ní chystal rozejít? Nebo protože si to myslela?

Když se ale podíval na časy hovorů, zjistil, že mu volala i v době, kdy už musel být mrtvý. Až do večera.

„Můžeš mi ukázat další zprávy od Jojo Aleksymu?“ vybídl O’Malleyho. „Chtěl bych je porovnat s naším neznámým odesílatelem, kterej věděl, kde bude lézt.“

O’Malley přikývl. „Má sedmnáct let stejný číslo, takže to nebude problém.“

Takže v tomhle nelhala, pomyslel si Jonah.

O’Malley se vrátil o pár stránek zpět, na začátek měsíce. Otevřel zprávu, kterou Jojo poslala druhého července.

Když si ji Jonah četl, připadal si trochu jako voyeur.

Čau brouku. Jak šlo lezení? Kdy přijdeš? Zbyla ti nějaká energie na mě…? Už se těším!

Jonah přikývl. „Zkus pár dalších.“

O’Malley zprávu zavřel a klikl na další, o několik dní později.

Teď zjistila, že se jí ten koncept nelíbí, a chce, abych skalku zrušila. Že tam možná nasadí bodláky a bolševník a nechá to bejt… Jestli se cestou domů stihneš stavit pro víno, rozhodně ho budu potřebovat. Hodně vína. Těším se na tebe, i když jsem nasraná.

Seržant zprávu zase zavřel a klikl na tu úplně poslední, která byla ze září. Než se otevřela, měl Jonah jen chviličku na to, aby ho napadlo, proč Aleksymu psala, když už byl dva měsíce po smrti.

Čau brouku. Jsem na Křtitelnici. Dala jsem tu 7a. Konečně! Celkem by se mi hodily tvý rady, ale nakonec jsem to zvládla. Dneska jsi mi hrozně chyběl. Chtěla jsem, abys to tam se mnou oslavil. Nebo abys mě tam prostě jen obejmul a dal mi pusu a držel mě. Ještě neuplynul den, kdy bych tohle nechtěla. Říkala jsem ti, že se mi zdálo o tom, že jsem tě tam našla a dala ti pusu a tebe to oživilo? Nikdy předtím jsem u žádný pohádky nechtěla, aby byla pravdivá. Chybíš mi. Miluju tě. Miluju tě.

„Chudák,“ hlesl O’Malley.

37

Navečer si Hansonová připadala úplně neschopná. Sledovala Stavelyho k němu domů. Z cesty se neodchýlil ani se nezastavil, s nikým se nesetkal a z bytu nikam neodešel.

Jak byla unavená a rozrušená, neřídila se radou svého nadřízeného a nevzala si žádný policejní doprovod. Což se ukázalo jako dobrý nápad, protože když jí zavibroval telefon, udělala tu chybu a přečetla si další zprávu od Damiana.

Spalo se ti dobře? Měl měkkou a teplou postel?

Než odepsala, dvakrát se zhluboka nadechla, aby se uklidnila.

Moc jsem toho nenaspala. Pracovala jsem, jak jsem ti říkala. U nikoho jsem nebyla.

Cítila, jak se jí zase nepříjemně rozbušilo srdce. Ani se nepokoušela startovat. Věděla, že do minuty jí přijde odpověď.

A taky že ano, telefon znovu zavibroval.

Hahaha! Myslíš, že jsem blbej? Nepřišlas domů. Byl jsem tam. Čekal jsem na tebe, abych se s tebou udobřil, a ty sis užívala s nějakým chlapem. Děvko ubohá.

Jako by najednou ztratila veškerou sílu. Seděla tam s hlavou opřenou o volant a minuta za minutou ubíhaly.

Věděla, že se musí pohnout. Musí pracovat. Musí se do něčeho ponořit a zapomenout na něj. Musí uspět a prokázat své schopnosti.

Měla ale pocit, že vůbec není na stejné planetě jako ten zchátralý barák před ní, jako jejich vyšetřování, dokonce ani jako její auto.

V novějších telefonních záznamech toho Jonaha zaujalo víc. Daniel Benham telefonoval včera ráno Brettu Parkerovi. Coralie pak Brettovi volala po svém příjezdu do Southamptonu několikrát.

Včera večer poslal Daniel Coralii nějakou zprávu, ale ona neodpověděla. Další zprávy tam nebyly, poměrně nepřekvapivě. Kdyby Jonaha vyšetřovali kvůli vraždě, taky by nikomu nic nepsal, i když policie nemá k jejich zprávám přístup.

A včera večer si taky hodně volali, Jojo Brettovi a Brett Coralii.

„Domlouvali se, že se potkají u Bretta,“ pokýval Jonah hlavou.

Jonah znovu uvažoval nad Coralií. Z nějakého důvodu bylo z těch šesti lidí nejsnazší zapomenout právě na ni. Jako by v ničem nevynikala. Každý ji vnímal jako Topazinu nohsledku spíš než jako plnohodnotného člena party. A obecně to vypadalo, že ostatní ji zdaleka nemají tak rádi jako Topaz.

Nepůsobila inteligentně ani dominantně. Nemohl ale vyloučit, že byla mnohem chytřejší, než vypadala, nebo že ji někdo nepřesvědčil, aby něco kryla.

Vytáhl pár stručných poznámek, které o ní O’Malley stáhl ze systému, a pročetl si je. Nebylo tam nic moc zajímavého kromě vztahu s otcem, který působil až moc blízce. Její otec utvářel velkou část jejího života. Dostal ji na univerzitu a sehnal jí všechna místa, kde od té doby pracovala. Trávila s ním hodně času, dokonce i teď, poznamenal O’Malley, což bylo vidět na jejím profilu na sociálních sítích.

Co bylo zajímavé, přestože se ráda označovala na různých místech s nejrůznějšími přáteli, s kamarády ze školy moc odkazů nenašel. Jonaha napadlo, že byla vlastně docela outsider. Tím pádem u ní bylo nejpravděpodobnější, že bude mluvit pravdu, ale taky to znamenalo, že nejspíš nevěděla úplně o všem.

Lightman se objevil deset minut před šestou, přišel z výslechu ženy, která si myslela, že ji možná zneužil Mackenzie.

„Pochybuju, že to byl Mackenzie,“ oznámil. „Téměř určitě ji někdo napadl, pachatel byl Mackenziemu trochu podobnej, ale vzhledem k tomu, že se to stalo na místě, kde Mackenzie nepobýval, nebo o tom aspoň nevíme, řekl bych, že šlo o někoho jinýho. Předal bych to inspektoru Matthewsovi.“

Jonah přikývl a znovu si vzpomněl na Zofiu a třicet let staré, nehlášené znásilnění. Musel se rozhodnout, co s tím bude dělat.

V tu chvíli za Lightmanem uviděl konečně přicházet Coralii. Byla ve sportovním úboru a Jonah si povzdechl. Nepřipadalo mu vhodné opozdit se na schůzku s policií kvůli cvičení.

Všiml si jejích růžovošedých běžeckých bot, které dokonale ladily s růžovým tričkem a šedými legínami. Přes tričko měla tenkou šedomodrou mikinu. Blond vlasy měla stažené do vysokého culíku. Opět naprosto mladistvý vzhled. Kdyby neměla kůži na pažích lehce povislou a ve tváři vrásky, klidně by pořád mohla být studentka. Navíc se tak nervózně pohybovala, což dívčí dojem ještě umocňovalo.

„Pojď tam se mnou,“ požádal Lightmana.

Když vešel do výslechové místnosti a posadil se naproti ní, vzpomněl si na ty prastaré řeči, které kolovaly o večírcích pořádaných u Coralie doma, když byl její otec v zahraničí, což bývalo docela často. Nepamatoval si, že by sám někdy na nějakém byl, ale slýchal o pití, jointech a odvážných erotických hrách, které tam probíhaly. A vzpomněl si, jak Topaz jeden z těch větších večírků plánovala, jak rozmýšlela, koho pozvat a koho ne. Všechna rozhodnutí dělala Topaz, jako by ten dům byl její a večírek pořádala ona, ne její kamarádka.

„Chtěla jste nám něco říct, slečno Ribbansová,“ uvedl Jonah nahrávání.

„Jo,“ přitakala Coralie a přikývla. „Chtěla jsem… Předtím jste se mě ptali na pana Mackenzieho. A jestli tam… Jestli jsem ho neviděla. Tu otázku jsem nečekala, takže jsem nebyla úplně připravená nad ní přemýšlet.“

„A teď už jste měla čas si to rozmyslet?“ zeptal se Jonah.

„Jo. Jo, měla. Teda, ne pokud jde o tu noc. Tam jsem ho neviděla. Možná tam byl. Ale já ho neviděla. Ale napadlo mě něco z dřívějška.“

Najednou se ozvalo hlasité vibrování. Coralie trochu povyskočila a zašmátrala v tašce. Vytáhla růžový iPhone, který pořád vibroval, a pak, k Jonahovu překvapení, hovor přijala.

„Ahoj,“ řekla trochu bez dechu. „Můžu ti zavolat později? Teď jsem zrovna na policii. Pomáhám jim.“

Chvilku bylo ticho a pak se slabě ozval mužský hlas.

„Dobře. Dobře. Zavoláme si potom. Zatím.“

Coralie zavěsila a vypadala ještě nervózněji než předtím.

„To byl táta,“ oznámila a odložila telefon.

„V pořádku,“ ujistil ji Jonah, přestože se vztahu mezi Coralií a jejím otcem docela vážně podivoval. „Prosím, pokračujte.“

„Jo.“ Coralie si trhavě nasadila tašku zpátky na rameno. „Pár měsíců před tím, než Aurora — před tou nocí, jsem něco viděla ve škole. Zpozdila jsem se s jednou esejí a Mackenzie mi řekl, ať mu ji hodím po škole. Musela jsem kvůli tomu vynechat taneční hodinu a k němu do kabinetu jsem šla o půl šestý. Bylo rozsvíceno, tak jsem vešla a uviděla jsem… Uviděla jsem Mackenzieho a Auroru.“

Jonah chvíli počkal a pak se zeptal: „Co dělali?“

„Byl jenom kousek od ní,“ popisovala Coralie. „Podával jí knihu a usmíval se na ni, ale pak se jí dotkl na tváři.“

A věděl, že tam ten den bude tábořit, pomyslel si Jonah. Věděl, že tam bude.

„Jak reagovala Aurora?“ zeptal se Jonah.

„Vypadala… nesvá,“ usoudila Coralie. „Možná trochu vystrašená.“

„Viděli vás?“

„Jo,“ přitakala. „Mackenzie si mě najednou všiml. A pořád se usmíval a zval mě dál a že zrovna Auroře doporučuje nějakou knížku, jako by se nic nestalo, a já začala… začala jsem pochybovat, jestli jsem to doopravdy viděla.“

Jonah pomalu přikývl. Úplně stejný popis událostí už slyšel několikrát, jak od obětí sexuálního násilí, tak od těch, co něco zahlédli, jako Coralie.

A přesto se v něm ozývaly pochyby. Bude o tomhle svědectví proti Mackenziemu ještě muset přemýšlet, odporovalo všemu, co si postupně dával v hlavě dohromady.

„Pardon,“ řekl najednou. „Nenabídl jsem vám nic teplýho k pití. Něco vám donesu. Ještě se budu muset zeptat na pár podrobností.“

„Dobře,“ souhlasila, pořád trochu napjatá. „Dala bych si kávu. Děkuju.“

Stavely se co chvíli díval z okna v obýváku, sledoval parkoviště. Čekání ho rozčilovalo. Zkoušel se rozptýlit a pustil si Doom, ale na hraní byl příliš vynervovaný. Vykouřil čtyři cigarety a s tou protivnou nervozitou to ani nehlo.

Když se díval ven asi po patnácté, uviděl zastavující auto. Čekal, úplně bez hnutí, aby se ujistil, že je to opravdu ona. A pak si šel pro telefon.

Na číslo, které uměl nazpaměť, odeslal zprávu o jednom slově a pak seděl a čekal. Pohupoval nohou.

O třicet vteřin později mu zavibroval telefon, a když si přečetl jméno Daniela Benhama, lehce mu přeběhl mráz po zádech.

Bylo načase jít.

Postavil se a strčil si do kapsy cigarety a peněženku. Zkontroloval, že má klíče, a pak vyšel z bytu.

Pořád byl hodně nervózní, ale z velké části se na to taky těšil.

Hansonová pořád ještě seděla před tou monstrózní budovou ze šedesátých let, ve které Stavely bydlel. Věděla, že dům stojí na území, kde fungují gangy, a když z nedalekého parku vyšla skupina chlapců a zamířila přes parkoviště a kolem ní, rozbušilo se jí srdce. Vůbec tam už nemusela být. Sheens jí řekl, ať Stavelyho sleduje, ne ať nad ním má dohled. Ona ale jako by tam přimrzla. Nebo spíš jako by ji na místě drželo nějaké závaží.

Od chvíle, kdy přestala odpovídat, jí Damian poslal osm zpráv. Poslední půlhodinu se snažila vzchopit. Potřebovala jen odjet zpátky na stanici, ale pocit, že mezi ní a světem stojí zeď, se s každou novou zprávou jen prohluboval.

Periferně uviděla, jak z domu po schodech vyšla nějaká postava, a chvilku ji pozorovala, než jí došlo, že je to Stavely, s čepicí naraženou hluboko do čela a nahrbenými rameny.

Mířil do města a Hansonové se náhle zmocnil neklid, nastartovala fiat a rozjela se za ním. Klikatou cestou došel do posprejované telefonní budky na Merton Road. Hansonová pokračovala v jízdě a viděla, jak Stavely mluví do sluchátka. U toho se rozhlížel a ona uvažovala, jestli se bojí útoku nebo toho, že ho někdo sleduje. Byla ráda, že ji skrz boční okénko přejel pohledem bez známek rozpoznání, a soustředila se opět na cestu.

Kousek dál zastavila před prodejnou s rychlým občerstvením a drogerií, kde bylo malé parkoviště pro tři auta. Stavelyho viděla ve zpětném zrcátku, a kdyby si náhodou někdo všímal jí, dělala, že něco hledá v tašce na sedadle spolujezdce.

Telefonát netrval dlouho. Stavely zavěsil a pak se hned vydal po cestě směrem k ní. Když ji míjel, nepodíval se na ni, hlavu měl skloněnou. Už se chystala nastartovat, když se Stavely asi po dvaceti metrech zastavil na autobusové zastávce.

Opřel se o sedátka a vytáhl cigaretu. Hansonová spustila ruku z klíčků, vzala telefon a předstírala, že na něm něco dělá. Říkala si, jestli neblázní. Měl Stavely opravdu někam namířeno? Po odchodu ze stanice byl doma několik hodin a bezprostředně nikam nešel.

Jeho telefonní hovor v ní ale vzbudil zájem. Proč telefonní budka? Určitě měl mobil. Kdo dneska používá telefonní budky? Nebo to byl pro dealery běžný způsob komunikace, aby je nikdo nemohl vystopovat? Ale jak by se s nimi pak jejich zákazníci spojovali?

V tu chvíli kolem ní ztěžka projel autobus, zastavil na zastávce a Stavely nastoupil.

„Tak snad nejedeš jenom do Teska,“ zamumlala a rozjela se za autobusem.

Jonah bezděky došel až do své kanceláře a přistihl se, jak stojí u stolu a hledí do prázdna. Musí tomu všemu nějak porozumět. Pochopit, co se děje v zákulisí.

Na začátku vzbuzovali nějaké podezření všichni. Daniel Benham, který drogy koupil a možná si je i vzal zpátky. Connor, který byl v noci vzhůru u ohně. Brett, který měl možná zálibu v mladých dívkách.

Dvě z těchto informací pocházely od Coralie, uvědomil si.

A teď se najednou objevily další dvě informace poukazující na Andrewa Mackenzieho. Dvě ničivé rány pro jeho pověst. Jedna od Stavelyho a druhá opět od Coralie.

Co by člověk udělal, kdyby chtěl skrýt znásilnění a vraždu, ale taky ochránit své přátele? Co kdyby byl dost chytrý na to, aby mu došlo, že může všechno zamlžit a nastražit důkazy svědčící proti různým lidem, takže ve výsledku nebude možné obvinit nikoho?

Aby vraha usvědčili, budou mu vraždu muset prokázat nade vší pochybnost. Jenže to nebylo možné, když různé skutečnosti nejasně poukazovaly na to, že to mohl udělat ledaskdo.

Byl to něčí záměr už od začátku? Kdyby se tělo našlo před třiceti lety, byla by tam ta plechovka od piva s otisky prstů Bretta nebo Connora? A odebrané drogy poukazující na Daniela Benhama? A možná ještě nějaký další důkaz svědčící proti třetímu z chlapců?

Ale pak se objevil Mackenzie. Někdo ho vyfotil cestou na policii a dostalo se to do zpráv. Najednou tu byla další osoba, proti které se vyšetřování dalo mířit a která nebyla součástí skupiny přátel a pro vraha nic neznamenala. A od té doby se objevují důkazy svědčící o jeho vině. Nejdřív od Stavelyho a teď od Coralie.

Někdo to všechno řídil. Podstrkoval důkazy a využíval Coralie a Stavelyho. A možná telefonicky kontroloval, jestli Coralie dělá to, co má.

Znovu se zamyslel nad plechovkou plnou dexedrinu a nad tím, co jim měla sdělit.

Měla naznačit předávkování.

Ale — a tohle bylo důležité — to by fungovalo jedině tehdy, kdyby vrah věděl, že se opravdu předávkovala. V opačném případě by plechovka plná drog na místě činu neznamenala vůbec nic.

Když vytáčel číslo McCulloughové, jako by mu vlastní ruka ani nepatřila.

„Dobrý den, Lindo,“ pozdravil ji, když se opatrně ozvala. „Jde mi o původní místo činu z osmdesátýho třetího. Tábořiště. Posbíralo se tam toho spoustu, že?“

„Jo, ale nic z toho jsem neviděla.“

„Ale máte k tomu přístup?“ zeptal se.

„Když bych se ponořila do archivu,“ přiznala ne zrovna nadšeně. „Proč mám pocit, že z toho zase kouká přesčas?“

„Ta plechovka od piva,“ šel rovnou k věci. „Shodneme se na tom, že byla nejspíš nastražená. Kdyby se našla, dejme tomu, rok po Aurořině smrti, získali byste z ní otisky prstů a sliny, že?“

„No já tehdy ještě studovala,“ prohlásila McCulloughová s úšklebkem, „ale někdo tady asi jo.“

„Dejme tomu, že by se to udělalo. Tou dobou by ještě šlo poznat, jestli se předávkovala, že? Ještě by tam zůstaly měkký tkáně.“

„No… jo, asi jo.“

„Tak proč by tam tu plechovku někdo nechával, aby ukázala na způsob smrti, když by se nedala použít jako důkaz proti někomu jinýmu?“

Chvilku bylo ticho.

„Takže ji berete jako co? Důkaz, že se předávkovala?“

„Beru ji jako důvod hledat jinde,“ vysvětlil. „Otisky nemáme, ale možná jsme je mít měli. A protože tam ta plechovka byla, nikdo neměl zdroj předávkování hledat jinde. Na tábořišti se našly ještě jiný nádoby. Spousta prázdnejch plechovek, flašek, krabic a taky několik kelímků. Podle záznamů se posbíraly, ale nikdo je netestoval na drogy, protože v třiaosmdesátým nevěděli, že hledají stopy předávkování. Proč by to dělali? Já bych teď ale rád věděl, jestli tam někde nejsou zbytky dexedrinu.“

„Ježiši,“ ulevila si McCulloughová. „To je spousta práce…“

„Ale myslím, že to bude potřeba,“ usoudil Jonah. „Protože pokud by tam něco bylo, měli bysme jasno ohledně příčiny smrti.“

Linda si povzdechla. „To je pravda. Ale já mám asi dneska s normální prací utrum, a to jsem si říkala, že půjdu domů včas…“

„Jste skvělá,“ ocenil ji Jonah a zavěsil, než mohla něco namítnout.

Neztratit Stavelyho na autobusových zastávkách nebylo snadné. U prvních tří byl velký provoz, takže měla výmluvu, proč se zařadit za autobus a sledovat, kdo vystupuje. U čtvrté ale v protisměru nejel nikdo a ona musela autobus předjet a pak zastavit až o čtyři sta metrů dál.

Několikrát autobus předjela a pak se jím nechala předjet, až se dostali do centra města. Začala se bát, že vjede do míst vyhrazených hromadné dopravě, ale Stavely vystoupil na Commercial Road, těsně před tím, než autobus zabočil na Above Bar Street, a ona tak mohla popojet kousek před něj a zastavit na parkovišti restaurace Frog and Parrot hned za rohem.

Vydala se ke vjezdu na parkoviště a uviděla Stavelyho jít po ulici. Bylo snadné zahnout za roh a sladit s ním krok. Ale pak do něj málem vrazila, když najednou zabočil do obchodního centra.

Z pohledu sledovatele to nebyla zrovna výhra. Obchodní centra s mnoha východy nejsou nic moc. Během výcviku ztratila podezřelého v nákupním centru během několika minut.

Vešla prvními dveřmi a snažila se ho znovu vyhledat. Regály nebyly vysoké, a když se po nich rozhlédla, uviděla Stavelyho, jak se nad jedním hrbí.

Byl v oddělení kuchyňských potřeb, což jí připadalo bizarní. Neuměla si ho představit, jak si o víkendu prohlíží hrnce.

Pomalým krokem se k němu vydala a snažila se ho obejít zezadu, aby na ni neviděl. Šla uličkou a kolem pokladen a dostala se až k němu.

Vůbec nebyla připravena na to, že se najednou otočí čelem k ní. Setkali se pohledem a ji přepadl animální strach, který znala víceméně jen ze situací, kdy musela čelit násilníkům.

Připadalo jí, že tak stojí nekonečnou chvíli, a pak Stavely zamumlal: „S dovolením.“ Uhnul pohledem, obešel ji a vydal se k pokladnám.

Otočila se a dívala se na něj, skoro nemohla uvěřit tomu, že ji nepoznal. Že se nepokusí utéct nebo na ni zaútočit. Ale pak si uvědomila, že ji vlastně nikdy předtím neviděl. Byla pro něj jen nějakou obyčejnou ženou, a ne policistkou, která ho sledovala přes jednosměrné sklo.

Mířil k jedné z volných pokladen. Podával prodavačce tenkou plastovou krabičku s vyčuhující rukojetí a Hansonové se zpožděním došlo, že je to velký kuchyňský nůž. A teprve v tu chvíli si uvědomila, že telefon zapomněla na sedadle spolujezdce a nemůže to nahlásit.

Jonah si před návratem do výslechové místnosti na poslední chvíli vzpomněl, že má Coralii přinést slíbenou kávu. Opatrně ji před ni postavil, ale to byl poslední projev péče, kterým ji počastoval.

„Nemyslím si, že nám říkáte pravdu, slečno Ribbansová,“ prohlásil a posadil se, aniž se obtěžoval znovu vytahovat své poznámky.

„Co tím myslíte?“ pípla Coralie.

„Přišla jste nám sem zničehonic s podezřelou příhodou o Andrewovi Mackenziem, i když jste nejdřív na jeho osobu vůbec nereagovala,“ vyčetl jí. „Jednou jste ukázala prstem na Connora Dooleyho a vyjádřila jste pochybnosti o Brettu Parkerovi. Snažíte se nás zaměřit špatným směrem sama, anebo vás využívá někdo jinej z vaší skupiny?“

Coralie zrudla. „O nic se nesnažím. Jenom vám říct pravdu, když… Říct pravdu, protože nikdo jinej… Nikdo jinej to neudělá.“

„To vám nežeru,“ opáčil Jonah a hned dodal: „Kde jste byla předevčírem večer?“

Coralie nasadila zoufalý výraz. „Jak to myslíte?“

„Navštívila jste někoho z vaší skupiny, že? Tajně?“

„Byli jsme tam všichni,“ namítla a jeho to na okamžik vyvedlo z míry. „Já přišla jako poslední, a to jenom proto, že tam byli i ostatní.“

Jonah si v hlavě procházel jednotlivé zprávy a hovory. „U Bretta Parkera doma?“

Coralie přikývla.

„A kam jste šla potom?“

„Zpátky do hotelu,“ odpověděla Coralie neústupně.

Jonah z jejího výrazu poznal, že lže.

„Kam jste šla?“

„Do hotelu,“ trvala na svém. „Vrátila jsem se do hotelu. Opravdu.“

Jonah na ni nevzrušeně pohlédl. „Ale ne sama?“

„Nemám…“ Zmlkla a pak tiše prohlásila: „Chci odejít.“

„Potřebuju, abyste nám pomohla, Coralie,“ naléhal. „Někdo vás využívá a já myslím, že je to vrah. Nezáleží na tom, jestli je to váš přítel nebo milenec. Znásilnil a zavraždil mladou dívku a nikdo neví, jestli od té doby neudělal ještě něco horšího.“

„Nikdo z nás nic neudělal,“ rozohnila se. „To ten… ten učitel! Všichni jsme si kvůli němu prošli peklem. Nebudu vám pomáhat škodit kamarádům, když vraha máte tady na stanici.“

„Jak dlouho tomu věříte?“ zeptal se Jonah. „Až do včerejška jste ani nevěděla, že tam byl.“

„Kéž bych to věděla,“ odsekla mu prudce. „Pomohla bych Topaz nechat ho zatknout a mohli jsme… Mohli jsme si spokojeně žít a nemuseli jsme předstírat, že jsme úplně jiní, a já bych… Já bych nebyla… sama.“

Něco se v ní zlomilo a najednou vzlykala, z očí se jí draly slzy a z úst pláč utrápeného dítěte.

Hansonová běžela. Řítila se po chodníku a kolemjdoucí se na ni divně dívali, ale jí to nevadilo. Stavely už seděl v taxíku, mířil na sever a ona se zoufale potřebovala dostat k telefonu a autu.

Co ale bylo pozitivní, napadlo ji suše, podařilo se jí na dobrých patnáct minut odejít od telefonu a zapomenout na nutkání kontrolovat, jestli jí nenapsal Damian.

Jonah vyšel z výslechové místnosti trochu omámený. Z Coralie nic dalšího nedostal, jen vrtěla hlavou a brečela, dokud nenavrhl přestávku.

Vzal telefon, aby někomu zavolal, a uviděl, že se mu pokoušela dovolat Hansonová. Vytočil její číslo a chvilku se strachoval, ale když to zvedla, ulevilo se mu.

„Trochu prekérka,“ sdělila mu bez dechu. „Stavely někomu telefonoval, teď si koupil velkej kuchyňskej nůž a jede někam taxíkem. Mám jeho číslo. Zkouším ho sledovat, ale musela jsem se vrátit pro auto.“

„A seš tam sama…?“

„Jo, bohužel. Vím, žes říkal, ať si někoho vezmu — zapomněla jsem.“

Přečetla mu číslo licence taxíku a on ho zopakoval O’Malleymu, který odešel z výslechové místnosti s ním a pořád měl po ruce blok a pero.

„Když jsem ho viděla naposledy, mířil na sever po Above Bar Street. V černým passatu,“ dodala.

„Dobře. Když se ti to povede, tak za tím taxíkem jeď, ale opatrně. Tušíš, kam by mohl mířit?“

„Vůbec. Bohužel.“

„Dobře. Vydáme se na cestu a ohlásíme to. A dávej pozor. Jestli můžeš, obleč si ochrannou vestu, a pokud zastaví a vystoupí, drž se zpátky.“

Zavěsil a hned zavolal na centrálu do pátého patra. „Mám tady vozidlo jedoucí na sever po Above Bar Street. Černej passat. Taxík. Potřebuju k němu policejní vůz.“

Spěchal přes oddělení a cestou ke dveřím zkontroloval, jestli má v kapse klíče. O’Malley mu byl v patách.

Operátor se mu ozval zpět a potvrdil, že policejní vůz byl vyslán a číslo licence označeno. U dveří Jonah zavěsil a obrátil se na O’Malleyho: „Kam má Stavely sakra namířeno s kuchyňským nožem?“

38

Jojo vystoupila z auta a protáhla se, vděčná za čerstvý vzduch a svobodu. Co by dělala, kdyby musela zůstat v té výslechové kleci? A co když se tam bude muset vrátit?

Pokusila se tu myšlenku potlačit a vychutnat si krásu toho místa. Bylo tam nádherně. Telefonem vyfotila zvlněné zalesněné kopce vedoucí k Ostří nože a pak obrázek poslala do lezeckého fóra, aby všem ukázala, o co přicházejí. Na její dřívější výzvu, jestli se někdo nechce přidat, jí nikdo neodpověděl. Takhle už to s lidmi, kteří mají klasickou práci, chodí.

Obešla auto a z kufru vytáhla batoh. Do boční kapsy zasunula láhev, hodila si batoh na záda a vydala se po lesní pěšině.

Chvilku poté, co Jonah nastartoval auto, mu přes Bluetooth zazvonil telefon.

„Zdravím, Lindo,“ pozdravil. „Něco novýho?“

„Jo. Až tak dlouho to netrvalo,“ poznamenala McCulloughová. „Otevřela jsem pár krabic a plechovek a narazila na poklad. V krabici od pomerančového džusu jsem našla pozůstatky dexedrinu. Původně rozpuštěného.“

„Stačilo by to na předávkování?“

„Klidně,“ odpověděla McCulloughová. „Na dně je tak půl gramu a po stěnách je ho taky dost. Zvážím to, ale jestli tam někdo nasypal celý sáček, byla by to tak čtyřikrát nebo pětkrát větší dávka, než by stačila na zabití.“

„Skvělá práce,“ poznamenal Jonah.

„Můžu už jít domů?“ zeptala se. „Nebo potřebujete všechny výsledky ještě dneska?“

„Zítra to bude stačit.“

Položil telefon a zastavil, aby popřemýšlel. Vždycky se domníval, že Aurořina smrt byla vražda, že byla úmyslná. Co když to tak vůbec nebylo? Co když si vrah uvědomil, co udělal, až další den ráno?

Bylo by to děsivé zjištění.

Prošel si v hlavě postupně všechny výpovědi o tom, co se dělo ráno. Od Connora klopýtajícího po lese a hledajícího Auroru po Benhama otřeseného pocitem viny a Brettovu kocovinovou snahu schovat drogy.

Najednou mu to připadalo úplně zjevné, jako by na to měl přijít už dávno. Jenom jeden z nich měl tak málo zkušeností s drogami, že by ho mohlo napadnout vysypat celý sáček dexedrinu do krabice džusu s cílem někoho omámit a znásilnit. Jenom jeden z nich by odešel spát a nechal Auroru odplazit se a předávkovanou a samotnou zemřít v díře v zemi.

A v podivném návalu vzpomínek, při kterém si vůbec nepřipadal ve své kůži, si vybavil ten večírek před třiceti lety a kluka, který Zofiu povzbuzoval v pití. Který jí pořád doléval panáky. A který se Jonaha s předstíranou starostlivostí ptal, kam ji vede.

Teď už to věděl. Věděl to jistě. Ten stejný člověk mohl jako jediný ráno zjistit, že Aurora je mrtvá, protože ji tam viděl.

Víc než kilometr si Hansonová zoufala, protože passat ani nezahlédla. Odbočila doleva na Commercial Road a doufala, že taxík udělal to stejné. Věděla, že mohl pokračovat na sever po trase autobusu přes park. Už si začínala myslet, že to tak opravdu udělal, a snažila se přijít na to, kam by měla jet dál, když ho znovu s velkou úlevou spatřila. Odbočoval doleva na rychlostní silnici po Havelock Road.

Byla to ta cesta, po které včera sama jela. Vedla na nadjezd a pak směrem k New Forestu. Stavely si pro cestu taxíkem přes město vybral tu nejrušnější část dne. Pořád zastavovali a rozjížděli se, takže pro ni bylo snadné nespustit ho z očí, ale jeho to muselo stát majlant. Což ji jen utvrdilo v tom, že ať už dělá cokoli, někdo mu za to platí.

Popojížděli až k nadjezdu, odkud se provoz trochu zlepšil. Hansonová zrychlila, aby jí černý passat nezmizel z dohledu, a podívala se do zpětného zrcátka, jestli už neuvidí policejní vůz, jak trochu doufala. Bil se v ní strach z nože, který Stavely měl, s touhou být na místě první.

Jakmile vjeli na delší úsek bez sjezdů, sundala jednu ruku z volantu a zašátrala vzadu pro ochrannou vestu. Při snaze nasadit si ji za jízdy se rozhodně nevěnovala řízení tak, jak by měla, ale než by s ní zápolila, zatímco by Stavely na někoho útočil, raději teď chvíli pojede trochu nebezpečně.

Když měla jednu ruku vevnitř a druhou venku, zazvonil jí telefon. Pohlédla na obrazovku, čekala, že tam bude Sheensovo číslo, ale místo toho uviděla jméno „Damian“. Tentokrát nepocítila sklíčenost. Prostě ji jen strašně naštval.

Než si vestu oblékla a utáhla, zkoušel volat znovu. Zkontrolovala, že taxík se Stavelym je pořád před ní, jednou rukou vzala telefon a otevřela zmeškaný hovor od Damiana, takže se objevily jeho kontaktní údaje.

Když stiskla tlačítko „Blokovat“, ani se jí moc nezvedl adrenalin.

To Jonahovi, který vyjížděl ve svém mondeu ze stanice, proudilo v krvi adrenalinu o dost víc. Dobrovolně by nejnovější členku týmu na sledování ozbrojeného podezřelého nevyslal, jakkoli se zdála být chytrá a celkově rozumná. Poradit si s nožem rozhodně nebyla žádná legrace. Jeden policista z jeho ročníku byl ubodán tři měsíce poté, co nastoupil.

Vzhledem k aktuálnímu provozu pochyboval, že by s O’Malleym mohli Stavelyho a Hansonovou dohonit. To ale neznamenalo, že to nezkusí. Zapnul maják a sirénu a většina aut jim uhnula z cesty. Na přechodu musel ale prudce zabrzdit kvůli dvěma lidem středního věku, kteří vešli do silnice, aniž se rozhlédli. Nevěřícně je sledoval, jak pomalu přecházejí a nedbají okolního hluku.

„Taky někdy nesnášíš lidi, Domnalle?“ zeptal se O’Malleyho.

„No ježiš, pořád,“ odpověděl seržant.

Hansonové začínala být cesta povědomá, ale nevěděla proč. Napadlo ji, že to asi bude na trase k jednomu z podezřelých domů, ale protože byla u každého jen jednou, nepoznala ke komu. Zatelefonovala Sheensovi, aby ho informovala, kde zhruba jsou, a pak čekala, až zavolá zpátky.

Netrvalo to dlouho.

„Zrovna mi volal spojovatel. Policejní vůz je na nadjezdu a zatím má zapnutý maják i sirénu,“ oznámil jí. Hansonové se ulevilo. „Počítají, že u vás budou do desíti minut a že až budou poblíž, budou muset sirénu vypnout.“

Úleva mírně vyprchala. Do té doby můžou být klidně v cíli Stavelyho cesty. Vždyť už teď byli kus za Southamptonem, mimo rychlostní silnici, a mířili k Lyndhurstu.

Jedním okem hleděla do telefonu a hledala, kde který podezřelý bydlí. Mohl by jet k Jojo Magosové, Jacksonům nebo Brettu Parkerovi. Případně i delší cestou do Bishop’s Walthamu k Danielu Benhamovi a v tom případě by měli času dost.

„Jestli jede k Brettovi nebo Jojo, policie to nestihne,“ poznamenala. „Jsme jenom pár minut od nich, řekla bych. A od Jacksonů… No, asi taky míň než deset minut, i když ne o moc.“

„Jestli zastaví dřív, než tam budou, zablokuj taxík, aby nemohl odjet,“ poradil jí Sheens. „A Stavelymu s klidem řekni, že policie je na cestě a bude tam do dvou minut. Dej nám vědět, aby mohli zase zapnout sirény.“

„Dobře,“ přitakala Hansonová. „Ozvu se.“

Zavěsila a v duchu se začala připravovat na konfrontaci. Alespoň vzdáleně už takové situace zažila. Důležitý byl klid a působit autoritativním dojmem. To věděla.

A nedostat se dost blízko na to, aby ji útočník pobodal. To taky.

„Ty telefonní záznamy sahaly až do dneška?“ zeptal se Jonah O’Malleyho cestou k nadjezdu.

„Myslím, že do včerejška,“ odpověděl O’Malley. „Proč?“

„Až Stavelymu zabráníme v tom, co dělá, chci zjistit, kdo Coralii volal během výslechu, protože mám takový tušení, že její otec to nebyl.“

„To vypadá, že už víš,“ poznamenal O’Malley a Jonah si všiml, že se na něho po očku podíval.

„Mám svůj tip,“ opáčil.

Byl to dům Bretta Parkera. Jeli po silnici, která vedla k jeho příjezdové cestě, a v dohledu nebyla žádná další auta. Hansonová se musela trochu stáhnout a uvažovala, jak to udělá s bránou. A co si s ní vlastně počne Stavely. Těžko ho pustí dál, když oznámí, že Bretta přišel pobodat. Poznal by ho vůbec Brett nebo Anna po jméně?

Neměla moc času přemýšlet nad tím, proč tam byl, ale byla si jistá, že představuje nebezpečí. Brett byl pro vraha z nějakého důvodu větší hrozbou, než byl ochoten snést. Dost velkou na to, aby riskoval poslat tam Stavelyho.

Za zatáčkou proti sobě uviděla auto. Instinktivně zajela ke kraji, aby mohlo projet. A pak si uvědomila, že to byl ten taxík, a proklínala se, že ho přece měla zablokovat, když ji míjel.

Pak si s úlevou všimla, že zadní sedadlo je prázdné. Stavely vystoupil.

Dojela před Brettův pozemek. Po stranách se tyčily vysoké šedé kamenné zdi a před ní brána.

Zastavila před bránou a vypnula motor. Nevěděla, co dělat. Venku nebylo po Stavelym ani památky a taxík neměl dost času dojet až ke dveřím a zpátky.

Přelezl zeď? napadlo ji. Nebo ho dovnitř někdo pustil pěšky?

Vystoupila z auta, zkontrolovala, že má ve vestě zastrčený obušek, a pomalu se vydala k bráně. Letmým pohledem skrz viděla dlouhou příjezdovou cestu a nikde žádnou postavu.

Rychle popoběhla ke zdi se zvonkem a otočená zády k ní stiskla tlačítko.

Chvilku bylo ticho a pak se ozvala Anna.

„Kdo je tam?“

„Tady policie. Konstábl Hansonová,“ představila se rychle. „K vašemu domu se blíží ozbrojený muž. Potřebuju, abyste mě pustila dovnitř, nechala otevřenou bránu a pak se s manželem někam schovala. Někam se zamkněte.“

Nastala krátká pauza a pak Anna řekla: „Brett tady není. Víte to jistě? Nikoho jsem nepouštěla.“

„Sledovala jsem ho sem,“ upřesnila Hansonová. „Teď už bude někde u domu. Můžete mě pustit dovnitř? Na cestě je i policejní vůz.“

„Proboha,“ slyšela Annu. „Nemám… Můžu se zamknout jedině v koupelně.“

„Tak to udělejte,“ vyzvala ji. „A buďte tiše.“

Ozvalo se zabzučení a brána se otevřela. Hansonová vklouzla dovnitř, rozběhla se po dlouhé příjezdové cestě a při tom vytáhla mobil.

Jonahovi zazvonil telefon, zrovna když vyjeli na nadjezd. Nejradši by si cestu auty jedoucími kolem prorazil. I když měli zapnutou sirénu, stejně se někteří řidiči snažili vklouznout před ně, aby nepřišli o své místo v řadě.

Na obrazovce se objevilo jméno Hansonové a on hovor rychle přijal.

„Je u Bretta Parkera,“ oznámila a znělo to, jako by běžela. „Stavely šel dovnitř pěšky. Brána je otevřená pro policii. Já jsem… kousek za ním.“

Jonah se podíval na hodiny. „Měli by tam být za šest minut. Držel bych se dál,“ upozornil ji.

„Anna je tam sama,“ odpověděla Hansonová. „Řekla jsem jí, ať se zamkne v koupelně.“

„To by ho mělo zdržet dost dlouho,“ usoudil Jonah. „Zůstaň venku.“

„Dveře jsou otevřený,“ slyšel Hansonovou. „Do prdele.“

„Zůstaň venku,“ zopakoval Jonah, ale ona zavěsila.

Hansonová nakoukla do dveří a skoro čekala, že na krku ucítí nůž. Ale nic se nestalo. Chodba byla úplně prázdná.

Do ticha se najednou ozvala hlasitá rána, až sebou Hansonová trhla. A pak další a další. Neměla pochyb o tom, že takhle to zní, když se někdo pokouší vyrazit dveře. Rány vycházely z horního patra.

Tam se Anna zamkla v koupelně. Musel vědět, kde je.

„Policie!“ zavolala Hansonová a vytáhla obušek. Chvíli bylo ticho a pak opět rány.

Vydala se ke schodům a obušek držela napřažený před sebou ve viditelně se třesoucí ruce. Na širokých schodech byl měkký koberec, takže když po nich spěchala nahoru, nebyla vůbec slyšet.

„Matte! Policie je na cestě a víme, že jste ozbrojen!“ zavolala znovu. „Položte ten nůž a vyjděte na chodbu.“

Ozvala se poslední rána, praskání dřeva, které určitě doprovázelo vyražení dveří, a pak se náhle rozhostilo absolutní ticho.

Vystoupala nahoru a uviděla před sebou několikery zavřené dveře. A pak úplně vpravo vzadu jedny otevřené.

Když procházela chodbou, jako by jí její nohy ani nepatřily. Co dva kroky se nadechla nosem a vydechla pusou, snažila se uklidnit.

Jak se blížila k otevřeným dveřím, zpomalila. Byly vyražené. Na koberci ležely třísky z okolí zámku a v panelu u země byla velká promáčklina.

Nadešla si, aby nahlédla dovnitř. Bylo vidět kus šedobílé zdi, a když se přiblížila, do zorného pole se jí dostaly další věci. Spatřila malý obraz a křeslo.

To není koupelna, uvědomila si. Ale byla to uzamykatelná místnost. Anna se nakonec mohla zamknout tam. Proč neslyšela žádné volání o pomoc?

Do ticha se ozvalo vzdálené houkání sirény. Policie se slyšitelně blížila.

Jenže on už byl uvnitř. Anna mohla potřebovat pomoc.

Hansonová do dveří velmi pomalu zatlačila a srdce jí u toho zběsile bušilo. Teď už viděla stůl s tenkým monitorem.

Najednou se před ní něco pohnulo a ona ztuhla.

Asi vteřinu byla ochromená hrůzou, než jí došlo, že to, co se hýbe, jsou závěsy. Pohnuly se, protože dvoukřídlé prosklené dveře za nimi byly otevřené a proudil jimi večerní vzduch.

Okamžitě se vylekala, že Stavely ublížil Anně a utekl. Pokračovala dál, dokud neviděla do celé místnosti. Nikdo tam ale nebyl. Ani Anna, ani krev, ani žádné místo, kam by se dalo schovat.

„Anno?“ zkusila to tiše.

Žádná odpověď. Sirény se ozývaly hlasitěji. Auto už muselo být na příjezdové cestě.

Takže Anna tam nebyla. Nejspíš se zamkla někde jinde.

Hansonová se nechápavě rozhlédla po pokoji. Co tu Stavely dělal? Proč sem přišel a pak utekl?

Co nejtišeji došla k francouzskému oknu a vyhlédla ven. Za ním byl malinký balkonek jen pro tuhle místnost. Pod ním velká laťková mříž, která tvořila střechu terasy. Po Stavelym ani památky, ale slézt po těch dřevěných příčkách nemohlo být těžké.

Vytáhla telefon a zavolala Sheensovi, který zněl naštvaně. Nevšímala si jeho otázky, co to sakra dělá, a oznámila mu: „Stavely vylezl oknem a zdrhl. Nevím proč, ale vyrazil dveře a pak utekl.“

„Byly to dveře do pracovny Bretta Parkera?“

„Co? Jo, asi jo,“ usoudila Hansonová, když se znovu podívala na stůl.

„Nic tam neudělal?“

„Ne,“ odpověděla Hansonová a pak pohlédla na počítač. Monitor byl zapnutý a zářil. Na obrazovce blikalo pole pro zadání hesla. „Teda, možná zapnul počítač.“

„Řekni policii, že se jedná o místo trestnýho činu,“ vyzval ji Jonah, „a ať zabaví počítač a veškerou další techniku.“

„Co tím Stavely sledoval?“ zeptala se Hansonová a pak, když jí to do sebe pomalu začalo zapadat, dodala: „Tohle chtěl? Ukázat nám místo trestnýho činu? Zavést nás za Brettem Parkerem?“

„Nejspíš jo,“ přitakal Jonah. „Než Aleksy Nowak zemřel, dostal se do Brettovy pracovny a našel něco, co způsobilo velkou hádku. Anna si myslela, že šlo o peníze, ale podle mě našel telefon se zprávama od holek. Mladejch. Myslím, že Brett je už hodně dlouho sexuální predátor a že Aleksyho zabil, aby to utajil. Budeme to muset ověřit, až se mu podíváme do počítače a případně telefonu.“

„No do prdele,“ hlesla Hansonová a pak dodala: „Pardon. Takže… Co mám říct Anně?“

„Jen že jim tam někdo něco zpřeházel,“ poradil jí Sheens. „A že ji budeme potřebovat na stanici kvůli výpovědi.“

„Dobře,“ souhlasila Hansonová a doufala, že udrží dostatečně kamennou tvář, aby před Annou neprozradila, že její manžel je možná sériový vrah a násilník.

39 Aurora

sobota, 23. července 1983, 3.05

„Promiň,“ ozval se a vynořil se z temnoty. Byl vratký, s nezaostřeným pohledem. Opilý, pomyslela si. A nejspíš se zrovna vzbudil. „Nedošlo mi, že seš tady.“

Brett se zastavil kousek za ní, nebyl moc osvětlený a trochu se potácel. Musela natáhnout krk, aby se na něho podívala. Srdce jí pořád rychle bušilo z toho, jak se lekla.

„Co děláš vzhůru?“ zeptal se. „Myslel jsem, žes šla spát.“

„Měla jsem žízeň,“ odpověděla.

Přikývl. Trochu přihlouple se rozhlédl. „Najdu ti pivo.“

Chtěla něco namítnout, říct mu, že to tak úplně nemyslela. Ale nechtěla ho zase zklamat. Chtěla, aby se na ni díval jako na Topaz.

Znovu se jí stáhl žaludek, když si vzpomněla, jak byl z její sestry celý pryč. Nechtěla si představovat, co dalšího dělali. Bylo jí z toho ještě chladněji. Ještě hůř.

Brett chvíli šmátral v taškách s jídlem a pak jí přinesl pivo. Než jí ho podal, se zasyčením plechovku otevřel. A pak si napůl sedl, napůl lehl vedle ní. Vrazil do ní a ona uhnula, ale on se zase přisunul. Ovinul kolem ní paži.

Cítila, jak tuhne. Vzpomněla si, jak měl před chvílí ruku pod sukní její sestry.

„Promiň,“ zamžoural na ni. „Myslel jsem, že se chceš přitulit.“

„Ani ne, díky,“ opáčila.

Usrkla si piva. Zkřivila se jí ústa. „Radši bych pomerančovej džus,“ poznamenala a vstala, byla ráda, že se ho nemusí dotýkat.

„A jo, pivo ne, já zapomněl.“ Taky se postavil, vrávoravě. „Zůstaň u ohně. Donesu ti ho.“

Uvažovala, že mu řekne, že to zvládne sama. Ale pořád jí byla hrozná zima a u ohně bylo jediné teplé místo. Zase se posadila, co nejblíž to šlo, aniž jí sukně chytla od uhlíků. Znovu do nich foukla, aby se rozhořely. Přihodila pár klacků a pak se Brett vrátil.

„Tumáš.“ Zamával před ní krabicí pomerančového džusu a ona si ji vděčně vzala. Přiložila si otvor k ústům a pila.

V puse jí asi zůstala divná pachuť po pivu, protože i ten džus jí připadal hořký.

Měla ale moc velkou žízeň na to, aby přestala pít. Pila a pila, rychle ho polykala, dokud krabice nebyla prázdná.

Zadýchala se u toho. Byla bez dechu a ulepená od džusu. Ale už neměla žízeň. Neměla sucho v puse. Jen jí tam trochu… mravenčilo. Ústa jí mírně znecitlivěla.

Brett si k ní dřepl a tak zvláštně se na ni usmál, nelíbilo se jí to. „Jak se teďka cítíš?“

Natáhl k ní ruku a ona instinktivně ucukla hlavou.

„Neblázni,“ zašeptal. Sáhl ještě dál a jemně, ale pevně ji chytil pod bradou a za krk.

„Prosím, nech toho,“ požádala ho. Něco bylo špatně. On. Tábořiště. Něco v ní. „Prosím.“

„Musíš se naučit, kdy přestat bojovat,“ prohlásil a druhou rukou jí vyhrnul sukni nahoru ke stehnům.

„Brette,“ prosila a stáhla si sukni zpátky.

Prudce se na ni vrhl, přitiskl svá ústa na její a přimáčkl ji zády k zemi. Loktem se opřela do uhlíků a rychle ucukla. Do zad ji tlačily klacíky. Tiskl ji k zemi a její první polibek, který si tolikrát představovala, nebyl něžný a láskyplný. Byl nucený, bolestivý a nedalo se mu uhnout.

Zkoušela ho odtlačit, ale byl silnější. A čím víc tlačila, tím víc slábla. Ztrácela rovnováhu.

Odtáhl ústa a klekl si. Rozepínal si pásek u džínů.

Aurora se pokusila odvalit. Vstát a utéct. Ale byla slabá. Roztřesená. Zvedla se na ruce a kolena, a když se snažila odlézt, země jí připadala divná a rozostřená.

A pak ucítila ostré zatáhnutí za kotník a klouzala dozadu, obličejem po spadaném listí a větvičkách, které ji škrábaly a řezaly.

„No tak, Auroro,“ nahnul se k ní a zašeptal jí do ucha. „Potřebuješ si akorát pořádně zašukat.“

40

Sotva Jonah zavěsil, O’Malley ho zasypal otázkami.

„Proč myslíš, že šlo o mladý holky?“ zeptal se.

„Částečně proto, že Brett neměl zájem o Topaz, ale o týden dřív se líbal s nějakou mladší holkou, a částečně kvůli spojení s Mattem Stavelym,“ odpověděl Jonah. „Myslím, že Stavely někomu opravdu prodával rohypnol, ale nebylo to Mackenziemu, ale Brettu Parkerovi. Myslím, že se nechal zatáhnout do spousty věcí, se kterýma nechtěl mít nic společnýho.“

„Takže co… Zavedl nás tam, aby se z tý Parkerovy bryndy dostal?“

„Myslím si to,“ odpověděl Jonah.

„A co Aleksy Nowak?“ zeptal se seržant. „Proč Bretta neudal, když to — kdovíco — našel?“

„Myslím si, že nejdřív nevěděl, co našel,“ odpověděl Jonah. „Vsadil bych se, že to byl telefon plnej zpráv těm holkám. Kdybys to viděl, nevěděl bys, kolik jim je, a myslel by sis, že jenom podvádí ženu, ne?“

„Jo, to je fakt,“ souhlasil O’Malley zamyšleně. „Ale kdyby na mě začal řvát, asi bych nad tím začal uvažovat…“

„Přesně,“ přisvědčil Jonah. „Myslím, že toho měl dva týdny plnou hlavu a chtěl od Jojo podporu, aby s tím šel na policii. Proto jí poslal zprávu, že si musejí promluvit. Brett si nejspíš uvědomil, jak blbě to vypadalo, tak Aleksymu napsal z jednoho ze svejch dalších telefonů.“

„Proboha,“ vydechl O’Malley. „To je hrozně… promyšlený, co? Všechno to plánoval.“

„Jo,“ přitakal Jonah pomalu. „Až na Stavelyho, kterej ho prozradil.“

Chvilku bylo ticho a pak O’Malley prohlásil: „Ale ta původní vražda, Aurořina… nebyla úmyslná.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Jonah. „Ostatní měli s drogama zkušenosti. Moc dobře věděli, jaká dávka by byla smrtelná. Ale Brett, kterej předtím nikdy nic neměl, se podíval na sáček a připadalo mu, že je toho tam málo, navíc nevěděl, jaký jsou příznaky předávkování, takže je u Aurory nepoznal. Další den šel s Jojo schovat tu skrýš. Jojo odběhla pro zdechlinu a Brett pokračoval sám. Byl jedinej, kdo Auroru mohl ráno vidět. Než se Jojo vrátila, došlo mu, co udělal. Že Aurora si tam zalezla předávkovaná a zemřela. A pozvracel se. Ne ze smradu z toho zvířete, ale protože mu došlo, že ji zabil.“

„Takže počkáme, až se technici podívají na jeho počítač,“ zeptal se O’Malley, „nebo Bretta zatkneme rovnou?“

„Doufejme, že se vrátí domů a pochopí, že jeho dokonalej plán je v troskách,“ odpověděl Jonah a pousmál se. „A to všechno kvůli bezvýznamnýmu dealerovi, o kterým si myslel, že by pro něho udělal cokoli.“

Uvažoval, jestli se Stavely odněkud vynoří, nebo si naplánoval únikovou cestu. Moc se ho chtěl zeptat na pár věcí.

Ale když se znovu zamyslel nad Stavelyho jednáním, něco ho znepokojovalo. Proč ten nůž? Proč by chodil k Brettovi s nožem? Musel vědět, že tady Parker nebude, jinak by se o nic nepokoušel. A musel taky vědět, že ho Hansonová sleduje. Tak proč se ozbrojoval a výrazně tím zvyšoval pravděpodobnost, že ho zatknou?

Možná aby získal pozornost Hansonové, pomyslel si. Chlap, který se někam vydá s nožem, pozornost docela budí. A pak na něj padla bodavá tíseň. O to možná šlo, ale třeba to původně nebyl Stavelyho nápad.

Co když to byl Brett, kdo mu řekl, aby si koupil nůž? Brett, který mu zjevně už dlouho říkal, co má dělat. A jestli to tak bylo, bylo to proto, aby mu zajistil spoustu pozornosti.

Něco mu na tom nehrálo a prostupoval jím nepříjemný pocit. Ať už Stavely nakonec udělal cokoli, zdálo se, že čekal, dokud neuvidí, jak jeho byt sleduje Hansonová, a pak ji — a s ní i celý Jonahův tým — vylákal na lov. Nepotřeboval volat z budky. Klidně si mohl zavolat z mobilu, tak byl nejspíš s Brettem v kontaktu celá léta. Ale jeho dalšímu jednání to bezpochyby dodalo zdání důležitosti.

Znovu zavolal Hansonové. „Juliette, máš tam Annu?“

„Jo,“ odpověděla Hansonová. „Jo, je tady se mnou a je v pořádku.“

„Výborně. Můžeš prosím zjistit, kde by mohl být její manžel? Raději bysme ho na to vloupání měli upozornit.“

Hansonová se Anny zeptala a pak slyšel Anninu nesrozumitelnou odpověď.

„Prý si jel někam zaběhat,“ přetlumočila mu Hansonová. „Anna mu může zkusit zavolat…“

Potom bylo slyšet Annu, obě ženy si něco říkaly a Hansonová mu oznámila: „Není tam signál, ale prý může zkusit funkci Najít přátele na iPhonu. Má ji přidanou, takže ona si ho taky může zobrazit.“

Jonah čekal a srdce mu neklidně bušilo. Za pár vteřin znovu uslyšel Annu.

„Je v lese, někde poblíž Burley.“

Teď se mu srdce skoro zastavilo. Vybavil si Jojo na závěr výslechu před několika hodinami.

Tak půl hodiny? Je to kousek od Burley…

„Děkuju,“ odpověděl mechanicky a ukončil hovor. Poté znovu zapnul sirénu a maják a snažil se ignorovat nepříjemný pocit, že jedou příliš pozdě.

Brett klusal po cestě a usmíval se. To byla paráda. Slunce, stromy, výhled. Cítil se jako živý stroj, silný a dokonalý.

Na setkání s Jojo se těšil. Pociťoval k ní takovou zvláštní směsici zalíbení a nenávisti. I když nenávist možná nebyla to správné slovo. Spíš zklamání.

Tolikrát ji varoval. Tou zahradou, Aleksym. Tolika náznaky.

A po letech, kdy ho poslouchala a pomáhala mu, se najednou obrátila proti němu. Nejdřív soukromý rozhovor s detektivem Sheensem na lezecké stěně, o kterém ho informoval Stavely. Další den se vydala na stanici a podala výpověď. A pak přišla i s ostatními k němu. Přes to se nemohl přenést, jak tam seděla u něho doma, vzdorovitě se mu dívala do očí a řekla, že je načase, aby všichni mluvili pravdu.

Nenaslouchala jeho varováním. Z otázek, které jim Sheens všem kladl, to bylo víc než jasné. Naváděla ho k němu.

Uvažoval, co se změnilo. Šlo o Sheense? Zpracoval ji lépe, než by do něj Brett řekl?

Ta zrada ho znovu ostře zabolela. Tehdy ráno, když spolu zahrabávali skrýš a ona ji maskovala zdechlinou, se vyjádřila jasně. Řekla mu, že ho bude krýt. Přece tam Auroru musela vidět. Musela vědět, že proto se pozvracel.

A navíc ho kryla už předtím. Když řešili, jestli Auroru někdo neviděl potom, co šla spát, neřekla nic. I když viděla nejen Auroru, ale i jeho. Mžourala na něho přes oheň.

V tu chvíli si samozřejmě myslel, že kryje pouze to, že Auroru znásilnil. Trochu nepříjemná situace a zmizelá holka, kterou potřeboval najít jako první a ukecat.

Jojo mu ale řekla, že nic neprozradí, i když možná jinými slovy. A zůstala na jeho straně dokonce i tehdy, když něco začal tušit Aleksy.

Brett věděl, že nechávat telefon v pracovně, když ho zrovna nepoužíval, je hrozná blbost. Pořád se na sebe kvůli tomu hněval. Tolik pečlivého plánování a pak to málem prasklo jen proto, že ho nenapadlo, že by se mu někdo mohl podívat do šuplíků v pracovně.

Poté co jeho telefon našel Aleksy, ho schoval za knížky ve svém kamrlíku. A brzy nato si pořídil nový a ten starý schoval na půdě. A taky si začal zamykat pracovnu, protože tam měl pořád svůj počítač.

Nicméně mu připadalo zvláštní, že Jojo jako by jím byla okouzlená, ale nic sexuálního po něm nechtěla. Dělal jí návrhy, i po Aleksyho smrti, a ona je vždycky odmítla. Možná mu díky tomu mohlo dojít, že vlastně není tak úplně na jeho straně. Ale zase se na něj smála, nechala se od něho objímat a lichotit si a trpělivě mu naslouchala, když si občas potřeboval trochu postěžovat na Annu.

Poslouchala ho, dokonce i když truchlila po Aleksyho smrti, a svěřila se mu, že se s ní Aleksy chtěl rozejít. Objímal ji, když vzlykala, že to ona ho uštvala, a dávala si jeho smrt za vinu.

„Nemůžeš za to,“ uklidňoval ji tiše. I když to byla lež. Celé to byla její vina. Neměla do toho Aleksyho zatahovat.

Nebyl si jistý, jestli má z té souměrnosti dobrý pocit. Z toho, že Jojo zemře stejně jako Aleksy. Hluboko uvnitř měl trochu pochybnosti: Že to bude příliš podobné. Že to Sheens prokoukne. Že se na všechno přijde.

Zároveň se jeho obavy střetávaly s desetiletími, kdy mu to procházelo. Všechno to pečlivě naplánoval a oni si ho nebudou moct s ničím spojit. Ne, když je Stavely zavede k domu Daniela Benhama a ještě víc je tím zmate.

A navíc ho Jojo zklamala. Nakonec se obrátila proti němu. A za to si zaslouží trest.

O’Malley vygooglil stěnu Ostří nože a hledal na webech lezeckých klubů, dokud nenašel instrukce, jak se k ní dostat. Pak zavolali na centrálu a nechali tam poslat nejbližší policejní vůz.

Jonah se do hovoru zapojil: „Musíte zaparkovat u Station Road,“ vysvětloval operátorovi, „a vydat se po prostřední stezce. Na prvním rozdvojení půjdete doprava a pak minete všechny další odbočky, dokud nedojdete k označenýmu rozcestí s cedulí na Burleyský hřeben. Tam budou.“

„Kdy odjel?“ zeptal se O’Malley tiše.

„Nevím,“ odpověděl Jonah. „Ale Jojo už tam bude víc než hodinu. Možná dvě.“

Jojo Ostří nože pořád odkládala. Nedařilo se jí je zdolat, ten finální skok po úchytu by měl být snadný, ale úchyt byl prostě příliš vysoko a daleko. Ani s jištěním se k tomu nikdy nepřiměla.

A dneska s sebou lano neměla. Cestou sem vzpomínala na Aleksyho. Aleksyho, o kterém si přestávala myslet, že ji zradil, a který nespadl kvůli ní. Aleksyho a jeho schopnost vrhnout se bez jakékoli opory do cest, které v ostatních vyvolávaly obavy.

Někdy si říkám, že to dávám jenom proto, že nemám na výběr, svěřil se jí.

Dneska to udělá tak, že nebude mít na výběr ona.

Rukama našla madlo, kterým cesta začínala. Chytila se ho a nohy vyhoupla na stup pod ním. Tohle znala. Tady byla doma.

I další krok byl rychlý. Levé chodidlo vytáhla nahoru a palec zastrčila do úzké prohlubně. Skoro jako by tam ten stup vůbec nebyl, ale ji nadlehčoval adrenalin, a tak se na něm vytáhla.

Už měla rozloženou váhu na další krok, když za sebou něco uslyšela. Mírně se posunula a podívala se doleva dolů, kde pod sebou uviděla Bretta, jak se zastavil, aby popadl dech, s rukama v týle a lokty z každé strany obličeje. Byl v běžeckém a na čele se mu leskl pot.

„Ahoj Jojo,“ pozdravil ji, a přestože to byl Brett — Brett, který k ní byl třicet let laskavý —, přeběhl jí mráz po zádech.

Uvědomovala si, že je tak akorát z jeho dosahu, a zavolala: „Co tady děláš?“

„Tys mě sem přivedla,“ odpověděl se smutným úsměvem. „Já tě varoval, Jojo. Proč jsi s nima mluvila? Proč už nejsi můj spojenec?“

Jojo na něho chvíli hleděla. „Tvůj spojenec?“

Levou rukou nahmatala další chyt — bouli, která se dobře držela —, pravou nohu strčila do praskliny a posunula se nahoru. Teď už byla rozhodně z jeho dosahu, ale on šel blíž.

„Víš, že jsem ji nezabil úmyslně,“ prohlásil Brett ublíženě. „Tehdys to věděla, ale teď jako bys na to zapomněla.“

Mluvil o Auroře. No jistě.

Jojo najednou přepadl nepříjemný pocit, že přesně takhle zemřel Aleksy. Že s ním Brett takhle mluvil, zklamaně a trochu vztekle, a pak ho zabil. Lezl nahoru za ním a stáhl ho dolů? Ne, ležel pod Mechanickou vertikálou. Brett nejspíš vyšel po stezce, počkal na Aleksyho nahoře a pak ho shodil.

„Nezapomněla jsem na nic,“ opáčila. Trochu nejistěji se pustila do dalšího kroku. Nemohla z hlavy dostat představu, jak musel Aleksy při pádu vykřiknout. „Teď jsem si toho dost uvědomila. Tys ho zabil, co?“

Věděla, že by ho měla uklidňovat, ale nutně to potřebovala slyšet.

„Aleksyho?“ zeptal se. „Jasně. Ten blbec strkal nos, kam neměl. Snadno by si dal dvě a dvě dohromady.“

Dalšími třemi kroky ji provedlo něco mezi strachem a vztekem. Zaslechla škrábání, podívala se dolů škvírou mezi chodidly a uviděla, že Brett je na stěně. Byl nemotorný a těžkopádný, ale měl sílu. První madlo zvládl s přehledem.

Lezl si pro ni nahoru, nejspíš ji chtěl zachytit a stáhnout. Žaludek se jí sevřel ještě víc.

„Jojo, měla bys vědět, žes mě k tomu přinutila,“ oznámil jí trochu bez dechu, zatímco se přesouval a chystal na další krok. „Stejně jako Aleksy. Nikdy jsem nikomu ublížit nechtěl.“

„Ani Auroře, kdyžs ji znásilňoval?“ zeptala se Jojo.

„Jestli jsem jí chtěl ublížit? Líbilo se jí to. Chtěla to. Viděl jsem, jak se na mě celej večer dívala…“ Odmlčel se, s námahou se vytáhl o další krok výš a pak pokračoval: „Ty víš, že jsem jí ublížit nechtěl. Když jsem viděl, že zemřela… Byla to hrůza. A všechny jsem vás třicet let — “ zase se posunul — „chránil. Klidně jsem to mohl na někoho narafičit. Ale neudělal jsem to. Chránil jsem vás.“

Jojo znovu popolezla a teď byla v místě, za kterého se ještě nikdy dál nedostala. Byla ve výšce devíti metrů a další krok znamenal skočit a doufat. Byl to poslední krok, než dosáhne na vrchní hranu a vytáhne se nahoru. Poslední krok před travnatým vrcholem strmé skály.

Zatím z toho pokaždé vycouvala, i když byla navázaná. Bylo to moc vysoko. Moc daleko. Vždycky se ve vzteku na sebe spustila po laně dolů. Teď ale slanit nemohla a slézt pozpátku tak, jak vylezla nahoru, by bylo chvílemi pěkně ošemetné. Zkusit to nahoru bude jednodušší — a bezpečnější.

„Bojíš se, Jojo?“ zeptal se Brett najednou úplně jiným hlasem. Už se nesnažil vysvětlovat. Snažil se ji vyděsit.

Zamrazilo ji, když si uvědomila, že pro něj by bylo mnohem snazší, kdyby prostě spadla.

„Proč bych se měla bát?“ zeptala se, i když cítila, jak jí žilami proudí adrenalin. Levá noha se jí trochu roztřásla a ona to musela vědomě rozdýchávat, aby to nebylo ještě horší.

„Umírání se bojí každej,“ odpověděl Brett. „I Aleksy. Mělas vidět, jak se tvářil, když jsem ho shodil. Myslel si, že už je nahoře.“

Jojo před představou padajícího Aleksyho zavřela oči, ale nezbavila se jí. Viděla jeho dlouhý pomalý pád na zem. Připadala si, jako by už padala sama.

„Aurora se asi… taky bála,“ poznamenala.

Popolezl výš. Přiblížil se. Byl od ní třicet centimetrů. Co když se dostane dost vysoko, aby ji chytil za nohu, zatímco ona tam takhle nehybně trčí? Udrží se?

„Měla si zajít pro pomoc, ne se někam odplazit,“ odfrkl. „Ale asi byla zmatená. Tam jí to připadalo bezpečný. A místo toho tam umřela, úplně sama.“

Jojo potřásla hlavou. Pomyslela na tu skvělou dobrosrdečnou dívku a zabolelo ji u srdce. Ale taky ji to rozzuřilo. Že ji připravil o život kvůli svému nezaslouženému potěšení.

„Do hajzlu s tebou, Brette,“ ulevila si a bez dalšího rozmýšlení se vrhla na poslední chyt.

Okamžik, kdy jen tak visela ve vzduchu, byl nekonečný. Než se něčeho dotkla, jako by to trvalo dobrou minutu.

Když pod rukama ucítila poslední madlo, jeho sevření bylo až nečekaně snadné. Chytila se instinktivně, mozek ji dohnal, až když si uvědomila, že se jí to podařilo.

Pravou nohou do něčeho kopla a zašátrala po tom. Měla pod sebou velký hrbol. Jako by stála na schodě.

Pousmála se. Opravdu to bylo tak snadné, jak všichni říkali.

Levou nohou našla další, menší stup. Opřela se o něj a posouvala se nahoru, dokud nedosáhla pravou rukou přes hranu. Vytáhla se, aby přes okraj zapřela i pravé chodidlo.

Roztřeseně se naposledy vytáhla nahoru, postavila se a otočila se dolů na Bretta.

Na to, že nebyl lezec, se mu vedlo dobře. Tím spíš, že na sobě měl běžecké boty. Disponoval určitým tělesným napětím, kterého se spousta lezců snažila dlouhým tréninkem dosáhnout, nejspíš z těch desítek let běhu, jízdy na kole a plavání.

Další krok byl ale těžší a pořád ho ještě čekal ten poslední oříšek.

„Jak to jde, Brette?“ zavolala dolů, celá roztřesená ze svého úspěchu.

Pohlédl nahoru. Z jeho výrazu nepoznala, jestli se soustředí na to, aby se udržel na skále, nebo jestli z něj v tu chvíli srší nenávist. Doufala, že to bylo to druhé.

„Nemám ti podat ruku?“ zeptala se s úšklebkem.

Uvažovala, jestli další krok pokazí. Váhu měl rozloženou úplně špatně, příliš na levé noze, kterou potřeboval uvolnit. Ale vrhl se nahoru a podařilo se mu to, hlavně díky výšce.

Dělil ho od ní už jen kousek.

„A teď se ukáže,“ prohlásila. „Poslední krok.“

Viděla, že se zastavil a na chvíli se pravou rukou pustil. Protáhl si prsty a pak se zase rychle chytil skály.

„Á, no jo. Tak už to bejvá, když nejseš lezec. Ruce odejdou jako první.“

Zasmál se. Krátce, bez dechu, štěkavě.

„Vydrží dost dlouho na to, aby tě zvládly shodit z týhle debilní skály, Jojo.“ Třebaže byl celý zpocený, usmál se na ni. „Mělas zůstat na mý straně a nikomu neříkat, žes ji se mnou viděla.“

Jojo se zasmála. „To je to, Brette. Já tě neviděla. Hleděla jsem do ohně a tys byl za ním. Vůbec jsem tě neviděla. Jako bys tam nebyl. A takhle to bylo celou dobu. Nevím, co sis těch třicet let myslel, že hrajeme za divadýlko, ale všechno to bylo jenom v tvojí hlavě.“

Viděla, že ho to vyvedlo z míry. Díval se na ni nahoru a snažil se zjistit, jestli mluví pravdu. Ale pak jeho výraz zpřísněl a pohled upřel zpátky na skálu.

„To je jedno,“ utrousil. „Zemřeš tak jako tak.“

Když se rozhlížel po blízkém chytu, Jojo se neubránila úšklebku. Hledal a hledal, čeho se chytit, až si konečně všiml toho posledního madla, od kterého ho dělil metr volného prostoru. A které bylo samozřejmě vysoko nad ním.

„To je ono,“ prohlásila vesele. Trochu se přesunula, postavila se přímo nad něho. „Až tady.“

Brett se pustil pravou rukou, lehce ji natáhl a pak zase rychle vrátil zpátky.

„Že by se Brett trochu bál?“ dobírala si ho.

„Drž hubu,“ odsekl.

Nedíval se na ni. Úplně ho pohltila příprava. Přesouval váhu dál doprava a trochu péroval. Odpočítával si to.

„Proboha, Parkere, nemůžeš si pohnout? Mám spoustu práce.“

Nic neříkal. Chystal se na ten krok a Jojo byla napjatá spolu s ním. Trochu se skrčila, snažila se ho přimět, aby do toho šel. Aby skočil.

Náhle se vymrštil. Ale Jojo viděla, že dokonce i při odrazu pochyboval, že nebyl rozhodnutý.

Dostal se sotva třicet centimetrů nahoru a šikmo. Švihl pravou rukou, ale chyt byl daleko.

Jak začal padat, tělo se mu zvláštně zkroutilo. Když o tom měla později čas přemýšlet, říkala si, jestli to nebylo neochotou tomu vůbec uvěřit.

Padal rychle a ona ho sledovala celou cestu až na neúprosný kámen a tvrdou zem.

Jonah zrovna zastavoval u kraje cesty, když mu zazvonil telefon. Byly tam i další dva služební vozy, ale policisté teprve vystupovali z aut. Dorazili jen pár vteřin před ním.

„Jojo,“ vyrazil ze sebe, když přijal hovor. „Jsi v pořádku?“

„V klidu,“ slyšel ji, promluvila tak sarkastickým a bezstarostným tónem, že si říkal, jestli se náhodou nenechal napálit. „Brett Parker je vyřešenej.“

„Jak to myslíš?“

„Sletěl ze skály,“ oznámila. „Ne úmyslně, měla bych dodat.“

Přesto celou cestu až na místo běžel.

O’Malley byl hned za ním a za seržantem ostatní policisté. Když vyběhli z lesa a uviděli Brettovo tělo, Jonah zpomalil a O’Malley do něj vrazil a omluvil se mu.

Jonah se musel přinutit, aby odvrátil zrak od té hromádky podivně pokroucených končetin a velké krvavé skvrny. Uvědomoval si ale, že musí najít Jojo.

Zastínil si oči a vzhlédl. Jojo seděla na okraji skály a lehce pohupovala nohama. Zamávala na něho.

„Jsi v pořádku?“ zavolal Jonah.

„To už ses ptal,“ odpověděla a postavila se. „Jsem v pohodě. Fakt. Slezu dolů. Dá se jít zadem. Dej mi chvilku.“

Jojo zmizela a o minutu později se vynořila vpravo zpoza skály.

Kývla na ostatní policisty, kteří teď trochu rozpačitě postávali kolem těla. Na Jonaha se křivě usmála. „Zvládla jsem ten poslední chyt,“ poznamenala tiše. Vítězoslavně. „Zdá se, že je to lehčí, když na tom závisí celej tvůj život.“

„Pěkně,“ ocenil to Jonah trochu suše. „Brett ho ale asi nezvládl, co?“

„Ne. Což je nejspíš dobře,“ odpověděla Jojo zamyšleně. „Protože kdyby se mu to povedlo, shodila bych ho dolů.“

41

Cestou zpět na stanici Jonah zavolal Jacksonovým. Radost, že pro ně konečně má odpověď, tentokrát víc než kdy jindy kalil smutek z toho, jak jejich dcera zemřela: sama, předávkovaná drogami, které si vzít nechtěla, znásilněná chlapcem, kterému nejspíš důvěřovala.

Zvedla to Joy, která měla vcelku milý staromódní zvyk ohlásit se telefonním číslem.

„Tady inspektor Sheens,“ představil se. „Mrzí mě, že jsem vás nechal čekat, ale mám pro vás důležitý novinky. Mohli byste s Tomem přijít na stanici? Asi by bylo nejlepší, kdybysme si mohli promluvit tam.“

„Ou,“ hlesla Joy. „Tome, můžeme… Můžeme zajet na policii? Určitě jo. Mají pro nás něco důležitýho. Víte… Víte, kdo ji zabil?“

„Ano,“ odpověděl Jonah. „Ano, víme.“

„Myslel si, že jsem ho viděla,“ prohlásila Jojo nezvykle přímočaře. Bylo zvláštní slyšet ji bez jakékoli známky sarkasmu, bez úšklebků nebo posměchu. Ale velmi ho těšilo všechno, co říkala, a jak si během výpovědi vedla. „Viděl mě, jak se dívám jeho směrem, ale nedošlo mu, že je kus za dosahem světla z ohně. Myslel si, že jsem to celý ty roky tajila.“

„Proč si myslel, že byste ho kryla?“ zeptal se O’Malley, který dělal důkladného policistu.

„Myslím, že si spojoval mou ochotu jít tu skrýš schovat s tím, že jsem neprozradila, že jsem ho zahlídla. A dneska mi řekl, že si navíc myslel, že jsem tam Auroru v tý díře viděla. To víte, že zvracel, když jsem tam přitáhla zdechlou lasičku, abych to místo zamaskovala? Myslela jsem, že to bylo z toho smradu, ale on uviděl její tělo a došlo mu, co udělal.“ Lehce se otřásla. „Když za mnou lezl, pořád opakoval, že ji zabít nechtěl. A fakt si myslel, že když ji znásilňoval, líbilo se jí to…“

„O tom, že jste ho měla vidět, později nikdy nemluvil?“

„Ne. Myslím, že byl ve spoustě věcí úplně mimo realitu. Tvrdil, že nás třicet let chránil, protože to na nikoho nenarafičil. Vzal na sebe roli spojovatele, kterej nás všechny držel pohromadě. Myslím, že mu šlo o to, mít nás pod kontrolou, ale možná fakt věřil tomu, že není špatnej. Když jsem se dala dohromady s Aleksym, hrozně se snažil se s ním taky spřátelit. Aby mezi nás zapadl.“

„A tahle přátelskost,“ vyptával se O’Malley, „tu si udržoval až do dneška?“

„Jo,“ přitakala Jojo. Uhnula očima z O’Malleyho. Krátce se podívala na Jonaha a pak upřela pohled někam mimo. „Aspoň jsem si to myslela. Ale… S Aleksym se pohádal. Říkala jsem vám o tom, ne? Poznala jsem, že se něco stalo, ale nenapadlo mě, že odhalil Brettovo mizerný tajemství.“

„Bylo z toho ještě něco?“

„Ne,“ odpověděla Jojo. „Teda… Vlastně jo. Brett byl takovej tichej a o pár dní později někdo zapálil moji kůlnu a zahradu. A hned nato byl Brett zase samej úsměv a jako by byl můj nejlepší kamarád. Flirtoval se mnou. Dělal, jako by… Jako by měl o mě větší starost než Aleksy, kterej mi sotva pomohl s úklidem. Celý to bylo takový divný.“ Odmlčela se a pak pomalu usoudila: „Teď mi to připadá jasný, že si myslel, že něco vím. Tím požárem mě varoval, ať jsem zticha. A pak, když mě varoval, si mě chtěl zase získat zpátky, že? Chtěl mi tím ukázat, jak špatný by to bylo, kdybysme nebyli kamarádi, a jak skvělý to je, když kamarádi jsme.“

Roztřeseně vydechla. „Řekl mi, že Aleksyho zabil. A snažil se mi namluvit, že to byla Aleksyho vina, že neměl slídit. Ani nevím… Nevím, co zjistil.“

„Řekl vám, jak Aurora zemřela?“ zeptal se Jonah tiše.

„Jo. Teda… Říkal, že si měla zajít pro pomoc, a ne se odplazit do tý díry. Určitě byla… Určitě byla mrtvá, když jsme to tam zahrabali? On si to myslel, ale…“

„Na závěry z toxikologie pořád čekáme,“ sdělil jí O’Malley.

Jojo zavrtěla hlavou. „Nemůžu uvěřit, že mohl bejt tak blbej. Dát jí drogy, kterejm nerozuměl, a nechat ji zemřít, aniž si to vůbec uvědomil… A ráno pak hrozně zuřil, že zmizela.“ Trpce pokývala hlavou. „Měl na nás vztek, protože ji nemohl ukecat.“

Později, když byli hotoví, jí Jonah nabídl, že ji vyprovodí. Tiše procházeli oddělením a dál směrem k východu na ulici a Jonah silně vnímal její holé paže a nohy a především její blízkost.

U vchodu zůstal stát a pro ni to byl signál, že se má taky zastavit.

„Jestli to pomůže,“ poznamenal tiše, „na forenzním si jsou jistí, že byla mrtvá dávno před tím, než jste se probudili. Dexedrin byl balenej po pěti gramech a Brett jí nejspíš dal celý balení. To je tak pětkrát až dvacetkrát víc, než běžně stačí k předávkování, a ona neměla víc než šedesát kilo. Farmakologové si myslí, že musela zemřít do hodiny.“

Jojo v tichosti hleděla ke svým nohám. Přikývla, pak zvedla hlavu a nepatrně se usmála. „Asi bude chvilku trvat, než se to všechno nějak usadí,“ prohlásila.

„Většinou to chce čas,“ přikývl. „Ale zlepší se to.“

Jojo trochu pookřála. „Tak zatím.“

Topaz šla po schodech nahoru a Connora nechala dole. Doufala, že to pochopí. Místo do svého pokoje zamířila znovu do toho Aurořina.

Připadalo jí, jako by tam Aurora vešla s ní. Viděla její bledý usmívající se obličej, zlaté vlasy, rychlé, plaché pohyby.

Opatrně se posadila na postel a vybavila si, co jí Connor řekl, když se vrátila do tiché kuchyně.

Byl to Brett. Zabil ji Brett, lásko. Rodiče se ti pokoušeli dovolat.

Zavolala otci na jeho zřídka používaný mobil a on jim řekl, co si policie myslela: že to bylo znásilnění, ze kterého se omylem stala vražda. Že ji Brett zdrogoval a zabil.

„Ale zaplatil za to,“ dodal Tom. „Pokusil se zabít Jojo a spadl ze skály.“

Položila telefon a zaplavil ji zoufalý pocit viny. Bavila se s mužem, který Auroru zabil. Objímala ho. Před třiceti lety, v noci, kdy ji zabil, s ním spala.

Když pak hořce vzlykala Connorovi na rameni, vplížil se k ní další pocit. Úleva.

Poprvé od chvíle, kdy Aurora zmizela, si uvědomila, že na ni může myslet bez té spalující nejistoty. Aniž by musela přemýšlet, co si asi musela vytrpět.

Jak tak seděla v sestřině pokoji, obklopená holčičími motýlky a květinami, představila si svou nesnesitelnou, krásnou, podivínskou a úžasnou sestru, jak sedí vedle ní. A usmála se.

Nejtěžší byl rozhovor s Annou. Když jí Jonah jemně sděloval, co všechno její manžel udělal, začala mělce dýchat a pokusila se vstát. Odejít pryč.

Hansonová s ní šla pro vodu a na čerstvý vzduch. Trvalo dobrých dvacet minut, než jí Jonah mohl říct, že její manžel je mrtvý.

Když konečně promluvila, její výpověď byla jednou z nejbolestnějších, které kdy slyšel. Divoce se potácela mezi urputnou snahou manžela ochránit a popisy toho, jak ji šikanoval a neustále kontroloval a ve všem, co udělala, hledal chyby. Jak se jí pořád díval do telefonu a zuřil, když se o něčem bavila s kamarádkami, a jak nakonec přestala říkat komukoli cokoli. Jak mu to jednou vrátila a přečetla si jeho e-maily a on s ní pak tři dny nemluvil a jak jí často říkal strašlivé věci, za které se pak hned omlouval a vyznával jí lásku — a děkoval jí, že při něm stojí, i když je tak hrozný. Jak ji pomocí sledovací aplikace v mobilu hlídal.

Jonah pocítil určité zadostiučinění, že aspoň to se nakonec obrátilo proti němu a umožnilo jí to vysledovat jeho. Že kdyby se mu podařilo Jojo ublížit, aspoň by ho mohli na místě zatknout.

Po rozhovoru s Annou následoval ještě jeden se Stavelym, který se později večer sám přihlásil. Když ho vedli přes oddělení, pomalu na Jonaha kývl a ten se na něj málem usmál. Dealer, kterému trvalo třicet let, než udělal správnou věc.

Stavely se ukázal skoro jako dar z nebes. Hned zkraje se dohodli, že ho zprostí obvinění z maření spravedlnosti a vloupání, když jim poskytne všechno, co na Bretta Parkera má. Jeho výpověď byla stručná a přesvědčivá a pro Jonaha informačně velmi hodnotná.

Matt Stavely se s Brettem Parkerem zapletl pár měsíců po Aurořině smrti. Brett se v jeho starém bytě objevil jeden sychravý listopadový večer a řekl mu, že drogy, které si od něho koupil Daniel Benham, leží v díře v zemi, skoro netknuté, a že Benham si pro ně už nikdy nepřijde. Řekl Stavelymu, že si je může vzít a že když si je vykope, Brett mu za to dokonce zaplatí.

„Chci, aby zmizely,“ řekl mu. „A pokud po nich zůstanou nějaký stopy, ideálně aby ukazovaly na někoho jinýho.“

Podal Stavelymu zmáčknutou plechovku od piva, která na sobě prý měla otisky prstů Connora Dooleyho.

„Když ji tam necháš, budu mimo nebezpečí, i kdyby jim došlo, že tam nějaký drogy byly.“

Stavely, který v předchozích měsících dělal jedno špatné rozhodnutí za druhým a svému dodavateli i přes Benhamovu pomoc dlužil šílené peníze, souhlasil, že to udělá. Dexedrin za tisíce liber a pár stovek předem mu vehnaly krev zpátky do žil.

Na Brettovo doporučení a s řadou pokynů počkal na Štědrý večer, kdy v lese nikdo nebyl a cesty byly prázdné, vzal si baterky a lopatu a došel až ke břehu řeky, kde začal kopat, dokud nevykopal první balíčky.

Netrvalo dlouho a našel Auroru.

Celou hodinu uvažoval, co má sakra dělat. Chodil po zmrzlém lese a myslel na to, že by měl zavolat Brettu Parkerovi nebo policii. Ale jak to vysvětlí? Tuhle půlnoční vykopávku drog? To by byl totální průser.

Došlo mu, že přesně to Brett Parker chtěl.

Zbytek noci byla úplná noční můra. Kopal kolem jejích rozkládajících se ostatků, před zápachem ho chránila zmrzlá zem. Balíček za balíčkem nakládal do tašky a snažil se jí nedotýkat. Některé sáčky byly umazané od nějaké tekutiny, zřejmě z ní. Když na to teď vzpomínal, bylo mu špatně. Rozbil led na mělčině, aby sáčky umyl v řece, a pak je dal do tašky.

Když vycházelo slunce, vysypal plechovku z pytlíku do díry a pak ji zase zaházel hlínou, dokud tam nebylo vidět jen hromádku země. Odešel a odjel domů, cestu si vůbec nepamatoval.

Zavolal Brettovi, který ho chladně napomenul, aby nebyl idiot. Že je v tom teď s ním a že Brett ho nenechá strádat. Že pokud bude na jeho straně, vyplatí se mu to.

Děsil se toho, že by na něj přišli, a lákaly ho Brettovy peníze. A tak se stal jeho pravidelným zaměstnancem a víc a víc se zaplétal do jeho hrozných činů. Dodával mu kokain, část dexedrinu a později rohypnol.

„Znepokojovalo vás to?“ zeptal se ho Jonah.

„No to si teda kurva pište,“ vyletěl Stavely. „Ale já byl v tý jeho hnusárně namočenej. Až po uši namočenej, a bál jsem se, co by se stalo, kdybych mu něco odmítl. Tak jsem držel hubu a dělal, co mi řekl.“

Což, jak se ukázalo, bylo například založit dvakrát s osmiletým rozestupem požár u Jojo Magosové doma. Brett si dával od začátku až do konce pozor, aby sám nic neudělal.

Ale jakkoli byl opatrný, několika chyb se dopustil. Když si k němu Stavely chodil pro peníze, pouštěl ho k sobě do pracovny, aby před Annou předstíral, že se jedná o normální pracovní záležitost. A po několika letech mu s bizarní pýchou ukázal několik zpráv, které si vyměnil s jednou z dívek, kterou se chystal zneužít. Myslel si, že jsou na stejné lodi. Nevšiml si odporu ve Stavelyho tváři.

Když Stavelymu nakázal, aby odvedl pozornost policie, dealer v tom konečně uviděl příležitost k odhalení pravdy. Měl zkontrolovat, že tam Hansonová je a sleduje ho, a pak provést určité kroky. Jenže místo toho, aby se taxikářem nechal zavést k Danielu Benhamovi, kterému se měl předstíraně snažit prodat nějaké drogy, jel k Brettovi domů. Ohledně toho nože měl dělat jako že nic, neměl ho ani vybalovat, jen jím přilákat pozornost Hansonové.

„Myslel jsem na tu holku pod zemí a na ty další, který znásilňoval a tak, a… Možná jsem hajzl a dealer, ale nejsem vrah ani žádnej posranej násilník a už jsem mu to dál nemohl umožňovat. Některý ty holky jsou starý jako moje neteř. Proboha.“

Nabídl jim všechny zprávy, které od Bretta Parkera měl, za což byl Jonah vděčný. Museli se pustit do pátrání po dalších znásilněných obětech.

Pomyslel si, že můžou začít Zofiou Wierzbowskou. A taky Coralií Ribbansovou. Děsil se rozhovoru s ní, byl přesvědčený, že ji Brett zneužíval celá léta a ona byla tak moc pod jeho vlivem, že si to nikdy neuvědomila.

Když všechno dokončili, byla jedna hodina ráno. Než se Jonah vydal domů, vrátil se ještě do kanceláře a z tabule opatrně sundal Aurořinu fotku, odstranil z ní lepítko a otevřel jednu krabici s důkazními materiály. Vložil do ní fotku a myšlenky na Auroru schoulenou a o samotě umírající pod zemí odsunul stranou. Zasloužila si jinou vzpomínku.

Ráno je toho čeká ještě spoustu, a nejen zítra, ale i další dny, jenže i spát se někdy musí. A věnovat se rodině a přátelům a vlastnímu životu. Bylo načase vydat se na slíbenou návštěvu k matce.

42

Auroře vysvitlo slunce a Topaz to připadalo tak nějak vhodné. Často si sestru vybavovala obklopenou sluneční září a se zasněným pohledem. Na její počest se oblékla do vzdušných květovaných propínacích šatů, celých bíločervenozelených. Dnes nic černého.

Connor ji cestou od kostela ke hrobu vzal za ruku. Šli za jejími rodiči a rakví, kterou nesli čtyři profesionální nosiči. Byla nejspíš lehká jako pírko, když toho z ní zbylo tak málo. Topaz se na to snažila nemyslet.

Stiskla manželovu ruku a on jí stisk po chvilce oplatil. Říkala si, jestli to mezi nimi ještě někdy bude jako dřív, než to všechno vyplulo na povrch a ona začala pochybovat o tom jediném člověkovi, kterému vždycky věřila. A jestli jí Connor někdy bude moci odpustit, že se tehdy místo něj rozhodla vyspat s Aurořiným vrahem.

Přes rameno letmo pohlédla na trojici za nimi. Jojo a Daniel s Annou uprostřed, skoro ji cestou podpírali. Po tváři jí stékal proud slz. Vůbec by tu nebyla, kdyby pro ni Jojo nedojela domů a neřekla jí, že pohřeb bez ní neproběhne.

Jak se vypořádají s Brettovým pohřbem, to budou muset teprve vyřešit.

Jojo Annu držela a utěšovala a působila silně. Topaz jí tu sílu podvědomě záviděla a pak si řekla, že ji prostě bude muset napodobit.

Za těmi třemi šly Mary a Polly Benhamovy, které do sebe byly zavěšené a něco si šeptaly, a vedle nich Aurořina jediná opravdová kamarádka Becky, která byla stejně zakulacená a plachá jako ve škole a měla zarudlé a smutné oči.

Napůl schovaná za ostatními kráčela Coralie. Hlavu měla skloněnou pod malým černým kloboučkem, ale Topaz jí pod očima viděla černé šmouhy od řasenky.

„Počkej,“ řekla Connorovi najednou a postavila se stranou, aby ostatní mohli projít.

Když Coralie došla na jejich úroveň, Topaz pustila Connorovu ruku a natáhla ji ke své nejstarší kamarádce. „Coralie,“ oslovila ji. „Pojď.“

Coralie k ní vykročila a Topaz ji prudce objala. Coraliin tichý pláč přešel do neskrývaného vzlykání. Topaz ji držela a kolébala, věděla, že Coralie pláče kvůli ztrátě muže, o kterém si myslela, že ji miluje a který s ní třicet let na dálku udržoval milenecký poměr, aby ji ovládal, stejně jako kvůli Auroře nebo komukoli jinému.

„Je pryč, ale to znamená, že nám nikdo nestojí v cestě,“ tišila ji Topaz.

A k jejímu překvapení a velké vděčnosti se k nim připojil Connor, obě je objal a jemně Coralii hladil po zádech.

Ti tři došli k hrobu jako poslední a byla to stejně zvláštní trojice jako Anna, Daniel a Jojo. Kněz na ně kývl a pak začal Auroru vyprovázet do země.

Země ji měla už dlouho, pomyslela si Topaz. Neměla právo pohltit ji znovu. Měla tu být s nimi. Se svou rodinou, možná s vlastními dětmi. Představila si, jaká by Aurora byla matka, a věděla, že úžasná.

Jak Auroru spouštěli do země, sotva dva týdny poté, co ji ze země vytáhli, sevřelo se jí hrdlo. Topaz vzhlédla, podívala se jinam a pak, když na ni přišla řada, zvedla hrst hlíny z hromady vedle hrobu a podržela ji nad kaštanovou rakví.

„Promiň,“ zašeptala a nechala hlínu spadnout.

Poděkování

Debut je vždy výsledkem pomoci od obrovské spousty lidí. Poděkovat chci všem, ale někteří pro mě byli v průběhu celého procesu opravdu nedocenitelní.

Na prvním místě je moje nejmilejší agentka Felicity Bluntová, která na začátku našla něco, za co mělo smysl bojovat, a pak při mně stála v těch těžkých i zábavných časech a díky jejím skvělým redaktorským schopnostem je tahle kniha asi desetkrát lepší, než by byla bez její pomoci.

Úžasnému redaktorovi Joelu Richardsonovi, který má nejspíš na svědomí zbytek toho všeho, co je na této knize dobré, vděčím za to, že jsem se mohla plně věnovat psaní.

Děkuji Rufovi a Paulovi, kteří mě tolik podporovali a měli aspoň někdy pochopení pro to, že jejich maminka/přítelkyně neměla kvůli psaní na nic čas, a se kterými byla radost prokrastinovat. Jeden z nich mi dokonce v rozhodné chvíli pomáhal s hledáním chyb.

Děkuji Kynovi, který po mně rukopis přečetl a upozornil mě na všechna příliš matoucí místa.

Děkuji redakčnímu týmu nakladatelství Penguin za jejich nesmírně cennou pomoc a týmu zahraničních práv, který knihu dostal do zemí, o kterých se mi ani nesnilo.

A děkuji i všem ostatním, kteří mi nějak pomohli. Při zjišťování informací pro tuto knihu jsem využila spoustu zdrojů, které jsem si měla lépe poznačit. Poznat — alespoň trochu — policejní svět a vidět, jak se může lišit od některých fiktivních verzí, bylo velmi zajímavé. Nápomocná mi byla například skvělá (a upřímná) konverzace s Clare Mackintoshovou o tom, co ji rozčiluje na fiktivních ztvárněních policejního světa. Děkuji také policii hrabství Cambridgeshire, která měla trpělivost s mými přihlouplými otázkami. Jen doufám, že jsem nikoho z vás nezklamala.

A nakonec se chci omluvit hampshireské policii za to, že jsem Jonahův tým začlenila do southamptonské centrální stanice a vytvořila si tam vlastní kriminálku. Budiž mi to odpuštěno, stejně jako všechny ostatní výmysly.

GYTHA LODGEOVÁ

UKRYTÁ

Z anglického originálu She Lies in Wait

vydaného v Londýně roku 2019

nakladatelstvím Michael Joseph

přeložila Johana Tkáčová

Odpovědná redaktorka Alena Vrabcová

Jazyková redaktorka Jana Mezuláníková

Obálka Zuzana Doňková

E-book připravil Jaroslav Bulíček

Vydalo nakladatelství Host

Radlas 5, 602 00 Brno

roku 2019. První elektronické vydání

www.hostbrno.cz

Table of Contents

Prolog

1

2 Aurora

3

4 Aurora

5

6 Aurora

7

8 Aurora

9

10 Aurora

11

12 Aurora

13

14 Aurora

15

16 Aurora

17

18 Aurora

19

20 Aurora

21

22 Aurora

23

24 Aurora

25

26 Aurora

27

28 Connor

29

30 Topaz

31

32 Jojo

33

34

35

36

37

38

39 Aurora

40

41

42

Table of Contents

Prolog

1

2 Aurora

3

4 Aurora

5

6 Aurora

7

8 Aurora

9

10 Aurora

11

12 Aurora

13

14 Aurora

15

16 Aurora

17

18 Aurora

19

20 Aurora

21

22 Aurora

23

24 Aurora

25

26 Aurora

27

28 Connor

29

30 Topaz

31

32 Jojo

33

34

35

36

37

38

39 Aurora

40

41

42