Prodáno 02.09.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

Přijde kůň do baru

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.mf.cz

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

David Grossman

Přijde kůň do baru – e-kniha

Copyright © Mladá fronta, a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © by David Grossman, 2014

Translation © Lenka Bukovská, Mariana Fisher, 2018

ISBN 978-80-204-4380-9 (tištěná verze)

ISBN 978-80-204-4915-3 (e-PDF)

ISBN 978-80-204-4914-6 (e-PUB)

ISBN 978-80-204-4916-0 (mobi)

Přijde kůň do baru

– Dobrý večer, dobrý večer, dobrýýý večééér, Cesareo! Pódium je zatím prázdné. Křik sem doléhá ze zákulisí. Diváci v hledišti se pomalu ztiší a zvědavě se usmívají. Brýlatý, vyhublý drobný muž vyletí z postranních dveří, jako by ho odtamtud někdo vystrčil nebo vykopl. Udělá několik vrávoravých kroků po pódiu, málem se rozplácne, oběma rukama zabrzdí o dřevěnou podlahu a pak prudce vystrčí zadek vzhůru. Z několika míst v hledišti se ozve smích a potlesk. Z předsálí se za hlasitého hovoru ještě stále trousí lidé. Dámy a pánové, vyhlásí sevřenými rty chlapík usazený za osvětlovacím pultem – prosím potlesk pro Dovíka G. Muž na pódiu je stále ještě v předklonu, v opičím postoji a s nakřivo nasazenými brýlemi. Zvolna pozvedne hlavu, dlouze se zadívá do hlediště, nemrká.

– Hm, zabručí, my asi nejsme v Cesareji, co? Smích. Pomalu se postaví a opráší si dlaně. To si ze mě můj agent zase dělá prdel, co? Několik diváků cosi křikne. Muž na ně upře zděšený pohled: Cože? Co jste říkali? Vy, u stolku číslo sedm, no vy, blahopřeju k nový puse, sluší vám. Žena se uchichtne a zakryje si ústa dlaní. Muž se postaví na kraj pódia, lehce se pohupuje dopředu dozadu. Ne, vážně, pusinko, fakt jste řekla Netanja? Vytřeští oči tak, že jsou málem stejně velké jako skla brýlí: Jestli vám dobře rozumím, vy máte tu drzost mi tady s klidným svědomím tvrdit, že jsem se právě octnul v Netanje, a to bez neprůstřelný vesty? Vyděšeně zkříží ruce před rozkrokem. Publikum se spokojeně chechtá. Tu a tam někdo hvízdne. Vejde několik dalších dvojic a za nimi hlučná skupinka mladíků, zřejmě vojáků na opušťáku. Malý sál se plní. Známí na sebe mávají. Z kuchyně vyjdou tři servírky v šortkách a zářivě fialových tílkách a obcházejí stolky.

– Heleďte, pusinko – usměje se na ženu u stolku číslo sedm –, my dva jsme ještě neskončili, chtěl jsem si s váma promluvit o jedný věci… Vážně, připadáte mi jako slušný děvče s osobitým vkusem, aspoň podle toho neotřelýho účesu, co máte na hlavě. Nechte mě hádat – že vám ho dělal stejný architekt, co navrhoval mešitu na Chrámový hoře a jaderný reaktor v Dimoně? Kupole jsou teď evidentně in. Diváci se zasmějí. A jestli mě nos neklame, čuchám tady pěknou fůru prachů, nemám pravdu? Takhle voní jenom horních deset tisíc. Nepletu se, že ne? Řeknu vám proč, vidím totiž parádní botox a taky zmenšení prsou, co se trochu vymklo kontrole. Tomu chirurgovi bych useknul obě ruce, to mi věřte.

Divačka si přitiskne paže k hrudi, schová si obličej do dlaní a piští skrz prsty, jako by ji někdo lechtal. Muž při svém monologu rázuje po pódiu sem a tam, mne si ruce a prohlíží si diváky v sále. Podpatky kovbojských bot dutě klapou. To mi, drahoušku, vysvětlete, zakřičí, aniž se na ni podívá, takový inteligentní děvče jako vy a neví, že podobný věci musíte člověku sdělovat opatrně, s rozmyslem a uváženě, ne na něj vypálit: Jste v Netanje, a nazdar! To jsou mi nápady! Musíte přece dotyčnýho předem trochu varovat, zvlášť když jde o někoho takhle vyzáblýho: rychlým pohybem si vyhrne seprané tričko a diváci v sále bezděky zalapají po dechu. Co? No nemám pravdu? Otáčí obnažený trup, aby ho viděli i ti, co sedí vpravo a vlevo od pódia, a usmívá se na ně od ucha k uchu. Vidíte? Kost a kůže. Samá chrupavka. Kdybych byl kůň, už je ze mě lepidlo. Pár diváků se rozpačitě zachichotá, jiní si znechuceně odfrknou. Tak si to zapamatujte, zlato, obrátí se znovu k ženě u stolku číslo sedm, ať to víte pro příště, takový zprávy musíte člověku předávat opatrně a nejdřív do něj radši nacpat nějaký oblbováky. Trochu rajskýho plynu, proboha. Něžně mu pošeptat do ouška: Blahopřejeme, Dovíku, krasavče nejkrásnější, vyhrál jsi účast ve speciálním experimentu, bude se konat na Izraelský pobřežní planině a nepůjde o nic dlouhýho, hodinka a půl, nanejvýš dvě, což je maximální bezpečná doba, po kterou smí být obyčejný člověk vystavený tamnímu obyvatelstvu –

Diváci se smějí a muž se podiví: Co se smějete, vy paka? Mluvím o vás. Smích ještě zesílí. Počkejte, jenom aby bylo jasno, upozornili vás, že jste tu jenom jako takový zahřívací publikum, než dorazí to skutečný? Pískot, salvy smíchu. Z několika koutů sálu se ozve táhlé bučení a bouchání do stolu, ale většina diváků se dobře baví. Vejde další dvojice, oba příchozí jsou vysocí a štíhlí a na čele se jim pohupují kudrlinky zlatých vlasů: chlapec s dívkou, nebo možná dva chlapci, v lesklém černém oděvu a s motorkářskými helmami v podpaží. Muž na pódiu jim věnuje letmý pohled a na čele mu naskočí tenká vráska.

Je neustále v pohybu. Občas během řeči máchne do vzduchu sevřenou pěstí a pak falešným boxerským úhybem unikne soupeřovu výpadu. Obecenstvo se baví a on si rukou zacloní oči a pátravě se rozhlíží po sále, ve kterém je už téměř úplná tma.

Hledá mě.

– Mezi náma, kamarádi, teď bych si asi měl dát ruku na srdce a říct vám, že Netanju miluju až za hrob, že jo? Jo, odpoví mu pár mladíků z publika. A vykládat vám, jaký nesmírný blaho to pro mě je trávit s váma čtvrteční večer ve vaší malebný průmyslový zóně, navíc v tomhle útulným sklepě s ložiskem radonu přímo pod nohama, a pak bych ze sebe měl sypat jeden vtip za druhým, aby byla prdel, že jo? Jóóó! odpoví mu obecenstvo z plna hrdla. Tak na to zapomeňte! prohlásí muž a spokojeně si zamne ruce, celý je to fraška, teda kromě tý prdele, protože ve skutečnosti tuhle prdel světa nesnáším, ta vaše Netanja mě fakt k smrti děsí, každý druhý tu vypadá jako účastník programu na ochranu svědků a každý třetí, jako by měl každýho prvního v černým igelitovým pytli v kufru auta. A věřte mi, že kdybych nemusel třem úžasným ženským platit alimenty na jedno, dvě, tři, čtyři, pět dětí – pět! – strčí publiku před nos ruku s rozevřenými prsty, stojí před váma první chlap v dějinách, co si uhnal poporodní depresi. Pět poporodních depresí, no nekecám. Vlastně čtyři, protože jednou to byly dvojčata. Ne, pět, když počítáme i depresi po mým vlastním porodu. Ale vy a vaše úžasná Netanja na celým tomhle průšvihu nakonec vyděláte, protože nebýt těch mých upírků s mléčnýma zubama, ani omylem bych se tu dneska večer neukázal za mizerných sedm set padesát šekelů, co mi bez faktury a bez vlídnýho slova platí tady Joav. Takže jdeme na to, přátelé, dneska večer to tu pěkně rozjedem, drahouškové, ať to má grády, potlesk pro Netanju, matku měst.

Diváci tleskají, ten zvrat je sice mírně zaskočil, ale nechají se okouzlit srdečným tónem a sladkým úsměvem, který mu rozzářil obličej a dokonale ho proměnil. Útrpný, posměšně zahořklý výraz zmizel jako jediným zábleskem fotoaparátu a nahradila ho jemná a přívětivá, téměř ušlechtilá tvář intelektuála, která jako by neměla nic společného s tím, co její majitel před chvilkou vypustil z úst.

Muž na scéně si očividně vychutnává zmatek, který vyvolal. Pomalu se zatočí na jedné noze kolem své osy jako kružítko, a když kruh dokončí, obličej má už zase zkřivený a zatrpklý: Mám pro vás radostnou novinu, Netanjo, neuvěříte, jaký štěstí vás potkalo, právě dneska, dvacátýho srpna, mám čirou náhodou narozeniny, díky, moc děkuju, svěsí skromně hlavu, jo, přesně dneska před sedmapadesáti lety se svět stal o trochu horším místem k životu, děkuju, jste vážně moc hodní. Přejde celé pódium, kroutí přitom zadkem a ovívá se pomyslným vějířem. To je od vás pěkný, to nemuselo být, fakt, nepřehánějte, šeky nechte v krabici u východu, hotovost mi můžete po představení strčit za tričko, poukázky do bordelu mi dávejte rovnou do ruky…

Pár diváků pozvedne sklenici na jeho zdraví. Vejde hlučná skupinka tvořená několika páry – muži za chůze tleskají – a usadí se ke stolkům vedle nepoužívaného baru. Zamávají mu na pozdrav a ženy na něj dokonce zavolají jménem. Přimhouří oči, jako by byl krátkozraký, a váhavým, neurčitým pohybem ruky jim pozdrav oplatí. Co chvíli zalétne očima k mému stolku v zadní části sálu. Od okamžiku, kdy vstoupil na pódium, se snaží zachytit můj pohled. Nedokážu se na něj podívat přímo. Zdejší vzduch mi nedělá dobře. Vzduch, který dýchá i on.

– Přihlaste se, komu z vás už bylo sedmapadesát? Zvedne se několik rukou. Prohlíží si dotyčné a užasle pokyvuje hlavou: Klobouk dolů, Netanjo! To je teda fakt slušný výkon! Vážně, protože to není sranda dožít se tady u vás takovýho věku, ne? Joave, rozsviť v hledišti, ať se podíváme… Madam, říkal jsem sedmapadesát, ne pětasedmdesát… Počkat, děcka, pěkně jeden po druhým, Dovíka je dost, na všechny se dostane, ano, stolek číslo čtyři, co jste říkal? Vám je taky sedmapadesát? Dokonce osmapadesát! Paráda! Hustý! To jste předběhnul dobu. A kdy že to slavíte? Zítra? Všechno nejlepší… jak se jmenujete? Jak? Ještě jednou? Šuki? Děláte si ze mě srandu? To se na vás rodiče teda pěkně vyřádili.

Muž jménem Šuki se řehní na celé kolo. Jeho tělnatá žena se k němu naklání a krouživými pohyby ho hladí po pleši.

– A ta vedle vás, kámo, co si vás značkuje, to je paní Šukiová? Odvahu, chlape… určitě jste si myslel, že ten Šuki je poslední rána, kterou vám osud uštědřil, že jo? Byly vám teprv tři, když jste pochopil, co vám rodiče provedli – pomalu přechází po pódiu, hraje na neviditelné housle – seděl jste sám ve školce, opuštěný v koutě, a ukusoval syrovou cibuli, co vám máma strčila do brašničky, díval jste se, jak si spolu ostatní děti hrajou, a říkal jste si: Hlavu vzhůru, Šuki, blesk neuhodí dvakrát do stejnýho místa… A teď pozor, překvápko! Uhodil! Dobrý večer, paní Šukiová! Tak co, zlato, neprozradíte nám, jakou taškařici chystáte manžílkovi k narozeninám? Ne? Protože, jak na vás tak koukám, vím přesně, co se vám honí hlavou: Že máš ty narozeniny, Šukíčku, tak ti dneska večer dám, ale opovaž se na mě zkoušet to, co tehdy desátýho července devatenáct set osmdesát šest. Publikum burácí a žena se chechtá, až se jí tlusté tváře třesou. – Řekněte mi, paní Šukiová – ztiší hlas do šepotu –, mezi náma, fakt si myslíte, že vám ty korále a řetízky pomůžou schovat všechny ty brady? Ne, vážně, připadá vám fér, že v době utahování opasků, kdy si v Izraeli většina mladých manželů musí vystačit jenom s jednou – pohladí si vlastní ustupující, téměř neexistující bradu, která mu chvílemi propůjčuje vzhled vystrašeného hlodavce –, si vy kliďánko dopřáváte dvě, počkat, tři! Madam, vždyť z kůže na tom vašem voleti by se dal postavit celý stanový tábor pro Occupy Tel Aviv!

Tu a tam zazní smích. Ženě už trochu tuhne úsměv.

– Mimochodem, Netanjo, když už jsme nakousli tu moji ekonomickou teorii, chtěl bych teď, aby bylo jasno, podotknout, že jsem pro zevrubnou reformu celého kapitálového trhu! Zastaví se, popadá dech, dá si ruce v bok a uchechtne se: Já jsem vážně génius, no fakt – tomu, co tu ze mě padá, ani sám nerozumím. Už nejmíň deset minut jsem skálopevně přesvědčený, že by se výše daní měla rozhodně určovat podle toho, kolik člověk váží – daň z masa! Znovu ke mně zalétne udiveným, téměř vyděšeným pohledem, ve snaze vytáhnout ze mě na povrch toho vyzáblého kluka, kterého si pamatuje. – To by bylo nejspravedlivější, co říkáte? Nejobjektivnější metoda na světě! Zase si vyhrne tričko k bradě, tentokrát pomalým svůdným pohybem, obnažuje nám před očima vpadlé břicho s dlouhou vodorovnou jizvou, úzkou hruď, hrozivě vystupující žebra a suchou, napnutou kůži pokrytou boláky. Mohlo by se to odvíjet od počtu brad, jak jsme říkali, nebo pro mě za mě třeba stanovit daňový pásma. Tričko má stále vykasané. Diváci na něj zděšeně zírají, někteří odvracejí obličej, několik lidí vydechne s tichým zahvízdnutím. Dychtivě a lačně, zcela nepokrytě hltá reakce diváků. Požaduju progresivní daň z masa! Se sazbou podle pneumatik na břichu, podle pupku, zadnice, stehen, celulitidy, mužských prsou a tý třaslavý kůže, co mívají ženský tady pod paží! Na týhle mojí metodě je pěkný, že se nedá obcházet nebo různě vykládat: ztloustnul jsi, tak cáluj. Konečně tričko spustí. I kdybyste mě zabili, zaboha nepochopím, co je to za nápad vybírat daně od těch, co vydělávají. Jak to spolu souvisí? Poslouchejte mě, Netanjo, dobře mě poslouchejte: daně by se měly vybírat výhradně od těch, u kterých má stát důvodný podezření, že se mají dobře – od toho, kdo se jen tak usmívá, kdo je mladý, zdravý, plný optimismu, kdo v noci šuká a ve dne si píská. Tyhle parchanty je potřeba zdanit, oškubat a nemilosrdně z nich sedřít kůži.

Většina diváků souhlasně tleská, několik málo, zejména těch mladých, však sešpulí rty a zabučí. Muž si setře pot z čela a z tváří obřím červeným kapesníkem, jaký mívají klauni v cirkuse, a k všeobecné spokojenosti nechá obě skupinky chvíli se hašteřit. Sám mezitím popadne dech, zastíní si rukou oči a znovu mě hledá, mermomocí chce, aby se naše pohledy setkaly. Konečně – společný záblesk, kterého si nikdo kromě nás dvou nevšiml, aspoň doufám. Přišel jsi, říkají jeho oči, podívej, co s námi čas provedl, stojím tu před tebou, nešetři mě.

Rychle se odvrátí, zvedne ruku a snaží se publikum utišit: Stolek devět. Cože? Neslyšel jsem… víc nahlas. Jo, ale nejdřív mi vysvětlete jinou věc – mají na to vaši lidi nějaký fígl, protože mně nikdy nebylo jasný… Jak jaký fígl? Přece ten fígl se srostlým obočím! Ne, vážně, přiznejte se, že si ho sešíváte? To vás učí na vojně, ve speciální jednotce pro lidi, jako jste vy? Najednou se postaví do pozoru a začne z plna hrdla zpívat: Obočí golanských hor, pardón úbočí, patří nám, patří nám! Můj otec, vážení, byl oddaný stoupenec Žabotinskýho, revizionista jak poleno, respekt! Od několika stolků se ozve rázný, vzdorovitý potlesk. Přeruší ho mimovolným pohybem ruky, povídejte, devítko, svěřte se, tenhle hovor je na účet volanýho. Co jste říkal? Ne, to není vtip, Gargameli, opravdu mám dneska narozeniny, přesně v tuhle hodinu, plus mínus, v Jeruzalémě, v nemocnici Hadasa začala moje matka Sára Grünsteinová rodit. Neuvěřitelný, co? Ženská, která tvrdila, že pro mě chce jen to nejlepší, mě přesto klidně přivede na svět! No vážně, vezměte si všechny ty soudní procesy, doživotní tresty, vyšetřování a krimi seriály, ve kterých jde o vraždu, ale ještě jsem neslyšel, že by někoho soudili za porod! Ani za úkladný porod, ani za porod z nedbalosti, ani za neúmyslný porod, a dokonce ani za podněcování k porodu! Nezapomeňte, že je řeč o zločinu, jehož obětí je nezletilý! Otevře ústa dokořán a rukou si do obličeje nahání vzduch, jako by se dusil: Není v sále přítomen soudce? Advokát?

Přikrčím se na židli. Nedovolím mu zachytit můj pohled. Naštěstí se přihlásí několik mladíků a dívek sedících nedaleko mě. Ukáže se, že studují právnickou fakultu. Ven! zařve hrozivě, mává přitom rukama a kope nohama, od publika si studenti vyslouží pohrdavý pískot. Anděl smrti – zasměje se sípavě – si přijde pro právníka a oznámí mu, že je na řadě. Právník brečí, kňučí: Ale vždyť je mi teprv čtyřicet! A anděl na to: Ne podle hodin, cos naúčtoval klientům! Rychlý úder pěstí do vzduchu, otočka kolem vlastní osy, studenti práv se smějí ze všech nejvíc.

– Ale vraťme se k mojí matce, nasadí vážný výraz. Věnujte mi prosím pozornost, vážená poroto, jedná se o těžký zločin. Zlí jazykové tvrdí, pouze cituji, že když mě jí hned po porodu podali, zdálo se, že se usmála, a snad dokonce štěstím! Cha, to určitě, to jsou jenom hnusný a nechutný pomluvy! Obecenstvo se směje. Muž náhle padne na kolena na kraji pódia, svěsí hlavu. Promiň mi to, maminko, zase na tebe kydám špínu, zradil jsem tě a prodal pro pár laciných vtipů. Jsem děvka prodejná, nemůžu si pomoct… Vyskočí na nohy. Z toho, jak prudce vstane, se mu zřejmě zamotá hlava, protože zavrávorá. Teď vážně, beze srandy, byla to ta nejkrásnější máma na světě, na mou duši, vážně třída, takový už se dneska nevyrábějí – obrovský modrý oči – ukáže divákům doširoka rozevřené dlaně a já si vzpomenu na jasnou, pronikavou modř jeho očí, když byl ještě kluk – a byla taky nejpošahanější na světě, a nejsmutnější – naznačí pod okem slzu a jeho ústa vykreslí úsměv. Tak to dopadlo, takový nám osud rozdal karty, nestěžovali jsme si, a táta byl vlastně taky celkem fajn – zastaví se a zuřivě se poškrábe v chumáčích vlasů na spáncích. Byl to, ééé – vydržte, já na něco přijdu… jo, mám to! Byl to mimořádně dobrý holič a nikdy si ode mě nevzal peníze, i když se to příčilo jeho zásadám –

Znovu ke mně zalétne pohledem. Ověřuje si, jestli se směju. Ale já se to ani nepokouším předstírat. Objednám si panáka vodky a pivo na spláchnutí. Jak to říkal, tohle se dá vydržet, jen když se člověk napere nějakými oblbováky.

Oblbováky? Já potřebuju celkovou narkózu.

Už zase pobíhá po scéně sem a tam. Jako by ho pořád něco popohánělo dopředu. V kolmo dopadajícím kuželu světla z jediného reflektoru ho doprovázejí oživlé stíny a jeho pohyby se s podivným zpožděním odrážejí na oblém povrchu velkého měděného džbánu, který stojí za ním u zdi, snad tam zbyl po nějakém představení, které se tu kdysi hrálo.

– Ale zpátky k mýmu narození, Netanjo, pojďme tý kosmický události věnovat ještě půlminutku, protože já – a teď nemyslím svoje současný já, hvězdu první velikosti tuzemskýho šoubyznysu a nejžhavější sexuální symbol dneška – odmlčí se, přikyvuje s pootevřenými ústy a nechá diváky dosyta se zasmát –, myslím tím sebe na úsvitu svojí autobiografie, zkrátka, když jsem byl malý, byl jsem totální magor, někdo mi v hlavě zpřeházel všechny spoje, byl jsem fakt lumen, co vám mám povídat… Ne, vážně, usměje se, chcete se zasmát, Netanjo? Chcete se fakt zasmát? Pěkně debilní otázka, vynadá si hned. Haló! Tohle je stand-up, jestli ti to ještě nedošlo! Ty trotle! Najednou se s neuvěřitelnou silou udeří otevřenou dlaní do čela: Kvůli tomu sem přišli! Přišli se ti zasmát! Nemám pravdu, děcka?

Byla to hrozivá rána, ten úder do čela. Nečekaný výbuch násilí. Únik temných informací, které patří někam úplně jinam. Rozhostí se ticho. Kdosi rozkousne bonbón a ten zvuk se rozlehne po celém sále. Proč tak naléhal, abych přišel? K čemu potřebuje nájemného vraha, pomyslím si, vždyť si vystačí sám.

– Poslechněte si příběh, zahlaholí, jako by se vůbec nic nestalo. Jako by neměl na čele bílou skvrnu, která se barví do ruda, a brýle celé nakřivo. Jednou, bylo mi asi dvanáct, jsem se rozhodl zjistit, co se stalo devět měsíců před mým narozením, že to otce tak rozrajcovalo, až se na mámu takhle vrhnul. Abyste rozuměli, kromě mě neexistuje žádný další důkaz o takový sopečný erupci v jeho kalhotách. Ne že by mámu nemiloval, chci říct, že všechno, co v životě dělal, od chvíle, kdy ráno otevřel oči, do chvíle, kdy šel večer spát, všechny ty jeho kšeftíčky se sklady, ty mopedy a náhradní díly, ty hadry a zipy, všelijaký udělátka – tvařte se, že rozumíte všemu, co tu vykládám, jo? Výborně, Netanjo –, veškerý tyhle nesmysly podnikal jednak proto, aby nás uživil, ale hlavně a především proto, aby na ni udělal dojem, aby se na něj usmála, pohladila ho po hlavě: šikovnej pejsek, šikulka. Některý chlapi píšou svojí milovaný básně, že jo? Jó, odpoví pár hlasů z ještě pořád trochu zaraženého publika. Jiný zpívají holce serenády, že jo? Jó, přidají se další slabé hlasy. Někdo jí kupuje diamanty, luxusní byty, sporťáky, designový bidety, že jo? Jóóó, křičí horlivě celý sbor hlasů ve snaze ho potěšit. A někdo, jako můj fotřík, koupí dvě stovky falešných džínů od starý Rumunky na Allenbyho ulici – dodavatelem byla klasická rumunsko-polská firma Chmatalescu & Strzelisz, no, víte, co myslím – a pak je prodává v zadní místnosti za holičstvím jako originální levisky, a to všechno proč? Aby jí večer v notýsku ukázal, kolik šupů na tom vydělal –

Zastaví se, očima bloudí po sále a diváci kdovíproč na okamžik zatají dech, jako by i oni spatřili ten výjev.

– Ale aby na ni pořádně sáhnul, jako chlap na ženskou, třeba ji na chodbě pohladil po zadku, znáte to, jako když pita krouží po talíři a nabírá chumus – to jsem ho v životě neviděl udělat. Tak mi teď, lidi, povězte, vždyť jste inteligenti, jinak byste se přece neodstěhovali do Netanji, vysvětlete mi, proč se jí nedotýkal? No? To ví doprdele asi jenom pámbu. Počkat, co – postaví se na špičky a zamrká na publikum očima plnýma dojetí a vděku – vážně mám vyprávět dál? Fakt máte teď chuť poslouchat nekonečný historky o mojí královský rodině? Obecenstvo se rozdělí: jedni ho vesele povzbuzují a druzí křičí, aby už konečně začal vyprávět vtipy a dělat zábavu. Dva motorkáři v černém koženém oblečení bouchají oběma rukama do stolu, až sklenice piva poskakují. Těžko říct, na čí jsou straně, možná je jen baví přilévat olej do ohně. Pořád nedokážu určit, jestli jsou to dva kluci, kluk a holka nebo dvě holky.

– Neblbněte. Fakt máte teď náladu na telenovelu o Grünsteinovic dynastii? Mám tomu rozumět tak, Netanjo, že se pokoušíte rozluštit záhadu mojí neskutečně přitažlivý osobnosti? – blýskne po mně pobaveným, poťouchlým pohledem – vážně si myslíte, že se vám podaří to, na čem se všichni mí životopisci totálně rozsekali? Skoro celý sál tleská. To jste teda opravdický kamarádi! Jsme parťáci, Netanjo. Partnerský města! Celý se rozplývá a kulí oči jako neviňátko. Hlediště se otřásá smíchy. Lidé se na sebe usmívají. Pár úsměvů se zatoulá i ke mně. Stojí na samém kraji pódia, ostré špičky vysokých bot mu trčí do vzduchu. Začne na prstech vypočítávat svoje hypotézy: První možnost! Táta ji tolik obdivoval, že se jí prostě bál dotknout. Druhá! Možná se jí hnusilo, jak doma chodil s černou síťkou na hlavě, když si umyl vlasy. Třetí! Možná to bylo kvůli holokaustu, kterýho si ona užila vrchovatě, zatímco on v něm nevystupoval ani jako komparzista! Chápete, ten chlap nejenže za holokaustu nezahynul, on z něj vyvázl bez jedinýho šrámu! Čtvrtá! Možná spolu vy a já ještě nejsme tak daleko, abych vás s nima mohl seznámit a nechal vás nakouknout do jejich ložnice. Diváci se smějí – a on, komik a klaun, už je zase v pohybu. Džíny má na kolenou roztrhané, ale snaží se to dohnat červenými kšandami se zlatými přezkami, na malých kovbojských botách se mu třpytí stříbrné šerifské hvězdy. Až teď si všimnu, že mu na zátylku poskakuje tenký copánek.

– Zkrátka a dobře, abych ten příběh dopověděl a my mohli pokračovat v načatým večeru, který skončí málem dřív, než začal – moje dvanáctiletá maličkost otevřela kalendář a zalistovala zpátky, přesně devět měsíců před svoje narození. Našel jsem to datum a hned jsem se vrhnul na noviny Svoboda, co si táta schovával, ta Svoboda nás doma připravila o půlku pokoje, tu druhou půlku zabíraly starý hadry, co můj fotřík prodával, a taky džíny a gymnastický obruče a pastičky na šváby s ultrafialovým zářením, tvařte se…

–… že tomu rozumíte, doplní vesele hlasy od baru, když na scéně zakrouží rukou.

– Paráda, Netanjo. Sice se směje, ale pohled má soustředěný a chybí v něm radost, jako by jen dohlížel na běžící pás, po kterém se z jeho úst hrnou vtipy: A my tři, čili biologický materiál, ze kterýho byla sestavená naše rodina, jsme se mačkali ve zbývajícím pokoji a půl, mimochodem, z tý Svobody, toho partajního plátku, se nesměla vyhodit ani stránka. To bude jednou bible budoucích generací! říkával nám vždycky táta se vztyčeným prstem a knír se mu pokaždý naježil, jako by mu do koulí pustili proud. A na jakou událost myslíte, že moje maličkost narazila, co se podle vás stalo devět měsíců před tím, než jsem se vyloupnul a navždycky porušil ekologickou rovnováhu, se kterou to už předtím šlo dost z kopce? Suezská krize, přesně na den! Dochází vám to? No, není to na palici? Násir oznámí, že znárodní Suezský průplav, zavře nám ho před nosem, a můj táta, Chezkel Grünstein z Jeruzaléma, metr padesát devět, chlupatý jak opice a s žensky jemnou pusou, neváhá ani vteřinu a jde do akce! Takže, když se nad tím zamyslíte, jsem vlastně taková odvetná operace. První odplata. Chápete to? Sinajská operace, bitva u Karame, operace Entebbe, operace Čertvíkde, a pak tu máme operaci Grünstein, většina podrobností o ní zatím podléhá utajení, náhodou jsme však získali vzácnou, bohužel nepříliš kvalitní, nahrávku: paní Grünsteinová, hupnem na to, egyptský tyrane, to máš za to! Ratatata! Promiň mami! Promiň tati! Moje slova byla vytržená z kontextu. Zase jsem vás zradil!

A jen to vysloví, znovu se neuvěřitelně surově udeří oběma rukama do obličeje. Jednou, a podruhé.

Na několik vteřin ucítím v ústech pachuť železa a rzi. Lidé kolem mě se přikrčí na židlích a rychle mžikají. Žena u sousedního stolku cosi důrazně zašeptá manželovi, popadne kabelku, ale muž jí položí ruku na stehno a zadrží ji.

– Tak, Netajno, mon amúr, soli země – mimochodem, je to pravda, že když se vás tady na ulici někdo zeptá, kolik je hodin, na devadesát procent je to nastrčený fízl, co z vás má vytáhnout informace? Dělám si srandu! Kecám! Celý se přikrčí, svraští obočí a rychle se pokradmu rozhlíží na všechny strany: Není tu náhodou v obecenstvu někdo z klanu Alperonů, abychom mu vzdali čest? Nebo od Abutbulů? Někdo z Dedeho lidí? A co Beber Amar? Nějaký příbuzný Borise Elkoše? Malýho Pinuše? A co takový Tiran Širazi, nepoctil nás svou přítomností? Nebo Ben Sutchi? Rodina Chananji Elbaze? Elijahu Rustašvili? Šimon Buzatov?

K jeho monologu se postupně začne přidávat slabý potlesk. Zdá se mi, že to lidem pomáhá vzpamatovat se z ochromení, které je před chvilkou zachvátilo.

– Nechci, abyste mě špatně pochopili, vykřikne, jen se tak ujišťuju, Netanjo, předběžný průzkum! Vždycky, když mám někde vystupovat, vygoogluju si rizika –

Najednou vypadá unaveně. Jako by z něj někdo vypustil všechen vzduch. Dá si ruce v bok a ztěžka oddychuje. Třeští oči do prázdna, jsou nehybné jako oči starce.

Zavolal mi asi před dvěma týdny. V půl dvanácté v noci. Zrovna jsem se vrátil z procházky se psem. Představil se. V jeho hlase zaznívalo jakési napjaté, slavnostní očekávání, které jsem ignoroval. Zaskočeně se zeptal, jestli jsem to já a jestli mi jeho jméno nic neříká. Ne, neříká, odpověděl jsem. Pak jsem se odmlčel. Nesnáším, když mě lidi takhle zkoušejí. Ve skutečnosti mi jeho jméno znělo povědomě, i když jen vzdáleně. Nešlo o pracovní známost, tím jsem si byl jistý: nechuť, kterou jsem pocítil, byla zcela jiného druhu. Bude to někdo bližší, říkal jsem si. S větší možností ublížit.

Au, to zabolí, zasmál se krátce, byl jsem si fakt jistý, že si na mě budeš pamatovat… Smích měl vláčný a hlas nakřáplý, chvilku se mi zdálo, že je opilý. Neboj se, řekl, zkrátím to. A zase se uchichtl: Já si musím všechno zkracovat, mám stěží metr šedesát, až umřu, budu mít dětskou slevu na pohřební výlohy.

Co má tohle celé znamenat? zeptal jsem se.

Zaskočeně se odmlčel. Znovu se ujistil, že jsem to já. Mám na tebe prosbu, prohlásil a najednou byl soustředěný a věcný: Vyslechni mě a pak se rozhodni, neurazím se, když mě odmítneš. Nou hárd fílingz, nezabere ti to ani moc času, jeden večer, nic víc. A zaplatím ti, to je jasný, dám ti, kolik si řekneš, žádný smlouvání.

Seděl jsem v kuchyni a v ruce jsem ještě pořád držel vodítko. Fenka tam unaveně stála, sípavě oddychovala a hleděla na mě svýma lidskýma očima, překvapená, že jsem ten hovor ještě neukončil.

Padla na mě podivná únava. Zdálo se mi, jako by se mezi mnou a mužem na druhém konci linky zároveň odehrával ještě další, němý rozhovor, který nechápu, protože jsem příliš zpomalený. Zjevně čekal na odpověď, jenže já nevěděl, co po mně chce. Třeba to už vyslovil a já ho přeslechl. Vzpomínám si, že jsem se díval na svoje boty. Něco na nich, snad to, jak jejich špičky mířily k sobě, způsobilo, že se mi najednou stáhlo hrdlo.

Pomalu dojde ke křeslu, které stojí na pódiu úplně vpravo. Je velké, červené a oblýskané. Možná tu – spolu s měděným džbánem – zbylo po nějakém představení. S povzdechem se do něj sklátí, propadá se hlouběji a hlouběji, zdá se, že v něm co nevidět zmizí úplně.

Lidé točí sklenkami vína, zírají do nich, roztržitě uzobávají z misek oříšky.

Je ticho.

A pak se z hlediště začne tu a tam ozývat přidušený smích: vypadá jako chlapeček v křesle pro obry. Všimnu si, že někteří diváci se schválně nesmějí nahlas a vyhýbají se jeho pohledu, jako by se báli, aby je nezatáhl do jakéhosi vyřizování účtů, které tu sám se sebou provádí. Možná mají stejně jako já pocit, že už se s těmi účty i s tímhle chlápkem zapletli víc, než měli v úmyslu. Jeho boty se pomalu zvedají do vzduchu, ukazují nám vysoké, trochu dámské podpatky. Smích sílí, slévá se do jednoho proudu, který se přelije sálem.

Kope nohama a mává rukama, jako by se topil, křičí a lapá po dechu a nakonec se vyprostí z útrob křesla, vymrští se a zůstane stát několik kroků od něj, ztěžka oddychuje a vystrašeně na něj civí. Publikum se ulehčeně směje – vděčný gag –, výhrůžně se na diváky zašklebí, ale ti se chechtají ještě víc. Konečně se milostivě usměje i on a jako houba nasává smích, kterým ho zahrnují. Rysy mu znovu překvapivě zjihnou a diváci té něze okamžitě podlehnou, aniž si to uvědomují, začnou roztávat, a on, komik, bavič, šašek, si vychutnává odlesk svého úsměvu na jejich tvářích, na okamžik to skoro vypadá, jako by věřil tomu, co vidí.

A pak je to tu zas: jako by tu přízeň nedokázal ani na chvíli snést, sevře ústa do tenké, pohrdavé linky. Ten škleb jsem dnes večer už viděl: drobný hlodavec, který bleskovým pohybem hryzne sám sebe.

Fakt se omlouvám, že jsem ti tak vpadnul do života, řekl mi během toho nočního telefonátu, ale tak nějak jsem doufal, no víš, že ze starý známosti – znovu se uchechtne –, vždyť se dá říct, že jsme kdysi stáli na jedný startovní čáře, a ty, no, ty ses pak vydal vlastní cestou, klobouk dolů, máš můj obdiv. Odmlčel se, čekal, až si vzpomenu, až se konečně proberu. Nemohl tušit, jak urputně sám sebe udržuji v kómatu a jak agresivní dokážu být, když se mě z něj někdo pokusí vytrhnout.

No tak, dej mi minutku a já ti to vysvětlím. Minuta je v pohodě, ne? Nou big dýl.

Je zřejmě stejně starý jako já a přitom mluví jako puberťák: to nevěstí nic dobrého. Zavřel jsem oči a zkusil si vzpomenout. Stará známost… ale odkud? Z dětství v Gedeře? Z let, kdy jsem se s rodiči stěhoval sem a tam kvůli otcovu podnikání, z Paříže do New Yorku, z Ria de Janeiro do Mexico City? Nebo z doby, kdy jsme se vrátili do Izraele a já chodil na střední školu v Jeruzalémě? Rychle jsem přemýšlel a snažil se najít únikovou cestu. Ten hlas tížil neklid, stíny na duši.

Hele, naštval se najednou, hraješ to na mě, nebo jsi teď moc velký zvíře na to, abys… Jak to, že si to nepamatuješ?

Už dlouho se mnou takhle nikdo nemluvil. Bylo to jako závan svěžího vzduchu a povedlo se mu rozptýlit znechucení, jež ve mně vzbuzovala jalová, zbožná úcta, která mě dokonce i po třech letech v důchodu většinou obklopovala.

Jak se dá něco takovýho zapomenout? rozohnil se. Celý rok jsme spolu chodili na doučování ke Kalčinskýmu do Bajit va-Gan a pak společně pěšky na autobus –

Pomalu se mi to začne vybavovat. V paměti mi vyvstane malý byt, kde byla tma i v poledne, a pak se rozpomenu i na zasmušilého učitele, byl strašně vysoký a hubený a hrbil se, občas se mi zdálo, jako by rameny podpíral strop. Soukromé doučování pro pět nebo šest kluků, kterým nešla matematika, posbírali nás z několika škol ve městě.

Dál mi celý rozčilený připomínal dávno zapomenuté podrobnosti, zněl dotčeně. Poslouchal jsem jen na půl ucha. Neměl jsem na takové citové výlevy sílu. Očima jsem přejížděl po kuchyni, po všem, co musím spravit, nabílit, naolejovat nebo utěsnit. Domácí vězení, tak Tamara nazývala tyhle všední povinnosti.

Tys mě úplně vymazal, prohlásil užasle.

Promiň, zašeptal jsem, a teprve když jsem sám sebe slyšel, uvědomil jsem si, že ta omluva je míněná upřímně. Vřelost mého hlasu mi to prozradila a díky té vřelosti se mi před očima kousek po kousku začal rýsovat chlapec, bledý a pihovatý, tváře samá drobná tečka. Malý, hubený kluk s brýlemi a výraznými, vzdorovitými ústy, která si nedopřejí oddechu. Kluk, co mluví o překot a hlas má vždycky trochu nakřáplý. A rázem jsem si vzpomněl, že kůži měl sice bledou, posetou růžovými pihami, ale husté kudrnaté vlasy byly černočerné a ten kontrast barev na mě dělal mimořádný dojem. Pamatuju si tě, řekl jsem překvapeně, jistě, chodili jsme spolu… Nechápu, jak jsem na to mohl…

No sláva, oddechl si, už jsem měl dojem, že jsem si tě snad vymyslel.

– A dobrýýý večééér všem úžasným místním kráskám, Netanjo, zahlaholí a znovu začne poskakovat po pódiu a klapat podpatky, já vás znám, holky, znám vás důvěrně, pěkně zevnitř… Stolek třináct, na co jste se to ptal? Už vám někdo řekl, že jste pěkně oprsklý? Zamračí se a na okamžik to vypadá, že se skutečně urazil: Vytasit na stydlivýho a uzavřenýho člověka, jako jsem já, takovou vlezlou otázku… Jasně, že jsem měl holky z Netanji! zatleská a vykouzlí oslnivý úsměv. Já nejsem vybíravý. Časy byly těžký, museli jsme se spokojit s málem… Diváci i divačky buší dlaněmi do stolu, křičí fůůůj, hvízdají a smějí se. Klekne si na pódiu na jedno koleno před tři opálené, rozesmáté staré dámy, všechny mají namodralé účesy, ve kterých je víc vzduchu než vlasů. Á, stolek číslo osm, zdravíčko, copak slavíte, krasavice? Některá z vás právě ovdověla? Něčí manžel je v posledním tažení a zrovna vypouští duši na eldéence? Do toho, kamaráde, do toho, povzbuzuje umírajícího na dálku, ještě jednou zatlač a jsi venku! Ženy se smějí a hrozí mu prstem. Muž tančí po pódiu, točí se kolem vlastní osy, v jednu chvíli málem spadne přes okraj a publikum se ještě víc rozesměje. Tři chlapi, zakřičí a zvedne tři prsty – tři chlapi, Ital, Francouz a Žid sedí v hospodě a předhánějí se, kdo dokáže líp uspokojit svoji drahou polovičku. Francouz povídá: Já svoji mademoiselle vždycky potřu od hlavy až po prsty na nohou máslem z Provence, a když se udělá, křičí potom ještě pět minut. Ital na to: To já, když si to chci se svojí signorou rozdat, ze všeho nejdřív ji celou od hlavy až k patě potřu olivovým olejem, který kupuju v jedný vesničce na Sicílii, a když se udělá, křičí ještě deset minut. Žid mlčí. Nic neříká. Francouz s Italem se na něj podívají: Co ty? Já? řekne Žid, já pomažu Sáru husím sádlem, co mu u nás říkáme šmalc, a když se udělá, křičí ještě hodinu. Hodinu? Francouz s Italem nevěří vlastním uším. Jak to? Co s ní přesně provádíš? No, prohlásí Žid, potom si utřu ruce do záclony.

Salva smíchu. Muži a ženy kolem mě si vyměňují dlouhé důvěrné pohledy. Objednám si focacciu a grilovaný lilek s tchinou. Najednou mi vyhládlo.

– Kde jsme to přestali, zeptá se žoviálně a koutkem oka sleduje můj rozhovor se servírkou, podle všeho má radost, že jsem si objednal něco na zub. Jo, už vím, šmalc, Žid a jeho žena… My Židi jsme zvláštní národ, no nemám pravdu? Druhý takový nenajdete! Jsme nejvyvolenější na světě. Supervyvolení, ultravyvolení. Publikum tleská. Popravdě, když už jsme u toho, udělám malou odbočku, když dovolíte, řekl úchyl stopařce, než s ní zajel do lesa, víte, mě neskutečně rozčiluje nový antisemitismus! No fakt, na ten starý jsem si už tak nějak zvyknul, dokonce ho mám vlastně svým způsobem rád, ty báchorky o siónských mudrcích, o tom, jak spolu sedí pár starých fousatých skřetů s křivými frňáky, zobou jednohubky s leprou, koriandrem a morovou pomazánkou, vyměňujou si recepty, jak uvařit quinou a jak otrávit obecní studně, občas na Pesach zaříznou křesťanský dítko, hele, kluci, nezdá se vám, že ty děti mají letos nějaký tužší masíčko? S tím vším jsme se už naučili žít, zvykli jsme si, tak nějak to patří k naší tradici, ale pak lidi najednou přijdou s tím novým antisemitismem a já vám nevím, ten mi teda moc nesedí, dokonce bych k němu měl pár výhrad – prokřupne si prsty, zatváří se bezradně a pokrčí rameny –, přemýšlím, jak to říct, abych se těch nových antisemitů chraňbůh nějak nedotknul, ale doprdele něco na tom jejich postoji trochu skřípe, ne? Víte co, občas si říkám, co kdyby třeba nějaký izraelský vědec – jenom příklad – najednou objevil lék na rakovinu. Lék, co by s rakovinou udělal krátký proces. Garantuju vám, že se po světě stoprocentně začne protestovat, demonstrovat a hlasovat v OSN a ve všech evropských novinách se bude psát: proč bychom vůbec měli rakovině ubližovat? A když už – musíme ji rovnou úplně zlikvidovat? Proč se nejdřív nepokusit o kompromis? Proč hned násilí? Zkusme se vžít do její situace a uvědomit si, jak sama rakovina tu nemoc prožívá! A pak – rakovina má i svoje kladné stránky. Každý druhý pacient přece mluví o tom, jak z něj boj s nemocí udělal lepšího člověka! Taky bychom si měli uvědomit, že výzkum rakoviny vedl k objevu léků na další choroby, a teď by to mělo všechno skončit, navíc tak drasticky?! Copak jsme se vůbec nepoučili z minulosti? Zapomněli jsme na temné časy? A vůbec – nasadí zamyšlený výraz –, co vlastně člověku dává právo povyšovat se nad rakovinu? Co mu dává právo ji vyhladit?

Vyslouží si vlažný potlesk. Dál se řítí vpřed –

– Krásný večééér i vám, pánové. Nevadí, že jste přišli. Když budete sedět potichu, necháme vás tu jako pozorovatele, a jestli se nebudete chovat slušně, pošleme vás do vedlejší místnosti na chemickou kastraci, jasný? Takže, lejdýz, dovolte mi, abych se vám konečně oficiálně představil, konec fantastických dohadů stran totožnosti toho tajemného a šaramantního muže: Dovík Gé, takové je jeho jméno, takový titul, veleúspěšná značka, která dobyla celý osvícený svět od Jemenu na jih, snadno se pamatuje: Dovík – všechno se doví a pak vám to poví, a Gé jako ten důvěrně známý bod, který můj penis dokáže hravě najít, jsem celý váš, dámy, rád se stanu kořistí vašich nejdivočejších představ odteď až do půlnoci, a proč jenom do půlnoci, ptáte se zklamaně, protože o půlnoci odcházím domů a jenom jedna jediná ze zde přítomných krásek bude mít tu čest mě doprovodit a splynout s mým sametovým tělem na jednu noc plnou doteků – vertikálních i horizontálních, ale hlavně virálních, to všechno samozřejmě pouze v případě, že zabere malá modrá pilulka rozkoše, která mi na pár hodin vrací nebo spíš zapůjčuje to, o co mě připravila rakovina prostaty, závorka: jestli chcete něco vědět, tak ta rakovina je asi úplně blbá. Ne, vážně, podívejte, z kolika krásných a přitažlivých částí se moje tělo skládá. Lidi se na tu nádheru jezdí dívat až z Aškelonu, například na moji dokonalou patu – otočí se k divákům zády a svůdně zamává botou – nebo na moje vypracovaný stehna, na hedvábnou hruď, na hebkou kštici, ale ta dementní rakovina se radši rozhodne vyřádit se na mojí prostatě, radši si pohraje s mým pindíkem, to je fakt úroveň, konec závorky. Ale do půlnoci, holky, to tady pořádně rozjedem, čekají nás fóry, parodie, výběr mých nejlepších scének za poslední dvě dekády, jak jste se nemohli dočíst na plakátech, protože kdo by utrácel za propagaci, že jo, stačí přece reklama velikosti poštovní známky v místním plátku, ne? Ani pitomý leták na strom ti parchanti nenalepili. Ušetřil jsi na mně dost, co, Joave? Užij si to ve zdraví, kamaráde. Dokonce i Picasso, ten rotvajler, co se zaběhnul, dostal na sloupech víc prostoru než já, mám to ověřený, prošel jsem si sloup od sloupu celou průmyslovou zónu, bravo, Picasso, jsi machr, dej si na čas, dobře ti radím, fakt, protože nejlepší způsob, jak dosáhnout toho, aby si tě někde vážili, je vůbec se tam neukázat, že jo? Přesně tuhle strategii zvolil Bůh během holokaustu. Vždyť na tom je založený i celý koncept smrti.

Diváci mu už zase zobou z ruky.

– No vážně, Netanjo, nezdá se vám uvažování těch lidí, co vyrábějí letáky o svých ztracených mazlíčcích, trochu uhozený? Ztratil se zlatý křeček, kulhá na jednu nohu, má šedý zákal a alergii na lepek a na mandlové mléko. Halóó! To jste vážně tak natvrdlí? Hned z fleku vám můžu říct, kde ho najdete: Je v sanatoriu!

Diváci se od srdce smějí a jsou už o něco klidnější, jako by vycítili, že kdosi opravil chybný kurz a odvrátil hrozící nebezpečí.

Chci, abys přišel na moje vystoupení, řekl mi do telefonu poté, co se mu konečně podařilo násilím proniknout do mé vzpouzející se paměti a společně jsme si zavzpomínali na ty celkem příjemné chvíle při našich cestách čtvrtí Bajit va-Gan, kudy jsme dvakrát týdně chodili na autobus, který mě odvážel domů do Talpijot. Mluvil o těch procházkách s obrovským nadšením. Tam se z nás stali opravdický přátelé, zopakoval několikrát a blaženě se zachichotal. Chodili jsme a v jednom kuse jsme si povídali, takový přátelství za pochodu, vzpomínal dál a vybavoval si tolik podrobností, jako by naše kratičké kamarádství bylo tím nejlepším, co ho v životě potkalo. Trpělivě jsem poslouchal a čekal, až konečně vysvětlí, co přesně pro něj mám udělat, a já ho budu moct co nejšetrněji odmítnout a znovu ho vystrnadit ze svého života.

Jaké vystoupení chceš, abych viděl? přerušil jsem ho, když udělal pauzu, aby se nadechl.

Já totiž, no, uchechtl se, já dělám stand-up.

Á, řekl jsem s úlevou, to není nic pro mě.

Ty víš, o co jde? zasmál se. Nějak jsem nepředpokládal, že vůbec budeš… viděl jsi to někdy?

Párkrát v televizi, odpověděl jsem. Neber si to osobně, ale vážně mi to nic neříká.

Naráz jsem se probral z ochromení, které se mě zmocnilo už ve chvíli, kdy jsem zvedl telefon. Pokud se v jeho prosbě skrývala nějaká záhada nebo nejasný příslib čehosi – snad obnovení starého přátelství –, nyní se všechno rozplynulo a bylo to pryč: stand-up.

Víš, pokračoval jsem, to jsi na špatné adrese. Všechny tyhle hrátky, vtípky a legrácky, na to nemám věk ani náladu, je mi líto.

Fajn, díky za upřímnost, řekl pomalu, chození kolem horký kaše evidentně není tvůj obor.

Nevykládej si to špatně, řekl jsem a všiml jsem si, jak fenka nastražila uši a starostlivě si mě změřila – spoustě lidí tenhle typ zábavy určitě vyhovuje, já nikoho nesoudím, každý podle svého gusta. Zjevně jsem pronesl ještě něco dalšího v podobném duchu. Už si ani na všechno nevzpomínám, naštěstí. Nemám, co bych uvedl na svou obhajobu, snad jen, že jsem od začátku cítil, a zřejmě jsem si i matně pamatoval, že ten člověk má talent nebo povahu paklíče – najednou se mi vybavilo to slovo z dětství – a že si na něj musím dávat velký pozor.

Ale ani to můj útok neomlouvá. Zničehonic jsem se do něj totiž pustil, jako by ztělesňoval lehkomyslnost celého lidstva ve všech jejích podobách: To, že všechno berete jako materiál pro svoje legrácky, všechno a všechny, cokoli se hodí, proč by ne, stačí umět trošku improvizovat a být pohotový a z každé věci se dá udělat vtip, parodie nebo karikatura – z nemocí, ze smrti, z válek, všechno se dá zesměšnit, co?

Nastalo dlouhé ticho. Krev, která mi předtím stoupla do hlavy, začala zase klesat a zanechala v mozku pocit chladu. A úžasu nad sebou samým. Nad tím, co se ze mě stalo.

Slyšel jsem ho dýchat. Cítil jsem, jak se Tamara uvnitř mě schoulila. Jsi plný zloby, řekla mi. Jsem plný stesku, pomyslel jsem si, copak to nevidíš? Mám otravu steskem.

Na druhou stranu, pípnul tak zkroušeně, až se mi sevřelo srdce, já už vlastně taky nemiluju stand-up tak jako kdysi. Dřív jo, bývalo to jako chodit po laně. Každou chvíli hrozilo, že se přede všema rozsekáš. O milimetr mineš pointu nebo třeba přehodíš pořadí slov, klesneš hlasem tam, kde jsi měl stoupnout – a publikum ti v tu ránu vychladne. Ale o vteřinu později se ho dotkneš na tom správným místě, a hned zas roztáhne nohy.

Fenka se napila vody. Dlouhé uši se jí po obou stranách misky otřely o podlahu. Tělo má pokryté velkými lysinami. Je skoro slepá. Veterinář na mě v jednom kuse tlačí, abych ji nechal uspat. Je mu jedenatřicet. Podle něj jsem nejspíš i já zralý na utracení. Položil jsem si nohy na protější židli. Snažil jsem se uklidnit. Před třemi lety jsem kvůli podobným výbuchům přišel o práci a kdo ví, o co teď přicházím, napadlo mě.

Na třetí stranu, navázal a teprve tehdy jsem si uvědomil, jak dlouho jsme oba mlčeli, každý zabraný do vlastních myšlenek –, při stand-upu se ti zas občas podaří lidi rozesmát, a to se počítá.

Poslední větu vyslovil potichu, jakoby sám pro sebe, a já si pomyslel, má pravdu, to se počítá, to se rozhodně počítá. Já sám si například stěží vzpomínám na to, jak zní můj vlastní smích. Málem jsem ho poprosil, abychom toho nechali a zkusili ten hovor začít znovu, tentokrát jako normální lidi, abych mu mohl vysvětlit, jak to, že jsem na něj dokázal zapomenout, jak člověku pro samou snahu vymazat z paměti jednu obrovskou a bolestnou událost pozvolna blednou a mizí celé kusy minulosti.

Co od tebe chci? zhluboka se nadechl. Dobře, vlastně, už ani nevím, jestli je to aktuální –

Chápu to tak, že chceš, abych se přišel podívat na tvoje vystoupení.

Jo.

Ale proč? K čemu mě tam potřebuješ?

Hele, v tom je právě ta potíž… Já ani nevím, jak bych to řekl… Zní to divně, něco takovýho po někom žádat, uchichtl se. Každopádně, hodně jsem o tom přemýšlel, pořád jsem si to v duchu přemílal, nebyl jsem si jistý, ale nakonec jsem si řekl, že o to můžu poprosit jenom tebe.

V jeho hlase najednou zaznělo něco nového. Naléhavá prosba. Jako by vyslovoval poslední zoufalé přání. Sundal jsem nohy ze židle.

Poslouchám.

Chci, vyhrkl, aby ses na mě díval. Aby ses na mě pozorně díval a pak mi řekl.

Řekl co?

Cos viděl.

– Zkrátka a dobře, Netanjo, miláčkové moji, dneska večer to tady rozjedeme jako nikdy, váš oddaný služebníček před stovkama fanynek strhávajících si podprsenky, jo, rozepni ji, ty u stolku deset, nestyď se… ááá jedééém! To byla šlupka, co?

Z hlediště se ozve smích, ale jen krátký a mdlý, mladší diváci se smějí o něco víc, ale chlapíkovi na pódiu to stejně nestačí. Ruka mu krouží před obličejem, jako by hledala, kde to nejvíc zabolí. Lidé uhranutě sledují, jak se její prsty pomalu a vlnivě propínají a znovu svírají v pěst. To nedává smysl, bleskne mi hlavou, možná se mi to jenom zdá, člověk sám sebe přece takhle nebije.

– Ty trotle, ozve se sípavý hlas a vypadá to, jako by to šeptala samotná ruka, samotné prsty. Trotle, zase se nesmáli dost! Jak to dneska večer skončí? Skrz prsty svírající jeho tvář jako mříže vrhne na publikum strnulý úsměv. To není ten smích, jaký jsi slýchával dřív, posteskne si – povídá si před námi sám se sebou –, možná ses minul povoláním, Dovíku, možná už bys to měl zabalit. Dál sám k sobě promlouvá s klidnou věcností, ze které tuhne krev v žilách. Pověsit boty na hřebík a sebe hned vedle. Hele, a nezkusíme ještě papouška, poslední šance? Odkryje obličej, ale ruku nechá vznášet nad hlavou. Jeden chlápek měl papouška, co pořád nadával. Od rána do večera chrlil ty nejsprostější a nejhnusnější nadávky na světě. A jeho majitel byl naopak jemný, vzdělaný a uctivý člověk –

Obecenstvo poslouchá vtip i vypravěče, obojí stejně dychtivě.

– Nakonec tomu chlapovi nezbylo než papouškovi pohrozit: Jestli nepřestaneš, zavřu tě do skříně! Papouška to jenom popíchlo, aby začal nadávat i v jidiš –

Přeruší vyprávění, hlasitě se sám sobě zasměje a plácne se do stehen: Ale jo, Netanjo, tenhle vás pobaví, bude se vám líbit, není možný, aby se vám nelíbil.

Publikum ho sleduje, tu a tam někdo přimhouří oči a připravuje se na to, že jeho ruka co nevidět udeří.

– Zkrátka a dobře, chlápek popadne papouška, strčí ho do skříně a zamkne ji na zámek. Papoušek začne uvnitř nadávat jak kanál a chlap by nejradši vyskočil z okna, jak se stydí před sousedy. Nakonec to nevydrží, otevře skříň, chytí papouška oběma rukama, ten křičí, klove, nadává, nemůže mu přijít na jméno, chlap jde do kuchyně, otevře mrazák, mrskne papouška dovnitř a zabouchne.

V sále je ticho. Tu a tam se někdo opatrně usměje. Mám dojem, že většina diváků se soustředí na jeho ruce, které pomalu krouží jedna kolem druhé a připomínají svíjejícího se hada.

– Chlap přitiskne ucho k mrazáku, slyší nadávky, škrábání na dveře, tlukot křídel… Po chvíli nastane ticho. Minuta, dvě, a nic. Ticho. Ani pípnutí. Začne si dělat starosti, trápí ho svědomí, možná tam papoušek umrzl a chcípnul, hypotermie nebo tak něco. Připraví se na nejhorší a otevře mrazák, papoušek vyhopká, nožky se mu třesou, vyleze chlapovi na rameno a povídá: Můj pane, nedovedu ani slovy vyjádřit, jak hluboce se vám omlouvám. Od nynějška už ode mě neuslyšíte jediné hrubé slovo. Chlapík na něj zírá a nevěří vlastním uším. A pak se ho papoušek zeptá: Mimochodem, co přesně provedlo to kuře?

Obecenstvo se směje. Jako by všichni zadržovali dech a teď se smíchem společně vydechli. Smějí se snad i proto, aby ochránili muže na pódiu před jeho vlastníma rukama. Co to tu spolu uzavírají za podivnou smlouvu a jakou roli v té úmluvě hraju já? Dvojice mladých bledých motorkářů se naklání přes stůl. Napjatě, téměř dychtivě špulí rty. Doufají snad, že se znovu udeří? Muž naslouchá smíchu ze sálu, hlavu na stranu, čelo nakrabacené. No jo, povzdychne si, když zhodnotí sílu smíchu a jeho délku, víc z nich nedostanu. Máš tu náročný diváky s vytříbeným vkusem, Dovíčku, pár z nich budou nejspíš levičáci, což vyžaduje rafinovanější přístup s kapkou pokrytectví. Kde jsme to přestali? hecuje se křikem, už jsme zmínili narozeniny, což je jak známo den vhodný ke zpytování duše, teda aspoň pro ty, kdo ji mají, protože já, abych pravdu řekl, si ji vzhledem ke svý momentální situaci nemůžu dovolit, no fakt, duše vyžaduje non-stop údržbu. Nepřetržitou péči. Stoprocentní dennodenní pozornost! No řekněte sami, nemám pravdu?

Zvednuté půllitry piva mu potvrdí jeho slova. Mám dojem, že jsem jediný, kdo se nemůže zbavit myšlenky na ruku vznášející se nad jeho obličejem. Já a snad ještě jedna velice drobná žena sedící nedaleko mě, která ho sleduje užaslýma očima od chvíle, kdy vstoupil na scénu, jako by nemohla uvěřit, že takový tvor na světě existuje. Nemám pravdu? křičí znovu a několik diváků mu tentokrát odpoví souhlasným bučením a mručením. No ne-mám prav-duuu? huláká na celé kolo a diváci burácejí, že má, má pravdu. Některým se z té námahy lesknou oči, zdá se, že čím hlasitější jsou, tím je spokojenější, baví ho provokovat, dráždit jakousi žlázu plnou vulgarity a zkaženosti, a já si najednou jasně uvědomím, že tady nechci být a taky tu být nemusím.

– Protože ta zatracená, debilní duše nás má pěkně ochočený, všimli jste si toho? Všimli jste si toho, Netanjo? Zahřímají, že ano, a on na to: jednou chce tohle, pak zas tamto, v jednu chvíli vás napumpuje euforií, že sršíte, jako kdybyste měli v zadku rachejtli, a půl minuty na to vás přetáhne pálkou po hlavě, chvíli je nadržená, potom je ublížená, pak zase nafrněná, z řetězu utržená! Kdo to s ní má vydržet, to mi řekněte, a kdo ji vůbec potřebuje? soptí a já se rozhlížím kolem, znovu mi připadá, že kromě mě a té neobvykle malé, skoro trpasličí ženy jsou všichni navýsost spokojení. Co tu k čertu pohledávám, copak dlužím něco člověku, se kterým jsem před víc než čtyřiceti lety chodil na doučování z matematiky? Dávám mu ještě pět minut, ani o vteřinu víc, a pokud nedojde k nějakému, řekněme, zvratu, seberu se a půjdu.

V telefonu zněla ta jeho nabídka svým způsobem lákavě a tady má taky svoje světlé chvilky, to nepopírám – i v tom, jak se tloukl, něco bylo, jako by se tím otevřela jakási propast, která člověka vtahuje. Není to žádný hlupák. Nikdy nebyl, a stejně jako kdysi, i dnes večer mi na něm cosi uniká, nějaký signál, který nedokážu přesně zachytit, jako by na mě z jeho nitra kdosi volal, ale co můžu dělat? Kdyby ten jeho žánr nebyl tak omezený.

Kdepak, pomyslím si a začnu se chystat k rychlému odchodu, nemůže mi to mít za zlé. Opravdu jsem se snažil, přijel jsem z Jeruzaléma, poslouchal ho skoro půl hodiny, známost neznámost, tohle už stačí.

Dál plamenně řeční, tentokrát protestuje proti „debilnímu nápadu s nesmrtelností podělaný duše“. Ukáže se, že kdyby měl na výběr ze dvou možností, bez mrknutí by si vybral nesmrtelnost těla. Představte si ničím nezatížený tělo, huláká, bez myšlenek, bez vzpomínek, prostě jen tupý tělo – hopsá si po louce jako zombík, jí, pije a šoustá a vůbec o tom neví. A hned nám to názorně předvede, poskakuje, rozverně pohupuje pánví a rozdává bezduché úsměvy. Naznačím servírce, aby mi přinesla účet. Vzdávám se i pocty nechat se od něj pozvat. Nechci mu zůstat nic dlužný. Už takhle je svět jako jehelníček. Chodit sem byla chyba, veliká chyba. Všimne si, jak mávnu na servírku, a tvář mu ztuhne, doslova zkamení.

– Ne, vážně! vykřikne a začne mluvit ještě rychleji, víte, co to obnáší vydržovat si dneska duši? To je fakticky luxus! Spočítejte si to a uvidíte, že to vyjde dráž než hořčíkový kola na auto! A to je řeč o běžný duši, základní model, žádný Shakespeare, Čechov nebo Kafka, což mimochodem není vůbec špatný čtení, aspoň jak se mi doneslo, osobně jsem je nečetl – já, vyslechněte prosím moji pohnutou zpověď, jsem těžký dyslektik, nevyléčitelný případ, nekecám, přišli mi na to už jako embryu, doktor, co stanovil diagnózu, doporučil rodičům potrat –

Diváci se smějí. Já ne. Nejasně se mi vybaví, že občas zmiňoval knihy, které jsem znal jen podle titulu a o kterých jsem věděl, že mě z nich budou zkoušet až za dva roky u maturity, hovořil o nich, jako by je skutečně četl. Byl mezi nimi Zločin a trest, a pokud si dobře vzpomínám, taky Proces a Zámek, teď ze sebe na scéně závratnou rychlostí chrlí názvy knih a jména spisovatelů a ujišťuje diváky, že je v životě nečetl, a mě začíná svrbět mezi lopatkami, uvažuju, jestli se teď jen snaží zavděčit publiku, servíruje mu „prostotu“ a „lidovost“, anebo chystá něco, co nakonec zasáhne i mě. Očima popoháním servírku.

– Protože co jsem koneckonců já? ječí, jsem představitel pokleslýho žánru, nemám pravdu? Teď se celým tělem otočí ke mně a věnuje mi hořký úsměv. Přemýšleli jste někdy o tom, co je to stand-up? Rád vám to povím, Netanjo, je to vlastně dost žalostná podívaná, co si budem nalhávat, a víte proč? Protože je z nás cítit ten pot! Ta snaha pobavit! Proto! Přičichne si k podpaží a zašklebí se, zaskočené obecenstvo se chabě zasměje a já se narovnám na židli, založím si ruce na prsou, je mi totiž jasné, že tohle je vyhlášení války.

– Ten stres je nám vidět ve tváři, ještě o něco zvýší hlas. Stres z toho, že musíme lidi za každou cenu rozesmát, že musíme žadonit o vaši přízeň. (Předpokládám, že i tohle jsou vybrané perly z našeho telefonního rozhovoru.) A právě proto, dámy a pánové, bych mezi námi rád nadšeně přivítal vzácného hosta, představitele nejvyšší soudní instance v zemi, soudce Nejvyššího soudu – Avišaje Lazara, který k nám dneska večer naprosto neohlášeně zavítal, aby veřejně podpořil naše ubohé a trapné umění. Dámy a pánové, Nejvyšší soud!

Ten proradný šašek se postaví do pozoru, srazí podpatky a hluboce se mi ukloní. Lidé se na mě postupně otáčejí, někteří automaticky poslušně zatleskají a já jen přihlouple zamumlám: Okresní, ne Nejvyšší, navíc jsem už v důchodu. A on se na pódiu srdečně, klokotavě zasměje a donutí mě předstírat, že se směju spolu s ním.

Vlastně jsem už od začátku nějak tušil, že mě odsud nenechá jen tak vyklouznout. Že celé to pozvání, včetně té směšné žádosti, byla past, soukromá pomsta, do které jsem se jako pitomec nechal vlákat. Od okamžiku, kdy oznámil, že má narozeniny – detail, který mi do telefonu vůbec nezmínil –, mám pocit, jako bych se dusil. Servírka mi s přímo ukázkově špatným načasováním přináší účet. Celé hlediště mě sleduje. Snažím se vymyslet, jak zareagovat, ale všechno je to na mě moc rychlé a vůbec – od začátku večera cítím, jak pomalým tempem plyne osamocený život a do jaké míry zpomaluje i mě. Přeložím účet, zastrčím ho pod popelník a podívám se mu zpříma do očí.

– Běžná duše, jak už jsem říkal – spolkne letmý úsměv a naznačí majiteli klubu, aby mi na jeho účet nechal přinést další pivo –, prostě dušička-pěšák, žádný doplňky, jenom základní výbava, zkrátka duše člověka, který nechce víc, než se dobře najíst a dát si pár drinků, trochu se zhulit, jednou denně se udělat, jednou týdně si zašoustat a mít všechno na háku, jenže pak najednou zjistí, že duše, ta podělaná mrcha, si taky dělá nároky! Má vlastní odbory! Znovu zvedne ruku do výšky, počítá na prstech a diváci se k němu hlasitě přidávají: Zlomený srdce – jedna! Výčitky svědomí – dva! Negativní emoce dle vlastního výběru – tři! Noční můry a nespavost ze strachu z toho, co přijde a jak to všechno dopadne – čtyři!

Všude kolem mě lidé chápavě přikyvují a on se směje: Víte, kdy jsem měl naposledy pocit, že mě nic netrápí? V zavinovačce, ještě než mi ufikli předkožku. Publikum se řehtá. Strčím si do pusy hrst buráků a drtím je, jako by to byly jeho kosti. Stojí uprostřed scény přímo pod reflektorem a v jeho světle se zavřenýma očima pokyvuje hlavou, jako by právě vyslovil hlubokou životní moudrost. Někteří diváci tleskají a pár divaček přidá i překvapivé a vyzývavé úúú! Tenhle muž, pomyslím si, není pohledný, okouzlující ani přitažlivý, a přece dokáže zabrnkat v lidech na tu správnou strunu a udělat z nich dav, plebs.

Jako by mi četl myšlenky, přeruší obecenstvo rázným pohybem ruky a rysy mu ztvrdnou, cítím z něj teď pravý opak toho, co jsem si myslel předtím: to, že s ním lidé souhlasí, že mu někdo, kdokoli, dává za pravdu, v něm očividně budí nechuť, dokonce odpor – křiví ústa a ohrnuje nos –, jako by se k němu všichni v sále tlačili, aby se ho mohli dotknout, sáhnout si na něj.

– Přišla chvíle, milé dámy, poděkovat tomu, kdo to se mnou táhnul až sem, kdo při mně stál za všech okolností, i potom, co mě ženy, děti, kolegové z branže a kamarádi opustili, odkopli a vyprdli se na mě – věnuje mi pohled pronikavý jako jehla a hned vyprskne smíchy –, a dokonce i ředitel naší školy, pan Pinchas Bar-Adon, pojďme se společně pomodlit, ať jeho duše dojde věčnýho pokoje, mimochodem ještě je naživu – i on mě v patnácti vykopnul ze školy přímo na Fakultu pouličních věd a ještě mi na vysvědčení napsal zdůvodnění, dobře poslouchejte, Netanjo: Takového starého cynika, jako je tenhle hoch, jsem za celou svou kariéru nepotkal. Síla, co? To sedí. A ten jediný, kdo mě po tom všem neopustil, kdo mě nikdy nenechal na holičkách a kdo se na mě nevybodnul, jsem byl já sám. Opět rozhoupe pánev a svůdně si rukama přejíždí po těle – a teď se, děcka, dobře podívejte a povězte mi, co vidíte. Ne vážně, co vidíte? Nicku, že jo? Skoro nulovou hmotu, a pokud vědci v hledišti přimhouří obě oči, mohl bych dokonce říct antihmotu. Je vám jasný, že je tu řeč o člověku, který patří do šrotu, že jo? Zachechtá se, mrkne na mě, chce se trochu zavděčit, možná prosí, abych i přesto, jak se na něj zlobím, dodržel svůj slib.

– Jen se na to koukněte, Netanjo, taková věrnost, taková oddanost, celých těch sedmapadesát svinských let! Ta houževnatost a výdrž, jakou vyžaduje tenhle nepodařený projekt: být Dovík. Nebo prostě jenom být! Začne poskakovat po pódiu jako hračka na klíček a kokrhat: Být! Být! Být! Zastaví se, pomalu otočí k divákům rozzářený obličej a zatváří se jako mazaný podvodník, zloděj nebo kapsář, kterému se vydařil pěkný kousek: Dochází vám vůbec, co je to za úžasný nápad – prostě jenom být? Totálně podvratný!

Mírně nafoukne tváře a vypustí jakési tiché „puf“, jako by praskla bublina.

– Dovík Gé, dámy a pánové, známý taky jako Dovíček nebo Dov Grünstein, zejména v soudních spisech Stát versus Dov Grünstein ve věci neplacení výživnýho – panebože, věnuje mi nevinný, mučednický pohled a sepne ruce, kolik toho ty děti snědí, Ctihodnosti! Zajímalo by mě, jaký výživný platí otec někde v Dárfúru. Pan Gé, dámy, jediný na tomhle posraným světě, kdo je se mnou ochotný strávit celou noc a nic za to nechtít, což je podle mě ta nejryzejší a nejobjektivnější známka přátelství. Přesně tak to je, velectěný publikum, tohle je můj život v kostce, člověk míní a Pánbůh mu na to sere –

Dvakrát týdně, každou neděli a středu, nám v půl čtvrté končilo doučování. Náš učitel byl melancholický ortodoxní Žid, který se nám nikdy nepodíval do očí, huhlal a skoro mu nebylo rozumět. Ven jsme vycházeli všichni společně, otupělí z dusna v jeho bytě a pološílení z vůní jídel, která za stěnou vařila jeho žena, a okamžitě jsme se oddělili od ostatních kluků. Chodívali jsme prostředkem hlavní ulice v klidné čtvrti, kudy jezdilo málo aut, a když jsme dorazili na zastávku autobusu číslo 12 vedle Lermanova koloniálu, podívali jsme se na sebe a oba jsme řekli: „Jdeme na další?“ Takhle jsme minuli pět nebo šest stanic, až jsme došli na autobusové nádraží kousek od čtvrti Romema, kde bydlel, a tam jsme počkali na můj autobus do Talpijot. Seděli jsme na polorozpadlé kamenné zídce porostlé plevelem a povídali si. Přesněji řečeno, já jsem seděl. On nevydržel chvilku na místě.

Skoro vždycky se ptal a já mu povídal, tak jsme to měli rozdělené. Stanovil to on a já se nechal zlákat. Nikdy jsem nebyl velký řečník, naopak, byl jsem spíš mlčenlivý a uzavřený. Obklopovala mě možná trochu směšná aura nepřístupného a zasmušilého kluka, které bych se nedokázal zbavit, ani kdybych chtěl.

Ať už jsem za to mohl sám, nebo to bylo kvůli věčnému stěhování naší rodiny za otcovou prací, nikdy jsem neměl opravdového kamaráda nebo spřízněnou duši. V zahraničí ve školách pro děti diplomatů a obchodníků jsem se občas s někým nakrátko sblížil. Ale od té doby, co jsme se vrátili do Izraele a do Jeruzaléma, do čtvrti a školy, kde jsem nikoho neznal a kde se nikdo nesnažil poznat mě, jsem byl ještě osamělejší a pichlavější.

A najednou se zjevil tenhle malý a veselý kluk, který chodil na jinou školu a neměl tušení, že by se mě a mých ostnů měl bát, a zádumčivost, do níž jsem se halil, na něj nedělala žádný dojem.

Jak se jmenuje tvoje máma? To byla jeho první otázka, když jsme vyšli z doučování, a já si pamatuju, že jsem se překvapeně zasmál: jak si takový pihovatý skřet vůbec dovoluje naznačovat, že bych mohl mít mámu!

Moje máma, oznámil mi zvesela, se jmenuje Sára. Zničehonic mě předhonil, otočil se čelem ke mně a rozběhl se pozadu. Jak jsi říkal, že se tvoje máma jmenuje? Narodila se v Izraeli? A jak se vaši vlastně poznali? Taky zažili holokaust?

Autobusy mířící do Talpijot přijížděly a odjížděly a my si dál povídali. Vypadalo to takhle: já sedím na zídce, hubený (no vážně), vyčouhlý kluk s protáhlým nevlídným obličejem a sevřenými rty, které si dávaly pozor, aby se neusmály, a kolem mě poskakuje malý, nejmíň o rok mladší klučina s černými vlasy a velmi bledou kůží, kterému se díky vlastní mazané urputnosti povedlo vylákat mě z ulity, pomalu ve mně probudit chuť vzpomínat, povídat, vyprávět o Gedeře, o Paříži a New Yorku, o karnevalu v Riu, o dni mrtvých v Mexiku, o svátku slunce v Peru, o letu balónem nad stády pakoní v Serengeti –

Díky jeho otázkám mi začalo docházet, jak vzácný poklad jsem získal: životní zkušenosti. Že můj život, který mi do té doby připadal jako úmorný kolotoč cestování a neustálého střídání bytů, škol, jazyků a obličejů, je vlastně jedno obrovské dobrodružství. Velmi rychle jsem zjistil, že ocení i přehánění: nepropichoval moje horkovzdušné balóny špendlíkem, naopak se ukázalo, že můžu a dokonce musím vyprávět ty příběhy znovu a znovu, přidávat další podrobnosti a zápletky, které se udály nebo udát mohly. Vedle něj jsem se nepoznával. Nepoznával jsem toho nadšeného, rozhorleného kluka, který se ze mě dral ven. Nikdy předtím jsem nepoznal, jaké to je, když se vám spánky najednou rozpálí, když vám hoří myšlenkami a nápady. A hlavně jsem nikdy nepoznal požitek, který mi přinášela okamžitá odměna za můj čerstvě objevený talent: ty užasle vykulené, šťastně rozesmáté oči. Hluboká modrá záře. Můj honorář.

Takhle to šlo celý rok, dvakrát týdně. Matematiku jsem nenáviděl, ale kvůli němu jsem se snažil nepropásnout žádnou hodinu. Autobusy přijížděly a odjížděly a my dva jsme pobývali ve svém vlastním světě, dokud opravdu nenastal čas se rozloučit. Věděl jsem, že přesně v půl šesté chodí někam vyzvedávat maminku. Řekl mi, že pracuje jako „vysoce postavená úřednice“ na nějakém vládním úřadě, a já nechápal, proč ji tam musí „vyzvedávat“. Vzpomínám si, že nosil dospělácké hodinky značky Doxa, které mu zakrývaly celé útlé zápěstí, a jak se blížila půl šestá, díval se na ně čím dál častěji a s rostoucí nervozitou.

Při každém loučení ve vzduchu visely možnosti, které se ani jeden z nás neodvažoval vyslovit nahlas, jako bychom měli strach, že realita si ještě nebude vědět rady s tím naším jemným a křehkým příběhem – co kdybychom se někdy sešli jen tak, i bez doučování? Nebo šli do kina. Nebo co kdybych přišel k vám?

– Když už jsme u toho Sráče na nebesích, máchá oběma rukama, dovolte mi, pánové, abych hned zkraje večera, v zájmu historický spravedlnosti, poděkoval vaším jménem z celýho srdce ženám – všem ženám na světě, nebudem troškařit, že jo, proč projednou nepřiznat, kde doopravdy hnízdí ten náš růžový ptáček štěstí, smysl naší existence a náš hybný motor? Proč se jednou nepoklonit a nevzdat pořádný dík tomu pálivýmu a přitom sladkýmu koření života, který jsme obdrželi v ráji? A skutečně se začne klanět, natáčí se k různým ženám v hledišti, znovu a znovu sklání hlavu a láme se v pase a mně připadá, že každé z nich, i těm, které tu sedí s partnery, téměř bezděčně zajiskří v očích. Zvednutými pažemi vyzve ostatní muže, aby následovali jeho příkladu, většina se ušklíbne a zůstane sedět, pár jich dočista ztuhne a jejich ženy strnou taky, ale čtyři nebo pět diváků ho poslechne, zvedne se ze židlí a s rozpačitým smíchem se svým partnerkám prkenně pokloní.

Já sám sice celou tuhle hloupou scénku považuju za laciné sentimentální gesto, přesto se ke svému naprostému překvapení přistihnu, jak se rychle, skoro nepostřehnutelně, ukloním prázdné židli vedle sebe, další důkaz, jak strašně nejistý a zranitelný si tu dnes večer připadám. Vlastně jsem jenom pokývl hlavou, a k tomu i jemně mrkl, to bývalo naše znamení, moje a její, třeba i uprostřed hádky, dvě jiskřičky přeskakující z oka do oka, moje jiskra v ní a její ve mně.

Objednám si panáka tequily a sundám si svetr. Netušil jsem, že tu bude takové horko (zdá se mi, že žena u vedlejšího stolku zašeptala svému příteli „konečně“). Zkřížím ruce na prsou a zadívám se na muže na scéně. V jeho pohaslých očích vidím sebe a jeho a vybaví se mi ten dávný pocit – my dva. To spalující nadšení i neodbytný pocit studu, který jsem zažíval, když jsem byl s ním: kluci si přece takhle nepovídají. Ne o takových věcech, ne takovým jazykem. Ve všech mých pomíjivých přátelstvích s jinými chlapci byla jakási oboustranná anonymita, pohodlná a mužná, ale s ním –

Prohledám si kapsy u kalhot i košile. Kouknu se do peněženky. Ještě před pár lety bych nikdy nevyšel z domu bez svého zápisníku. Vždycky s námi u postele spaly malé oranžové notýsky pro případ, že by mě v polospánku nebo ve snu napadl nějaký pádný argument, který bych mohl zapracovat do rozsudku, nebo kdyby se mi vybavilo přiléhavé přirovnání či trefný citát (těmi jsem byl tak trochu proslulý). Pero mám, dokonce tři, ale papíru ani kousíček. Zamávám na servírku a ta mi přinese celý balíček ubrousků – jsou zelené, mává jimi už zdálky a přihlouple se usmívá.

Vlastně je to moc milý úsměv.

– Ale ze všeho nejvíc, kluci a holky – zahuláká a při pohledu na ubrousky a pera mu málem vyhrknou slzy štěstí –, když už jsme vzdali všeobecný hold všem ženám světa, bych chtěl obzvlášť poděkovat všem těm kočičkám, který pro mě zprivatizovaly globální projekt zvaný sex, všem těm, který na mě od šestnácti rajtovaly, který mě ojížděly, těm, co mi ho vyhonily, vykouřily a pomohly mi udělat se… Většina diváků se dobře baví, tu a tam se někdo zašklebí. Žena nedaleko ode mě si vyzuje úzkou botu a otře si chodidlo o druhé lýtko a mně se už potřetí nebo počtvrté za večer sevře žaludek při vzpomínce na Tamařiny silné, pevné nohy a z úst se mi vydere povzdech, na jaký už jsem dávno zapomněl.

Najednou před sebou na pódiu uvidím jeho starý úsměv, radostný a okouzlující, a hned se tu dá zase dýchat, jako by se trochu rozptýlilo napětí, které tu už od začátku vystoupení visí v ovzduší, neodolám a usměju se na něj, je to pěkná chvíle, která patří jen nám dvěma, a já si vybavím, jak kolem mě vesele poskakoval, povykoval a smál se, jako by ho lechtal samotný vzduch, v očích má teď totéž světlo a jeden tenký paprsek míří na mě. Věří ve mě, jako by se všechno ještě dalo napravit, pro mě i pro něj, pro nás.

I tentokrát úsměv jako mávnutím proutku zmizí, jako by nám ho muž podtrhl pod nohama, hlavně pod těma mýma, pomyslím si a znovu se mě zmocní pocit, že jsem svědkem kouzelnického triku, který se odehrává kdesi hluboko, v temnotě, kam slova nedosáhnou.

– To snad není pravda! vykřikne najednou. Ty, maličká, no ty s tou rtěnkou, že ses malovala potmě? Nebo má tvoje kosmetička parkinsona? Hele, přijde ti normální, že zatímco já se tady můžu přetrhnout, abych tě pobavil, ty si klidně píšeš esemesky?

Mluví na drobnou ženu, která sedí sama u stolku nedaleko mě. Nahoru vyčesané vlasy se jí na hlavě tyčí jako podivná věž, má je zapletené do jakéhosi kuželu, v němž je zapíchnutá červená růže.

– To se dělá? Člověk se tady potí, vylévá divákům srdce, nechává je nahlídnout až do žaludku, svlíká se až do trenek, staví na odiv vlastní prostatu, chci říct podstatu! A ty si tu posíláš esemesky? Můžeš nám prozradit, cos to psala, že to bylo tak neodkladný?

– To nebyla esemeska! odpoví mu naprosto vážně, téměř vyčítavě

– Lhát se nemá, kočičko, já tě viděl! Ťuk-ťuk-ťuk. Prstíčky ti jen lítaly. A mimochodem, teď sedíš nebo stojíš?

– Co? stáhne rychle hlavu mezi ramena. Ne… něco jsem si zapisovala, pro sebe.

– Takže pro sebe? doširoka otevře oči a zadívá se do hlediště, aby se s diváky spolčil proti ní.

– Mám takovou, zamumlá, takovou aplikaci na dělání poznámek –

– To je fakt děsně zajímavý, zlato. Nemáme jít všichni na chvilku ven, abychom nenarušili to křehký pouto, který tu sama se sebou buduješ?

– Co? trhne polekaně hlavou, ne, ne, nechoďte.

Má zvláštní vadu řeči. Hlásek má tenký jako holčička, ale vyslovuje těžkopádně.

– Tak prozradíš nám konečně, co sis to tam psala? zatetelí se škodolibou radostí a hned si sám odpoví: Mé drahé já, obávám se, že se budeme muset rozejít, neboť dnes večer, můj holoubku, jsem potkala muže svých snů a pojala jsem úmysl navždy ho připoutat k sobě, nebo aspoň ke své posteli na týden divokého sexu.

Žena na něj zírá s pootevřenými ústy. Má černé ortopedické boty s tlustou podrážkou, nohama nedosáhne na zem. Mezi jejím tělem a stolkem se tísní velká, lesklá červená kabelka. Zajímalo by mě, jestli je tohle všechno z pódia vidět.

– Ne, řekne po krátkém přemýšlení, to není pravda, nic takového jsem nenapsala.

– Tak co jsi teda napsala? křičí a v hraném zoufalství se oběma rukama chytí za hlavu. Rozhovor, který z jeho pohledu začal slibně, se čím dál víc zamotává a on se ho rozhodl ukončit.

– To je soukromé, špitne žena.

– Tak sou-kro-mééé! Už byl na ústupu, ale to slovo ho lapí jako laso a přitáhne ho zpátky s hlavou zvrácenou dozadu. Pozpátku klopýtá po pódiu a přitom k nám otočí pohoršený obličej, jako by sálem právě zaznělo obzvlášť sprosté slovo.

– A že jsem tak smělý, jakýmu povolání se věnujete, madam, pokud to teda taky není „soukromé“?

Obecenstvem prolétne chladný závan.

– Jsem manikérka.

– To mě podržte! Překvapeně protočí oči, napřáhne k ní ruce s roztaženými prsty a pohazuje hlavou ze strany na stranu: Francouzskou manikúru, prosím! Vlastně: radši třpytky… Lehce si fouká na jeden nehet po druhém. Nebo možná zirkony? A s kamínkama to umíš, zlato? A neměla bys sušený květy?

– Já to smím dělat jen u nás na vesnici, v kulturním domě, špitne a pak dodá: Jsem taky médium. Zaskočena vlastní kuráží zvedne červenou kabelku a postaví ji mezi sebe a muže jako štít.

– Mé-di-um? Lišák v jeho očích se zastaví, sedne si a oblízne se. Dámy a pánové, prosím o pozornost, vykřikne a tváří se smrtelně vážně. Máme tu dnes večer jedinečný úkaz: manikérku, která je zároveň i mé-di-um! Ukažte ruce a zatleskejte! Ukažte nehty!

Diváci rozpačitě poslechnou. Připadá mi, že většina by si přála, aby ji nechal na pokoji a našel si vhodnější oběť.

Pomalu přechází po pódiu s hlavou skloněnou a rukama spojenýma za zády. Držením těla nám sděluje – jsem přemýšlivý člověk bez předsudků. Takže médium povídáte, a tím myslíte, že se spojujete s jinými světy?

– Co prosím? Ne, zatím jen s dušemi.

– S dušemi mrtvých?

Přikývne. I v šeru si všimnu, jak jí rychle tepe žíla na krku.

– Aha, pokyvuje s předstíraným porozuměním. Je na něm vidět, jak se noří hluboko do sebe, aby odtamtud vynesl na povrch perly posměchu, o které si tohle setkání přímo říká: Třeba byste nám, vážená paní Jasnovidko, mohla povědět… Počkat, odkud vlastně jsi, Trpaslíčku?

– Takhle se mi nesmí říkat!

– Promiň… hned se stáhne, vycítí, že to přehnal. Není to úplný hajzl, napíšu si na ubrousek.

– Teď bydlím tady, kousek od Netanji, odpoví a obličej má ještě zkřivený bolestí z urážky. Máme tu svoji vesničku, lidi jako… jako já, ale když jsem byla malá, byla jsem tvoje sousedka.

– Tys bydlela vedle Buckinghamskýho paláce? vyhrkne udiveně, zabubnuje do vzduchu a opět se dočká vlažného smíchu. Všiml jsem si, jak na zlomek vteřiny zaváhal, než se rozhodl, že o větě „když jsem byla malá“ vtipkovat nebude. Baví mě sledovat, kde má své nečekané meze. Ostrůvky soucitu a slušnosti.

Vtom mi dojde, co mu řekla.

– Ne, prohlásí zase tak tvrdohlavě a s přehnaně pečlivou výslovností: Buckinghamský palác je v Anglii. Vím to, protože –

– Cože? Cos to říkala?

– Luštím křížovky, znám všechny stá–

– Ne, předtím. Joave?

Majitel klubu nad ní rozsvítí světlo. Ve špičatém kuželu spletených prošedivělých vlasů má fialový pramínek. Je starší, než jsem si myslel, ale obličej má hladký, jako ze slonoviny. Má plochý nos a napuchlá víčka, přesto je v ní z určitého hlediska jistý zastřený půvab.

Pod pohledy, které se na ni upírají, celá strne. Dvojice mladých motorkářů si vzrušeně šeptá. Cosi na ní je dráždí. Tenhle druh lidí znám. Květy zla. Přesně tyhle typy mě v soudní síni dokázaly vytočit. Podívám se na ni jejich očima: sváteční šaty, kytka ve vlasech, rudá rtěnka, vypadá jako malá holka, co se převlékla za dospělou ženu, vyrazila ven a hned jí došlo, že to nedopadne dobře.

– My dva jsme byli sousedi? zeptá se nejistě.

– Ano, v Romemě. Poznala jsem tě hned, jak jsi vešel. Předkloní se a zašeptá: Vůbec ses nezměnil.

– Vůbec jsem se nezměnil? zachechtá se. Já se vůbec nezměnil? Zacloní si obličej rukou a pozorně si ji prohlíží. Diváci napjatě sledují proces, který se jim odehrává před očima: jak se ze života stává vtip.

– A jseš si jistá, že jsem to já?

– Naprosto, zasměje se a celá se rozzáří. Ty jsi ten kluk, co chodil po rukou.

V sále zavládne ticho. Náhle mám sucho v ústech. Po rukou jsem ho viděl chodit jen jednou. A tehdy jsem ho taky viděl naposledy.

– Pořád po rukou, směje se a zakryje si ústa dlaní.

– Dneska to stěží zvládnu po nohou, zamumlá on.

– Chodil jsi za ženou ve vysokých holinách.

Nechtěně mu unikne slabý povzdech.

– Jednou, pokračuje, v holičství, u tvého táty, jsem tě viděla na nohou a nepoznala jsem tě.

Sál začne znovu dýchat. Lidé pokukují po svých sousedech, nevědí, jak mají reagovat. Vyšle ke mně z pódia rozčilený, mrzutý pohled. Tohle rozhodně nebylo v plánu, sdělí mi na naší soukromé frekvenci, vůbec to sem nepatří. Chtěl jsem, abys viděl mě samotného, bez přídavků. Dojde na kraj scény a poklekne na jedno koleno. Znovu si zastíní oči a zadívá se na ni.

– Jak jsi říkala, že se jmenuješ?

– To je jedno… Když zaboří hlavu mezi ramena, vypoulí se jí pod zátylkem malý hrb.

– No to není, prohlásí on.

– Azulajová, rodiče byli Ezri a Ester, už jsou oba na pravdě boží. Pátrá v jeho obličeji po nějakém náznaku, že ji poznal. Určitě si je nepamatuješ. Bydleli jsme tam jen krátce. Moji bratři se nechávali stříhat u tvého táty.

Když se trochu zapomene, je její vada řeči o něco zřetelnější. Jako by jí v hrdle uvízlo horké sousto.

– Byla jsem malá, bylo mi osm a půl a tobě tak třináct, pořád jsi stál na rukou, dokonce jsi se mnou i tak mluvil, tak zezdola –

– Nejspíš abych se ti mohl kouknout pod sukni, mrkne na obecenstvo. Ale žena důrazně zavrtí hlavou, až se jí vysoký účes zatřese. Ne, tak to není, mluvil jsi se mnou třikrát, měla jsem dlouhé šaty, ty modré kostkované, a bavila jsem se s tebou, i když se to nesmělo –

– Nesmělo? skočí po tom slově s vytasenými drápy. A proč? Proč se to nesmělo?

– To je jedno.

– To teda není! vyštěkne, jako by se ho to skutečně dotklo. Co ti napovídali?

Zarputile vrtí hlavou.

– Tak mi pověz, co ti řekli.

– Že jsi blázen, vyhrkne konečně. Ale já s tebou stejně mluvila. Třikrát.

Ztichne a zadívá se na vlastní prsty. Obličej se jí najednou leskne potem. Žena u stolku za ní se nakloní ke svému muži a něco mu pošeptá. Muž přikývne. Jsem naprosto zmatený. Točí se mi hlava. Rychle si píšu na ubrousek a snažím se udělat si v tom pořádek: chlapec, kterého jsem znal já. Chlapec, kterého znala ona. Muž na scéně.

– Třikrát jsme spolu mluvili, říkáš? Polkne a z jeho výrazu je poznat, že to byla hořká slina. No paráda… Snaží se mermomocí vzpamatovat, mrkne na diváky. Určitě si taky budeš pamatovat o čem.

– Poprvé jsi mi řekl… že už jsme se potkali.

– A kde?

– Tvrdil jsi, že všechno se ti teď v životě děje už podruhé.

– Ty si doteď pamatuješ, že jsem něco takovýho řekl?

– A taky jsi říkal, že jsme se jako děti potkali za holokaustu, nebo v biblických dobách, nebo v pravěku, kde, to už sis to přesně nepamatoval – ale tam jsme se viděli poprvé a tys byl herec v divadle a já tanečnice –

– Tááákžééé, panstvóóó! přeruší ji pokřikem, vyskočí na nohy a kouká být od ní rychle co nejdál, máme tu vzácný svědectví o charakteru mojí nezletilý maličkosti. No neříkal jsem vám to? Nevaroval jsem vás? Obecní idiot, blázen, slyšeli jste to sami, a k tomu si začínal s holčičkama, pedofil jeden, a jako by toho nebylo dost, navíc i totální snílek. Potkali jsme se za holokaustu, v biblických časech… No řekněte sami! Vycení zuby a spustí přehnaný hurónský smích, který nikoho nepřesvědčí. Přitom se na mě ohromeně zadívá, jako by najednou pojal podezření, jestli v tom nemám náhodou prsty, že se tu ta maličká žena zjevila. Omluvně zavrtím hlavou. Za co se omlouvám? Vždyť ji vážně neznám. V jeho čtvrti jsem s ním nikdy nebyl, a kdykoli jsem navrhl, že ho doprovodím domů, odmítl, vykrucoval se a vymýšlel si výmluvy, dlouhé a spletité historky.

– Abyste rozuměli, takhle to se mnou bylo pořád! Teď už skoro ječí. Dokonce i zvířata se do mě v Romemě navážela. Nekecám, byl tam jeden černý kocour, co na mě plivnul pokaždý, když jsem šel kolem, no jen jim to pověz, zlato –

– Ne, ne… zatímco on mluví k divákům, žena kope krátkýma nohama pod stolem, jako by ji někdo škrtil a ona lapala po dechu. Byl jsi vždycky moc hod–

– Pověz jim, jak jsme si hráli na doktora a sestřičku. A že já byl sestřička.

– Nic z toho není pravda, vykřikne, namáhavě sleze ze židle a postaví se. Je neuvěřitelně maličká. Proč jsi takový? Náhodou jsi byl hodný kluk!

V sále je ticho.

– Co prosím? ušklíbne se a jedna tvář mu najednou zrudne, jako kdyby dostal mnohem bolestivější ránu, než jakou si předtím uštědřil sám. Co žes to o mně řekla?

Žena si vyleze zpátky na židli, celá se uzavře a zachmuřeně mlčí.

– Víš, že bych tě mohl zažalovat za to, že mi kazíš špatnou pověst, Trpaslíčku? Plácne se oběma rukama do stehen a klokotavě se rozesměje. Umí vydolovat smích až z břicha, ale tentokrát se diváci téměř bez výjimky odmítnou smát s ním.

Žena svěsí hlavu. Její prsty provádějí pod stolem sérii drobných přesných pohybů. Proti sobě, přes sebe a nakonec proplést. Tajný tanec podle vlastních pravidel.

Hluboké ticho. Celá show se najednou zadrhne. Muž na scéně si sundá brýle, promne si oči a sám pro sebe si povzdechne. Lidé v obecenstvu od něj odvracejí pohled. Sálem se šíří neurčitá tíseň, jako by sem zdálky začala pronikat zvěst o velikém selhání.

Zjevně si uvědomuje, že se mu vystoupení rozpadá pod rukama, a okamžitě se pustí do jakéhosi vnitřního slalomu, tikot mechanismu, který v něm pracuje, je téměř slyšitelný. Otevře oči dokořán a nasadí rozzářený výraz: Jste úžasný, jedinečný publikum! zahlaholí a znovu začne pobíhat po pódiu a klapat směšnými kovbojskými botami. Kluci a holky, jste vážně zlatíčka – ale nepříjemná atmosféra, kterou se snaží rozptýlit, se dál šíří prostorem malého sálu jako pšouk. Není to jednoduchý! vykřikne a rozpřáhne ruce v širokém prázdném objetí, není jednoduchý dožít se sedmapadesáti, když jsem navíc, jak jsme slyšeli, přežil holokaust a dokonce i biblický časy.

Žena se přikrčí, zaboří hlavu ještě hlouběji mezi ramena a on přidá na hlasitosti, aby přehlušil její mlčení.

– Na tomhle věku je nejlepší to, že už jsou odsud zřetelně vidět dveře s ozdobnou cedulkou, na který stojí: Tady bydlí Dovík a červi… Nazdárek, děcka! zahlaholí. To je fajn, že jste dorazili, dneska večer to tu pořádně rozjedem, přijeli jste, koukám, ze všech koutů, vidím partičku z Jeruzaléma, z Beer Ševy, z Roš ha-Ajinu…

Zezadu se ozvou výkřiky: Z Arielu! Z Efratu!

– Á, Západní břeh! Panstvo z osad se přijelo pobavit. A kdo za vás teď bude mlátit Araby, co? Ale no tááák, jenom si z vás utahuju, hned dostanete odškodný! Dvacet miliónů dolarů na nákup sedacích vaků a gymnastických míčů pro komunitní centrum, který si můžete pojmenovat třeba po Baruchu Goldsteinovi, tom vraho… chci říct mučedníkovi. Je vám to málo? V pohodě! Vemte si ještě hektar, ještě jednu kozu, celý stádo, a všechny masokombináty taky, celou tuhle podělanou zem, aha, tu už jste si vlastně vzali.

Potlesk, který ho doprovázel, slábne. Několik mladých lidí sedících na kraji sálu, zjevně taky vojáků na opušťáku, hlasitě bubnuje do stolů.

– Klídek, šéfe, no tak, Joave, kamaráde! Koukněte, jak se ksichtí! Neboj, už těch řečí nechám, fakt, konec, jo, slíbil jsem to, dal ti slovo, je mi to jasný, to mi jenom tak uklouzlo, už žádná politika, žádná okupace, žádný Palestinci, žádný svět, žádná realita, žádný dva osadníci, co si vykračujou centrem Hebronu, no tak Joave, jenom tenhle, poslední…

Mám dojem, že chápu, kam tím míří a co tak zoufale potřebuje, ale Joav důrazně vrtí hlavou a ani diváci nechtějí politiku. Prostor znovu naplní pískot, rány do stolů a výkřiky dožadující se stand-upu. Počkejte, děcka, prosí je, tenhle se vám bude líbit, ten vás odrovná, přísahám, poslouchejte: Kolem těch dvou osadníků v Hebronu projde Arab. Budeme mu říkat třeba Ahmed, tak se stejně všichni jmenujou, ne? – Pískot a bušení utichnou, tu a tam se objeví úsměv. Najednou se z vojenskýho tlampače ozve hlášení, že za pět minut začíná pro Araby zákaz vycházení. Osadník sundá z ramene pušku a střelí Ahmeda do hlavy. Ten druhý vyvalí oči: No potěš koště! Proč jsi ho zastřelil? Potěškoště se na něj koukne a povídá: Hele, já vím, kde bydlí, tam by za pět minut rozhodně nedošel.

Obecenstvo se trochu rozpačitě zasměje. Někteří dávají hlasitým odfrknutím najevo nesouhlas a jedna žena dokonce zakřičí „fůůůj“. Majitel klubu se naopak chechtá, až se za břicho popadá a díky jeho překvapivému, pisklavému smíchu se publikum trochu uvolní a přidá se k němu.

– Vidíš, Joave? Nic se nestalo! zajásá a podle všeho už cítí, že jeho trik zafungoval. To je na humoru hezký, že se mu taky občas můžete zasmát, a pokud vás zajímá můj názor, kamarádi, největší problém levičáků je právě to, že se smát neumějí. No řekněte, už jste někdy viděli rozesmátýho levičáka? Vsadím se s váma, o co chcete, že ne. Ti se nesmějou, ani když jsou sami. Což jsou skoro pořád. Ale nějak jim to nepřijde vtipný! Fakt je nechápu… zachechtá se tím svým klokotavým smíchem, který vychází až z útrob, a nakazí jím i publikum. Napadlo vás někdy, jak by vypadal svět bez levičáků? Rychle zalétne pohledem k Joavovi a znovu se obrátí k publiku, má dojem, že dostal ještě výjimečně pár chvil k dobru, a tak se tryskem žene vpřed: Jenom si pomyslete, jaká by to byla sranda, Netanjo, zavřete na chvilku oči a představte si svět, ve kterým si můžete dělat, co vás napadne, a nikdo vám nedá žlutou kartu. Žádná žlutá! Žádná červená! Žádný kyselý ksichty v televizi, žádný žlučovitý sloupky v novinách! Nemusíme padesát let od rána do večera furt řešit nějakou pitomou okupaci a všichni ti, co zapomněli, že jsou Židi, jsou najednou pryč! Lidé se nechají strhnout, poddávají se mu a on se díky teplu, které z nich sálá, dostává do varu a přitom se celou dobu očima vyhýbá drobné ženě. Máte chuť vyhlásit zákaz vycházení v nějaký arabský vesnici? Hop, a je to! Na den, na dva, na tři, na jak dlouho budete chtít… Znovu vrhne pohled na Joava: Vtipy o levičácích nejsou politika, že ne, šéfe? To je prostý konstatování faktů, ne? Super, takže kde jsme to přestali, jo, je libo podívat se, jak Arabové tancujou na checkpointu? Máte to mít! Stačí jedno slovo a hned vám zatancujou, zazpívaj a klidně se i svlíknou. Tenhle exotický národ se fakt umí radovat ze života! A jak se na checkpointech vždycky nechají strhnout tou mimořádnou atmosférou, která tam panuje. A taky milujou sborový zpěv. Dovík hned spustí naši hymnu: Dokúúúd hlubokó v srdci…! A jak jsou napojený na svojí ženskou stránku! Salám alejkum, vojebej mě, vojáku! Začne se lehce pohupovat, kroutí boky a zadkem a při tom tleská do rytmu a skanduje, salám alejkum, vojebej mě, vojáku! Jeho odraz se nezřetelně vlní na měděném džbánu za ním. Několik mužů se přidá a on je zpěvem navádí k silnému arabskému přízvuku. Po jistém zaváhání se připojí i vojáci na opušťáku a popěvek pak doslova hulákají, teď už zpívá i pár žen, ječí a nadšeně tleskají do rytmu, jedna z nich dokonce po arabsku zatrylkuje. Za tím zpíváním se skrývá něco jiného, tím jsem si jistý. Jednu chvíli se zdá, že muž na pódiu si z diváků utahuje a pohrává si s nimi, a vzápětí to zase vypadá, že se ho naopak diváci záludně snaží vlákat do jeho vlastní pasti, a tohle přetahování z nich obou dělá spolupachatele jakéhosi kluzkého, těžko uchopitelného zločinu. Teď zpěváky rozdělí na ženy a muže, s vervou je diriguje a mrkáním zahání falešné slzy. To už zpívá skoro celý sál, pěkně zvesela – podezírám ho, že v nás záměrně probudil tenhle temný pocit sounáležitosti, který člověka lechtá hluboko v útrobách a vyvolává v něm jakýsi lepkavý propletenec požitků, v němž se mísí odporné s lákavým – a pak rázným dirigentským pohybem ruky sebere všechny hlasy do dlaně a nastane ticho, pomlka, skoro cítím, jak v duchu odpočítává doby, raz, dva, tři, čtyři, a potom znovu zaburácí: Je libo po snídani zavalit studny, vy moji lidumilové? Dobrá víla vám na týden půjčí kouzelnou hůlku. Co na týden, na padesát let! Jak by se vám líbila nějaká menší odvetná ak-ci-čka? Do-ži-vot-ní vazba bez soudu? Lid-ský ští-ty? Pomalu rytmicky tleská s rukama nad hlavou a k tomu podupává nohou, až to duní celým sálem, diváci se k němu postupně přidávají. Máte chuť zahrát si vyvlastňovací Monopoly? Svlíkací poker na checkpointu? Vrhcáby se zátarasama? Nebo třeba Vězni, nezlob se? Mikádo v rozvalinách? Anebo nějakou jinou lidovou zábavu, třeba černou hodinku pro celou Gazu. Na několik dní. Ať si užijou večery pod aladinovou lampou. Výborná je taky hra Silnice jen pro Židy alias Vypadni-Ahmede-tudy-tvý-auto-nejede. Nebo Nachčij-si-na-zboží-Mahmúde-ať-ti-vydrží-čerstvý. S každým slovem se dostává víc a víc do ráže, rysy má ostřejší a výraznější, jako by je někdo obtahoval tužkou. Všechno se může! huláká. Všechno se smí! Jen si hrajte, milánkové, hrajte si a splňte si svý sny. Ale myslete na to, že vám ta kouzelná hůlka nevydrží napořád, celý to má totiž takovou menší chybku v systému drahouškové, trochu průser, co? Naštvaně protočí oči a dupne si nohou jako podvedené děcko. Podělanou softwarovou chybu, no věřili byste tomu, kolouškové? Ta dobrá víla – nakloní se k divákům přes okraj pódia a dá si ruku k ústům, jako by jim sděloval tajemství – je ve skutečnosti vlastně pěkně náladová kráva, tak už to s vílama bývá, jednou za čas prostě dostane chuť všechno obrátit vzhůru nohama, takže – pozor překvápko – potom přijde řada na nás! A pak zas budeme my zpívat u jejich zátarasů egyptskou hymnu a tu jejich písničku o tom, jak Muhammadova armáda přijde zmasakrovat Židy. Tak do toho, pojďme si to nacvičit: Chajbar chajbar já Jahúd, džejš Muchamad sájaúd. Tak šup, zpívejte se mnou, lidumilové, vy moje holubičky míru, slepičky z volnýho výběhu, a jedem: Chajbar, chajbar já Jahúd… Tentokrát se diváci strhnout nenechají, buší do stolů a pískají, blbečky ze sebe dělat nenechají. Vysoký mladík s vyholenou hlavou, asi taky voják na vycházce, zapíská s takovou vervou, až se málem překotí dozadu i se židlí. Vypukne menší pozdvižení.

– Máte pravdu! Máte pravdu! Srdečně se směje a zvedá ruce, jako že se vzdává. Proč na to vůbec myslet? Potrvá ještě fůru času, než na to dojde, a Joav má absolutní pravdu, žádná politika! Stejně se to bude týkat až našich dětí, bude to jejich problém, koneckonců nikdo jim neříkal, aby tu zůstávali a vyžrali si ty sračky, co jsme jim navařili! Tak proč bychom se měli už teď rozčilovat a hádat se, vést občanskou válku? Proč na to myslet? A proč vůbec myslet? Potlesk pro nemyšlení! Tleská, až mu na krku naběhnou bledě zelené šlachy. Hej Joave, co kdybys nám trochu přisvítil, ať se podíváme, kdo je na čí straně. Posviť si na nás, no tak, pořádně, nebuď škrt! Nazdárek, miláčkové, stejně je to od vás pěkný, že jste přišli… na stand-up Adi Aškenaziový už nebyly lístky, co? Hele, není vám horko? Jak to, že ne? Koukněte, jak ze mě leje. Přičichne si k podpaží, zhluboka nabere vzduch do plic, áách, kam se poděli obchodníci s pižmem, když je člověk potřebuje? Zesil trochu tu klimatizaci, kámo, nešetři na nás, já to platím! Kde jsme to přestali?

Je roztěkaný a nesoustředěný. Ani smršť, kterou vyvolal, mu očividně nepomohla vypořádat se s tím, co mu ta drobná žena způsobila. Cítím to. A obecenstvo jakbysmet.

– Kde jsme to přestali, podělaná softwarová chyba… egyptská hymna… děti, který si to za nás vyžerou, prosím zapisovatelku, aby zopakovala poslední věty… Rychle přechází sem a tam, občas znepokojeným pohledem zalétne k ní, jak tam sedí se sklopenou hlavou. Obličej se mu stáhne do jedovatého šklebu. Tenhle jeho výraz už dobře znám. Záblesk agrese, kterou obrací sám proti sobě. Nebo které byl vystaven a dávno ji přijal za svou.

– Takže milý chlapec, hm. Hodný kluk… mumlá si pro sebe a zkřiví tvář, jako by mu to drásalo srdce, já se z tebe fakt picnu, kde jsem k tobě vůbec přišel? To jsem jako k narozeninám vyhrál věštkyni? Co je to nápad, Netanjo? Přinést normálně flašku Dom Perignonu vám připadá málo? Musíte být originální? No vážně, ve světě dostávají umělci mýho kalibru k narozeninám dorty, ze kterých na ně vyskočí nahatá kočka. Tahleta na mě vyskočí leda tak z bábovičky. No tak, holka, netvař se na mě takhle, dělám si srandu, neplač, ne… Ach jo… no tak, zlatíčko…

Nepláče. Tvář se jí zkroutí bolestí, ale nepláče. Upřeně se na ni dívá a jeho obličej mimoděk zrcadlí ten její. Dojde ke křeslu a posadí se do něj. Vypadá vyčerpaně, odevzdaně. Ze sálu někdo zahuláká: No tak, trochu života do toho umírání! Vychrtlý muž v modré teplákové soupravě vykřikne: Tak co bude? To jí teď uděláš skupinovou terapii? Většina diváků se zasměje. Jako by se začínali probírat z podivného snu. Žena, co sedí u stolku vedle baru, křikne směrem k pódiu: Dej si trochu mlíka! Její přátelé zatleskají a od několika stolů v sále zazní smích a pochvalné výkřiky, muž na pódiu zdvihne prst, zašmátrá rukou za křeslem a vytáhne odtamtud velkou červenou termosku. Obecenstvo se spokojeně zasměje a já se snažím pochopit ty, co sem přišli podruhé nebo možná poněkolikáté: co jim dává?

Obnažil se až na kost, co by jim ještě mohl nabídnout?

Asi je dobře, že jsem zůstal, pomyslím si a z rozčilení mě podivně zamrazí v zádech, přese všechno je dobře, že jsem to viděl.

Zatřepe termoskou před diváky. Černou fixou je na ní velikými písmeny napsáno milk. Publikum zatleská. Pomalu ji otevře, lokne si a slastně se oblízne. Á, usměje se, chuť zašlých časů, jak pravila děvka, když ho vykouřila staříkovi. Znovu si dá pár rychlých loků, ohryzek mu poskakuje. Pak si termosku odloží mezi nohy na podlahu, dál sedí na kraji křesla. Dlouze se zahledí na drobnou ženu a nevěřícně zavrtí hlavou.

A potom se celou horní polovinou těla předkloní, položí si hlavu na kolena a svěsí ruce k podlaze. Dýchá téměř nepostřehnutelně.

V sále je opět ticho, vzduch najednou ztěžkne. Zdá se mi, že snad všem lidem v hledišti bleskne hlavou myšlenka, že už se z toho křesla možná nezvedne. Jako by každý z nás cítil, že kdesi daleko odsud, před nějakým vrtošivým soudním dvorem se teď točí mince, která může spadnout na jednu nebo druhou stranu.

Jak to dokázal, přemýšlím, jak za tak krátkou dobu dokázal divákům, a v jistém smyslu dokonce i mně, otevřít svou duši tak, že se tam cítíme jako doma. A zároveň jako ve vězení.

Zůstává v té podivné poloze a nijak nepospíchá se zvednout. Naopak, předklání se čím dál níž. Jak se nahýbá dopředu, tenký copánek se mu sveze na lebku, která z tohoto úhlu vypadá neuvěřitelně malá a stará, mnohem starší než je on sám, jako by sesychala svým vlastním tempem.

Rozhlédnu se opatrně, abych neporušil žádné vlákno. Většina lidí v sále se nahýbá dopředu, zírá na něj jako očarovaná. Jeden z motorkářů si pomalu olízne spodní ret. Je to téměř jediný pohyb, který zachytím.

Když se konečně zvedne z křesla, narovná a postaví čelem k nám, objeví se mu v tváři něco, co tam předtím nebylo.

– Počkat, stop, ticho, řekne, musíme začít odznova, celý večer odznova! Všechno to byl omyl. Smažte to, zapomeňte, vy za nic nemůžete, kdepak, vy jste skvělí, jde o mě, to já jsem nepochopil, jaká šance mi tu spadla do klína, panebože, oběma rukama se chytne za hlavu, budete zírat, co dneska večer zažijete, Netanjo! Ach, Netanjo, město diamantů, ani nevíte, jaký máte štěstí, dneska večer vás čeká zázrak, uděláte skutečný terno – hovoří k divákům, ale pohled upírá na mě, snaží se mi říct něco naléhavého, neodkladného, příliš složitého, aby se to dalo sdělit očima – moje maličkost totiž dospěla k rozhodnutí, po důkladným uvážení a po poradě s Gato Negro, který nám tu pan majitel pěkně ředí vodou z kohoutku na dvorku, na tvoje zdraví, Joávku, zkrátka a dobře jsem se rozhodnul, co jsem se to rozhodnul, moment, nějak se mi pletou slova, rozhodnul jsem se, že jako osobní poděkování za to, že jste přišli oslavit moje narozeniny, i když vrabci na střeše si šeptali, že – mimochodem šeptali proto, že přišli o hlas, ptačí chřipka je holt mrcha – takže, šeptali si, že prý jste úplně zapomněli, že je mám dneska…

Mlátí prázdnou slámu. Snaží se odvést pozornost, zatímco v duchu přemílá nějaký komplikovaný nápad, který mu právě bleskl hlavou, a plánuje svůj další krok.

– No ale nakonec jste tady, a za to, že jste byli tak hodný a přišli se mnou v tak hojným počtu slavit, jsem se tady na místě rozhodnul vám dnes večer věnovat něco malýho na památku, dáreček z lásky. To jsem celý já. Velkorysost je moje druhý jméno. Dov Rozdalbyse Grünstein, tak to bude stát na mým náhrobku, a o kousek níž pak: zde leží skrytý potenciál, a hned pod tím: Subaru rok výroby 1998, při rychlém jednání sleva. Ale mezi náma, kamarádi, co bych vám mohl nabídnout? Peníze, jak už víte, žádný nemám. Akorát tak holou zadnici, a ani ta nestojí za řeč. A k tomu pět dětí, z nichž ani jedno vlastně není úplně moje, mým životním úspěchem je, že se mi podařilo vybudovat velikou rodinu, která drží spolu – proti mně. Zkrátka, Netanjo, vidíte, že nemám ani ň, ale přesto vám tu teď dám něco, co jsem ještě nikdy nikomu nedal, parádní příběh, přímo ze života, takový jsou nejlepší, tak s chutí do toho, copak copak, stolek číslo šest? Čeho se bojíš, kámo? Je to jenom historka, mozek si přitom nenamůžeš, ani si nevšimneš, že nějaký máš. Jsou to jenom slova, konec zvonec. Jedním uchem tam, druhým ven.

Znovu na mě upře pohled. Provrtává mě očima, naléhavě, prosebně.

Chci, aby ses na mě přišel podívat, řekl mi tehdy v noci do telefonu, když jsem se mu upřímně omluvil, že jsem na něj tak vyjel. Stačí, když tam posedíš, potrvá to hodinku a půl, maximálně dvě, podle toho, jak se ten večer vyvine. Dostaneš stůl někde stranou, aby tě nikdo moc neotravoval. Jídlo, pití, klidně i taxíka, všechno platím a za práci ti dám, kolik si řekneš.

Počkej, pořád nechápu, o jakou práci se jedná.

Už jsem ti to řekl. Jestli budeš chtít, můžeš si mě nahrávat, natočit na telefon, to je mi fuk. Hlavní je, aby ses na mě podíval.

A potom co?

Potom, pokud budeš mít chuť, mi můžeš zavolat a povědět mi, cos viděl.

A na co to potřebuješ? zeptal jsem se.

Zamyslel se. Přemýšlel dobrou půl minutu.

Na nic. Je to jenom pro mě. Nevím. Hele, je mi jasný, že jsem tě zaskočil, ale prostě jsem měl najednou pocit, že musím. Že je načase to udělat.

Rád bych si to ujasnil, zasmál jsem se, chceš ode mě slyšet kritiku svého vystoupení, nebo bys prostě rád věděl, jak vypadáš? Protože v obou případech jsi na špatné adrese.

Ale ne… jak jsi na to… uchechtl se: Já moc dobře vím, jak vypadám, to mi věř.

Zhluboka se nadechl a pak vyhrkl, jako by si tu promluvu dlouho nacvičoval: Pokud nebudeš proti, rád bych si to poslechl od někoho, jako jsi ty, Avišaji, od někoho s praxí, někoho, kdo se celý život dívá na lidi a okamžitě jim vidí až do žaludku –

Ale no tak, nepřeháněj, přerušil jsem ho.

Kdepak, já ti fakt nevolám náhodou… vím, co mluvím. Četl jsem o tvých procesech v novinách, sledoval jsem je, citovali tam tvoje rozsudky, to, co jsi říkal o obviněných i o právnících, každý tvůj výrok trefil přímo do černýho. V poslední době ses mi trochu ztratil z dohledu, rozhodně jsi ale měl pár velkých případů, pamatuju si, jak je sledoval celý Izrael… Věř mi, Avišaji, Vaše Ctihodnosti, nebo jak ti mám říkat, mám na tyhle věci čuch. Někdy to bylo skoro jako číst román.

Jeho naivita mě pobavila. A možná že víc než to. Moje rozsudky, v nichž jsem piloval a vybrušoval každou větu a do kterých jsem tu a tam – samozřejmě střídmě a beze snahy se vychloubat – zapracoval nějakou šťavnatou metaforu, citaci z Pessoy, Kavafise, Natana Zacha nebo jiného básníka, nebo dokonce vlastní trefné poetické přirovnání… Najednou jsem byl na ty své rozsudky, svá skromná a zapomenutá dílka celý pyšný.

Z paměti se mi vynoří obraz: Tamara, asi před pěti lety, sedí na kuchyňské židli, jednu nohu má složenou pod sebou, před ní stojí šálek čaje z marocké máty a ona si ťuká ořezanou tužkou do zubů, což mi hrozně leze na nervy, prochází, co jsem napsal, a „všiváčkem vyčesává citlivé přívlastky, plamenné příměry a další fráze, pro které Jeho Ctihodnost mívá slabost“. (Já zatím přecházím sem a tam po obýváku a čekám na její verdikt.)

Takže ti jde o tohle? zasmál jsem se, najednou jsem se potřeboval nadechnout. Soukromý rozsudek? Udělat takovou drobnou privatizaci v soudnictví? Soudce až do domu? To není špatné…

Rozsudek? zeptal se zaskočeně, proč rozsudek?

Aha, takže ne? Myslel jsem, že mi třeba chceš povědět něco, co bych…

Proč hned rozsudek? Ze sluchátka na mě zavanul odtažitý chlad. Polkl. Jenom přijdeš na moje vystoupení a podíváš se na mě, nic víc, vážně, a pak mi řekneš dvě tři věty, jak ty už to umíš, nevybral jsem si tě přece náhodou… a nesmíš mě šetřit. Znovu se uchichtl, ale tentokrát jsem v jeho hlase zaslechl pochyby.

Bylo mi jasné, že to není všechno. Že se za tím skrývá něco víc a že to možná nevidí ani on sám. Vyptával jsem se dál, zkoušel jsem to z různých stran a snažil se tomu přijít na kloub. Marně. Své nejasné prosbě, abych se „na něj podíval“, zkrátka nebyl s to dát ani o trošičku zřetelnější obrysy. Rozhovor se začal točit v kruhu. Cítil jsem, jak se zvolna vytrácí jeho dětinsky naivní naděje, že po více než čtyřicetileté odmlce mezi námi opět zavládne to hluboké, bezprostřední porozumění.

Myslel jsem… zamumlal ve chvíli, kdy už jsem v duchu hledal slova, kterými bych ho odmítl, myslel jsem, že bys tam poseděl a podíval se na mě, tak hodinku, hodinku a půl, víc ne, jak jsem říkal, záleží na tom, jak to zrovna půjde, potom bys zvednul telefon, nebo mi klidně můžeš poslat dopis, bude fajn, když mi jednou pro změnu nebude psát exekutor, stačí mi odstavec, pár vět, možná dokonce jedna. Ty přece dokážeš člověka vyřídit jedinou větou –

Ale o čem?

Znovu se rozpačitě zachichotal: Prostě mi říct, co je zač to něco, co mám… Nebo ne, zapomeň na to.

Ale ne, povídej.

No prostě, jak mě lidi vnímají, když mě vidí poprvý. Jaký mají při pohledu na mě dojem… co vyzařuju. Chápeš?

Odpověděl jsem, že ne. Fenka zvedla hlavu a podívala se na mě, vycítila lež.

Dobře, povzdechl si, určitě si už chceš jít lehnout. Nejspíš by to nefungovalo.

Počkej, zarazil jsem ho, povídej dál.

To je celý, prohlásil, už nemám, co bych…

A právě v tu chvíli jako by v něm cosi puklo a spustil se příval slov: Tak třeba – někoho míjím na ulici, ten člověk mě nezná, nic o mně neví. Jeden pohled, lup ho! Čeho si všimne? Jaký ze mě bude mít dojem? Nevím, jestli to dovedu dobře vysvětlit…

Vstal jsem. Začal jsem s telefonem přecházet sem a tam po kuchyni.

Jenže já už jsem tě viděl, připomněl jsem mu.

To už je fůra let, namítl okamžitě, teď jsem někdo jiný a ty taky.

Hned jsem si ho vybavil: modré oči, příliš velké v poměru k jeho ostře řezanému obličeji, mu spolu s plnými rty propůjčovaly vzezření podivného ptáčete. Živá, rychle pulzující částečka.

To, co člověk bezděčně vyzařuje, pokračoval tiše. To, co má jenom jeden člověk na celým světě.

Osobní kouzlo, pomyslel jsem si, vnitřní světlo. Nebo vnitřní temnota. Tajemství, záchvěv neopakovatelnosti. Všechno, co se nachází za slovy, jimiž se dá člověk popsat, za věcmi, které ho potkaly, za událostmi, které se zvrtly a vymkly z rukou. Přesně to, o čem jsem si na začátku své soudcovské kariéry přísahal, že budu hledat u každého, kdo přede mnou stane, ať už půjde o obžalovaného, nebo o svědka. Že k tomu nikdy nezůstanu lhostejný. Že právě z toho budu vycházet při vynášení rozsudků.

Už skoro tři roky nesoudcuju, něco mě náhle přinutilo mu to říct, víš, před třemi lety jsem takzvaně odešel na odpočinek.

Tak brzo? Co se stalo?

Na okamžik mě napadlo, že mu to všechno povím.

Prostě jsem odešel do předčasného důchodu, prohlásil jsem.

A co teď děláš?

Nic moc. Sedím doma. Pracuju na zahrádce. Čtu si.

Odmlčel se. Cítil jsem, že je opatrný, to se mi líbilo.

Šlo o to, začal jsem mu k vlastnímu překvapení vysvětlovat, šlo o to, že moje rozsudky začaly být dost peprné a systém to nezkousl.

Aha, řekl.

Agresivní, zasmál jsem se nervózně. Nejvyšší soud mi je zamítal jako na běžícím pase.

Vyprávěl jsem mu i to, jak jsem několikrát vystartoval na prolhané nebo arogantní svědky, na obžalované, kteří svým obětem prováděli ohavnosti, a na jejich obhájce, kteří si se svými klienty nezadali, když oběti podrobovali křížovému výslechu. Chyba byla, vykládal jsem mu, jako bychom si takhle povídali obden, chyba byla říct jednomu mediálně známému obhájci s dobrými konexemi, že ho považuju za lidský odpad. Tím jsem nad sebou v podstatě vynesl rozsudek.

To jsem nevěděl, řekl, poslední dobou jsem tě moc nesledoval.

Tyhle věci se v naší branži vyřizují rychle a v tichosti, vysvětlil jsem. Za tři čtyři měsíce je po všem. Vidíš, zasmál jsem se, boží mlýny někdy melou rychle.

Žádná odezva. Trochu mě zamrzelo, že se mi nepovedlo pobavit baviče.

Pokaždý, když jsem někde zahlídl tvoje jméno, pokračoval, vzpomněl jsem si na to, jaký jsme byli, a říkal jsem si, jak se asi máš, kde jsi, jestli se na mě vůbec pamatuješ. Sledoval jsem, jak děláš kariéru, a fakt jsem ti to přál, z celýho srdce.

Jak asi lidé na první pohled vnímají mě, uvažoval jsem. Jestlipak je na mně ještě patrné, kým jsem donedávna býval? Jestlipak na mně zanechala otisk veliká láska, kterou jsem poznal? Mateřské znaménko mého znovuzrození.

Ocitl jsem se v končinách, kam jsem už dlouho nezavítal, a ty úvahy ve mě vyvolaly zmatek. Cosi ve mně se dalo do pohybu. Pocit, že dělám chybu, mě ještě neopustil, ale třeba je to pro změnu chyba, která mi prospěje. Pokud to udělám, řekl jsem mu, a já si ještě nejsem jistý, že to udělám, měl bys vědět, že tě nebudu šetřit.

Zasmál se: Zapomínáš, že tohle byla moje podmínka, a ne tvoje.

Prohlásil jsem, že mi ten jeho nápad připadá, jako by si někdo sám na sebe objednal nájemného vraha.

Znovu se zasmál: Já věděl, že se na to budeš hodit. Jenom nezapomeň – jednu ránu a přímo do srdce.

Taky jsem se zasmál a vzpomínka na nás dva mě zahalila jako teplá pára.

Rozloučili jsme se s lehkostí a snad i se znovu se probouzející náklonností. Teprve když jsem zavěsil, možná kvůli tomu, co jsme si řekli v závěru rozhovoru, jako by do mě udeřil hrom, vybavilo se mi, co se mu stalo a co se stalo mně, když jsme spolu byli na táboře v Beer Oře, a na pár vteřin jsem doslova strnul hrůzou nad tím, že jsem na to celé mohl zapomenout.

A že on mi to ani slovem nepřipomněl.

– Ale budete potřebovat pořádnou dávku trpělivosti, děcka, protože tenhle příběh jsem, přísahám bohu, ještě na scéně nevyprávěl, nevyprávěl jsem ho vůbec, ani v soukromí ne, ale dneska večer mi to prostě nedá…

Čím je jeho úsměv širší, tím smutněji jeho tvář působí. Podívá se na mě, odevzdaně pokrčí rameny a vypadá, jako by se chystal k velkému a zničujícímu skoku, kterému se už nedá vyhnout.

– Takže tu máme fungl nový matroš, přátelé, právě jsem ho vybalil, ještě mi tak úplně nesedne do pusy, což znamená, že vy, dámy a pánové, budete dneska večer moji pokusný králíci, Netanjo, já vás žeru!

Další nevyhnutelný potlesk, smích a nadšené povzbuzování. Dalších pár loků z termosky, vystouplý ohryzek se mu zvedá a klesá a snad každý v sále si všimne, jak zoufalou má žízeň, sám si uvědomuje, že si toho všimli. Ohryzek se zastaví. Dovík upře přes termosku oči do publika. S rozpaky – které u něj působí trochu překvapivě a málem dojemně – zvýší hlas a zahlaholí: Zkrátka a dobře, Netanjo, město nenaplněných ambicí, sledujete mě? Nepolekali jste se? Tak fajn, jste šikulkové, potřebuju, abyste do toho šli se mnou, obejměte mě jako dávno ztracenýho bratra, i ty, Jasnovidko. Dneska jsi mě dostala, to přiznávám, přišla jsi sem odněkud, kam už vůbec… kam již dlouho nevstoupila noha bílého muže… Povytáhne si nohavici, odhalí nohu až ke kolenu, je vychrtlá a holá, kost potažená kůží tenkou jako pergamen. Prohlíží si ji: No dobře, noha žlutého muže, ale je fajn, žes přišla, Jasnovidko, nechápu, jak se ti to povedlo – ukázat se tu právě dneska, a víš co, třeba tě to bude zajímat i z profesionálního hlediska, protože v tom příběhu je, jak to říct, i něco jako duch. Možná s ním dokonce budeš moct navázat spojení, ale varuju tě – pouze na účet volanýho!

– Ne, vážně, tohle není snadný případ, to mi věřte, případ vraždy, dalo by se říct, jenom není jasný, kdo byl oběť, kdo byl vrah, jestli se to vůbec dá brát jako vražda, ani z koho se na celý život stal zavražděný.

Roztáhne pusu v klaunském úsměvu: Kluci a holky, poslechněte si bláznivou historku, vtipnou až k pláči, vyprávění o mým prvním pohřbu –

Tančí kolem křesla a boxuje do prázdna, výpad, rychlý úhyb a další výpad. Létat jako motýl, zpívá při tom motto Cassiusse Claye s intonací kantora v synagoze: bodat jako včela… Diváci se chichotají, pokašlávají, s úlevou se těší na zábavnou scénku a jenom já zase cítím neklid. Velký neklid. Od mého stolu k východu je to pět kroků.

– Můj prvníííí pohřéééb! vykřikne znovu, tentokrát jako principál v cirkusu. Vzadu v sále se vytáhlá žena se slámovými vlasy chraplavě zasměje, zní to jako staccato, muž na scéně se zaskřípěním zastaví a probodne ji pohledem: Hezky pěkně, jižní Netanjo! Člověk řekne pohřeb a vy se hned smějete? To je reflex? Publikum odpoví smíchem, ale on zachová kamennou tvář. Krouží po pódiu, radí se sám se sebou a rozhazuje rukama. Co to s nima je? Copak se normální člověk začne smát něčemu takovýmu? Ale sám jsi viděl, jak se řehtali, stupeň sedm Dovíkovy stupnice. Já tyhle lidi fakt nechápu –

Zarazí se, nahne se přes opěradlo křesla: Říkal jsem pohřeb, madam, znovu provrtává dotyčnou pohledem, chci snad příliš, drahoušku, když čekám trošku lítosti, špetku soucitu? Soucit! Slyšela jste to slovo někdy, paní Macbethová? Bavíme se o smrti, dámo! Potlesk pro smrt! zaburácí náhle, celý se rozohní, s rukama nad hlavou běží přes celé pódium a tleská do rytmu, povzbuzuje obecenstvo, aby spolu s ním skandovalo: Po-tlesk pro smrt! Po-tlesk pro smrt! Lidé se rozpačitě chichotají, ten pokřik je vyvádí z míry, i muž sám je vyvádí z míry, když poskakuje po scéně a vříská jako na lesy, sledují ho odtažitým, skelným pohledem. Už ten mechanismus poznávám. Začne se chovat jako blázen a tím poblázní i diváky; rozdmýchá v sobě oheň a jiskra pak přeskočí i na lidi v sále. Nevím, jak přesně to funguje, ale zabírá to, dokonce i já cítím chvění – ve vzduchu i po těle, a říkám si, že možná je prostě příliš těžké zůstat netečný, když se před vámi někdo takhle absolutně spojí s jakousi vlastní prapodstatou. Jak si mám ale vysvětlit ten řev, který jsem měl dosud uvězněný v břiše a který teď každým okamžikem sílí? K jeho skandování se zatím přidalo pár diváků, výhradně mužů, snad to dělají, aby ho umlčeli, aby bučením přehlušili jeho křik, o chvilku později už ale křičí s ním, nechali se strhnout, snad rytmem, snad jeho nadšením, po-tlesk-pro-smrt! po-tlesk-pro-smrrrt! vříská celý zpocený, popadá dech a tváře mu planou nezdravě rudou barvou, a jedéééém! ječí a už se přidávají i mladí lidé, hlavně skupinky vojáků na opušťáku, tleskají s rukama nad hlavou a hulákají spolu s ním, povzbuzuje je se zvláštním, posměšným úsměvem, i ti dva motorkáři křičí ze všech sil, konečně je poznat, že jde o chlapce a dívku, možná dokonce o dvojčata, rysy teď mají ostřejší a připomínají mláďata dravých šelem, pohledem hltají každý jeho pohyb, taky u stolků pro dva podél baru panuje pozdvižení, někdo tam dokonce tančí na židli, vychrtlý muž s vpadlými popelavými tvářemi divoce mává rukama a huláká: potlesk pro smrt! Tři opálené staré dámy se rozparádily, vyhazují tenké paže do vzduchu, křičí a smějí se, až jim tečou slzy, a Dovík sám vypadá, že se z toho běsnění co nevidět rozletí na kusy, je úplně bez sebe, ruce a nohy si málem vymkne z kloubů, smích se hledištěm rozlije jako vlna, publikum se v něm utápí, nechává se strhnout tím bezuzdným třeštěním, kolem mě je šedesát, sedmdesát lidí, mužů i žen, mladých i starých, a všichni mají plnou pusu jedovatých šumivých bonbónů, začíná to rozpačitým mručením a kradmými pohledy a pak se postupně v každém z nich cosi zažehne, křik jim naplní hrdlo jako hélium, ve vteřině jsou ve vzduchu jako balónky nadnášené vlastní pošetilostí, zbavili se zemské tíže a našli způsob, jak se stát součástí jednoho nepřemožitelného tábora. Potlesk pro smrt! Teď už téměř všichni diváci v sále křičí a tleskají do rytmu a já s nimi, alespoň v duchu – a proč vlastně ne i doopravdy? Proč bych nemohl? Na chviličku si odpočinout sám od sebe, od toho kyanidového obličeje, který jsem si v posledních letech přisvojil, s očima věčně zarudlýma od zadržovaných slz; proč bych nemohl vyskočit na židli a začít skandovat potlesk pro smrt, pro smrt, která mě během pitomých šesti týdnů připravila o jedinou bytost, kterou jsem skutečně a upřímně miloval, o tu, která mi dodávala chuť do života a radost z něj, od okamžiku, kdy jsem poprvé spatřil její tvář, tvoji tvář, tvoji kulatou, rozzářenou tvář, s krásným, chytrým a jasným čelem, lemovanou kořínky pevných, hustých vlasů, které jsem bláhově považoval za důkaz tvé silné vůle žít, a tvé mohutné, velké, štědré, ladné tělo – opovaž se některý z těch přívlastků škrtnout, bylas jako lék na moje suchopárné staromládenectví, do něhož jsem se propadal, na soudcovský talár, pod nímž se málem ztratila moje skutečná povaha, na všechny protilátky, které se mi vytvořily v krvi za ta léta, kdy jsi nepřicházela, až jsi konečně přišla, v plné parádě –

Byla jsi – ještě stále cítím doslova fyzický odpor propůjčit těm slovům konečnou platnost a napsat je, i kdyby jen na ubrousek – byla jsi o patnáct let mladší než já, teď už o osmnáct, a každým dnem je to víc.

Když jsem tě žádal o ruku, slíbilas, že se na mě vždycky budeš dívat laskavě. Jako milující svědek, tak jsi to řekla. V životě jsem od nikoho neslyšel nic krásnějšího.

– Smrti, udělej mi dítě! ječí Dovík a poskakuje jako džin vypuštěný z lahve, pot se z něj jen lije a tváře mu hoří, publikum po něm se smíchem výkřiky opakuje, smrti smrti, jsi hvězda! huláká z pódia, na tebe nikdo nemá! Vem nás k sobě, chcem se přidat k ostatním, a já křičím s ním, ve svém nitru, které se trhá na kusy, mám sto chutí vyskočit a začít řvát nahlas, i když mě tu znají, i když jsem Jeho Ctihodnost; vstát a vřískat společně s ním, výt jako šakal na měsíc a na hvězdy, na její mýdlo, které ještě stále leží v mýdlence ve sprše, na její růžové pantofle pod postelí, na boloňské špagety, které jsme si společně vařívali k večeři – udělal bych to, nemít před očima tu zasmušilou liliputku, která si dvěma prsty zacpává uši jako nějaká neústupná a nekompromisní připomínka viny.

Zvrátím se dozadu v židli. Ztěžka a odevzdaně.

Dovík se předkloní a rukama se vyčerpaně opře o kolena, s otevřenými ústy už zase vypadá jako usmívající se lebka, z obličeje mu kape pot. Už dost, dost, prosí se smíchem diváky a popadá dech, vy jste vážně bezvadní, no fakt.

Ale teď, když je jako omámený a škytá smíchy, publikum vystřízliví, rychle ochladne a dívá se na něj odtažitě, v sále zavládne ticho, ve kterém nám všem začíná být zřejmé, že se žene daleko za hranice svých možností.

Že to nebere jako hru.

Diváci klesnou zpátky do židlí, popadají dech. Servírky opět poletují mezi stoly. Dveře do kuchyně se bez ustání otevírají a zavírají. Najednou všichni dostali hlad a žízeň.

Je nemocný, uvědomím si ohromeně. Je to nemocný člověk. A možná dokonce vážně nemocný. Jak to, že jsem si toho nevšiml? Jak to, že mi to nedošlo dřív? I ve chvíli, kdy vypouštěl z úst slova prostata, rakovina a všechny ty okaté narážky, jsem ho ještě stále podezříval, že to je další z jeho mizerných vtipů nebo způsob, jak z nás vymáčknout trošku sympatií, o chlup shovívavější hodnocení svého uměleckého výkonu, o mírnějším „rozsudku“, který si u mě objednal, ani nemluvě. Je přece schopný všeho, říkal jsem si nejspíš a myslel jsem si (pokud jsem si vůbec něco myslel), že i kdyby v tom, co říká, bylo zrníčko pravdy a i kdyby býval nemocný a uzdravil se, nemůže teď jeho stav být skutečně vážný, jinak by přece nevystupoval, tu námahu, jak tělesnou, tak duševní, by neustál, to přece dá rozum, ne?

Jak se to mohlo stát? Vždyť se proboha pětadvacet let živím tím, že pozoruju a naslouchám, že si bedlivě všímám každého náznaku – a nevšimnu si, v jakém je stavu? To se vážně tolik soustředím na sebe a svoje problémy? Mohlo za to snad jeho překotné brebentění a nervózní vtipkování, které na mě mělo stejný účinek jako záblesky světla na epileptika a znovu a znovu mě vracelo k sobě samému, k mému vlastnímu životu?

A jak vlastně dokázal on ve svém stavu pro mě udělat to, co se nepovedlo všem knihám, které jsem přečetl, filmům, které jsem shlédl, ani slovům útěchy, kterých se mi za ty tři roky dostalo od příbuzných a přátel?

Od začátku show, téměř hodinu, ke mně jeho nemoc vysílala jasné náznaky – obličej připomínající lebku, strašlivě vychrtlé tělo – a já je přesto tvrdošíjně nebral na vědomí, i když jiná část mozku věděla, že jde o nezvratný důkaz. A ignoroval jsem je i pak, když ve mně sílila dobře známá bolest nad tím, že člověk, který tu přede mnou poskakuje, víří a v jednom kuse žvaní, bude za chvíli pryč.

Prostě jenom být, říkal před chviličkou s prohnaným úsměvem: dochází vám vůbec, co je to za úžasný, totálně podvratný nápad?!

– Můj první pohřeb… zasměje se a protáhne si hubené paže. Znáte to, jak pár chlápků přijde po smrti do nebe a část jich pošlou do ráje a část do Netan… totiž do pekla. Ne, vážně, taky se nejvíc bojíte toho, aby se nakonec neukázalo, že pánbíčkáři měli pravdu? Že peklo doopravdy existuje? Diváci se rozpačitě zasmějí, klopí zrak, možná jim pohled na něj dělá potíže.

– Kdepak, milánkové, poslouchejte, já tu mluvím o pekle s plnou penzí a kompletním vybavením – oheň, rohatý čerti, takový ty hrabičky, vidle se tomu říká, kolo na lámání, vroucí smůla a všechny vychytávky, který si vymyslel Satan, jeho jméno budiž pochváleno… Jenom z těch představ už pár měsíců nespím, no přísahám, v noci je to vůbec nejhorší, užírám se kvůli tomu a je mi naprosto jasný, co se vám teď honí hlavou: Do háje, proč jsme si tenkrát na výletě do Paříže dávali ty krevety? A ty pity z arabský pekárny, tehdy o pesachu! A proč jsme ve volbách všichni nehlasovali pro náboženskou stranu? Zvýší hlas a zaburácí: Příliš pozdě, pozemští červové, do kotle s vámi!

Publikum se směje.

– Můj první pohřeb jsme říkali, teda já jsem říkal. A vy jste se chechtali, vy bezcitní parchanti, jste chladný jak to kuře v mrazáku. Vykládám vám tu o sotva čtrnáctiletým klukovi, Dovíkovi, Dovíčkovi, maminčiným mazánkovi. Podívejte se na mě – vypadal přesně takhle, stačí si odmyslet pleš, strniště a mizantropii.

Téměř proti své vůli zalétne pohledem k drobné ženě, jako by ji žádal o svolení nebo o zamítnutí. Těžko říct, ve kterou z těch dvou možností doufá spíš, a já si uvědomím, že je to poprvé, co se neobrátil nejdřív na mě, aby zjistil, co si o tom myslím.

Žena se na něj odmítá podívat. Vyhýbá se mu pohledem. A jako pokaždé, když Dovík sám sebe pomlouvá, nesouhlasně vrtí sklopenou hlavou a její rty se pohybují zároveň s jeho. Od mého stolu to vypadá, jako by na každé jeho slovo řekla nějaké vlastní, opačné, a tím ho popřela. Dovík zvažuje, jestli se do ní má znovu obout. Něco na ní, aspoň mám ten pocit, ho vyvádí z míry. Jeho slinné žlázy už si chystají jed…

…a pak se rozhodne nechat ji být.

Je to jen zlomek vteřiny – hbitý, usměvavý pihovatý chlapec přeběhne po rukou prašnou cestu na kraji čtvrti. Potká holčičku v kostkovaných šatech, která je na svůj věk příliš malá. Pokusí se ji rozesmát.

– A tenhle Dovík, blahý paměti, prťous, do náprstku by se vešel, mimochodem měli byste vědět, že ve čtrnácti jsem byl přesně stejně vysoký jako dneska, víc ani ťuk. Znovu se posměšně uchechtne (už jsem se naučil předvídat, kdy to přijde) – jak sami vidíte, milánkové, v týhle oblasti – přejede si pomalu rukou od hlavy až ke kolenům – jsem žádných velkých úspěchů nedosáhnul, ale zase jsem jak známo, vyniknul jinde, jen tak namátkou: štěpení jádra, objev božský částice… Pohled se mu zamží a on si rukou láskyplně přejede po rozkroku: Áách, božská částice… ale vážně, abyste rozuměli, u nás v rodině to takhle mají všichni chlapi z otcovy strany, kolem bar micva dosáhnou maxima a pak přestanou růst, a hotovo, šmitec! Na zbytek života je vymalováno! Máme to i zdokumentovaný a myslím, že nás zkoumal dokonce sám Mengele, vlastně jenom určitou část z nás, hlavně stehenní kost a paži. Vzbudili jsme v tom útlocitným, introvertním pánovi zvědavost. Nejmíň dvacet členů tátovy rodiny se před ním prošlo po rampě, bratři a bratranci, a jeden po druhým bez výjimky se díky němu přesvědčili o tom, že všechny rampy vedou do nebe; jenom táta sám – rychlý zářivý úsměv – ten mizera, přišel o všechnu srandu, protože těsně předtím, než to celý začalo, odjel do Palestiny budovat stát, zato máma si ho užila do sytosti, myslím pana doktora, a celá její rodina taky, vlastně bych mohl říct, že to byl tak trochu náš rodinný lékař, viďte? No nemám pravdu? Nevinně zamrká na čím dál zaraženější obecenstvo: No věřili byste tomu, takový vytížený specialista, lidi za ním jezdili z celý Evropy, ve vlaku si doslova šlapali po hlavách, jenom aby se k němu dostali, a on si přesto našel čas setkat se s každým osobně a za žádnou cenu nepřipustil, abychom si vyslechli názor jinýho odborníka. Jen jeho! A jenom na krátkou konzultaci, doprava, doleva, doleva, doleva, doleva –

Snad patnáctkrát pohodí hlavou a ten pohyb připomíná zaseknutou vteřinovku. Z hlediště se ozývá nesouhlasný šum a protesty. Lidé poposedávají, vyměňují si pohledy. Někteří se však nesměle pochechtávají, hlavně ti mladší. Dvojice motorkářů se jako jediná zasměje nahlas. Náušnice v nose a ve rtu se jim najednou zablyští. Žena u stolku sousedícího s mým po nich loupne očima, vstane a s hlasitým odfrknutím vyjde ze sálu. Lidé se po ní otáčejí. Její manžel zůstane chvilku bezradně sedět, ale pak se rychle vydá za ní.

Dovík dojde k malé černé tabuli stojící vzadu na pódiu na dřevěné trojnožce. Předtím jsem si jí vůbec nevšiml. Vezme červenou křídu, nakreslí jednu rovnou čáru a vedle ní další, kratší a ohnutou. Z publika se ozve přidušený smích a šepot.

– Jenom si toho Dovíka představte: trošku blbeček, ksicht, co si říká o pár facek, táákovýhle brýle, skla jako dna od zavařovaček, kraťasy s páskem až pod bradavkama, táta mi vždycky kupoval o čtyři čísla větší, tehdy měl ještě velký očekávání. A teď si to všechno obraťte vzhůru nohama a postavte na ruce. Tak? Máte to? Chápete, v čem je ten fór? Na chvilku se zarazí, rozmýšlí se a pak se vrhne rukama proti dřevěné podlaze. Spodní polovina těla se chvíli zmítá v pokusu vyšvihnout se do vzduchu. Zatřepe nohama, žuchne na podlahu a zůstane ležet na boku, s tváří přitisknutou k prknům.

– A takhle jsem chodil všude, cestou do školy s aktovou pověšenou vepředu, doma po předsíni, z pokoje do kuchyně, tam a zpátky, tisíckrát, dokud se nevrátil táta. Po celý naší čtvrti, přes dvorky, nahoru a dolů po schodech, jako nic, spadnu, vstanu a hned hop zpátky na ruce – mluví dál. Je znepokojivé vidět ho takhle. Leží bez hnutí a jenom jeho ústa jsou živá, otvírají se, pohybují – nevím, jak mě to napadlo, vlastně vím, bylo to při jednom představení pro mámu, tím to začalo, vždycky večer jsem jí hrával různý scénky, než se domů vrátil Figaro a my se začali chovat způsobně. Jednou jsem se prostě jen tak opřel rukama o podlahu, vyšvihnul jsem se do stojky, spadnul jsem, pak znovu, máma zatleskala, myslela si, že to dělám schválně, abych ji pobavil, a možná měla pravdu, celý život jsem se ji snažil rozesmát. Odmlčí se. Zavře oči. Najednou tu leží jenom tělo. Bez života. Mám dojem, že sálem se znovu šíří bezradný šepot: Co má tohle znamenat?

Vstává. Mlčky se sbírá z podlahy, kousek po kousku – paže, noha, hlava, dlaň, hýždě – jako někdo, kdo zvedá poházené kusy oblečení. Z hlediště zazní tichý smích, takový, jaký jsem dnes večer ještě neslyšel. Smích z úžasu nad přesností jeho pohybů, nad citem pro detail, hereckým umem.

– Viděl jsem, že to mámu pobavilo, znovu jsem vykopnul nohy do výšky, zakymácel jsem se, zase jsem skončil na zemi, zkusil jsem to ještě jednou, zasmála se, skutečně jsem slyšel její smích. Zkoušel jsem to pořád dokola, dokud jsem nenašel těžiště a hlava se mi nesrovnala. Najednou jsem cítil klid, bylo mi fajn. V uších jsem slyšel jenom krev a jinak ticho, nic mě nerušilo, připadalo mi, že jsem si na zeměkouli našel kousíček vzduchu, který mám jenom sám pro sebe.

Krátce, rozpačitě se zasměje a já si připomenu jeho přání: zkusit zahlédnout to, co člověk bezděčně vyzařuje. To, co možná žádný jiný člověk na světě nemá.

– Mám povídat dál? zeptá se téměř stydlivě.

– A co takhle pár vtipů, frajere? křikne kdosi a nějaký muž vzápětí zahuláká: Přišli jsme kvůli srandě! A nějaká žena se přidá k těm dvěma nakřáplým hlasům a přisadí si: Koukám, že si tu někdo splet srandy kopec s hromádkou neštěstí.

Spustí tím lavinu smíchu.

– Ani s rovnováhou jsem neměl problém, pokračuje – vidím, že se ho to dotklo, rty mu zbělely –, naopak, nohy se mi totiž vždycky trochu třásly, jako bych měl každou chvíli upadnout, a navíc jsem se bál, pořád, v naší čtvrti totiž panovala taková pěkná tradice, bouchni si do Dovíka se to jmenovalo, nic vážnýho, facka sem, kopanec tam, menší rána pěstí na solar, nic ve zlým, prostě jen tak, ze sportu, nebo jako když si cvaknete lístek. Nezapomněl sis dnes bouchnout do Dovíka?

Věnuje pronikavý pohled ženě, která se mu posmívala. Publikum se směje na celé kolo. Já ne. Já to totiž viděl na táboře v Beer Oře, byl jsem u toho, celé čtyři dny.

– Ale po rukou, já nevím, nikdo prostě nenamlátí klukovi, co chodí po rukou, mám to vyzkoušený, zkuste si vlepit facku někomu, kdo je vzhůru nohama, jak se mu trefíte do obličeje? Sehnete se až dolů, abyste mu mohli jednu vrazit? A když ho budete chtít dejme tomu nakopnout? Kde přesně má teď koule? Matoucí, že jo? Možná přímo záludný! Snad se ho začínají i trošku bát, no jo, kluk vzhůru nohama, to není žádná sranda. Někteří – podívá se úkosem na jasnovidku – si dokonce myslí, že ten kluk je blázen. Mami, mami, podívej, kluk, co chodí po rukou! Buď zticha a hezky se dívej tady na pána, co si podřezává žíly! Ááách, povzdechne si, byl jsem totální magor, zeptejte se jí, jak ze mě celá čtvrť měla srandu, srandy kopec, aniž se na ni podívá, ukáže palcem na drobnou ženu, která ho poslouchá s ohnutou šíjí, jako by vážila každé jeho slovo, a přitom celou dobu rozhodně a nesouhlasně vrtí hlavou.

– Tak co s ní? rozpřáhne ruce a podívá se na mě, přímo na mě, a já mám znovu pocit, jako by mi její přítomnost dával za vinu, jako bych si sem záměrně pozval podjatou svědkyni.

– Přišla totálně nevhod, mluví nahlas sám k sobě, to se nedá, úplně mě rozhodila, člověk se tu namáhá, aby vystavěl příběh a dal mu tvar, a pak se objeví nějaká taková… Vší silou si masíruje hruď. Poslouchejte mě, a ne ji, jasný? Vážně jsem byl cvok, neuměl jsem jít s davem, v ničem. Co pořád kroutíš hlavou? Znala jsi mě snad líp, než jsem se znal sám? rozčílí se.

Tohle už není hrané, něco se ho přímo bytostně dotýká, diváci ho pozorně a se zájmem sledují, očividně jsou ochotni na pár minut oželet zábavu, kvůli které sem přišli, a já se pokouším překonat ochromení, které mě znovu začíná zachvacovat, probrat se, přichystat se na to, k čemu se každým okamžikem schyluje, co se zcela jistě nezadržitelně blíží.

– No a teď si představte, že jednou někdo přišel za mým tátou a pověděl mu, co provádím, že chodím po rukou a tak dále. Někdo ze sousedů mě viděl, jak si to takhle štráduju za mámou. Vsuvka, abyste rozuměli, Dovíček měl za úkol čekat na ni v půl šestý na zastávce, když se vracela ze šichty, jít s ní domů a dohlídnout, aby cestou náhodou nezabloudila a nedošla, kam nemá, aby se nevkradla někam do paláce na královskou hostinu; tvařte se, že tomu rozumíte. Skvělý, Netanjo. Publikum se směje a mně se vybaví „vysoce postavená úřednice“ a nervózní pohledy na pánské hodinky na útlounkém zápěstí.

– A mělo to pro nás ještě jednu výhodu navíc, chozením po rukou jsem odvrátil pozornost od ní, chápete? Mohla takhle chodit třeba celý den, s nosem zabořeným do země, se šátkem na hlavě a v holinách, a najednou se na ni nikdo ani křivě nepodíval, jak se jí vždycky zdálo, a sousedky si o ní nevykládaly, chlapi po ní nepokukovali skrz žaluzie – všichni se dívali jenom na mě a ona měla volnou cestu, tradá. Mluví rychle a nahlas, nechce riskovat, že se ho někdo pokusí přerušit, v hledišti je cítit neklid a šum, diváci reagují celým tělem, jako by se s mužem na scéně přetahovali o neviditelný provaz.

– Ale jakmile se můj fotřík Old Shatterhand doslechnul, že chodím po rukou, udělal se mnou krátký proces, seřezal mě jak žito a dal mi svoje obvyklý kázání o tom, jakou mu dělám ostudu a že se mu kvůli mně lidi smějou za zády a neváží si ho, a jestli ještě jednou uslyší, že takhle chodím, zpřeráží mi ruce a jako bonus mě pověsí na lustr hlavou dolů. Když se můj fotřík namíchnul, stával se z něj hotovej básník, to byste koukali, a když na vás přitom navíc upřel ty svoje oči, to teprve stálo za to, něco takovýho jste fakt neviděli – uchechtne se, ale zní to nějak falešně –, představte si dvě černý kuličky, máte to? Malý černý kuličky jako ze železa, na těch očích prostě bylo něco divnýho, byly moc blízko u sebe a moc kulatý. Na mou duši, dívali jste se do nich půl minuty a začali jste mít pocit, jako by vám nějaký malý zvířátko najednou omlátilo celou evoluci o hlavu.

Úsměšek se mu nevydařil, a tak vyšle do útoku svůj nakažlivý smích, který se tvoří kdesi hluboko v břiše, znovu začne pobíhat po pódiu, pohybem se pokouší v sobě znovu zažehnout jiskru: Tak cos dělal? ptáte se určitě sami sebe s upřímnou obavou. Co ten malinký Dovíček udělal? No co asi!? Začal jsem zase chodit po nohou! Měl jsem snad na vybranou? S mým tátou bylo lepší si nezahrávat a u nás doma, jestli vám to ještě nedošlo, se vyznával přísný monoteismus, nebudeš mít jiného… atakdále, vždyť to znáte – Jeho vůle byla zákon a pokud jste se odvážili jenom pípnout, přišel ke slovu pásek, prásk! Máchnutím ruky rozčísne vzduch, šlachy na krku se mu napnou a obličej se mu na kratičký okamžik zkřiví hrůzou a nenávistí, jen jeho rty se usmívají nebo úsměv aspoň vykrouží a já na okamžik zahlédnu malého chlapce, toho kluka, kterého jsem znal nebo spíš neznal – každou vteřinou si víc a víc uvědomuju, jak málo jsem ho znal, takové divadýlko, proboha, už tehdy hrál divadýlko, kolik úsilí a předstírání ho přátelství se mnou muselo stát –, malý kluk uvězněný mezi zdí a stolem a otec, co ho řeže páskem.

Nikdy mi neřekl, nikdy ani nepřímo nenaznačil, že ho otec bije. Nebo že ho mlátí děti ve škole. Že je vůbec někdo schopen mu ublížit. Naopak: vypadal jako veselý a oblíbený kluk, a právě ta ničím nezkalená vřelost a optimismus, které z něj čišely, mě k němu přitahovaly, jako by mě na kouzelných provázcích vytahoval ven z mého dětství, z domova, který byl vždycky trochu chladný, šerý a tajnůstkářský.

Na tváři má stále ten široký divadelní úsměv, a když švihne rukou, drobná žena vyděšeně ucukne, jako by výprask měla dostat ona. Vylétne z ní slabý, sotva slyšitelný povzdech, a on se k ní okamžitě otočí, jako had, který se chystá uštknout, a oči mu zčernají hněvem. V tu chvíli mi připadá, jako by ta maličká a tvrdohlavá podivínka, ta samozvaná bojovnice za duši chlapce, kterého znala před několika desítkami let a po kterém už málem nezbylo ani památky, náhle vyrostla.

– Táta říká, že nesmím chodit po rukou, tak fajn, nebudu, ale hned mě taky napadlo: Takže co teď. Jak se zachránit? Víte, jak to myslím? Jak přežít tohle věčný rovnání do lati? Jak existovat? Takhle můj mozek tehdy fungoval, pořád mi to šrotovalo. Tak jo. Chce vidět, že chodím jako všichni? Dobrý, poslechnu ho a budu chodit po nohou, pohoda, ale budu se pohybovat jako po šachovnici, chápete?

Diváci na něj zírají, pokoušejí se pochopit, kam míří.

– Dám vám příklad, zachichotá se a rozehraje snad všechny mimické svaly v pokusu rozesmát i nás, jeden den jsem od rána až do večera chodil jenom šikmo, jako střelec v šachách. Jindy zase jenom rovně, jako věž. Nebo jako kůň, hop hop, šup a šup. A lidi, co šli proti mně, jsem bral taky jako šachový figurky. Neměli o tom ani tušení, samozřejmě. Ale každý z nich hrál svoji úlohu, celá ulice byla součástí mojí partie, celý školní dvůr o přestávce…

Zase vidím nás dva, jak jdeme a povídáme si, on kolem mě krouží, až se mi z toho točí hlava, chvilku je tady, chvilku tamhle. Kdo ví, jaké hry jsem se to účastnil.

– Šel jsem třeba jako kůň proti tátovi, když v „džínovým“ pokoji řezal hadry pilou… – to máte fuk, věřte mi, že existuje vesmír, ve kterým tahle věta dává smysl. Postavil jsem se přesně na tu dlaždici, odkud bych mohl bránit mámu – královnu, a tak jsem tam stál, mezi ním a mámou, a v duchu jsem mu řekl: šach, potom jsem pár vteřin počkal, aby mohl táhnout on, a pokud se včas nepřesunul na jinou dlaždici, dostal mat. No nebyl jsem cvok? Asi byste se celkem pobavili, kdybyste věděli, co se mi honilo hlavou. Říkali byste si nejspíš, to je ale magor, trávit dětství takovýma blbostma.

Poslední slova jsou adresovaná drobné ženě. Ani se na ni nepodívá, ale podle tónu je zřejmé, že mluví k ní, a ona se najednou narovná a hlasem plným zoufalství vykřikne: Už dost! Byl jsi z nich nejhodnější! Neříkal jsi mi trpajzlice a nebral mě do skladu, říkal jsi mi Pidi a to znělo hezky, ty si to nepamatuješ?

– Ne, stojí proti ní, ruce svěšené podél těla.

– A podruhé, co jsme spolu mluvili, jsi mi v zubech přinesl fotku z novin, byla na ní Isadora Duncanová, dodneška ji mám pověšenou v pokoji, jak to, že si na to nevzpomínáš?

– Nevzpomínám. Nezlobte se, zamumlá rozpačitě.

– Proč mi vykáš? zašeptá ona.

Dovík si povzdechne. Tře si prořídlé ostrůvky vlasů na spáncích. Je mu jasné, že s jeho show už to zase začíná jít z kopce. Jedna větev je najednou těžší než celý strom. I lidé v hledišti to cítí. Dívají se po sobě, neklidně poposedávají. Čím dál míň rozumějí tomu, čeho se nedobrovolně účastní. Vsadím se, že by se už dávno sebrali a odešli, nebo ho dokonce vypískali, nebýt pokušení, kterému je tak těžké odolat – pokušení nahlédnout do pekla někoho jiného.

– Všechno v pohodě! Dovík už je zase na koni! zahlaholí a vykouzlí falešný, svůdný úsměv: jen si představte malýho Dovíčka, s beďary, co hrajou všema barvama, úplný ohňostroj, ještě nezačal mutovat, bradavku neviděl ani z rychlíku, ale levou ruku má podezřele svalnatou, protože, jak se říká: malý vzrůstem, honí si ho s gustem –

Pusa mu jede. Žongluje se slovy. A já mám už nějakou chvíli pocit, jako bych měl v žaludku díru. Jámu. Náhlý, sžíravý hlad, který musím okamžitě ukojit. Objednávám si několik talířků jednohubek. A zdůrazňuji, že si s nimi mají pospíšit.

– Vzpomínáte si na pubertu, jak člověka rozrajcovalo úplně cokoliv? Seděli jste třeba na hodině geometrie a učitelka řekla, povedeme úsečku z bodu G… ááách… všichni kluci ve třídě začali ztěžka dýchat, slintat… Nebo prohlásila, vztyčte kolmici, která bude protínat střed kružnice… zavře oči, rty napodobuje sání a olizuje se. Publikum se válí smíchy, jen drobná žena na něj upírá oči a má v nich tolik bolesti, že se nedokážu rozhodnout, jestli je ten výjev dojemný, nebo směšný.

– No, abych to zkrátil, celá třída vyrazila na tábor někam na jih, jmenovalo se to tam Beer Ora, někde u Ejlatu –

Už je to tady. Téměř mimochodem. Už dva týdny, od našeho telefonátu, čekám, kdy se o tom zmíní. Kdy mě stáhne s sebou do propasti.

– Hele, děcka, pamatujete se na ty vojenský výcvikový tábory pro mládež? Gadna se to jmenovalo. Víte někdo, jestli se to dneska ještě dělá? Jo? Ne? Jo?

Dlouhý pád do prázdna.

Ode dveří mě dělí pět kroků.

Sladká pomsta, které neuniknu.

Spravedlivý soud.

– Vsadím se s váma o tisíc dolarů, že levičáci tyhle tábory zrušili. Nevím to, jenom hádám, určitě jim vadí, že se někdo baví a taky že tam děti jakože dostávají vojenskou výchovu, no fuj! Copak žijem někde ve Spartě nebo co?

Zvyšuje plamen a dostává se do varu. Už vím, co přijde. Narovnám se na židli. Nehodlám se nechat zaskočit.

– Vyrážíme, šeptá nadšeně a snaží se nás tak upoutat, pět ráno, ještě je tma, rodiče nás celý rozespalý odvádějí na Umschlagplatz – dělám si srandu, plácne se přes ruku – to mi jen tak ujelo, Tourettův přeřek, znáte to. Každý si smí vzít jenom jedno zavazadlo, vyvolávají nás jmény, nastupujeme do náklaďáků, loučíme se s rodiči a pak sedíme deset hodin na dřevěných lavicích, na kterých si úplně odděláme záda, hezky naproti sobě, aby měli všichni pěkně přehled o tom, kdo kdy blinká, kolena máme nalepený na sebe, já vyfasoval Samsona Katzovera, žádná výhra, přezpíváme všechny přiblblý mládežnický hity jako Má sundavací nohu a hlavu na pantu, a ruku, tu si každý večer věší na skobu. Několik žen v publiku si hned začne nadšeně notovat, Dovík je zpraží dlouhým a výhružným pohledem. Drahá Jasnovidko, osloví ji, aniž se na ni podívá, nemohla bys mě spojit s mým pubertálním já?

– Ne, zamumlá žena se svěšenou hlavou, smím to dělat jenom u nás na vesnici, v kulturním domě, a jenom s lidmi, kteří jsou už mrtví.

– To na mě přesně sedí, utrousí, jo mimochodem, na ten tábor jsem vůbec jet nechtěl, abyste rozuměli, do tý doby jsem nikdy nebyl z domova na celý týden, nikdy jsem nestrávil tak dlouhou dobu bez nich, nebyl důvod! Cizina nepřipadala v úvahu, rozhodně ne pro lidi jako my, u nás se to bralo tak, že do ciziny se jezdí jenom za účelem vyhlazení. A ani po Izraeli jsme necestovali, kam taky? Nikdo na nás nečekal, byli jsme jen my tři, táta-máma-dítě. Když jsme stáli u náklaďáku, najednou jsem začal mít fakt nahnáno, nevím, něco se mi na tom celým prostě nezdálo, jako bych měl nějakou předtuchu, možná jsem se bál, já nevím, nechat ty dva spolu samotný –

Do Beer Ory jsme přijeli každý se svou školou. Neměli jsme být společně na jednom táboře. Jeho škola původně mířila na jinou základnu (myslím, že šlo o Sde Boker), ale na ústředí si to rozmysleli, a tak jsme se oba ocitli v Beer Oře, společně, ve stejném oddíle, ve stejném stanu.

– Prosil jsem tátu, ať mě vezme domů, že mi není dobře, a on mi odpověděl, že jenom přes jeho mrtvolu, takhle to řekl, na mou duši, já z toho byl ještě víc na nervy a začal jsem natahovat, dělat scény…

– Víte co, když nad tím dneska přemýšlím, přijde mi fakt divný, že jsem se tam přede všema rozbrečel, jen si to představte, skoro ve čtrnácti letech, no úplný pako, táta se namíchnul, že mu děláme ostudu, protože máma jen co uviděla, že bulím, hned spustila taky, tak to bylo vždycky, jak viděla někoho brečet, s chutí se k němu přidala. Jenže on se nedokázal dlouho dívat, jak pláče, za chvilku už mu taky vyhrkly slzy, můj fotřík byl citlivka, zvlášť pokud šlo o ni, to se musí nechat, fakt ji miloval, sice po svým, jak se říká, ale miloval, to je bez debat, připomínal nějakou veverku nebo myš, která najde sklíčko nebo barevnou kuličku a nemůže se na ně vynadívat… Usměje se: Motýlkovka, tak se říkalo kuličce, který se máma podobala – pamatujete se na ně? Jak měly uvnitř motýlka?

Pár mužů v sále si na ni vzpomene, včetně mě, a jedna žena, vysoká se stříbrnými nakrátko ostříhanými vlasy, si ji taky pamatuje. Všichni jsme zhruba stejně staří. Lidé vykřikují další názvy – skleněnky, duhovky, cíněnky. I já přidám jednu – tedy nakreslím ji na zelený ubrousek – holandskou kuličku, která měla uvnitř namalovanou kytičku. Mladší diváci mají z našeho nadšeného vzpomínání legraci. Dovík stojí a usmívá se, nasává vřelou atmosféru okamžiku. Levačkou udělá zničehonic gesto mým směrem, jako by cvrnkal kuličku. Tváří se tak mírně a vlídně, až mě to zaskočí.

Něco takovýho jste v životě neviděli, vážně, protože máma pro něj byla, aspoň tak mi to připadalo, dar z nebe, to nejdražší, co mu svěřili do ochrany, ale jako by mu zároveň řekli, bacha, máš za úkol ji jenom hlídat, jasný? Ne s ní doopravdy být. Opovaž se jí dotknout! Tak nějak to stojí v Bibli, ne? Což je, Netanjo, mimochodem naprosto super kniha! Fakt doporučuju, kdybych nebyl tak decentní člověk, řekl bych kniha knih, s fůrou sprosťáren! Hned v úvodu se tam píše „I poznal Adam svou ženu Evu“, no píše, nebo nepíše? Píše, odpoví mu několik hlasů. Výborně! Takže všechna čest, Adame, jseš pěknej kanec, ale aby bylo jasno, říká se tam, žes ji poznal, a ne, žes ji pochopil, co vy na to, dámy? Nemám pravdu? Ženy v publiku mu zatleskají. Vřelá přízeň, kterou teď vyzařují, vystoupá až k němu a obklopí ho jako aura. Mrkne na ně. Bůhvíjak se mu podaří věnovat to mrknutí všem zároveň, a přitom jako by na každou z nich mrkl trochu jinak.

Nerozuměl jí. Táta tu krásnou ženskou vůbec nechápal, celý dny mlčela, měla svoje knížky a zavřený dveře, nic nechtěla a o nic se neprosila a ty jeho kšeftíky na ni nedělaly žádný dojem. Tady se mu povedlo za dvě stě padesát dolarů měsíčně pronajmout kamrlík za holičstvím čtyřčlenný rodině! Tadá! A tuhle zase koupil bednu dyftýnových kalhot, který přivezla rybářská loď z Marseille a měly jenom trošku rozbitý zip – ještě dva roky nám pak smrděly po celým bytě, haleluja! A ona celý roky večer co večer sedí vedle něj u kuchyňskýho stolu, je o hlavu větší než on, sedí úplně nehnutě – a při těch slovech natáhl paže před sebe, ten pohyb připomínal poslušného žáčka nebo vězně, který nastavuje ruce, aby mu nasadili pouta – a táta před ní vždycky otevře ten svůj notýsek, kam si zapisuje čísla maličký jako blechy a nejrůznější tajný přezdívky, který dává svým zákazníkům a dodavatelům, těm, se kterýma vycházel, i těm, který ho vypekli: Faraon, Drahoušek ze Sosnovce, Sarah Bernhardtová, Herkules, Goebbels, Rumkowski, Meir Vilner, Ben Gurion… Je nadšením úplně bez sebe, to byste ho museli vidět, rudý a zpocený, třesoucím se ukazováčkem přejíždí po číslech a pořád ji ujišťuje, jako kdyby se s ním hádala, jako kdyby ho vůbec poslouchala, že ještě tolik a tolik let a tolik a tolik měsíců a bude mít našetřeno dost na to, abychom se mohli přestěhovat do Kirjat Moše do třípokojovýho bytu s balkonem.

Zvedne oči k divákům, jako by na okamžik zapomněl, kde je. Hned se probere, vykouzlí omluvný úsměv a pokrčí rameny.

– Po deseti hodinách jízdy jsme dorazili do nějakýho zapadákova v Negevu nebo v Aravě, prostě někde u Ejlatu. Schválně se zkusím spojit se svým já, blahý paměti… Obrátí oči v sloup, zvrátí hlavu dozadu a zamumlá: Vidím… vidím hnědočervený hory, a poušť, a stany, a baráky velitelů, a jídelnu, a stožár s potrhanou izraelskou vlajkou, a kaluž nafty, a generátor-degenerátor v posledním tažení, ešusy, co jsme tehdy dostávali k bar micva a myli je pod kohoutkem ve studený vodě špinavou houbičkou, takže na nich všechna mastnota zůstala –

Diváci mu zase zobou z ruky. Noří se do známých vod. Čtyři dny jsme Dovík a já strávili ve stejném oddíle, většinu času jsme bydleli ve stejném stanu, jedli jsme v jídelně u stejného stolu a nevyměnili si jediné slovo.

– Vedoucí na tý základně, rádoby velitelé, byli všichni úplně nemožný, ale každý po svým. Každý z nich působil jako předkapela skutečnýho člověka. Do opravdový armády je nevzali, tak je nechali velet dětem. Jednomu šly oči tak šejdrem, že houby viděl, jeden měl platfus, jeden kýlu, jeden byl z Cholonu. Věřte mi, z deseti takových vedoucích by šel poskládat jeden normální člověk.

– Hele, obrátí se s povzdechem na jasnovidku, kysne mi z tebe mlíko v termosce, koukni se, jak se tu všichni smějou, tobě moje fóry nepřipadají vtipný?

– Ne.

– Podle tebe nedělám dobrý vtipy?

– Tvoje vtipy jsou špatné. Oči upírá na desku stolu a prsty svírá ucha kabelky.

– Špatný, protože nejsou vtipný? ptá se mírně, nebo proto, že je na nich něco špatnýho?

Žena mu neodpoví hned. Přemýšlí.

– Obojí, prohlásí nakonec.

– Takže moje vtipy nejen, že nejsou srandovní, rozvádí to, ale navíc jsou samá špatnost?

Znovu se na chvilku zamyslí, než mu odpoví: Ano.

– Ale tohle je stand-up.

– V tom případě to není v pořádku.

Dlouze, pobaveně se na ni zadívá: Tak proč jsi přišla?

– V kulturním domě říkali stand-up a já si myslela, že to znamená karaoke.

Povídají si, jako kdyby byli v sále sami.

– Tak teď už víš, co to znamená, a můžeš jít.

– Chci tu zůstat.

– Ale proč? Vždyť se ti to nelíbí. Doslova tu trpíš.

– To je pravda, posmutní. Každou emoci jí lze okamžitě vyčíst z tváře. Když o tom tak přemýšlím, mám dojem, že se během večera dívám stejně často na ni jako na něj. Teprve teď jsem si to uvědomil: neustále mezi těmi dvěma těkám pohledem, posuzuji ho podle jejích reakcí.

– Radši jdi, prosím, teď fakt půjde do tuhýho.

– Chci tu zůstat. Pevně semkne rty a díky křiklavě červenému kolečku rtěnky vypadá jako malý uražený klaun. Dovík vtáhne propadlé tváře, jeho oči jako by se přiblížily k sobě. Fajn, zabručí: Já tě varoval, zlato. To jen aby sis pak nestěžovala.

Chvilku na něj nechápavě zírá a pak se přikrčí.

– Popojedem, Netanjo! zaburácí, doslova to na ni vyštěkne. Po deseti hodinách jsme dorazili na místo, rozdělili nás do stanů, byly tak veliký, že se do jednoho vešlo deset nebo možná dvacet dětí. Už si nepamatuju kolik, opravdu ne, vůbec už si toho pamatuju čím dál míň, nevěřte mi ani slovo, no fakt, mám děravou paměť, přísahám, když se ke mně moje děti ještě znaly a chodily mě navštěvovat, říkal jsem jim vždycky, tak hele, ze všeho nejdřív si nandejte jmenovky!

Vlažný smích.

Tam v Beer Oře nás učili všechno, co má správný hebrejský hoch umět – šplhat na zeď, pro případ, že bychom zase museli zdrhat z ghetta přes zeď; plížit se, to se může hodit pro pohyb v kanálech; a dělali jsme taky něco, čemu říkali otécéčko, to aby náckové nerozuměli a měli kvůli tomu vztek; nutili nás skákat z věže do plachty, pamatujete se na to? Lézt po laně jako ještěrka, pochodovat ve dne a pochodovat v noci, běhat zpocený kolem základny v příšerným vedru, pětkrát si vystřelit z český malorážky a připadat si jako James Bond a mně – ostýchavě zamrká řasami – mně to střílení vlastně trochu připomnělo mámu, vůni domova, jidiškajt, protože moje máma, to už jsem vám říkal, ne? Tak moje máma pracovala v Jeruzalémě ve zbrojovce, moje zlatá maminečka třídila munici, šest směn do týdne, to jí zařídil táta, někdo mu tam zřejmě dlužil laskavost, a tak ji do tý fabriky vzali i přes všechno, co měla za sebou. Kdybyste mě zabili, nepochopím, co se tátovi tehdy honilo hlavou, co si asi myslel, devět hodin denně, ona a náboje do pušky, ta-ta-ta-ta-ta! Popadne imaginární samopal, střílí na všechny strany a ochraptěle křičí Beer Ora, hír áj kam! Jen si to představte, služby v kuchyni! Obří hrnce! A svrab! Všichni jsme se drbali jak malí Jobové a všichni jsme kadili, kudy jsme chodili, protože největší specialitou našeho hvězdnýho michellinskýho šéfkuchaře byla prvotřídní úplavice –

Už nějakou dobu se mi nedívá do očí.

– A večer to byla samá oslava a táborák, zpěv a nakonec hašení ohně pěkně postaru, mě s mým pindíkem nechali uhasit světlušku, načež se rozproudila volná zábava, holky a kluci, jin a jang tancujou krakoviak, a já, nedovedete si představit, jak jsem si to užíval! Stal se tam ze mě oddílový bavič, smáli se se mnou, hleděli si mě, šel jsem doslova z ruky do ruky, byl jsem malý, lehký, o rok mladší než ostatní, přeskočil jsem totiž třídu… no to máte jedno, ne že bych byl tak chytrý, ale prostě už mě měli plný zuby, tak mě vykopli do vyššího ročníku. Na táboře ze mě najednou byl maskot oddílu, Dovíček mazlíček. Před každým cvičením, před každou střelbou za mnou kluci z oddílu přišli a každý mi postupně lísknul malý pohlavek, kamarádský, dobře míněný. Bambino, tak mi tam říkali, poprvý jsem měl normální přezdívku, žádný Holiny nebo Hadrář –

Naše první setkání na táboře vypadalo takhle: přijel jsem na základnu a šel jsem si do stanu vybalit batoh, tam jsem uviděl tři cizí kluky, jak si házejí velkým vojenským pytlem, uvnitř kterého křičelo dítě, ale znělo to spíš jako křik nějakého zvířete. Ty kluky jsem neznal. Byl jsem jediný z naší školy, koho do toho stanu přidělili. Učitel, který nás rozřazoval, nejspíš usoudil, že si beztak všude budu připadat nepatřičně. Vzpomínám si, jak jsem zůstal bez hnutí stát u vstupu do stanu. Nemohl jsem od té scény odtrhnout oči. Ti tři měli na sobě tílka a svalnaté paže se jim leskly potem. Kluk v pytli přestal křičet a rozbrečel se, ostatní tři se nehlasně chechtali a dál si pytel švihem přehazovali.

Položil jsem si batoh na postel, která vypadala volná, kousek od vchodu, a posadil jsem se na ni, zády k dění. Neměl jsem odvahu se do toho plést, zároveň jsem však nedokázal ze stanu odejít. Po chvíli jsem uslyšel silné žuchnutí a vyskočil jsem. Pytel se zřejmě jednomu z nich vysmekl z ruky a spadl na betonovou podlahu. Kdosi ho zevnitř rychle otevřel a ven vykoukla černovlasá kudrnatá hlava. Okamžitě jsem ho poznal. Kluci si všimli mého výrazu a ušklíbli se. Dovík sledoval jejich pohledy, a když ho dovedly ke mně, zůstal zírat. Tváře měl mokré od slz. To setkání bylo nad naše chápání a v jistém smyslu i nad naše schopnosti. Nijak jsme nedali najevo, že se známe. I v zapírání jsme byli obdivuhodně sehraní. V hrdle mi zamrzl jeho výkřik, tak mi to připadalo. Potom jsem zvedl hlavu, odvrátil jsem zrak a za doprovodu jejich posměšného chechotu vyšel ze stanu.

– A všichni ti kluci a holky, jejich techtle mechtle, hormony, co ještě voní novotou, beďary, co zvesela lupou. Mně, pokud šlo o tyhle věci, ještě teklo mlíko po bradě, abyste rozuměli, já teprv začínal nesměle oťukávat vlastní tělo – časopisy, fotky a tak, ale když přišlo na věc, měl jsem zatím status pozorovatele a to pozorování jsem si každopádně zatraceně užíval – právě tam jsem se začal učit pozorovat život.

Usměje se, diváci jeho úsměv opětují. Co jim to tu nalhává? A co nalhává sám sobě?

Krátce po našem setkání ve stanu jsem se s ním potkal i v jídelně. Jelikož jsme bydleli společně, seděli jsme taky u jednoho stolu, i když naštěstí pro mě daleko od sebe. Nandal jsem si jídlo a díval se jen do ešusu, i přesto jsem si ale všiml, jak mu spolužáci vysypali celou slánku do polívky a on ji zvesela usrkával a hlasitě přitom mlaskal, až se všichni váleli smíchy. Někdo mu sebral kšiltovku a ta pak létala tam a zpátky podél stolu a párkrát se do něčeho namočila, nakonec mu přistála zpátky na hlavě a kapky z ní mu stékaly po obličeji. Vyplázl jazyk a olízl se. Občas se během řehotu a pitvoření jeho pohled setkal s mým, netečným a prázdným.

Na konci oběda mu do pusy někdo zastrčil půlku banánu a on se začal drbat na žebrech a vřeštět jako opice, dokud mu vedoucí nenakázal, aby zmlknul a seděl potichu.

Po večerce, když jsme všichni leželi potmě v postelích, chtěli po něm kluci ze stanu, aby vyprávěl, co se mu zdává o jedné obzvlášť vyvinuté holce z jejich třídy. Vyhověl jim. Používal slova, u nichž jsem žasl, že je zná. Byl to jeho hlas, jeho výřečnost, jeho bohatá představivost. Nehnutě jsem tam ležel, skoro jsem nedýchal a bylo mi naprosto jasné, že nebýt ve stanu on, vzali by si do parády mě.

Jeden jeho spolužák najednou proběhl uličkou mezi postelemi a začal napodobovat Dovíkova otce, další se k němu přidal a zřejmě předváděl jeho matku. Přikryl jsem si hlavu vojenskou dekou. Kluci se smáli a Dovík s nimi. Ještě nezačal mutovat, a tak zněl jeho hlas mezi ostatními zvláštně zvonivě a svěže. Kdosi prohlásil, kdybych šel s Grünsteinem v Tel Avivu po promenádě, všichni by si mysleli, že jdu s holkou, a celý stan se rozchechtal.

Po druhé noci jsem uprosil našeho učitele, aby mi dovolil se přestěhovat. Třetí noc už jsem strávil v jiné posteli, v jiném stanu, daleko od něj, ale přesto jsem stále cítil, jak se jeho stan otřásá. Čtvrtou noc jsem měl hlídku s jednou spolužačkou, a to už jsem na Dovíka nemyslel.

Měl pravdu: vymazal jsem ho.

– V noci je to samý přebíhání ze stanu do stanu a všude se ozývá „áááá“ a „úúúú“ a „vytáhni tu ruku, pitomče“ a „ale až sem ještě smím, ne?“ a „fuj, co to děláš tím jazykem?“ a „jenom sem polož ruku a sáhni si na něj“ a „já dneska fakt nemůžu, vážně ne“ a „máma mě zabije“ a „jak se do háje rozepínají ty háčky“ a „panebože, tys na mě vystříknul“ a „ty krávo, skříplas mi ho do zipu“ –

Diváci se teď nechávají kolébat na vlnách smíchu. Pořád se mi vyhýbá pohledem. Čekám. Jsem připravený. Za chvilku se obrátí ke mně a se širokým úsměvem prohlásí: Podívejte, to je ale náhodička! Jak je ten svět malý! I tady pan soudce Avišaj Lazar tam tehdy se mnou byl!

Druhý den mého pobytu na táboře mě dopoledne poslali ze střelnice pro láhev s pitím, kterou jsem si zapomněl ve stanu. Pamatuju si, jak příjemné bylo najednou osamět, utéct od všudypřítomného hluku, křiku a rozkazů, na tu úlevu být konečně bez něj, bez jeho mučivé přítomnosti. Vzduch byl průzračný a všechno působilo tak nějak útěšně a svěže (teď, když tohle píšu, vybavuje se mi vůně mýdlové vody, která po ranním mytí zůstala v důlcích betonové podlahy ve stanu).

Posadil jsem se na svou postel. Celta byla vyhrnutá a já se mohl nerušeně dívat do pouště, jejíž krása mě už od mého příjezdu ohromovala a taky trochu konejšila. Snažil jsem se zbavit všech myšlenek.

A právě v tu chvíli, možná proto, že jsem na okamžik přestal být ve střehu, jsem ucítil, jak se mi hrdlem nahoru dere pláč, jaký jsem ještě nezažil, hned mi bylo jasné, že je to pláč ze žalu, z hrozné ztráty, a že mě nevidět ovládne a nepůjde zastavit.

Vtom do stanu vstoupil Dovík. Uviděl mě a zarazil se. Potom nejistým krokem došel, skoro doklopýtal ke své posteli a začal se hrabat v batohu. Taky jsem popadl batoh a předstíral jsem, že v něm něco hledám. Všechen pláč naráz vyschl. Když jsem nějaký čas neslyšel žádný zvuk, myslel jsem si, že už je pryč, a zvedl jsem hlavu. Stál u své postele, čelem ke mně, ruce svěšené podél těla. Vyměnili jsme si temný, chmurný pohled. Pohnul rty, snad chtěl něco říct. Nebo se pokoušel o úsměv, abych si vzpomněl na něj, na nás. Já zřejmě odpověděl gestem, které působilo varovně nebo odtažitě, možná znechuceně. Viděl jsem, jak se mu tvář zkroutila a zachvěla.

A to bylo celé. Když jsem k němu znovu vzhlédl, uviděl jsem, jak odchází.

– A třetí den, huláká, nebo možná čtvrtý, už ani nevím, paměť mi moc neslouží. A komu jo?! Já o sobě můžu vážně v klidu říkat „moje já, blahý paměti“. Sedíme v kruhu na zemi, slunce pekelně pálí, jediný stín vrhají supi, který čekají jen na to, až konečně zdechneme, pidlooký vedoucí nám vysvětluje zásady maskování nebo tak něco, když se k nám najednou od velitelskýho baráku přiřítí vojačka, myslím, že to byla četařka, dusy dus dusy dus, běží, je malá, takový ten typ, co na sebe moc pozornosti nestrhne, zato váhu strhne s přehledem, uniforma na ní praská ve švech, nohy má jak laňka – co noha to laňka, cha, cha, drobná pocta humoru ze šedesátých let, ve vteřině je u nás, kadet, co má službu, ani nestihne zavelet pozor a ona, celá bez dechu, vypálí: Grünstein Dov, je ve vašem oddíle?

I na tenhle okamžik si živě vzpomínám. Spíš než vojačku samotnou si vybavuju to, jak pronikavě zakřičela jeho jméno, vylekalo mě to, protože jsem se zasnil a neviděl ji přicházet. Slyšet jeho jméno mě tak zaskočilo, že jsem se leknutím málem vymrštil a řekl, že to jsem já.

– A já jsem, kluci a holky, hned vycítil, že tu něco pěkně smrdí. Celá třída, všichni kamarádi napřahujou ruce a ukazujou na mě, to je on! Jako kdyby jí chtěli říct: Jeho! Vezměte si jeho, ne mě! Pěkný kamarádi, zasměje se a nepodívá se na mě, stát vedle nich při selekci by asi nebyla moc velká sranda. A četařka povídá: Pojď se mnou rychle na velitelství. A já zrovna jako na potvoru vypísknu jak kastrát: Ale paní velitelko, vždyť jsem nic neprovedl… Kluci se chechtají, připadá jim to vtipný: Ale paní velitelko, vždyť jsem nic neprovedl… A hned na ni volají, napařte mu důtku za onanii, za prdění ve stanu, bonzujou na mě a vymýšlejí si, všichni sborem zpívají: Guma jde do basy! Guuuma jde do basyyy! Ve třídě jsem měl totiž taky přezdívku Guma. Proč Guma? To je od vás hezký, že se ptáte, milánkové. Protože tehdy jsem měl pihy, teď už je nemám, zmizely, ale míval jsem jich spoustu, jo, správně, jako když se někdo vysere do větráku, stolek devatenáct, děkuju vám za originální příspěvek do diskuze –

Pomaličku otáčí hlavu směrem k místu, odkud výkřik zazněl, jeho obvyklý fígl, upře na křiklouna bezvýrazný pohled. Majitel klubu rozsvítí nad dotyčným světlo a odhalí podsaditého muže ve žlutém saku a s vyholenou hlavou. Dovík se na něj nehnutě dívá. Víčka má přivřená. Publikum se může smíchy potrhat.

– Á, pan Tony Soprano s citrónovou polevou, prohlásí sladce, dobrý večer, vítejte u nás, krásnou křišťálovou noc přeju, jestli tomu dobře rozumím, zapomněl jste si dneska vzít prášky, že jo? Manželka dotyčného se rozesměje, až jí vyhrknou slzy, a svého muže poplácá po zádech, ten její konejšivou ruku nasupeně setřese. Ale no tak, kamaráde, vystartuje hned Dovík, já to tak nemyslel. Joave, dej tady pánovi panáka vodky a připiš mi to na účet, a nezapomeň mu tam šoupnout dva xanaxy a pár neurolů… Ne, vážně, chlape, jsi v pohodě, na konci večera dostaneš cenu al-Káidy za mimořádnou emoční inteligenci. Klídek, já se fakt nesměju tobě, kámo, já se směju s tebou, představ si, že ten fór o větráku jsem v životě už párkrát slyšel, ve třídě jsme měli jednoho kluka, myslím, že byste si fakticky rozuměli, byl úplně jako ty, jak přes kopírák – dá si ruku k ústům a šeptem sděluje publiku: citlivý jak demoliční koule a půvabný jako suspenzor – už toho nechám, jo? No tak, sedni si! Je to jenom sranda! Pokaždý, když mě viděl, ale úplně pokaždý, celých osm podělaných let, se mě zeptal, jestli nechci gumu, abych si vygumoval pihy, proto mi začali říkat Guma, chápeš? Není tu náhodou taky někdo, kdo se mnou chodil do školy? Ne? Takže v klidu můžu lhát dál? Paráda! Zkrátka a dobře, vstal jsem, oprášil si zadek od písku – takhle mimochodem začala operace Pouštní bouře, trhnul jsem se od party a šel za tou ženskou, hned mi bylo jasný, že to je konec, hotovka, šlus, od první chvíle jsem cítil, že sem se už nevrátím, že to je uzavřená epizoda, myslím jako moje dětství.

Lokne si z termosky. V sále je opět cítit nezřetelný, pulzující neklid. Lidé ještě stále čekají, co večer přinese. Ale jejich důvěra se zvolna vytrácí. Cítím jejich reakci přímo fyzicky, jako když vám rychle klesá hladina cukru. Vzpomenu si: okamžik před tím, než se vojačce přihlásil a vstal, mě vyhledal očima a dlouze, prosebně se na mě zadíval. A já před jeho pohledem uhnul.

– Co jsem si myslel? burácí z pódia. Dneska se všude mluví o tom, jak poznat, jestli dítě zapadlo, nebo nezapadlo do kolektivu. Jako kluk jsem vyvinul nesmírně přesnou vědeckou metodu, jak se to dá určit. Říkám jí tkaničkový test. O co jde? Představte si třeba skupinku dětí, který se vracejí ze školy. Jdou, smějou se, povídají si, křičí. Prostě děti. Jeden z nich se sehne, aby si zavázal tkaničku. A teď pozor, pokud se skupinka hned zastaví, úplně celá! Pokud dokonce i ti, kdo byli k dotyčnýmu zády a vůbec neviděli, že se shýbá, zůstanou stát a čekají na něj – patří do party, je v pohodě, zapadnul. Ale pokud si nikdo ani nevšimne, že se to dítě zastavilo, a teprve na konci osmý třídy se na rozlučkovým večírku někdo zeptá: Hele, co se vlastně stalo s tím klukem, jak si zavazoval tkaničku? Pak si můžete být jistý, že ten kluk jsem já.

Drobná žena sedí na krajíčku židle, ústa má pootevřená a nohy pevně přitisknuté k sobě. A Dovík se jí během toho, co pije z termosky, zadívá do očí a potom se konečně podívá do očí mně. Je to dlouhý, hluboký pohled. Poprvé od chvíle, co začal vyprávět tuhle historku, na mě hledí zpříma a já mám zvláštní pocit, jako by si od té ženy vzal jakýsi plamínek a pohledem mi ho předával.

– Každopádně jdu za tou vojačkou a hlavou mi běží: buď mě chtějí potrestat za něco, co jsem provedl – ale za co? Vždyť jsem byl ten největší naivka z celýho tábora, největší trumbera. Hodný kluk… Mrkne na drobnou ženu a usměje se a vzápětí se obrátí na mě: Řekněte mi prosím pěkně, pane soudce, je to slovo ještě volně na trhu? Trumbera? Používá se? Není to už jenom sběratelská záležitost?

V jeho hlase ani pohledu nenajdu sebemenší náznak nepřátelství a to mě mate. Potvrdím mu, že se to slovo ještě používá. Vysloví ho šeptem, pomaličku, jakoby pro sebe, jednou, dvakrát, nedokážu odolat pokušení a musím si ho zašeptat spolu s ním.

– Nebo že to má co dělat s mým tátou, něco do něj najednou vjelo, možná dospěl k názoru, že se mu celý ten tábor nějak nezdá, že to uráží jeho čest nebo že je moc levičácký, on byl totiž pravičák, nebo, což je nejpravděpodobnější, našel hanbatý časopisy, co jsem měl schovaný u stropu za stočenou roletou, a teď si mě chce zavolat na kobereček, těžko říct, u něj jste vážně nikdy nevěděli, odkud přiletí facka.

Stojí na samém kraji pódia blízko první řady stolků a ruce má pevně zaražené v podpaždí. Část diváků k němu zvedá hlavy, jiní jsou ponoření do sebe a nepřítomně na něj zírají zvláštním, mdlým pohledem, jako by už vzdali veškeré snahy sledovat, kam míří, ale přesto se od něj nedokázali odtrhnout.

– A pak mi dojde, že na mě mluví, ta četařka. Jde rychle a za chůze drmolí něco o tom, že se musím hned vrátit domů, že není čas, protože ve čtyři mám být na pohřbu, neotočí se na mě, jako by, já nevím, jako by se na mě bála podívat, a nezapomínejte, že celou dobu mám před očima její zadek, který teda rozhodně stojí za zmínku. Zadek – to je vůbec výživný téma. Řekněte mi, chlapi, ruku na srdce, hele, stolek třináct, povídal jsem na srdce! Mezi náma, viděli jste někdy ženskou, která by byla spokojená se svým zadkem? Viděli jste aspoň jednu jedinou, který by byl tenhle problém u prdele?

Mluví dál. Vidím, jak pohybuje rty. Mává rukama, usmívá se. A moje myšlenky začíná zahalovat mlha bílá jako mléko.

– Znáte to, jak ženská stojí před zrcadlem a dívá se dozadu z jedný strany, pak zase z druhý… mimochodem, ženská, když jde o její vlastní zadnici, dokáže bez potíží otočit hlavu o tři sta šedesát pět stupňů. Fakt! To je vědecky dokázaný! Tenhle pohyb svedou v přírodě jen dva další druhy – slunečnice a kliková hřídel. Takže se takhle otočí –

Předvádí ji, málem spadne naznak na stolky pod pódiem. Rozhlížím se kolem. Vidím spoustu děr. Drobných kráterů doširoka zejících smíchy.

– Dívá se… Prohlíží se… Nesmíte zapomínat, že má v hlavě aplikaci Google-ass, která velikost jejího zadku neustále porovnává s tím, jak vypadal v sedmnácti letech, a potom před tím zrcadlem zvolna nasadí výraz určený výhradně pro tuhle příležitost, v jidiš se to jmenuje endemický výraz a hebrejsky říkáme, že se tváří jak kyselá prdel. A nakonec zvolá hlasem antický tragédky: „A je to tady! Začíná povolovat. Ne! Je to ještě horší. Mám ho úplně povislý. Níž už klesnout nemůže!“ Chápete? Najednou mluví o vlastním zadku jako sociální pracovnice o svým svěřenci! Jako by se zadek sám ze svojí vlastní vůle rozhodnul klesnout co nejníž, na samý dno společnosti, a obrátit se k ní… zády, vystoupit ze systému a stát se zadkem – outsiderem! Za chvilku ho uvidíte, jak si někde v průjezdu píchá heroin! A vy, milánkové, pokud jste v tu chvíli náhodou zrovna s ní v jedný místnosti, uděláte nejlíp, když budete zticha! Ani muk! Cokoli řeknete, bude použito proti vám. Prohlásíte, že přehání, že její zadeček je moc roztomilý, atraktivní, k zulíbání a k zuštípání, a máte to spočítaný: jste slepí, jste vlezdoprdelkové a idioti a ženám vůbec nerozumíte. A pokud jí naopak zkusíte dát za pravdu – můžete se rovnou rozloučit se životem.

Ztěžka oddychuje, anekdota skončila. Kdo ví, kolikrát ji vyprávěl. Hlas mu už nestačí na všechna slova, některá polyká. Obecenstvo se směje. Já ještě pořád doufám, že jsem se přeslechl, že jsem něco nepochopil, že mi cosi uniklo. Ale stačí se podívat na drobnou jasnovidku, na její obličej zkroucený bolestí, abych věděl, že to tak není.

– Kde jsme to přestali? Jste úžasný publikum, no vážně, nejradši bych si vás vzal domů. Takže, přede mnou kráčí ta zadnice, ona vepředu, já za ní, a netuším, co po mně chce, co mají znamenat ty řeči o pohřbu, a vůbec, vždyť já nikdy ani na žádným pohřbu nebyl, neměl jsem to štěstí, malá rodina… a tak dále – máma, táta a dítě, pohřby jsme nikdy nepořádali, neměli jsme ani žádný příbuzný, který by mohli znenadání umřít, táta i máma byli jediný z celýho příbuzenstva, kdo přežil válku – mimochodem, když už mluvíme o příbuzných, tenhle týden psali v novinách, jak prý vědci zjistili, že tvor, který je člověku geneticky nejbližší, je nějaký druh toho nejprimitivnějšího slepýho červa. Nekecám! My a červi jsme bráchové! Ale říkám si, jestli nebudeme černý ovce rodiny, jinak by nás přece občas pozvali na nějakou tu rodinnou sešlost, no ne? Znovu udělá pěstí výpad proti imaginárnímu protivníkovi a pak vykryje jeho útok. V hledišti se náhle rozhostí tíživé ticho, připadá mi, že lidem začíná docházet, co to před chvílí řekl.

– Tak jo, popojedem, promýšlí si, kudy se vydá teď. Kde jsme to přestali? Žádná rodina, žádný příbuzenstvo, to už jsme říkali, bermudský trojúhelník táta-máma-dítě, všude klid a mír, tu a tam samozřejmě nastaly nějaký potíže, ale takovým věcem moc nevěnujete pozornost, když jste malí, tušil jsem, že můj táta není nejmladší, vlastně byl nejstarší ze všech otců ve třídě, a věděl jsem, že ho trápí cukr a srdce a ledviny a že bere prášky, a taky jsem věděl, no to jsem vlastně přímo viděl, všichni to viděli, že má pořád, ale fakt pořád, krevní tlak jako ten, no jak se jmenuje, Louis de Funès v citroënu, co nechce nastartovat. A máma, i když byla o dost mladší, si s sebou odtamtud taky přinesla celou fůru potíží, představte si, že byla skoro půl roku zavřená ve vlaku v takovým miniaturním kamrlíku mezi plechovkama barvy a oleje, kde se nedalo ani stát ani sedět, no co vám mám povídat, a kromě toho měla na zápěstí, na obou zápěstích – ukáže nám útlá předloktí – takový jemný, koketní stehy na žílách, který jí v jeruzalémský nemocnici Bikur cholim vyšily ty nejlepší vyšívačky. Je docela zajímavý, uchechtne se, že jsme po mým narození oba dva trpěli poporodní depresí, akorát ta moje trvá už sedmapadesát let. No ale kromě takovýchhle malicherností, který se určitě najdou v každý normální rodině, jsme my tři byli víceméně v pohodě, tak kde se tu zčistajasna vzal pohřeb, no kde?

Obecenstvo, které bylo v posledních minutách čím dál tišší, teď ani nemukne. Bezvýrazné obličeje, které si nechtějí zadat. Možná i já tak z pódia vypadám.

– Kde jsme to přestali? Nepomáhejte mi, já sám! Víte, jak zní v mým věku opak slova „zapomínat“?

Pár chabých hlasů zavolá: Pamatovat si!

– Kdepak: zapsat si to. Vojačka, četařka, zadnice, vlak, výšivka. Jdu za ní, pomalu, ještě pomaleji, přemýšlím, co to má znamenat, to musí být omyl, proč zrovna mě posílají na pohřeb? To si nemohli vybrat nějaký jiný dítě?

Mluví rychle, ze všech sil se krotí. Hlavu má skloněnou a ruce ještě silněji tlačí do podpaží. Připadá mi, že se maličko chvěje.

– Jak tak jdu a v hlavě mi to šrotuje čím dál pomaleji, ne a ne tomu přijít na kloub, najednou se odrazím, udělám stojku a pokračuju po rukou. Jdu pořád za ní, písek žhne jako oheň, pálí mě do rukou, ale to nevadí, to je dobře, jen ať pálí, aspoň nemusím přemýšlet, z kapes mi vypadávají věci, peníze, žetony na telefon, žvejkačky, drobnosti, co mi tam na cestu tajně šoupnul táta, často to takhle dělal, hlavně po výprasku, no to máte jedno. Jdu rychle, běžím – zvedne ruce nad hlavu a kmitá jimi ve vzduchu, všimnu si, že se mu skutečně třesou, prsty se mu chvějí, když totiž budu vzhůru nohama, nikdo mě nenajde, nikdo mě nechytí.

V sále je ticho jako v hrobě. Mám dojem, že diváci se v duchu snaží přijít na to, jakým šikovným grifem, eskamotáží nebo kouzelnickým trikem se mu povedlo přenést je z míst, kde se ještě před pár minutami nacházeli, sem do toho nového příběhu.

A já žasnu zrovna tak. Jako by mi podlaha ujížděla pod nohama.

– Vtom ta ženská, ta vojačka, něco vycítí, možná zahlídne na zemi můj převrácený stín, otočí se, vlastně vidím, jak se otáčí její stín, zbláznil ses, okřikne mě, a mně dojde, že křičí potichu, šeptem, okamžitě začni chodit normálně! Přeskočilo ti? Vyvádět pitomosti zrovna teď ?

– A já nic, běhám sem tam, před ní, za ní, ruce mám popálený, popíchaný od bodláčí, kamínků, štěrku, ale na nohy neseskočím, co mi asi tak může udělat, když jsem takhle, nikdo na mě nemůže a od myšlenek mám taky pokoj, do hlavy se mi nahrne krev, uši se ucpou, mozek přestane fungovat, myšlení se vypne, žádný proč-na-mě-najednou-nesmí-křičet, žádný – co myslela tím „zrovna teď“ ?

Pomaličku přechází po pódiu, dlaně stále ve vzduchu, krok za krokem, špička jazyka mu vykukuje mezi zuby. Velký měděný džbán za ním zachytí odraz jeho siluety, vpije ji do sebe a rozvlní ji na svých křivkách, dokud se z nich zase sám nevymaní.

– Mimochodem, i kluky ze třídy teď vidím vzhůru nohama, sedí tam, co předtím, výuka pokračuje, probírají maskování, tahle dovednost se v životě hodí, ani se za mnou neotočí, no jak jsem říkal – tkaničkovej test. Vidím, jak se vzdalujou, a vím, že ve skutečnosti se vzdaluju já, ale podtext se nemění – jsme od sebe daleko, jsme si na hony vzdálený.

Lioru, dívku, která se mnou držela hlídku na severním stanovišti tu noc předtím, jsem už skoro dva roky horoucně miloval a nikdy jsem se neodvážil s ní promluvit. Dovík věděl, že jsem do ní zamilovaný. Byl jediný člověk na světě, se kterým jsem o ní mluvil. Jediný, kdo se mě na ni dokázal zeptat, v podstatě mě svými pronikavými, sókratovskými otázkami přiměl uvědomit si, že ji miluju. Že cit, kvůli kterému se v její přítomnosti trápím a jsem ještě zachmuřenější a útočnější, je láska. Tu noc na hlídce, ve tři ráno, jsem se s Liorou líbal. Prvně jsem se tehdy dotkl dívčího těla. Moje osamělá léta ve třídě i ve škole skončila a dalo by se říct, že mi začal nový život.

A on byl na té hlídce se mnou. Tedy, mluvil jsem s ní, jako jsem mluvíval s ním. Jak mě to naučil při našich rozhovorech cestou z doučování. Byl jsem dobrý student: hned jak jsme došli na místo hlídky, zeptal jsem se jí na rodiče, na to, kde se seznámili, a potom na její dva mladší bratry. Byla zaskočená. Vyvedl jsem ji z rovnováhy. Trpělivě, vytrvale a taky mazaně jsem se vyptával dál, až se pozvolna rozpovídala o svém starším, autistickém bratrovi, který je v ústavu a o kterém rodiče většinou mlčí. Na to setkání jsem byl dobře vytrénovaný a připravený: dovedl jsem se ptát a dovedl jsem naslouchat. Liora vyprávěla a plakala, znovu vyprávěla a znovu plakala, a když jsem udělal vtip, plačtivě se smála a já ji hladil, objímal a líbal ji přes slzy. Byl to ode mě takový trik a dodnes úplně nerozumím všem jeho zákrutům. Kouzelnický fígl s paklíčem. Cítil jsem, jak se obracím k Dovíkovi z dřívějška, k tomu, kterého jsem měl rád. A kvůli chvílím s Liorou ho v sobě oživuju a nechávám ho svými ústy promlouvat. A naprosto chladnokrevně jsem si uvědomoval, že ho potom znovu vymažu.

To dopoledne, když jsem seděl se svým oddílem v písku na cvičišti a četařka pro něj přišla, jsem byl opilý. Opilý láskou, pocitem vykoupení a nevyspáním. Viděl jsem, jak vstává a jde za ní, a ani jsem se nepodivil, kam ho to odvádí. Potom jsem se zřejmě zase oddal snění o Lioře a o jejích neuvěřitelně hebkých rtech, ňadrech a chomáčku chloupků v podpaží, a když jsem se podíval znovu, uviděl jsem ho jít za četařkou po rukou. Nikdy předtím jsem ho takhle chodit neviděl, neměl jsem tušení, že to dovede. Šel rychle a lehce a horký vzduch se kolem něj tetelil, jako by ho svým tělem rozčeřil on. Byl to úžasný pohled. Najednou mi připadal volný a veselý, jako by tančil ve vzdušných vlnách, jako by přemohl zemskou přitažlivost a znovu se stal sám sebou. Náklonnost k němu mě doslova zaplavila a mučivé zážitky posledních dní se v tu ránu rozplynuly.

Na jednu krátkou chvíli.

Bylo toho na mě příliš. On. Jeho proměny. Odvrátil jsem od něj pohled, moc dobře si ten pohyb pamatuju, a znovu jsem se oddal svému opojení.

– Běžíme, ona hlavou nahoru, já hlavou dolů, před očima mi ubíhá bodláčí, písek, cedule, a tady už je cestička z kamenů a cihel, která vede k velitelskýmu baráku, už zdálky slyším křik. Odvezeš ho ty, a to hned! Na to se vám vyseru! Do čtyř hodin doručíš toho kluka na pohřeb, to je rozkaz! Tenhle tejden jsem už třikrát musel do Beer Ševy a zpátky! A slyším ještě někoho, hned jsem poznal, že je to vrchní rotmistr, který měl v táboře na starosti výcvik a kterýmu jsme přezdívali Eichmann – to byla tehdy v Izraeli dost rozšířená přezdívka pro empaticky znevýhodněný jedince –, taky řve a má silnější hlas než ostatní: A kde do hajzlu máte toho sirotka? No kde?!

Omluvně se usměje. Svěsí ruce podél těla.

Upírám zrak na desku stolu. Na svoje dlaně. Neměl jsem tušení.

– Ruce mám najednou jak z másla. Spadnu a zůstanu ležet s hlavou na zemi. Úplně bez hnutí, bůhvíjak dlouho. A když se konečně dokážu trochu nadzvednout, zjistím, že už jsem tam sám. Vidíte to před očima? Moje maličkost rozplácnutá na pouštním písku, vojačka je dávno v trapu, po tom malým baculatým tanku plným dobrých úmyslů se slehla zem, tuhle holku bych teda za chůvu nikomu nepřál.

Neměl jsem tušení. Ve snu by mě to nenapadlo. Jak jsem to mohl vědět.

– A teď, Netanjo, drahouškové, buďte se mnou a držte mě za ruku, jo? Před sebou mám dřevěný schůdky, co vedou do kanceláře velitele, nad sebou vražedně pálící slunce a supy, kolem dokola sedm krvelačných arabských států a ti lidi uvnitř na sebe hulákají jako šílenci: Vezmu ho jenom do Beer Ševy. A do Jeruzaléma ať si ho odveze někdo z ústředí! Fajn, tak jo, ty imbecile, už jsi mi vykecal díru do hlavy, hlavně už toho kluka popadni a jeďte, nemáme čas, takže fofr, jasný?

Lidé se trochu narovnají na židlích a opatrně se nadechují. Příběh je začne vtahovat, stejně jako vypravěčova znovu získaná energie, jeho rázná gesta, imitace a přízvuky.

Dovík ucítí čerstvý vítr a hned rozdává široké úsměvy. Z jednoho úsměvu se rodí další, praskají jako mýdlové bubliny: – Takže se zvednu z písku a čekám, dveře velitelský kanceláře se otevřou a po schůdcích ke mně sejdou červený boty a v nich náš rotmistr, který povídá, tak pojď, upřímnou soustrast, chlape, podá mi ruku a stiskne ji. Týjo, rotmistr mi podal ruku, ááá! A při tom takhle popotáhne, jakože se snaží přemoct soucit-lomeno-žal: Ruchama už ti to řekla, že jo? Je nám to moc líto, chlape, určitě to není snadný, a navíc v tomhle věku. Chci, abys věděl, že na nás se můžeš spolehnout, dovezem tě tam na minutu přesně, ale teď si musíš fofrem sbalit věci.

Tohle mi ten rotmistr řekl a já – vyvalí oči a otevře pusu dokořán v děsivé grimase, která připomíná loutku – jsem v naprostým šoku, vůbec ničemu nerozumím, jenom mi dojde, že se mě nejspíš nechystají za nic potrestat, a je mi i jasný, že už to není ten kretén rotmistr, co s náma v jednom kuse vyjebával, má teď otcovskou chvilku, pojď se mnou, chlape, už na tebe čeká auto, chlape, za chvilku snad řekne, děkujeme ti, že sis vybral právě nás, chlape, víme, že jsi měl možnost osiřet na jiný základně…

– Takže jdeme, já se za ním vleču jako kus hadru, a on – dva metry, namakanej, jde takovou tou typickou oficírskou chůzí, znáte to, jako transformer, hlavu zpříma, nohy tak široko od sebe, jak to jenom jde, abyste si mysleli, že má určitě koule jako bejk, ruce v pěst, hruď natáčí s každým krokem doleva doprava – raz dva raz dva.

Předvede to: Rotmistři totiž nechodí normálně, oni jdou, jako kdyby tu chůzi slabikovali, no nemám pravdu? Je tady mezi váma nějaký bývalý rotmistr? Fakticky?! Ve který jednotce? Golanská brigáda? Moment, a máme tu taky někoho od paragánů? Hmm, sešla se nám elita. Paráda. Tak co, kluci, bude rvačka? Diváci se smějí. Dva šedovlasí pánové, jeden z golanské jednotky a druhý od parašutistů, pozvednou skleničky a na dálku si připijí.

– Mimochodem, pane Golanský, víte, proč si Golaňák sedá do kouta, když je mu zima? Muž se zasměje: Protože tam je devadesát stupňů? – No bravo, raduje se Dovík, nechcete to vzít za mě?

– Takže, přijdeme do stanu, rotmistr si stoupne stranou, jako aby mi nechal soukromí. Cpu do batohu věci, co mi dal táta s sebou. Jestli jste to ještě nepochopili, byl jsem sice maminčin mazánek, ale taky tátův voják, takže mě perfektně vybavil, všechno tip top, za moji výstroj by se nemuselo stydět ani komando z Entebbe. Máma chtěla při balení taky pomáhat, měla přece, jak známo, s táborama bohatý zkušenosti, akorát že když slyšela v rádiu zpívat „tábor, tábor, ten je prima, ať je léto nebo zima“, představila si Birkenau. Zkrátka a dobře – když mi tihle dva nachystali batoh, měl jsem výbavu pro každou myslitelnou variantu celosvětovýho i lokálního vývoje, včetně pohmožděnin způsobených srážkou s asteroidem.

Zarazí se, usměje se při nějaké vzpomínce, která mu vytanula, snad obrázku táty s mámou, jak mu pakují věci na tábor. Lehce se plácne do stehna a zasměje se. Zasměje se! Je to úplně obyčejný smích, od srdce, ne ten profesionální. Žádný jedovatý úsměšek, žádné škodolibé uchechtnutí namířené vůči sobě.

– Přál bych vám tu jejich scénku s batohem vidět. Komediální výstup světový úrovně. Říkali byste si, kdo jsou ti dva cvoci a kterej parchant je vymyslel a proč, do hajzlu, člověk s takhle ujetýma nápadama nepracuje pro mě? A pak vám to dojde, a doprdele! Vždyť pro mě pracuje! Vypadalo to asi takhle: táta běhá sem a tam, vlítne do pokoje, vyletí ven. Pohybuje se jako – znáte ty malinký mušky, co lítají jenom rovně? Bzzz! Bzzz! Pokaždý přinese z jejich ložnice něco dalšího, šoupne to do batohu, urovná, šup šup, a už zas pro něco běží, pro ručník, baterku, ešus, bzzz, sušenky, bzzz, kostky bujónu, mast na popáleniny, několik čepic, inhalátor, pudr, ponožky, strčí to dovnitř, zarovná do pravýho úhlu, na milimetr přesně, já jsem v tu chvíli vzduch, neexistuju, teď je to jenom on versus batoh, světová válka, zubní pasta, krém proti komárům, taková ta plastová krytka na nos, aby si ho člověk nespálil, bzzz, tam zpátky, oči má čím dál blíž u sebe –

– Táta byl prostě třída. Zorganizovat, naplánovat, postarat o mě – na to byl expert, to byl ve svým živlu. Umíte si vůbec představit ten stres, když vás táta ve třech letech nutí chodit do školky pokaždý jinou cestou, abyste zmátli nepřítele?

Smích v hledišti.

– Ne, vážně, když jsem začal chodit do školy, stál ve dveřích do třídy a každýho prvňáka vyslýchal: Je to tvoje taška? Balil sis ji sám? Dal ti někdo něco?

Publikum se řehtá.

– A pak najednou přijde máma z ložnice s obrovským vlněným kabátem, kdo ví, po kom je, smrdí naftalínem. Mami, na co kabát? Prý slyšela, že na poušti je v noci zima. Vezme jí ho z ruky, takhle něžně, no tak, Surale, ject iz zimer, di nor zic un kik, čili: Teď je léto a ty se posaď a jenom se dívej. Sedět a dívat se? Tak to ani smykem! Minutu nato se objeví s pohorkama. Proč? Proto! Protože ten, kdo šel padesát kilometrů bos ve sněhu, prostě bez pořádných vysokých bot nikam nevyráží – zavrtí před námi svými směšnými kovbojskými botami –, abyste rozuměli, ona v životě neviděla poušť. Od chvíle, kdy přijela do Izraele, nevytáhla paty z domu, když nepočítám cesty do práce, tam a zpátky, bez odboček, jako kukačka z hodin, až na tu epizodu, kdy si v různých vilách v Rechavji hrála na Mášenku a tři medvědy, ale do toho se pouštět nebudeme. Vždycky chodila se svěšenou hlavou, šátek stáhnutý do obličeje, aby nedejbože nepřitáhla pozornost, pěkně šupky dupky podél zdí a plotů, aby na ni někdo Pánubohu nežaloval, že existuje.

Udělá pauzu, aby si svlažil hrdlo, potom si cípem trička vyčistí brýle, uloupí si pár vteřin na oddech. Konečně mi přinášejí jídlo. Očividně jsem to s objednávku přehnal, to množství by vystačilo pro dva lidi. Snažím se nevšímat si pohledů od okolních stolů. Vím, že na takové hody teď není vhodná chvíle, ale musím se trochu posilnit, cpu se empanádami a smaženými rybičkami, cevichem a nakládanými houbičkami. A jak se na to tak koukám, zase jsem si vybral hlavně její oblíbená jídla, po kterých mě bude bezpochyby pálit žáha. A ona se zasměje a řekne, že když nemáme jinou možnost, dá se i tohle brát jako rande, hltám a jsem čím dál zatrpklejší, tohle mi nestačí, oznamuju jí s plnou pusou, nestačí mi hrát s tebou tuhle hru, ping pong pro jednoho, a tomuhle vyprávění tu taky musím čelit sám. Ty máš teď nového přítele, říkám jí a wasabi mě štípe v nose tak, že mi vyhrknou slzy a málem se udusím, a ona místo uličnického šklebu v mžiku nasadí oslnivý úsměv a s falešnou skromností svatouškovsky prohlásí: Ale prosím tě… Smrt ještě není můj přítel, nanejvýš kamarád, kamarád taky rád.

– O čem jsme to mluvili? zamumlá. Kde jsme to přestali? Moje máma, jo. Víte, ona neuměla vůbec nic, žádný domácí práce, nic z toho, co mámy dělají, zabručí a mně se zdá, jako by v duchu najednou přehodil výhybku a rychle odbočil na vedlejší kolej. Neuměla prát ani žehlit a vařit už teprv ne. Myslím, že mi v životě nepřipravila ani omeletu. A táta dělal věci, který žádný chlap nedělá. Měli byste vidět, jak byly ručníky ve skříňce zarovnaný na milimetr, jaký měly záclony sklady, jak se podlaha leskla – nakrabatí čelo, až se mu obočí skoro spojí –, žehlil nám dokonce i spoďáry, tílka a košilky, všem třem, a povím vám ještě něco, to se fakt zasmějete –

– My se chceme smát vtipům! křikne od jednoho z bočních stolů podsaditý muž s ohromnými rameny a pár hlasů se k němu přidá: Co takhle nějaký vtipy? Chceme srandu. A ne tyhle blbosti.

– Vteřinku, kamaráde, hned dorazí čerstvá zásilka fórů, spokojenost zaručená, na to vem jed! Chtěl jsem jenom, co jsem to chtěl, teď jsem ztratil nit, úplně jsi mě vyhodil z konceptu, jo, už vím, chtěl jsem říct tohle, to si fakt poslechni, protože nic takovýho jsi určitě ještě neslyšel, můj táta, můj táta se domluvil s jedním obuvnictvím na Jaffský třídě, znáš Jaffskou v Jeruzalémě? No bravo, jseš fakticky světoběžník! Dávali mu na správku dámský nylonový punčochy z Mea Šearim a dalších ortodoxních čtvrtí. Jeden z mnoha start-upů mýho fotříka alias Pipi Dlouhý punčochy, způsob, jak si bokem přivydělat pár šupů. Ten chlap by dokázal prodat boty i rybě, nekecám. Z hlediště zazní chabý smích. S ramenatým mužem to ani nehne. Dovík si hřbetem ruky setře pot z čela. Dobře mě poslouchej, kamaráde, každý týden odtamtud nosil punčochy na opravu, byla jich spousta, vždycky tak čtyřicet, padesát párů, a mámu naučil je spravovat, dokonce i tohle uměl, no věřil bys tomu? Spravovat nylonový punčochy, jen si to představ –

Mluví teď jenom k podsaditému, ramenatému muži. Jednou rukou udělá prosebné, omluvné gesto, dej mi ještě minutku, kamaráde, a pak ti hned naservíruju tvůj vtip, ještě teplý, přímo z trouby, už ho vyndavám – táta jí koupil zvláštní jehlu s takovou dřevěnou rukojetí, páni, jak se mi to všechno najednou vybavuje, to je tvoje zásluha, jsi můj hrdina, natáhla si vždycky punčochu na ruku a jehlou nabírala nitku za nitkou, až puštěný oko zmizelo, pracovala takhle celý hodiny, někdy i několik nocí za sebou, oko za okem –

Poslední věty vychrlí téměř bez dechu, chce za každou cenu proběhnout cílovou páskou dřív, než divákům, obzvlášť pak ramenatému muži, dojde trpělivost. V sále panuje ticho. Pár divaček se usmívá, snad při dávné vzpomínce na nylonové punčochy, jaké se kdysi nosily. Nikdo v hledišti se nesměje.

– Koukejte, jak se mi to všechno vrací, uchichtne se omluvně.

Z ticha najednou zavrčí mužský hlas: Hele, frajere, tak co bude – dojde dneska na ten stand-up, nebo ne?

Je to ten muž ve žlutém saku a s vyholenou hlavou. Tušil jsem, že se ještě ozve. Ten druhý, s neskutečně širokými rameny, souhlasně zamručí. Podpoří je pár dalších hlasů. Jiní, především ženy, se je pokoušejí okřiknout, muž ve žlutém však pokračuje: No co je? Přišli jsme se zasmát a on nám z toho dělá Den holokaustu. A ještě si z toho holokaustu utahuje.

– Máš recht, kamaráde, máš recht, sorry! Dostaneš odškodný. No jasně, tohle vám musím vyprávět, přijde vnuk babičce na hrob, má zrovna výročí úmrtí. A o pár hrobů dál vidí chlapíka, jak sedí před náhrobkem a naříká: Proč? Proč? Proč jsi musel umřít? Život bez tebe už nemá smysl! Proč jsi musel odejít? Vnuk se za chvíli neudrží a jde za ním: Promiňte, pane, že vás ruším, ale díval jsem se na vás a vážně mě to vzalo u srdce. Nikdy jsem neviděl nikoho takhle truchlit, můžu se zeptat, koho to oplakáváte? Byl to váš syn? Nebo bratr? Chlap se na něj podívá a řekne: Ale ne, to byl první manžel mojí starý.

Diváci se hlasitě smějí – až příliš hlasitě, vzhledem k úrovni vtipu –, někteří se přinutí i zatleskat. Je až dojemné vidět, jak se mu lidé snaží pomoct zachránit večer.

– Počkejte, to ještě není všechno! Mám tu zásobu, co vydrží až do půlnoci! hlaholí a těká očima po sále.

– Jeden chlap zavolá svýmu spolužákovi ze střední, se kterým se neviděl třicet let, a povídá, mám na zítřek lístek na finálový zápas první ligy, nechceš jít? Bývalýho spolužáka to zaskočí, ale finále ligy je finále ligy. Takže kývne. Sejdou se, usadí se, skvělý místa, parádní atmosféra, užívají si to, zařvou si, zanadávají, udělají vlnu, zápas je prvotřídní. O poločase to kamarádovi nedá, hele, musím se tě zeptat, to jsi fakt nesehnal nikoho jinýho, komu bys ten lístek mohl dát? Třeba někoho z rodiny? Ne, odpoví ten druhý. A neměl jsi chuť pozvat, já nevím, třeba svoji ženu? Žena mi umřela, odpoví mu spolužák. Aha, to je mi líto. A co někoho z kamarádů? Kolegu z práce? To víš, že jsem to zkoušel, řekne mu, ale všichni šli radši na manželčin funus.

Diváci se smějí. K pódiu dolétají povzbuzující výkřiky, ale ramenatý chlap si přiloží dlaně k ústům, vytvoří z nich hlásnou troubu a zahuláká, dej nám už s pohřbama svátek! Nech nás žít! I on sklidí slušný potlesk a ovace, Dovík se zahledí do publika a já cítím, že v posledních minutách sice srší vtipem, ale duchem je trochu mimo. Na jeho tváři je čím dál patrnější, že se noří do vlastních myšlenek. Zpomaluje a to není dobře, snadno by mohl ztratit přízeň publika, ztratit celý večer. Není, kdo by ho zachránil.

– Takže s pohřbama vám mám dát svátek, fajn, beru na vědomí, kámo, hned to napravím, oprava za pochodu. Hele, Netanjo, kapánek to odlehčíme, co vy na to? Ale stejně vám musím vyprávět něco trochu osobního, dokonce intimního, když už jsme se tak sblížili, Joave, zesil klimatizaci, je tady na padnutí!

Publikum na znamení souhlasu nadšeně zatleská.

– Víte co? Před vystoupením jsem se trochu prošel po městě, zjišťoval jsem si únikový cesty, kdybyste mě třeba chtěli sundat z pódia – uchechtne se, ale na konci toho úsměšku visí závaží a všichni v sále si to uvědomují – a najednou vidím starýho dědu, může mu být tak osmdesát, seschlý jak rozinka, sedí na lavičce a pláče. Plačící děda? No to přece nemůžu dělat, že ho nevidím. Co kdyby třeba dostal chuť změnit závěť? Opatrně jdu k němu, ptám se ho, pane, proč pláčete? Jak bych neplakal, odpoví mi, před měsícem jsem potkal třicátnici, krásnou, úžasnou, sexy ženskou, zamilovali jsme se do sebe a začali jsme spolu žít. No to se máte, říkám mu, tak kde je problém? Poslouchejte, pokračuje stařík, od tý doby začínáme den dvěma hodinama divokýho sexu, potom mi udělá džus z granátovýho jablka, to je dobrý na železo, a já si zajdu po doktorech. Vrátím se, zase se vášnivě pomilujeme a ona mi udělá špenátový koláč, ten má hodně antioxidantů. Odpoledne si zaskočím na partičku karet do klubu důchodců, vrátím se a vášnivě se milujeme až do noci, a takhle to jde den co den… No to zní senzačně, povídám mu, hned bych s váma měnil. Tak proč brečíte? Stařík se na chvilku zamyslí a pak odpoví, když já si nepamatuju, kde bydlím.

Smích se publikem rozlije jako vlna. Dovík měří jeho sílu jako někdo, kdo odhaduje stabilitu kamene v potoce, a ještě než smích dozní, přejde do útoku, kde jsme to přestali, rotmistr, transformer – znovu napodobí jeho topornou chůzi a věnuje publiku drobný podlézavý úsměv, ze kterého se mi sevře žaludek – rotmistr mi dýchá za krk, tak honem, musíš sebou hodit, abys nepřišel pozdě a neprošvihnul to, to by nám tak scházelo, a já na to: A co, pane veliteli? Podívá se na mě, jako kdybych byl dement. No, celej den tam na tebe čekat nebudou, řekne, víš, jak to chodí na pohřbu, ne? Navíc v pobožným Jeruzalémě, s tou spoustou pravidel. Ruchama ti neřekla, že musíš být ve čtyři v Givat Šaulu? Kdo je to Ruchama? posadím se na postel a zírám na velitele. Přísahám, nikdy jsem opravdickýho rotmistra takhle zblízka neviděl, snad jenom v National Geographic. Volali ze školy, říká mi, sám ředitel volal, že máš být ve čtyři na hřbitově. Nechápu ani slovo z toho, co mi tu povídá. Všechno to slyším poprvý v životě. Jak to, že o mně mluvil ředitel, jak vůbec ředitel ví, kdo jsem, a co přesně to řekl, a je tu ještě jedna otázka, kterou potřebuju rotmistrovi položit, ale stydím se a nevím, jak se na něco takovýho ptát, a navíc velitele, kterýho vlastně skoro neznám. Takže se místo toho nakonec zeptám, proč si mám balit batoh. Voják protočí oči, zadívá se ke stropu stanu, jako by si se mnou už vážně nevěděl rady, a pak prohlásí, chlape, tys to ještě nepochopil? Už se sem nevrátíš. Chci vědět proč. Protože pak přece budete sedm dní držet smutek, vysvětluje, a tábor mezitím skončí.

– No super, takže teď se ukázalo, že nás čeká ještě týdenní smutek. To je vážně nabitý program, na nic se nezapomnělo, jenom škoda, že mě o tom nikdo neinformoval. Jediný, co teď chci, je spát, po ničem jiným netoužím. V jednom kuse zívám. Dokonce i přímo rotmistrovi do obličeje. Nedokážu to ovládnout. Udělám si na posteli mezi svými věcmi místečko, lehnu si, zavřu oči a zmizím.

Zavře oči a chvilku tak na pódiu stojí. A právě se zavřenými víčky působí jeho tvář najednou čitelněji, výrazněji, téměř oduševněle. Ruka bezděčně žmoulá lem trička. Člověk by se nad ním ustrnul, dokud neotevře pusu.

– Znáte ty vojenský lehátka, co se s váma uprostřed noci složí a spolknou vás jako masožravka? Ráno přijdou kamarádi a Dovík nikde, nezbylo po něm ani stopy, jenom brejle a tkanička od boty, a postel se oblízne a odkrkne si.

Pár diváků se zachichotá. Nejsou si jistí, jestli se v takové chvíli můžou smát. Jen ti dva mladí v kožených motorkářských bundách se jako jediní tiše, hrdelně chechtají, ten smích trvá dlouho a šíří mezi okolní stoly neklid. Dívám se na ně a myslím na to, jak jsem do sebe pětadvacet let den co den vstřebával to, co lidé jako oni vyzařují, dokud nepřišel okamžik, po Tamaře, bez Tamary, kdy jsem toho zřejmě víc nedokázal pojmout, něco ve mně prasklo a všechno se vyhrnulo ven.

– Vstávej, říká mi rotmistr, proč si leháš? Tak poslechnu. Stojím tam, jako bych čekal jenom na to, až odejde a já se budu moct vrátit do postele. Jenom na chvilku, než se to celý přežene a všechno zas bude jako dřív.

– Už na mě začíná být naštvanej, ale pořád se snaží ovládat. Pojď na stranu, řekne, tady se postav, já ti to zabalím. Nechápu. To mi chce pomoct? Je to, jako kdyby k vám v restauraci přišel třeba Saddám Husajn a řekl by: Mohu vám nabídnout suflé s lesními plody v karamelu? Sám jsem ho připravoval.

Udělá pauzu, čeká na smích, ale ten nepřichází. Vtom se mu oči rozjasní. Dojde mu, v jaké pasti publikum uvízlo. Příběh, který vypráví, nenechává pro smích sebemenší skulinku. Vidím, jak mu mozek pracuje na plné obrátky. Rozhodne se okamžitě znovu jasně vyznačit hřiště, vydat nám povolení: Znáte ten o ženský, co smrtelně onemocní chorobou, kterou nebudeme jmenovat, abychom jí nedělali skrytou reklamu? Rozpřáhne ruce v širokém objetí a veselostí jen srší. Zkrátka a dobře, manželka povídá manželovi, měla jsem sen, že když zkusíme anální sex, uzdravím se. Fakt ho neznáte? Kde to žijete? Tak poslouchejte. Manželovi to připadá trochu divný, ale co by pro manželčino uzdravení neudělal. Tak jo, večer vlezou do postele, hupnou na to, šup šup a pak hned usnou. Ráno se manžel probudí, natáhne ruku na její stranu postele – tam nikdo! Vyskočí, je si jistý, že je po všem, když vtom ji uslyší, jak si v kuchyni zpívá. Běží tam, jeho žena stojí u linky, dělá salát, usmívá se, vypadá fantasticky. Poslechni si, co se stalo, povídá mu, výborně jsem se vyspala, probudila jsem se brzo a cítila jsem se naprosto skvěle, rozjela jsem se do nemocnice, tam mě vyšetřili, udělali snímky a řekli, že jsem úplně zdravá! Jsem prý zázrak medicíny! A manžel, jen to uslyší, usedavě se rozpláče. Proč brečíš? ptá se ho, copak nemáš radost? Mám, to víš, že mám, říká jí a slzy mu tečou, jenom mi došlo, že jsem mohl zachránit i mámu!

Část diváků ohrnuje nos, ale většina se chechtá na celé kolo. Včetně mě. Co naplat, je to dobrý vtip. Snad ho nezapomenu. Dovík si nás prohlíží. Rychle a zkoumavě. Chytrý tah, mluví nahlas sám k sobě, ještě furt to umíš, Dovíčku, plácne se dlaní do hrudi, jen málo diváků pozná, že tenhle úder je jiný než ty předchozí.

– Takže si stoupnu stranou, rotmistr se vrhne na můj bágl, sbírá věci poházený po posteli i pod ní, jen to lítá, řádí, jako kdyby vtrhnul do palestinskýho baráku někde v Gaze, prásk! Do útoku! Cpe to všechno dovnitř bez ladu a skladu, ani ho nenapadne, co tomu asi řekne táta, až uvidí, s jakým batohem se mu to vracím. Jakmile na to pomyslím, nohy mi vypovědí službu a já sebou žuchnu na vedlejší lehátko.

Pokrčí rameny. Chabě se usměje. Mám dojem, že se mu zase špatně dýchá.

– Tak jedem, šou mast gou on, hlavně nenaštvat publikum, rychle uspokojit potřeby, tak se to dneska nosí. Šup šup! Běžím s batohem za rotmistrem, koutkem oka vidím spolužáky, jsou pořád na cvičišti, dívají se na mě, jako kdyby něco věděli, možná si všimli, že supi už zamířili na sever. Kluci – napodobuje supy a hovoří se silným ruským přízvukem – v Jeruzalémě je čérstvaja mrtvóla!

Viděl jsem ho, jak jde za velitelem, drobná postavička, sehnutá pod těžkým batohem. Vzpomínám si, že jsme se všichni otočili a podívali se na něj a já si pomyslel, že přesně takhle – jenom bez toho batohu – to vypadalo, když jsme se loučili na autobusové zastávce a on se odevzdaně vlekl domů.

Někdo ze spolužáků poznamenal něco vtipného na jeho adresu, ale tentokrát se nikdo nezasmál. Nevěděli jsme, proč ho odvedli k veliteli, a nevzpomínám si, jestli do konce tábora někdo z jeho třídy zjistil, co se stalo a kam ho odvezli. Vedoucí nám nic neřekli a my se neptali. Aspoň já ne. Věděl jsem, že pro něj přišla vojačka, a o chvíli později jsem ho zahlédl, jak jde s batohem za rotmistrem k džípu, který na něj už čekal. Jiná fakta jsem tehdy neměl k dispozici. Znovu jsem ho uviděl až dnes večer na scéně.

– A řidič v džípu už túruje motor, celá jeho nasranost se koncentruje v noze, kterou dupe na pedál, provrtává mě vražedným pohledem. Nastoupím si, bágl hodím dozadu a sednu si na přední sedadlo, rotmistr na šoféra houkne: Vidíš tohohle roztomilýho hocha? Pěkně za ručičku ho dovedeš až na nádraží v Beer Ševě a nepustíš ho, dokud si pro něj nepřijdou lidi z ústředí, který ho mají hodit do Jeruzaléma, kapišto? A řidič na to: Přísahám bohu, že jestli tam nebudou, až dorazíme, nechám ho ve ztrátách a nálezech. Rotmistr ho dvěma prsty silně štípne do tváře a zašklebí se mu do ksichtu: Hele, Tripolis, mysli na to, že máš u mě vroubek. Takže žádný „nechám ho tam“ a žádný ztráty a nálezy, na to zapomeň. Předáš ho pěkně z ručky do ručky, jinak to budu brát jako nedoručení vojensky zásilky, jasný? A teď na to šlápni!

– A mně to celý připadá, jako bych se díval na film, ve kterým hraju: Sedím ve vojenským džípu a k tomu vepředu. Dva cizí lidi, oba vojáci, se o mně baví a já jim sotva rozumím, k filmu nějak zapomněli dodat titulky. A já se celou dobu potřebuju rotmistra na něco zeptat, musím to stihnout, než vyrazíme, čekám jenom na to, až se na chvilku odmlčí, ale když mám konečně příležitost, nedokážu to vyslovit, nedokážu tu větu ani poskládat, mám z těch slov, z těch dvou slov, příšernou hrůzu.

– A pak se na mě rotmistr podívá a já si pomyslím, teď, teď mi to řekne, připravím se na to, celý tělo se mi najednou sevře. Rotmistr mi položí ruku na hlavu jako jarmulku a zarecituje: Ať vás z nebes utěší, Všemohoucí ať vás utěší vprostřed truchlících Sionu a Jeruzaléma, pak z boku poplácá džíp, jako když chcete pobídnout koně k trysku, řidič řekne amen, sešlápne plyn a už jsme pryč.

V hledišti je ticho. Nějaká žena váhavě zvedne prst, hlásí se jako ve škole, ale pak nechá ruku zase klesnout do klína. U vedlejšího stolku se muž nechápavě podívá na svou partnerku a ta pokrčí rameny.

Chlap ve žlutém saku vře vzteky. Rukávy se mu nadouvají. Co nevidět dosáhne bodu varu. I Dovík to cítí, co chvíli k němu nervózně zalétne očima. Zavolám servírku, aby odnesla nádobí ze stolu, hned teď. Nesnesu pohled na ty prázdné talířky. Nemůžu uvěřit, že jsem toho tolik spořádal.

– Takže jedeme, řidič nic neříká. Nevím ani, jak se jmenuje. Po očku si ho prohlížím. Hubený, trochu nahrbený, s obrovským nosem, velikýma ušima, poďobaný až na krku. Mnohem poďobanější než já. Oba jsme zticha. On má sto chutí mě zabít kvůli cestě do Beer Ševy, kterou mu hodili na krk, a mně už tuplem není do řeči, co bych taky říkal? Venku je snad čtyřicet stupňů, pot z nás jenom leje. Zapne rádio, nedá se nic chytit, šum, praskání, vysílání odněkud z vesmíru –

Začne obdivuhodně věrně napodobovat zvuky praskajícího vysílání různých, rychle se střídajících stanic, stěží srozumitelné útržky vět, slov, písní, Jeruzalééme ze zlatááá… Johnny is the goy for me!… Itbach al-jahúd! Smrt Židům!… Ani za rachotu děl nepřestáváme toužit po míru!… Kdybych tak byl Rothschild… Punčochy Merci – na nožky vem si… Chrámová hora je v našich rukou, opakuji: Chrámová hora je v našich rukou!

Publikum se baví. Dovík si lokne z termosky a zároveň ke mně vyšle rychlý pohled, tázavý, plný očekávání. Jako by toužil vědět, co si zatím myslím o jeho vyprávění nebo snad o celém vystoupení. A mně nějaký pitomý, slabošský instinkt okamžitě zavelí se zase uzavřít. Zatvářím se naprosto bezvýrazně a uhnu pohledem. Ucouvne, jako bych ho udeřil.

Proč jsem to udělal? Proč jsem ho v té chvíli odmítl podpořit? To kdybych věděl. Rozumím sám sobě čím dál míň, hlavně v posledních letech. Teď, když si nemám s kým promluvit, když nemám Tamaru, která by se důkladně a vytrvale vyptávala, se moje vnitřní kanály zneprůchodnily. Vzpomínám si, jak se jednou vrátila od soudu celá rozzuřená, byla se na mě podívat, jak projednávám případ otce, který týral svou dceru. Tvářil ses úplně netečně, rozčilovala se pak na mě doma. Ta holka si tam vylévala srdce, dívala se na tebe jak na smilování a čekala od tebe aspoň maličkatý náznak podpory, porozumění, jediný pohled, ze kterého by pochopila, že s ní soucítíš, a ty –

Vysvětlil jsem jí, že přesně takhle se u soudu tvářit mám: i když to ve mně vře, nesmím ani špetičku z toho pustit na povrch, protože jsem ještě nevynesl rozsudek. S úplně stejnou kamennou tváří, vysvětloval jsem jí, jsem potom vyslechl i jejího otce, když předkládal svoji verzi. Spravedlnost musí být i vidět, pokračoval jsem, svoje pochopení pro tu dívku ukážu v rozsudku, to se spolehni. Jenže to už bude pozdě, ona ho potřebovala vidět v té příšerné chvíli, kdy s tebou mluvila, namítla Tamara a pak se na mě podívala tak zvláštně jako ještě nikdy.

– Takže, o co jde, Netanjo, snaží se, aby jeho hlas zněl vesele, a mně je jasné, že se pokouší přenést přes ránu, kterou jsem mu právě uštědřil, vzteky bych se nejradši neviděl. Ááách, Netanjo, věčný, idylický město, vzdychne, vám je radost se svěřovat. Tak kde jsme to přestali? Řidič, no jasně, začínám mít dojem, že mu je trochu trapně za to, jak se ke mně choval, a že přemýšlí, jak se dát se mnou do řeči. Nebo za to prostě může nuda, horko, mouchy. A já – co bych si s ním asi tak měl vykládat? A taky nevím, jestli to ví. Jestli mu o mně řekli. Jestli mu to prozradili, když byl v kanceláři s velitelem a s rotmistrem. A i kdyby to třeba věděl – stejně netuším, jak se ho zeptat, a navíc si ani nejsem jistý, jestli bych tu odpověď ustál, když jsem tu sám, bez táty, bez mámy –

V tu chvíli to vypukne. Holohlavý muž ve žlutém saku praští dlaní do stolu, jednou, a podruhé, v pomalém rytmu, oči upřené na Dovíka, kamenná tvář. Během pár vteřin celý sál ztuhne a teď už se pohybuje jen on, jen jeho ruka. Bum. Pauza. Bum.

Trvá to celou věčnost.

Z koutů sálu se zvolna začíná ozývat ustrašené nesouhlasné mumlání, ale on si jede svou: Bum. Pauza. Bum. Podsaditý ramenatý muž se k němu přidá, rukou zaťatou v pěst pomalu bouchá do stolu tak, až ho málem rozbije. A já se zvolna dostávám do varu, do hlavy mi stoupá krev. Tyhle typy zatraceně dobře znám.

Pohledem si vzájemně dodávají kuráž. Slova nepotřebují. Mumlání přerůstá v křik. Pár dalších stolů je horlivě podporuje, tu a tam někdo protestuje, většina si dává pozor, aby neprojevila názor. V podzemním prostoru je ve vzduchu najednou lehce cítit pot. I závan parfémů je náhle pronikavější. Majitel klubu se zvedne a zůstane bezradně stát.

Lidé sedící u různých stolů se spolu dohadují. „Ale vždyť to pořád prokládá vtipy, pořád!“ tvrdí nějaká žena, „Já si to hlídám. No vážně, sleduju ho!“ „Stand-up, to nemusí být jenom vtipy,“ podpoří ji další žena, „ale třeba i historky ze života!“ „Historky mi nevadí, pokud mají pointu!“ křičí postarší muž, asi v mém věku, o kterého se opírá jeho nepřirozeně opálená partnerka.

A Dovík se celým tělem otočí ke mně, dívá se na mě.

V první chvíli nevím, co ode mě chce. Se svěšenýma rukama stojí na kraji pódia, bouři kolem sebe vůbec nebere na vědomí, dívá se na mě.

Na mě, který mu před chviličkou přibouchl svůj obličej před nosem. Stále doufá, že pro něj něco udělám. Co bych tak mohl dělat? Co proti nim zmůžu?

A hned pomyslím na to, co jsem mohl dřív, na moc, kterou jsem nad takovými lidmi měl. Absolutní moc jediného mávnutí rukou, jediné věty v rozsudku. Ty chvíle, kdy jsem se cítil jako král, ačkoli jsem to nesměl přiznat ani sám sobě.

Rámus a křik narůstá. Skoro všichni v sále už se té vřavy účastní, rvačka je na spadnutí, a on pořád nehnutě stojí a dívá se na mě. Potřebuje mě.

Už je to dlouho, co mě někdo potřeboval. Nedokážu popsat, jak obrovský údiv se mě zmocnil. A jak obrovský strach. Nejdřív mě přepadne záchvat kašle, potom odsunu stolek, vstanu a přitom pořád nemám ponětí, co se vlastně chystám udělat, možná chci ve skutečnosti odejít, zmizet, vždyť s tímhle mafiánským městem nemám nic společného, měl jsem se sebrat a vypadnout už před hodinou, jenže jednak tu jsou ti dva, co třískají do stolů, že je málem rozbijí, a potom je tu Dovík, a vtom už slyším sám sebe zařvat: Nechte ho ten příběh dovyprávět!

Lidé v sále ztichnou, podívají se na mě trochu zaraženě a trochu vyděšeně a mně je jasné, že jsem zakřičel silněji, než jsem zamýšlel. Očividně o dost silněji.

Stojím tam. Nebo spíš trčím. Cítím se jako herec v melodramatu, který čeká, až mu nápověda hodí další repliku. A ono nic. Není tu žádná justiční stráž, která by mě oddělila od lidí v sále, žádné nouzové tlačítko pod pultíkem, tohle není svět, ve kterém jsem si užíval anonymní procházku po ulici s vědomím, že v příštím okamžiku stanu na místě, odkud budu moci rozhodovat o osudech a životech druhých.

Kolem mě je stále ticho. Dýchám příliš rychle a nedokážu to ovládnout. Cítím na sobě pohledy všech přítomných. Vím, že svým vzezřením trochu klamu – nejen moje mohutná postava, ale i vystouplé, hrbolaté čelo udělá někdy své –, ale nejsem zas takový hrdina, abych si za tím výkřikem dokázal stát, pokud by se situace skutečně vyhrotila.

– Nechte ho ten příběh dovyprávět! zopakuju, tentokrát pomalu a důrazně, jednotlivá slova přímo vyrážím, hlavu vysunu dopředu, jako bych se chystal někoho nabrat na rohy, vím, že v té podivné pozici působím směšně, ale přesto tak zůstanu a na okamžik se rozpomenu na ten pocit – naplnit svoji existenci až po okraj. Prostě jenom být.

Muž ve žlutém se otočí na židli a osloví mě: V pohodě, pane soudce, já to beru, ale chtěl bych, aby mi teď vysvětlil, jestli jako tahle snůška hovadin má bejt všechno, čeho se dočkám za těch dvě stě čtyřicet šekelů, který jsem za tohle představení vypláznul. Není to náhodou protizákonný, Vaše ctihodnosti? Neříká se tomu klamavá reklama? A Dovík, kterému oči dosud vděčně září jako klukovi, jehož se zastal starší bratr, mu skočí do řeči.

– Ale to zas žádný strachy, že by ses za svý prachy nedočkal řádnýho povyražení, hochu. Ještě budeš řičet smíchy! Teď teprve vypukne ta pravá zábava, to si piš, tohle byla jenom předehra, jasný? Věnuje mu chlapácký úsměv, který se moc nepovede, muž jenom znechuceně odvrátí zrak, jako by uviděl otevřenou ránu. Dobře mě poslouchej, kamaráde: opřu si hlavu o okýnko, a je to správný vojenský okýnko, což znamená, že se nedá dovřít ani úplně stáhnout, sklo je zaseknutý v půlce a třese se, ale právě to mi přijde vhod, protože ono se netřese, přímo se zmítá. Trrr! Příšerný randál, takovýhle rámus nedělá ani sbíječka, když vrtá do betonový zdi, instinktivně na něj položím hlavu a mozek se mi začne třepat, trrr! Jsem jako v kompresoru! V mixéru! Trrr! Trrr!

Předvádí publiku, jak se opírá o okno. Hlava se mu začíná třást, nejdřív jemně, potom rychleji a silněji, a pak začne zmítat celým tělem, je to neuvěřitelná podívaná: rysy se mu slijí, jedna grimasa střídá druhou v šíleném letu jako karty v balíčku. I jeho končetiny se míhají a zmítají, pobíhá po jevišti jako blázen, hází to s ním od kraje ke kraji, pak sebou mrskne na zem jako hadrová panenka, leží tam, popadá dech a co chvíli ještě zaškube rukou nebo nohou.

Diváci se smějí, i ti, kteří se bouřili nejvíc, se téměř proti své vůli pochechtávají, dokonce i maličká jasnovidka se ohromeně usmívá, ústa má pootevřená a odhaluje drobné zuby.

– Tohleto trrr mi snad poslalo samo nebe, prohlásí, vstane z podlahy, opráší si dlaně a věnuje odzbrojující úsměv muži ve žlutém a vzápětí i tomu ramenatému. Oba dva se zatím odmítají nechat uchlácholit a znovu nasadí pochybovačný, posměšný výraz.

– Trrr! Nedokážu na nic myslet, každou myšlenku to rozmetá na tisíc kousků a v hlavě mi zbyde jenom protlak, trrr! Pohodí ramenem směrem k drobounké ženě, ta se zvrátí dozadu a směje se, až se jí po tvářích koulejí slzy, několik lidí v hledišti si toho všimne a ocení tuhle jemnou vedlejší dějovou linku. Pidi, osloví ji, už si na tebe vzpomínám. Bydleli jste nad tou vdovou, co měla kočky.

Věnuje mu široký úsměv: no tak vidíš!

– Ale ten řidič – teda rozhodně není včerejší! zahuláká Dovík, dupne nohou a vymrští paži vzhůru v elvisovském gestu. Ten trik se sklem už zná od předchozích pasažérů, tohle představení s parkinsonovým okýnkem mu hrajou všichni. A tak se dá se mnou do řeči jakoby nic, ukazuje na auta v protisměru, tohle je Dodge D-200, jede na základnu Šivta, to je REO, veze zásoby na jedničku, to je výcviková základna pro důstojníky, tohle je Studebaker Lark z jižního velitelství, takový měl Moše Dajan během války, vidíš, jak na mě zablikal? Se známe.

– Co mu na to mám říct? Nic. Mlčím. Tak to zkusí jinak: Takže oni ti to přišli jen tak kliďánko oznámit?

– A já jsem zticha. Trrr… Mixér na myšlenky. Za vteřinu tu jeho otázku rozseká na kousíčky, na protlak, mozkový pyré. A najednou se mi před očima objeví táta a jeho lokšen. Netuším, proč se mi vybaví zrovna tenhle obrázek, můžu se u něj vteřinku zdržet, že jo? Každopádně to není jen tak, že se mi zjeví zrovna táta s nudlema, proč právě on, co myslíte? Možná je to špatný znamení. Anebo dobrý. Co já vím. Ještě pevněji sevřu víčka a hlavu nechám ještě silněji narážet do okýnka, nejlepší teď bude nemyslet, na nic, na nikoho. Chytí se oběma rukama za hlavu, která se zmítá ze strany na stranu, a přitom haleká jak na lesy, jako by se snažil překřičet rámus, který dělá auto i okýkno: To mi došlo skoro okamžitě, Netanjo! Že musím přecvaknout vypínač v mozku! Že mi nedělá dobře na něj myslet! A ani pro mýho tátu to není dobrý, a vůbec pro nikoho není dobrý být právě teď v mým mozku –

Roztáhne ústa do širokého, klidného úsměvu a zase rozpřáhne ruce, jako by se nás chystal obejmout. Diváci, i když ne všichni, se trochu zaskočeně zasmějí. Usmívám se na něj, jak mi jen svaly v obličeji dovolí. Nevím, jestli ten úsměv vidí. Snažím se ho vyzbrojit na cestu, která ho čeká. Výrazy tváře jsou někdy zoufale nedostatečné.

– Takže, co mají znamenat ty lokšen? Dobře, že se ptáte! Jste úžasný publikum! Citlivý, starostlivý! Tak poslouchejte, to něco uslyšíte. Jednou týdně, když odloží ty svoje účetnický notýsky, připravuje táta nudle na kuřecí vývar na týden dopředu, no fakt, nekecám – chraplavě se zasměje –, a v tom džípu mi mozek zčistajasna začne přehrávat film, neptejte se mě proč, mozek je mozek, logiku v něm nehledejte: takhle rukama zadělává těsto, takhle ho pak rozválí, až je tenoučký jako papír –

Přestože jeho obličej ani držení těla se téměř nezmění, hladce vklouzne do postavy svého otce. Jeho otce jsem nikdy nepotkal, znal jsem ho jen z té přisprostlé scénky, v níž ho Dovík tehdy v noci ve stanu v Beer Oře imitoval, ale podle toho, jak mi naskočí husí kůže, cítím, že to je on, že přesně takový byl.

– A s těstem na rukou běží do ložnice, aby ho na jejich posteli nechal proschnout, kmitá tam a zpátky, bzzz, bzzz, dokonce i doma pořád pobíhá a všechno, co dělá, taky nahlas komentuje, sám sobě v přímým přenosu, teď vezmeme těsto, teď ho dáme na lokšenbret, teď vezmeme walgerholz, teď těsto vyválíme. Tu a tam se někdo v hledišti zachichotá, může za to ten legrační přízvuk, imitace i jidiš a taky Dovíkův perlivý smích, ale většina diváků na něj zase jen bezvýrazně zírá a mně začíná docházet, že tenhle pohled je nejúčinnější zbraň, kterou publikum má.

– Přísahám, že když jste s ním doma, celou dobu ho slyšíte, jak mluví, jak sám sobě dává instrukce, permanentní bzukot. Vlastně by to byl docela srandovní chlapík, nebýt to náhodou váš táta. – A teď si představte, že já – já, jo? Vidíte mě? Haló! Vstávat! Tady váš Dovík! Hvězda večera! No sláva, Netanjo – sedím v džípu uprostřed pouště, najednou ho vidím před sebou a připadám si zase jak v nějakým praštěným filmu, vidím svýho tátu, jako by tam doopravdy byl, ty gesta, ty řeči, to, jak bere nůž a těsto svinutý do ruličky a krájí ho rychle jako stroj, šmik šmik šmik, nudle mu odletujou zpod nože a ostří pokaždý dopadne milimetr od konečků prstů, ale nikdy se neřízne! Kdepak on! To máma, mimochodem, měla naopak zakázaný doma cokoli krájet – vykouzlí široký úsměv, tak široký, jak to jen jde, a ještě trochu víc. Tak například banán si směla oloupat jenom za přítomnosti chirurga a pohotovostního týmu. O všechno se hned řízla, každou chvíli jí tekla krev – mrkne na nás jedním okem a pomaličku si prstem postupně přejede po obou zápěstích v místech, kam ukazoval, když předtím mluvil o její „výšivce“ – a pak, co nevidím, Netanjo? Obličej má rudý a zpocený. Co nevidím? Čeká na odpověď, oběma rukama je vybízí, aby se ozvali, ale nikdo se k tomu nemá. Publikum je jako kus ledu. Vidím ji! Mámu! A jeho podlézavé, úlisné zahihňání patří hlavně těm dvěma, kteří na něj mají spadeno. Chápete, kluci? Jako by mi mozek hned přihrál i máminy obrázky –

Muž ve žlutém saku se zvedne. Hodí na stůl bankovku, aby zaplatil útratu, zatahá svou ženu za ruku a přinutí ji vstát. Je to zvláštní, ale skoro se mi uleví: jsme zase všichni doma, v Izraeli. Návrat do reality. Manželé si razí cestu ven, všichni je od svých stolů sledují. Druhý muž, ten urostlý, by je bezpochyby nejradši následoval, vidím, jaký boj se v něm odehrává, ale zřejmě má pocit, že opičit se po nich je pod jeho úroveň. Kdosi se snaží manželskou dvojici zadržet, prosí je, aby zůstali. To už se fakt nedá! procedí muž. Pátek večer, člověk se přijde pobavit, vyčistit si hlavu, a tady je sranda jak v márnici. Jeho žena, s krátkýma nohama a vratkou chůzí v jehlovích podpatcích, se odevzdaně usmívá a jednou rukou si stahuje lem sukně ke kolenům. Když mužův pohled padne na jasnovidku, na chvilku zaváhá, pustí manželčinu ruku, projde kolem několika stolů až k ní a jemně se k ní nakloní. Nechcete jít taky? zeptá se. Tenhle chlap není normální, jenom si z nás ze všech utahuje, dokonce i vám se posmívá. Drobounká žena se před ním narovná na židli, rty se jí chvějí. To není pravda, odsekne mu šeptem tak, že to slyší celý sál, já ho znám, on se jen tak dělá.

Dovík to všechno sleduje ze scény, palce zastrčené za červenými kšandami, pokyvuje si pro sebe hlavou a jako by se s chutí učil mužova slova nazpaměť. Jakmile manželé vyjdou ze sálu, pospíchá k tabulce a namaluje na ni křídou další dvě červené čárky, jednu z nich obzvlášť dlouhou a tlustou, se špendlíkovou hlavičkou.

A pak, když položí křídu, udělá ještě něco: pomaličku se zatočí kolem své osy, oči má přivřené, ruce rozpřažené. Jednou, dvakrát a třikrát, pohyby má přesné, stojí uprostřed pódia, jako by prováděl nějaký malý, soukromý očistný rituál.

Otevře oči a ty se mu hned rozzáří jako reflektory na stadionu: Ale má výdrž, ten řidič! Nevzdává to! Hledá, jak by ke mně proniknul, k mým očím, k mým uším. A já – jsem jako nedobytná pevnost, neotočím hlavu, nedám mu nic, čeho by se mohl chytit. A zuby mi spolu se sklem celou dobu drkotají do rytmu, po-o-o-hře-e-b, po-o-o-hře-e-b, je-du na po-o-o-hře-e-b… A jak už jsem říkal, kamarádi, do tý doby jsem nikdy na žádným pohřbu nebyl, takže už jenom z toho se klepu jak ratlík, protože kdo ví, co mě tam čeká.

Odmlčí se. Zkoumavě si prohlíží obličeje, je v tom jakási zvláštní, téměř vzdorovitá dotěrnost. Na okamžik mám dojem, že diváky skutečně provokuje, ponouká je, aby se zvedli a odešli a nechali ho s jeho vyprávěním o samotě.

Ani mrtvýho jsem nikdy neviděl, dodá tichounce, nebo mrtvou.

– Víte co, amigos, pokračuje, vypadá trochu překvapeně, že se nikdo další nesebral a neodešel, nebudem ty řeči o pohřbech brát tak vážně, jo? Proč si tím kazit náladu? Jak se říká, „my se smrti nepoddáme“. No, nemám pravdu?! Ona si totiž podá nás. Mimochodem, napadlo vás už, že některý příbuzný se potkávají jenom na svatbách a pohřbech, takže pak není divu, že si o sobě navzájem myslí, že trpí maniodepresivní psychózou?

Vlažný smích.

– Ne, vážně, dokonce jsem uvažoval o tom, že by v novinách vedle recenzí televizních pořadů a kritik restaurací mohly vycházet taky recenze smutečních hostin. Proč by ne? Člověk zajde každý den na jinou smuteční hostinu a pak napíše, jaký to tam bylo, co atmosféra, jestli se třeba vyprávěly nějaký pikantérie o zesnulým, jak se chovala rodina, jestli se už začali hádat o dědictví, jestli občerstvení stálo za to, jak se zúčastněným truchlilo –

Publikum se chechtá.

– A když už jsme u těch pohřbů, znáte ten, jak paní přijde do pohřebního ústavu podívat se naposledy na manžela? Funebrák jí ho ukáže a ona si všimne, že mu dali černý kvádro… Pozor, zvedne ukazovák, to není náš vtip, tenhle je z dovozu. A paní se dá do pláče: Můj James si hrozně přál nechat se pohřbít v modrém obleku! A zřízenec na to: Víte, madam, my je vždycky pohřbíváme v černých oblecích, ale přijďte zítra, uvidíme, co se dá dělat. Paní přijde druhý den, zřízenec jí ukáže Jamese v úžasným modrým obleku. Vdova mu asi tisíckrát poděkuje a ptá se, kde se mu ty šaty podařilo sehnat. A funebrák jí odpoví: Tomu byste nevěřila. Včera, deset minut potom, co jste odešla, přivezli dalšího zesnulýho, byl zhruba stejně velký jako váš nebožtík manžel a na sobě měl modrý oblek, a jeho žena mi řekla, že snil o tom nechat se pohřbít v černým obleku. Vdova po Jamesovi mu ještě jednou rozechvěle a se slzami v očích poděkuje a šoupne mu nějaký prachy bokem. A funebrák dodá: No, a pak už stačilo jenom jim prohodit hlavy.

Smích. Publikum zase ožije. Pocítí škodolibost vůči holohlavému muži, který ukvapeně odešel z tak vydařené show. To se o něm říká, vykládá žena u vedlejšího stolku svému muži, že mu trochu trvá, než se rozehřeje.

– A já – no mně už z tý jízdy začíná hrabat. Hlavu mám z toho přemýšlení celou zavařenou, přemílám to tam a zpátky a mám v ní totální čurbes, ze všech těch myšlenek už ani nevím, kde mi ta moje hlava stojí. Jako když se vám před spaním, těsně před usnutím, rojí myšlenky, lítají sem a tam, jedna přes druhou, znáte to? Vypnul jsem plyn, nebo ne? No jo, nedá se nic dělat, ten zub nahoře si fakt musím nechat zaplombovat. Jak si ta holka v autobuse upravovala podprsenku, to bylo něco. Ten parchant Joav říkal, že mi fakturu proplatí až za tři měsíce. Může hluchá kočka chytit němýho ptáčka? Vlastně je dobře, že mi žádný z mých dětí není podobný. Proč se stromy řežou bez umrtvení? Může si pohřebák dát na auto nápis: Tisíce spokojených zákazníků? A jak mohli vystřídat Benajuna deset minut před koncem zápasu? Otisknou mi v novinách oznámení: Dovík a život už nejsou spolu? Tu čokoládovou pěnu jsem si vážně neměl dávat–

Diváci se smějí. Jsou zaskočení a zmatení, ale smějí se. Unavená rozhrkaná klimatizace vyšle do sálu náhlý závan posečené trávy. Kdo ví, z jaké vzdálené planety sem ta vůně zabloudila. Nasaju ji a připadám si málem opilý. Zaplaví mě vzpomínka na dětství v domku v Gedeře.

– Řidič je zticha. Mlčí minutu, dvě, jak dlouho mu to asi vydrží? A pak zase začne předstírat, že už se spolu nějakou dobu bavíme. Znáte tyhle typy, co jsou sami jako kůl v plotě a nemají s kým popovídat? Ti z vás to mluvení vycucnou jak vakuový vysavač, jste jejich poslední šance, po vás už jim zbývají jenom semafory pro slepce. To třeba takhle sedíte v čekárně u doktora, je sedm ráno, jdete na odběry, čekáte na sestřičku. Diváci přisvědčují, že tuhle situaci dobře znají. – Ještě jste se neprobrali, nedali jste si ani první ranní kafe, a přitom potřebujete aspoň další dvě, abyste na škvírku pootevřeli levý oko, zkrátka vaše jediný přání je, aby vás nechali někde v koutě tiše chcípnout. Vedle vás sedí dědek, poklopec dokořán, nádobíčko venku, v ruce zkumavku s tmavou močí – mimochodem, všimli jste si někdy, jak lidi chodí, když nesou k doktorovi vzorky moči a stolice?

Diváci si vyměňují zážitky, už ho zase vzali na milost, toužebně si přejí dát všechno do pořádku. I jasnovidka se chichotá, pokradmu se rozhlíží, Dovík po ní hodí očkem a na rtech se mu mihne zářivý úsměv.

– Ne, vážně, fóry stranou… Jednak tu máme ty, co s tou skleničkou chodí takhle, že jo? Chlapík si vykračuje po chodbě a míří k okýnku odevzdat vzorek. Vy sedíte na židli u zdi, nedívá se vaším směrem, myšlenkama je bůhvíkde. A tu plnou zkumavku drží na druhý straně a co nejníž, to je zásada, taky jste si toho všimli, že jo?

Publikum nadšeně přitakává.

– Jako by si myslel, že takhle si zaručeně nikdo nevšimne plastový zkumavky, kterou čirou náhodou drží v ruce a ve který je čirou náhodou bobek. A teď rychle zoom, detail na obličej, máte to? Vypadá, jako by se ho to vůbec netýkalo, že jo? Je to jenom kurýr, co pracuje pro Mosad a má supertajný úkol doručit biologický materiál určený pro výzkum a vývoj. Přísahám, že takovýhle lidi si vždycky vychutnám úplně nejvíc, obzvlášť pokud je to někdo z branže, herec nebo dramatik, některý z těch sráčů, co jsem s nima kdysi, blahý paměti, pracoval. Hned vyskočím a hrnu se k němu, rozpřáhnu ruce, jako bych ho chtěl obejmout: Zdravíčko! Jak se daří? Vypadáte takhle po ránu aspoň o půl kila lehčí, jak vy to děláte?! Ten druhý se tváří, že mě nezná, nechápe, kde jsem se tu vzal. Jenže mně je to fuk, už dlouho jsem ve stavu, kdy si nepamatuju, co jsem ztratil dřív, jestli důstojnost, nebo zábrany. Hrnu se k němu a na plný pecky hulákám: Zdravíčko, mistře. Co přivádí vaše blahorodí na naši nuznou polikliniku? Mimochodem, dočetl jsem se v novinách, že se chystáte na nový tvůrčí počin, jste pašák, už se nemůžeme dočkat, až uvidíme, co z vás tentokrát vyleze! Vaše tvorba vychází skutečně z nitra, viďte? Z těch nejskrytějších zákoutí…

Lidé smíchy sotva popadají dech, utírají si slzy, plácají se do stehen. Dokonce i majitel klubu se hýkavě chechtá. Jediná jasnovidka se nesměje.

– Fajn, o co jde tentokrát? zeptá se jí, jakmile smích utichne.

– Ponižuješ ho, odpoví žena a Dovík se bezmocně podívá na mě, jako by se ptal: Co si s ní počneme? A mně se najednou vybaví: Eurykleia.

Na to jméno jsem se pokoušel vzpomenout od chvíle, kdy se ukázalo, že ta drobounká paní Dovíka v dětství znala, a kdy celá show nabrala jiný směr. Eurykleia. Odysseova stará chůva, která mu myla nohy, když se vrátil domů z cest, přestrojený za žebráka. Poznala ho podle jizvy z dětství.

Zapisuju si to jméno tiskacími písmeny na ubrousek. Kdovíproč mě tahle drobná připomínka rozveselí. A hned se ptám sám sebe, jak mu tady vlastně můžu prospět. Co mu můžu nabídnout.

Objednávám si dalšího panáka tequily, už léta jsem takhle nepil, a najednou dostanu chuť i na zapékanou zeleninu. A na olivy. Před chvílí jsem měl pocit, že se do mě už nic nevejde, ale nejspíš jsem se spletl. Krev se mi rozproudila v žilách. Udělal jsem dobře, že jsem přišel, moc dobře, a ještě líp, že jsem zůstal.

– A pak, po pár kilometrech… Sledujete mě? Natočí k nám hlavu tak, že to vypadá, jako by se na nás díval skrz okénko jedoucího auta, a my, jeho obecenstvo, ho se smíchem utvrzujeme, ano, sledujeme tě, i když se mi zdá, že několik diváků vypadá dost zaraženě.

– …mi ten řidič najednou povídá, hele, nejspíš na to zrovna teď nemáš náladu, ale příští měsíc budu reprezentovat naši divizi v celoarmádní soutěži.

– Mlčím. Co bych mu na to měl říkat? Nanejvýš si pod svoje neexistující vousy zabručím nějaký to hmmm. Ale pak mi ho přijde přece jenom trochu líto, nevím, snad proto, že je úplně vidět, jak děsně mu na tom záleží, a tak se ho zeptám, jestli je to soutěž v šoférování.

– V šoférování? vyprskne překvapeně. Já a soutěž v šoférování? chechtá se a cení předkus. Mám třiasedmdesát přestupků. Vyfasoval jsem kvůli tomu na vojně půlrok navíc. Ne, v šoférování fakt ne, je to soutěž ve vyprávění vtipů.

– A já na to: Cože?! Protože, přísahám vám, měl jsem dojem, že mě snad šálí sluch. No, vtipů, zopakuje, soutěž ve vyprávění vtipů, pořádá ji armáda, každej rok.

– Upřímně, jsem z něj dost vedle, co mi to tady najednou vykládá? Já se totiž celou dobu připravuju na to, že se na mě zčistajasna obrátí a poví mi to. Chápete? Že sám od sebe pochopí, co prožívám, a řekne mi to, a on na mě místo toho vybalí nějakou soutěž s vtipama?

– Jedeme, jsme zticha. Možná se urazil, že jsem neprojevil větší zájem, ale já na něj teď vážně nemám sílu. Začínám si taky všímat, že řídí fakt mizerně, auto po silnici šněruje, táhne ho to ke krajnici, vletí do každý díry. Potom mě napadne, že kdyby tu byla máma, určitě by mi řekla, ať mu popřeju hodně štěstí v tý soutěži. Při tom pomyšlení se skoro nemůžu nadechnout. Slyším její hlas, její intonaci. Úplně cítím její dech na svým uchu, a tak řeknu, přeju hodně štěstí.

– Na konkurzu bylo snad dvacet lidí, vykládá mi, vojáci z celýho Negevu, ze všech možných základen, do finále jsme se dostali tři a nakonec vybrali mě.

– A jak vás vybírali? ptám se ho. Dělám to jenom kvůli ní. Protože mně je ukradený, jak je vybírali, ale vím, jak by jí ho bylo líto, s tím jeho předkusem a beďary a vůbec celou tou smutnou postavou.

– No jak nás vybírali, já nevím, prostě jsme přišli do nějaký místnosti se stolem a vyprávěli vtipy. Vždycky na daný téma.

– No a já sleduju, jak se se mnou řidič baví a jak je zároveň myšlenkama někde úplně jinde, krabatí čelo, v zubech svírá řetízek s vojenskou známkou a tak se hned připravím na to, že celá ta historka se soutěží je možná jenom úhybný manévr. Možná že teď, když to nejmíň čekám, to na mě najednou vytasí. Jako kudlu.

– V porotě tam seděl chlapík z vojenskýho týdeníku, vykládá mi, a taky jeden komik z Bledýho stopaře, ten tlustej, co se pořád směje, pak ještě dva další chlapi, ty jsem neznal. Zadali nám téma a my jim museli každý po řadě vyprávět vtip.

– Jo, řeknu, jasně. Podle tónu hlasu poznám, že mi lže, a jenom čekám, až přestane plácat pátý přes devátý a konečně mi to poví.

– Řeknou ti třeba: blondýna! A ty máš půl minuty na to, abys –

– Abys co? Přivedl blondýnu?

Dovík opět upře pohled do prázdna, tenhle trik je sázka na jistotu. Oči má přivřené, tvář mu ztuhne úžasem nad zkažeností lidské povahy. Čím déle tak vydrží, tím víc se publikum směje. Smích ale působí nejistě, jako by nedržel dobře pohromadě. Mám dojem, že do hlediště se začíná vkrádat mírné zoufalství, diváci už pochopili, že muž na pódiu chce svůj příběh dovyprávět stůj co stůj.

– Auto zatím tancuje po silnici z jedný strany na druhou a já už vím, co to znamená – náš pan Srandista se zase zamyslel a zapomněl, kde je. Ještě štěstí, že silnice je prázdná, projede tu sotva jedno auto za čtvrt hodiny. Pravou rukou nahmatám kliku, ucítím její pružinu, zatáhnu a povolím. Něco mě napadne.

– Hele, začne zase řidič, asi teď nemáš náladu na srandičky, ale kdybys měl i tak chuť… mohlo by ti to, já nevím, třeba udělat dobře.

– Jak dobře? pomyslím si a hlava se mi málem rozletí na kusy.

– Hoď mi nějaký téma, řekne mi, napne ruce na volantu a mně je jasný, že si nedělá legraci, obličej se mu úplně proměnil a uši mu jenom hoří. Vymysli si, co chceš, nemusí to být něco, o čem jsme mluvili, prostě cokoli, tchýně, politika, marocký Židi, právníci, transvestiti, zvířata.

– No jenom si to představte – děcka, haló, koukejte se na mě, chvilku se soustřeďte –, budu teď několik hodin trčet v autě s magorem, co mě veze na pohřeb a chystá se mi při tom vyprávět vtipy. Nevím, jestli jste někdy byli v takový situaci… A nějaká žena nalevo ode mě zašeptá: V takový situaci jsme už hodinu a půl. Dovík naštěstí neslyší ani ji, ani přidušený, zoufalý smích, který ta věta vyvolá.

– Poprvý, řekne úplně potichu, jako by pro sebe, poprvý začínám cítit, jaký to je být sirotek, kterýho se nikdo nezastane.

– Jedeme. V autě je jak v peci. Pot nám stéká do očí. Buď na něj hodný, pošeptá mi máma ještě jednou do ucha, mysli na to, že každý z nás je na světě jenom na chvíli a že bychom se měli snažit mu tu chvíli zpříjemnit. Slyším ji a mozek mi jako splašený začne ukazovat její momentky, výjevy ze vzpomínek i skutečný fotky, na kterých je ona, a taky on, vlastně víc on než ona, skoro nikdy se totiž nechtěla nechat fotit, vyváděla, kdykoliv na ni táta namířil objektiv. Mozek chrlí obrázky, o kterých jsem ani netušil, že si je pamatuju, fotky z doby, kdy jsem byl miminko, z prvního půl roku života – ten jsem strávil jenom s ním. Bral mě všude s sebou, ušil si na mě takový látkový pytel a uvazoval si ho kolem krku, existuje fotka, na který holí zákazníka a já mu visím v tom pytli přímo pod krkem a vykukuju jedním okem ven. Ona s náma tehdy nebyla, to už jsem vám povídal, byla „tak různě, po sanatoriích“, tak zněla oficiální rodinná formulace. Prstem si ve známém gestu stáhne kůži pod okem: Tak různě – nad kukaččím hnízdem. Tak různě – u krejčího, nechat si zaštupovat zápěstí. Kde jsme to přestali, Netanjo, kde jsme to přestali –

– To je fuk, nenamáhejte se. Zničehonic se do mě v tom autě dá zima. Fouká chamsin a mně je přitom kosa. Úplně se roztřesu, drkotám zubama, řidič po mně po očku mrkne a já jsem si stoprocentně jistý, že přemýšlí: Tak mám už mu to říct? Nebo nemám? Mám mu to říct teď, nebo ho budu ještě chvíli vodit za nos? A v tu ránu úplně zpanikařím, co když mi to fakt řekne? Co když mi to řekne takhle v autě, za jízdy, když jsme tu sami dva? Takže hned zkusím myslet na něco jinýho, jenom abych ho neslyšel, a v tom se mi stane něco, čeho bych se v životě nenadál, jako by se proti mně vzbouřil i můj vlastní mozek, lítají z něj záblesky myšlenek, otázky, jestli si člověk může znovu podřezat žíly na tom samým místě a jak se jí to vůbec stalo a čím si to udělala a jestli byla sama doma. Myšlenky se valí jako povodeň, například, jestli v době, kdy jsem byl na táboře, odcházel z holičství trochu dřív, a pokud ne, kdo ji teda vyzvedával po šichtě místo mě? A jak jsem se ho na něco takovýho mohl před odjezdem zapomenout zeptat a jak to tam beze mě vlastně zvládali?

– Živočichové, řeknu rychle řidiči, úplně to vykřiknu. Živočichové, živočichové, opakuje si a mně se svírá srdce už jenom z toho slova. Možná je to špatný znamení, že jsem řekl zrovna tohle. Všechno je najednou znamení. Snad i samotný dýchání je znamení.

– Mám to! řekne řidič, rty se mu pohybujou a já vidím, jak se mu v hlavě roztáčejí kolečka. V hlubokým lese začne malá želvička šplhat na strom. Šplhá, šplhá, po několika hodinách konečně vyleze až na vršek, skočí, mává nožičkama jako divá, rozplácne se o zem. Za chvíli se probere, znovu vyleze na strom, leze, leze, skočí a zase sebou řachne. A tak to jde pořád dokola. Dva ptáci sedí na větvi, smutně na to koukají, až nakonec ptačice povídá: „Miláčku, vážně jí nechceš prozradit, že je adoptovaná?“

Publikum se směje.

– No vida, jak se smějete, Netanjo, teda ne že byste se smíchy potrhali, ale lepší než nic. Škoda, že jste v tom autě neseděli místo mě, řidič by z vás měl radost, já se totiž nesmál vůbec, jenom jsem se v koutku klepal jak ratlík a hlavou mi hned běželo, proč mi vypráví zrovna tenhle vtip – o rodičích, který dítěti něco nechtějí prozradit? A jen co ten fór dovyprávěl, začal se mu sám smát. Ale spíš než jako smích to znělo, jako když hýká osel. Ten smích byl vtipnější než ten fór. Třeba do finále postoupil právě kvůli tomu. Já se nezasmál a všimnul jsem si, že ho to zklamalo, ale přesto se nevzdal. Myslel jsem, že se z něj snad zblázním, jak může být někdo takový debil, říkal jsem si. Mám jeden, co mě vždycky odrovná, pokaždý když ho vyprávím, se musím držet, abych se nezačal smát, protože za to by mě vyloučili.

– Přijde kůň do baru a objedná si pivo. Barman mu ho natočí, kůň ho vypije a poručí si panáka whisky. Kopne ho do sebe a objedná si stopičku araku. Vyzunkne ji. Zapije to dalším pivem, dá si vodku, pak zase pivo… Řidič to vypráví jak příběh z tisíce a jedný noci a já myslím jenom na to, že od něj chci pryč, hlava mi drnčí na okýnku a v tom hluku najednou jako bych zaslechnul nějaký zvuk, z dálky, z pouště, je těžký rozeznat, co to přesně je, ale zní to trochu jako písnička, kterou mi máma zpívala, když jsem byl malý, když mi byly tak tři nebo čtyři. Odkud to přichází? Přísahám vám, že já s tím neměl nic společnýho, celý roky jsem si na tu písničku nevzpomněl, zpívala mi ji, když jsem nemohl spát nebo když jsem byl nemocný, vzala mě do náručí, kolíbala se spolu se mnou, aj li luli lu, šlof majn tajere šepsele, mach cu di klajne ejgelech…

V sále je ticho. Ta jemná melodie doznívá a vytrácí se jako vinoucí se proužek kouře.

– Teď zas myslet na něj, vzpamatuje se a popohání se, honem, něco hezkýho, něco hezkýho, vážně nakrabatí čelo, myslet si o něm něco hezkýho, ale co, jo, už to mám, fotbalisti, seznamy hráčů podle reprezentací, nejdřív Izrael, pak Evropa, Jižní Amerika. Na to jsem byl expert jenom díky němu, takže tohle se dá rozhodně považovat za něco hezkýho. Od mých pěti, jakmile jsem nastoupil do první třídy, začal mě učit všechno o fotbale. Dával do toho duši. Tak, stačí, teď je zas řada na ní. Ale kde je? Znovu mi skočí do hlavy on, pokaždý když pomyslím na ni – hned ji vystrnadí. Co dělá tentokrát? Stojí v kuchyni a smaží omeletu, třeba je to dobrý znamení, pomyslím si, když je doma, znamená to, že je v pořádku, a vtom se zarazím: Jaký dobrý znamení, ty pitomče? Kdes to vzal? A pak zvedne oči od omelety a podívá se přímo na mě, usměje se, jako se člověk usmívá do kamery, a předvede ten svůj kousek, obrátí omeletu ve vzduchu, druhou ruku má přitom vysoko zvednutou jako dirigent a mně najednou připadá, že se mi snaží zalíbit, ale proč? Já mu teď přece nepomůžu. Na mně nic nezávisí, ale on na mě přesto dál kouká, jako kdyby jo, a já v duchu žadoním, ať jde a neděsí mě, co ode mě chce? Nebo aspoň ať nechodí sám, ať teď ani jeden z nich nechodí sám. Ale místo aby zmizel, stojí tu dál a ani se nehne. Teď se mi ukáže ve skladu v „džínovým“ pokoji, už jsem vám o něm povídal, má tam stůl se čtvercovým sítem a s dlouhou pilou přidělanou kolmo ke stolu –

Začne chraptět, hltavě se napije z termosky.

– Nač pilu? Kdo se to ptal? Stolek dvanáct, dobrý večer přeju, vy jste učitelka, že jo? To se pozná podle dikce. Takže nač pilu? ptala jste se. A ten zbytek vám dává smysl, pančelko? Tři stovky dyftýnových kalhot z Marseille, který smrděly rybinou a který, jak se ukázalo, měly zip vzadu, to dává smysl? A stěží čtrnáctiletý kluk, kterýho pošlou jen tak, bez –

Oči mu najednou zrudnou. Dlouze vydechne, nafoukne přitom tváře a zavrtí hlavou. I mě najednou začne pálit v hrdle. Znovu se napije, velkými rychlými doušky. Musím si vzpomenout, co jsem dělal v Beer Oře v tu dobu, kdy byl Dovík na cestě na pohřeb. Ale copak si člověk po takové době dokáže vybavit tyhle podrobnosti?

Přesto se tam pokusím přenést. Musím si v tom udělat pořádek. Předvolat sám sebe před soud. Bez vytáček. Ze všech sil se snažím oživit v sobě toho dospívajícího kluka, kterým jsem tehdy byl, jenže ten se mi v mysli znovu a znovu drolí na kousky, jako by odmítal držet pohromadě, nechat se přivést k životu a podrobit se výslechu. Nevzdávám se. Všechnu svou vůli upnu na ty chvíle. Není pro mě snadné na to myslet. Dovík stále nic neříká. Možná mu jeho jemné, bystré smysly napovídají, že ho teď nevnímám. Přinutím se položit si otázky, které se nabízejí: vzpomněl jsem na něj aspoň párkrát během dne, potom co ho odvezl vojenský džíp? Už nevím. Nebo aspoň jednou za den? Nevím. Kdy mi došlo, že už se na tábor nevrátí? Nevím. Proč mě nenapadlo zkusit aspoň zjistit, kam ho odvezli? Cítil jsem úlevu, nebo dokonce radost, že je pryč? Nevím, nemůžu si vzpomenout. Nemůžu si vzpomenout!

Vím jenom, že to byla doba mé první lásky s Liorou, a to zastínilo všechny ostatní pocity i myšlenky. A vím taky, že po táboře jsem přestal chodit na doučování z matematiky. Oznámil jsem rodičům, že tam už nepůjdu ani za nic. Prohlásil jsem to tak důrazně a nekompromisně, až je to polekalo. Vzdali to a nechali mě být, přičetli to na vrub Liořině domnělému špatnému vlivu.

Dovík na pódiu ze všech sil rozpřáhne paže a spolu s nimi roztáhne koutky do širokého úsměvu: ta pila měla svůj důvod, budete se divit, pančelko, ale můj fotřík, známý obchodní magnát, fušoval i do textilního průmyslu, jo, jo, vlastníma rukama vybudoval svoji osobní značku recyklovanýho oblečení – hadrářství tečka com, kupoval a prodával starý hadry, našel si ušlechtilou zábavu pro volný čas alias pro polední pauzu v holičství, další lukrativní byznys –

Už nějakou chvíli se v hledišti ozývá šepot. Nedokážu určit, odkud přichází. Snad každý, na koho se podívám, mi připadá zaujatý děním na pódiu, příběhem i samotným vypravěčem – někteří i proti své vůli a někteří se znechuceným nebo zděšeným výrazem ve tváři –, a přesto se z hlediště posledních pár minut ozývá bzukot jako ze vzdáleného úlu.

– Jezdil po celým Jeruzalémě na tom svým prskoletu a skupoval od lidí hadry, starý šatstvo, košile, kalhoty… Teď už to bzučení zřejmě zaznamená i on. Zvýší hlas a nasadí dobře známou intonaci podomního vetešníka. Podbízí se publiku, bezostyšně, horečně, zoufale: Déé-kýý, cýý-chyy, ruuu-čnííí-kýýý, próó-stě-ra-dláá, stáá-réé pléénýýý… A když je vypral, roztřídil je podle druhu látky a velikosti –

Bzučení se změní v mumlání, ozývá se teď ze všech koutů sálu, olizuje hlediště ze všech stran jako plamínky.

– A pak, teď dobře poslouchejte, kluci a holky, hned přijde pointa, nikam nechoďte – pak si v „džínovým“ pokoji sednul na podlahu a třídil hadry, jako by rozdával karty, jen to lítalo, tenhle sem, tenhle tam, bzzz, bzzz, hromada jedněch, hromada druhých, měl to dobře zmáknutý, neposmívejte se, a pak přejížděl košilema, kalhotama a kabátama shora dolů přes pilu, odříznul z nich všechen odpad, knoflíky, zipy, háčky, přezky, cvočky a tak, to všechno spadlo do sítě, žádný strachy, i na to už měl kupce – jednoho krejčího z Mea Šearim, v jeho vesmíru nepřišlo nic nazmar, a potom svázal hadry po stovce do balíků, s tím jsem mu pomáhal a bavilo mě to, a nakonec jsme společně počítali, acht und najncig, najn und najncig, hundrt! Spolu jsme balíky pevně převázali provázkem a on je jezdil prodávat do autoopraven, tiskáren, nemocnic…

Mumlání náhle ustane. A hluk z kuchyně zrovna tak. Zavládne hluboké ticho, jako v okamžiku před velikou průtrží. Dovík je tak pohlcený vyprávěním, že zřejmě nevnímá, jak to v divácích vře, mám strach, že mu někdo doopravdy ublíží, hodí po něm sklenici, lahev, nebo dokonce židli. Teď se může stát cokoli. Stojí na samém okraji pódia, příliš blízko k divákům, rukama objímá svůj úzký hrudník a po tváři se mu mihne nepřítomný, průsvitný úsměv: Tak jsem každý večer sedával v kuchyni vedle mámy s její jehlou a nylonovýma punčochama, psal jsem si úkoly a sledoval tátu, jak pracuje s pilou, jeho pohyby, jeho oči, ještě kulatější a černější než jindy, dokud nezvednul hlavu a nepodíval se na mámu, ve vteřině přestal bloudit kdovíkde, vrátil se zpátky, zase z něj byl člověk, a hele, máma, ahoj, mami, koukněte, Netanjo –

A právě v tu chvíli to v sále vypukne. Diváci vstávají. Židle se převracejí, popelník se zazvoněním přistane na zemi. Mumlání, stížnosti, ulehčené povzdechy, hned vzápětí sem zvenku začnou pronikat zvuky, které sem nepatří, divoký smích, bouchnutí dveří auta, vrčení motorů a skřípění pneumatik. Dovík přiskočí k tabuli, křída v ruce se mu míhá jako dirigentská taktovka. Pět, osm, deset. Další a další, aspoň dvacet stolů odešlo. Nebyl to smluvený odchod. V lidech prostě v tomtéž okamžiku a nezávisle na sobě cosi dozrálo. Lidé se chvatně plíží ven jako uprchlíci, tlačí se u východu ze sálu. Ramenatý muž, který předtím bušil do stolu, projde kolem mě a zavrčí na svou partnerku: Normálně nás zneužil, aby si mohl léčit svoje mindráky! A ona mu přizvukuje: Prej lokšen! A nylonový punčochy! Úplnej lidovej vypravěč.

O tři minuty později je už většina diváků pryč a malý sál s nízkým stropem jako by užasle zalapal po dechu. Ti, kdo zůstali, sledují zátylky odcházejících s jakousi pochmurnou odevzdaností, někteří opovržlivě a jiní závistivě.

A další, není jich mnoho, se na židlích napřímí a s očekáváním, či dokonce s nově probuzeným zájmem se obrátí k Dovíkovi, který stojí zády k hledišti a právě kreslí poslední červené čárky na teď už úplně počmáranou tabuli. Položí křídu, otočí se k prořídlému publiku a k mému překvapení se mu ve tváři zračí úleva.

– Pamatujete si na toho řidiče? zeptá se, jako by se v posledních minutách vůbec nic nestalo, a odpoví si místo nás, jasně že pamatujete. Takže ten řidič dál solí jeden vtip za druhým jak na běžícím páse, ale já ho vůbec neposlouchám, už se nesměju ani ze slušnosti, nedokážu to. Ten kluk je fakt držák, pekelný bavič, je úplně nezlomný, i kdyby mu z auta za jízdy vystoupilo tisíc lidí, ani to s ním nehne. A jak se na něj takhle po očku koukám, všímám si, že se mu obličej proměnil, tváří se drsně, smrtelně vážně, neotočí se ke mně, nepodívá se mi do očí, jen chrlí další a další fóry, do háje, říkám si, co má tohle znamenat?

– Celá ta situace, no co vám mám povídat, cesta, řidič, rotmistr, který skutečně řekl: Přiveďte toho sirotka. Můj mozek to slovo pořád nepobral, pořád mu to nedocvaklo, jakmile se k němu jenom přiblížím, odhodí mě to, jako když vylítnou pojistky. Sirotek, to je někdo, kdo najednou hrozně zestárne, nebo něco jako mrzák, ne? Sirotek, to je Eli Stieglitz z devítky, co jeho táta pracoval v továrně u Mrtvýho moře a spadnul z jeřábu a Eli od tý doby koktá. Začnu snad taky koktat? Děti, jak dělá sirotek? Liší se nějak sirotek bez táty od sirotka bez mámy?

Zvedne k ústům ruce sevřené v pěst. Diváci se nakloní dopředu, aby lépe slyšeli. Zůstalo nás tu skutečně pomálu. Sedíme roztroušení po celém sále.

– A věřte mi, Netanjo, nestojím o to, aby se cokoli v mým životě změnilo, doteď mi bylo dobře, nejlíp na světě. Náš byt mi najednou přijde jako ráj, přestože je malý a tmavý a člověk se v něm dusí smradem z hadrů, z dyftýnu a z tátova vaření. Dokonce i ten smrad jsem měl najednou rád. Je pravda, že to často stálo za hovno a bylo to tam jak ve cvokárně, a jasně, že mě bil jako žito, no to je toho, tehdy dostávali výprask všichni, normálka, kdo občas jednu neschytal? Tak to prostě bylo! Jinak to neuměli! A ublížilo nám to snad? Podepsalo se to na nás? Nevyrostli z nás slušný lidi?

Oči mu plavou, za skly brýlí vypadají veliké, zdá se, že to všechno živě vidí před sebou.

– Tak už to v rodinách chodí, jednou tě objímají, jindy tě seřežou řemenem, a všechno z lásky. Koneckonců už v Bibli se píše, že „kdo šetří hůl, nenávidí svého syna“, a věř mi, Dovíčku, že jedna facka je někdy lepší než tisíc slov. To byla tátova sbírka lidový moudrosti v kostce. Hřbetem ruky si otře pot z čela a pokusí se o úsměv. Kde jsme to přestali, koblížkové? Co je to s váma? Teď fakt vypadáte jako děti po výprasku, nejradši bych vás pomazlil, pochoval, pohladil a zazpíval vám ukolébavku. Znáte ten o šnekovi, jak přijde na policii? Neznáte? Fakt ne? Tak přijde šnek na policejní stanici a povídá policajtovi, co má zrovna službu: Přepadly mě dvě želvy. Policajt hned začne sepisovat výpověď: Popište mi, co se přesně stalo. A šnek na to: Já si to moc nepamatuju, všechno se to seběhlo tak rychle. Publikum se opatrně zasměje. I já se směju. A ne jen vtipu. Smích je teď především záminkou pro to se nadechnout.

– A já, poslouchejte, já mám celou dobu ruku na klice, řidič se na mě ani nepodívá a prohlásí –

Drobounká žena najednou vesele vypískne. Dovík se na ni překvapeně podívá: Copak, jasnovidko? Najednou je se mnou legrace?

– Ano, ten vtip o šnekovi je legrační.

– Vážně? radostí vykulí oči.

– Ano, jak řekne, že se všechno seběhlo tak rychle…

Podívá se na ni vrchem přes brýle. Jemně nakrčí čelo. Vím, že mu hlavou běží kousavé poznámky na její adresu: Už ti řekli, že jsi jako trezor v bance? Ten se taky automaticky odemyká až po deseti minutách –

Ale on se na ni jen usměje a zvedne ruce, jako by se vzdával: Ty jsi unikát, Pidi.

Žena se na židli narovná, doslova vidím, jak se jí krátký krk prodlužuje: Přesně tohle jsi mi řekl.

– Přesně tohle jsem ti řekl?

– Tehdy. Brečela jsem, ty jsi šel kolem –

– Proč jsi brečela?

– Protože mi natloukli, a tys řekl –

– Proč ti natloukli?

– Že nerostu, a ty jsi přišel za dům, tam co se skladovaly plynové bomby.

– Po rukou?

– Jistě, a řekl jsi, že jsem unikát a že jestli brečím kvůli nim, tak že ty to vidíš přesně obráceně, že je to, jako bych se smála kvůli sobě.

– Ty si to pamatuješ?

– Mám paměť jako slon, to je taková náhrada za… nedopoví a třikrát pokývne hlavou.

– A teď zase z jinýho soudku! zvolá, ale tentokrát jaksi tlumeně, snad aby ji nevylekal. Řidič se najednou praští do čela a prohlásí: Jsem to vážně pablb, ty teď na vtipy nejspíš nemáš náladu. Já tě chtěl jenom přivést na jiný myšlenky, aby sis trošku vyčistil hlavu, jsem fakt pitomec, promiň, jo? Dobrý? Zapomenem na to? Nezlobíš se? V pohodě, řeknu mu, nic se nestalo.

– Teď spi, řekne mi, končím, až do Beer Ševy ode mě neuslyšíš ani slovo, pssst!

Znovu nám předvádí scénku s autem: tělo kopíruje otřesy vozu, nadskakuje kvůli výmolům, naklání se doprava a doleva. Spolujezdci se zvolna klíží oči, hlava mu při jízdě po hrbolaté cestě klesá na prsa. Najednou sebou polekaně trhne a vykřikne: Já nespím! A znovu začne klimbat. Je úsporný a přesný, mistr svého řemesla. Nepočetné publikum se usmívá od ucha k uchu: dostalo dáreček.

– A pak, vteřinu před tím, než se mi podaří usnout, povídá řidič: Hele, ještě poslední otázku, jo? Mlčím. Spánek je fuč. Řekni mi, povídá on, ty to zadržuješ schválně?

– Co jako?

– No já nevím. To. Ten brek.

– V tu ránu pevně sevřu rty. Zatnu zuby. Nebudu se s ním bavit. To už by bylo lepší, kdyby vybalil další vtip a do ničeho nestrkal nos. Jedeme. Tenhle týpek, jak už jste určitě pochopili, nepatří k těm, co se snadno vzdávají. Za minutku se mě zeptá znovu, jestli to zadržuju naschvál, nebo se mi prostě jenom nechce brečet.

– A já – popravdě – už sám sobě nerozumím. Řidič má pravdu. Měl bych brečet, to sirotci dělají, ne? Ale slzy nikde, žádný nemám, moje tělo je jako stín, nic necítím. A taky, jak to říct, jako by nic nemohlo doopravdy vypuknout, dokud se to nedozvím, no ne?

Udělá pauzu, jako by čekal na naši odpověď, na odpověď hrstky diváků.

– Jenom oči, celou cestu mám pocit, že mi explodujou, ale ne od slz. Kdepak. Bolestí, prostě v očích cítím šílenou bolest a tlak.

Dovík si klouby dvou prstů tře oči pod brýlemi. Dlouze a silně si je mne, jako by se je snažil vydloubnout z důlků.

– Mně umřel brácha, řekne mi řidič. Bylo mu pět, utopil se v moři. Já ho neznal, mě si pořídili až potom, jako útěchu, ale i když jsem ho nikdy nepotkal, stejně pro něj brečím.

– A fakticky, jen se o něm zmíní, už brečí. Slzy se mu řinou po tvářích. Nechápu, jak to můžeš vydržet, řekne mi řidič, skoro ze sebe nedokáže vypravit slovo, bulí s otevřenou pusou, s vystrčenou bradou, jako malý dítě. A já se dívám na tu slzavou cestičku, má mokrý tváře, slzy mu kapou na vojenskou košili i pod límeček a on si je neutře hřbetem ruky, ničím. Slzy mu tečou samy od sebe, co hrdlo ráčí. Jenom já nic. Jako bych měl v mozku nějaký blok, jako by se tam něco ucpalo, zaseklo, a teprve až se to něco pohne, budu moct začít. A celou dobu, na to nezapomínejte, zároveň taky myslím na to, že on, ten řidič, možná něco ví, třeba něco zaslechnul, když byl u velitele v kanceláři, a říkám si, proč mi to nepoví, proč se ho prostě nezeptám a hotovo, jsou to jenom dvě slova, do háje, pevně zavřít oči, vypálit tu otázku a děj se vůle boží.

– Ale no tak, děcka, haló! Zvýší najednou hlas a zamává rukama a někteří diváci – vlastně všichni – sebou polekaně škubnou, jako by je někdo vytrhl ze sna, a pak se rozpačitě zasmějí. Vytáhne z kapsy svůj červený kapesník a otře si pot, dělá, jako by ho vší silou ždímal, a přitom si píská. Co jsem si myslel, brouká si, vidíte, jak mozek ani na chvilku nepřestane pracovat, ani o víkendu ne, ani o svátcích, dokonce ani na Jom kipur, má úplně blbou pracovní smlouvu, taky si to mohl trochu promyslet, že jo? Ale co jsem to chtěl… Zkuste si představit, že by byla na světě země, kde by celý soudní aparát fungoval následovně: soudce klepne kladívkem: Obžalovaný povstaňte! – narovná se, postaví se do pozoru a zalétne ke mně pohledem – Soud vás shledal vinným z ozbrojené loupeže a odsuzuje vás k rakovině štítné žlázy! Nebo třeba: Tříčlenná porota vás shledala vinným ze znásilnění a za trest vás odsuzuje ke Creutzfeldt-Jakobově chorobě! Nebo: Soud vzal na vědomí, že obžaloba dospěla s obviněným k dohodě o vině a trestu, a rozsudek zmírnil, proto místo toho německého dědka, Alzheimera, vyvázne obžalovaný jen s mozkovou příhodou a za ničení důkazů dostane pouze syndrom dráždivého tračníku.

Prořídlé publikum se srdečně směje, Dovík se na nás potutelně, úkosem podívá: Znáte to, jak ve chvíli, kdy onemocníte, hlavně když je to nějaká výživnější choroba, která má potenciál pěkně se dál rozvíjet, chci říct zvrhnout, začne vám každý, koho potkáte, dokazovat, že to vlastně vůbec není tak hrozný, naopak! Najednou všichni znají někoho, kdo slyšel o někom, kdo žije s roztroušenou sklerózou nebo s rakovinou už dvacet let a má se báječně! Dokonce líp než předtím! Hustí vám, jak je to bezva-super-skvělý, až vám začne připadat líto, že jste byli tak pitomí a tu roztroušenou sklerózu si nepořídili už dávno! Jaký váš život teď mohl mít grády! Byli byste senzační pár!

A s těmi slovy vystřihne krátké a překvapivé stepařské číslo, které zakončí triumfálním „ta-dá!“ a s rozpřaženýma rukama přistane na jednom koleni, pot se z něj jen řine a nikdo z diváků mu nedokáže zatleskat. Lidé polykají naprázdno a nevěřícně na něj zírají.

– No takže jedeme, jsme na cestě, voják za volantem a vedle něj váš věrný nevěrný služebníček, nevěrný až běda – snaží se zvednout z kleku a povede se mu to až na třetí pokus –, je nám vedro, máme žízeň, mouchy nám lezou do očí, do pusy. Vlastně jsem vám předtím neřekl pravdu, moc si z tý cesty totiž nevybavuju, aspoň ne, když jsem vzhůru, jen takový záblesky a jenom občas, okýnko a jak mi hlava drkotá na skle. Nebo to, jak si řidič v jednom kuse přejížděl horním rtem přes zuby. Nebo to, že v potahu mýho sedadla byla dírka a já v ní měl skoro celou cestu zastrčený prst, uvnitř byl molitan a já, budete se mi smát, jsem se ním tehdy setkal poprvý, doma jsme měli slamníky, ten molitan byl na dotek hrozně příjemný a mně připadalo, že je to zázračný materiál odněkud z jinýho světa, ušlechtilá látka, která mě ochraňuje, a jakmile z tý dírky vytáhnu prst, okamžitě se na mě všechno sesype. Takovýhle pitomosti mi z toho dne utkvěly a dodnes se mi nejvíc vracejí v noci, ve snu, normální celovečerní film, a vtipný je, že se to děje skoro každou noc, taková nuda, no jen si to představte. Haló, pane promítači! Proč dáváte pořád to samý? A pak ten řidič vypálí a ani se na mě nepodívá: Ale ještě jsi mi neřekl, kdo –

Dovík na nás upře svůj obvyklý užaslý pohled. Přehnaně, doširoka roztáhne ústa a snaží se nás přimět, abychom se usmívali s ním. Když se k němu nikdo nepřidá, ještě víc vykulí oči a rychle zamrká. Ukázkový klaunský obličej. Několikrát pokývne hlavou a jeho rty se nehlasně ptají: Nepřijde vám to vtipný? Vážně ne? Už nejsem vtipnej? Je to definitivně pryč? Nechá hlavu klesnout na prsa a vede sám se sebou krátký rozhovor beze slov, jen pantomimickými gesty a přehnanými grimasami.

Pak ztuhne, nehýbe se.

Drobounké ženě kdovíproč dojde dřív než nám ostatním, co teď bude následovat. Skrčí se a schová si obličej do dlaní. Pěst vylétne tak rychle, že ruku skoro nezahlédnu. Slyším, jak o sebe silou cvakly zuby, jeho tvář jako by se na okamžik vyvrátila z krku. Brýle letí na zem.

Nezmění výraz obličeje. Jen bolestí zalapá po dechu. Dvěma prsty si zvedne koutek úst: Ani teď to není legrační? Vážně ne? Diváci jsou jako přimrazení. Dvojice mladých motorkářů v černém tu sedí, rysy ve tváři mají napjaté a uši nastražené, a mně hlavou proběhne: věděli, že tenhle okamžik nastane, přišli sem právě kvůli němu.

Začne křičet, vřískat, ne a ne? Ne a ne a vážně ne? Buší do sebe otevřenými dlaněmi, ostrými prsty do obličeje, do žeber, do břicha. Celá ta podívaná působí, jako by se tu rvali nejméně dva lidé. Ve změti údů a grimas zachytím na jeho tváři výraz, který se na ní během večera objevil už několikrát: spolčil se se svým mučitelem. Bije se rukama, které nepatří jemu.

Ta lidská bouře trvá asi dvacet vteřin. Pak najednou ustane. Jeho tělo, aniž se hne z místa, jako by couvlo, jako by se samo od sebe s odporem odtáhlo. Potom pokrčí rameny a chystá se odejít z pódia dveřmi, jimiž na začátku večera vstoupil. Pochoduje jako panáček z vystřihovánky, kolena zdvihá vysoko, lokty krájí vzduch. Při třetím kroku si rozšlápne brýle. Nezastaví se, jen ramena se mu na okamžik nakrčí a pak zase klesnou. Je k nám obrácený zády, ale umím s představit ten posměšný úšklebek ve chvíli, kdy dupl na brýle, i jedovatým šeptem pronesené: trotle.

Dojde mi, že má skutečně v úmyslu odejít ze scény a nechat nás tu s příběhem utnutým v půli. Jednou nohou a polovinou těla už zmizel ve dveřích, vtom se zastaví. Druhá část tu ještě je. Pootočí k nám hlavu a zamrká, s nadějí v očích a s prosebným úsměvem. Okamžitě se narovnám a dám se do hlasitého smíchu. Dobře vím, jak to zní, ale přesto se směju dál. Další hlasy se ke mně přidají, chabé, polekané, ale je jich dost na to, aby ho přivolaly zpátky.

Rozběhne se k nám zvesela jako děvčátko rozkvetlou loukou a cestou se sehne pro rozbité, zkřivené brýle a nasadí si je na nos. Připomínají teď znáček pro procenta. Z nosu mu tečou dva pramínky krve a zbarvují mu košili. Teď si fakt nevidím ani na špičku nosu, zahlaholí, a vy vypadáte jako tmavý fleky, když se seberete a odejdete, ani si toho nevšimnu.

A jak jsem tušil, a jak on sám věděl s jistotou, nebo v to možná doufal, čtyřčlenná skupinka se zvedne a opustí sál, tváří se otřeseně a hned vzápětí je následují tři páry. Všichni mizí v chvatu a bez ohlédnutí. Dovík udělá krok k tabulce s křídou, ale pak jenom mávne rukou.

– Silnice ubíhá! vykřikne a hlasem jako by uprchlíky pronásledoval. Řidič je tak na nervy, že má tiky, celý jeho tělo je jeden velký tik, praští do volantu: Tak mi aspoň řekni, jestli je to táta, nebo máma.

– A já mlčím, prostě mlčím. Jedeme. Silnice je samá díra. Ani nevím, kde jsme, kolik cesty nám ještě zbývá. Okno mě bouchá do ucha, slunce mě pálí do obličeje. Oči sotva udržím. Zavírám střídavě jedno a druhý. Svět pokaždý vypadá jinak. Potom v jednu chvíli seberu poslední zbytky sil a zeptám se ho: Vy to nevíte?

– Já? vytřeští se chudák šofér a málem nad řízením ztratí kontrolu, jak bych to měl vědět?

– Byl jste s nima v kanceláři.

– Ale ne, když to říkali… A potom se se mnou začali hádat…

– Jedeme. Zase můžu dýchat. Řidič to neví. Lepší než kdyby to přede mnou tajil. Koukám se na něj po očku a najednou mi připadá jako celkem fajn kluk, trochu cvok, ale fajn, a jak se mě snažil rozesmát, třeba je z týhle cesty úplně stejně na prášky jako já, a ze mě určitě taky, copak může vědět, jestli mu tu nezačnu vyvádět, když to nevím ani já sám.

– A myslím taky na to, že teď budu muset doopravdy počkat až do Beer Ševy. Ten, kdo si mě tam přijde vyzvednout, to bude vědět určitě. Jemu to stoprocentně řekli. Uvažuju, jestli se mám řidiče zeptat, za jak dlouho tam budeme. Taky začínám mít hlad. Od rána jsem nic nejedl. Opřu si hlavu dozadu a zavřu oči. Konečně se můžu trochu nadechnout, najednou jsem získal čas k dobru: dokud mi v Beer Ševě neřeknou, jak to je, můžu dělat jakoby nic, jako by bylo všechno při starým a já si jen tak vyjel vojenským džípem do Beer Ševy s řidičem, co mi vypráví vtipy. Proč? Prostě protože se mi zachtělo. Protože právě dneska pořádá ústředí soutěž ve vyprávění vtipů a já k smrti toužím tam být.

Odněkud zdálky z průmyslové zóny slabě zazní siréna. Jedna servírka se posadí k opuštěnému stolku, zírá na Dovíka. Pošle jí unavený úsměv: No podívej se na sebe, zlatíčko! Co je to už zase s váma, lidi? Joav mi nezaplatí, když se na odchodu budete tvářit takhle. Vypadáte jak hromádky neštěstí. Někdo vám umřel? Vždyť je to jenom stand-up, no dobře, dneska večer s touhle historkou z armádních časů mi z toho vyšla lehká alternativa. A taky už od tý doby uběhla fůra let, třiačtyřicet roků, kamarádi! Existuje zákon o promlčecí lhůtě, ten kluk už je dávno pryč, budiž mu země lehká, už jsem se přez něj dávno přenesl! No tak, trochu se usmějte, myslete taky na mě. Na moji obživu. Na alimenty, který musím platit. Kde je ta parta studentů práv? Zastíní si rukou zohýbané brýle, ale skupinka je už dávno pryč. Fajn, zabručí, nic se neděje, možná pospíchali k polnímu soudu. Mimochodem, znáte význam slova alimenty? V překladu do hebrejštiny to znamená způsob, jak muži odstranit varlata skrze jeho peněženku. Pěkný, že jo? Poetický. Jen se smějte… cizímu neštěstí… Některý ženy mají problém udržet těhotenství, já mám tuhle potíž s manželstvím, chci a nejde to… je to vždycky stejný… slibuju, přísahám, a pokaždý znovu začnu dělat blbosti a pak začne obvyklý binec, stání u soudu, dělení majetku, právo na návštěvy… A znáte ten, jak spadnou králík s hadem do temný díry? Fakt ne? Prosím vás, kde to žijete? Takže had ohmatá králíka a povídá, máš hebkou srst, dlouhý uši, velký zuby, ty budeš králík! A pak zase králík ohmatává hada a říká, máš dlouhý rozeklaný jazyk, kroutíš se a jsi slizký, ty budeš advokát!

Zvedne ukazovák a utne náš chabý smích: A teď trochu zen-dovismu. Mám pro vás otázku: Pokud muž stojí uprostřed lesa, široko daleko není živá duše, platí i tehdy, že za všechno může on?

Ženy se smějí, muži se pochechtávají.

– Řidič mlátí do volantu, jak je tohle možný, křičí, jak je možný, že ti to neřekli? Jak to? Já mlčím. To je fakt šlendrián, řekne a zapálí si, ruce se mu třesou, koukne na mě, tak potutelně, úkosem: Dáš si? A já si vytáhnu cigaretu jako dospělý. Zapálí mi. Moje první opravdická cigareta, značka Time. Kluci na táboře mi nedali. Prý že jsem ještě malej. A podávali si cigaretu přes moji hlavu. Dokonce i holky si ji podávaly přese mě, a teď mi řidič připaluje zapalovačem se svlíkací ženskou. Natáhnu kouř do plic, zakuckám se, pálí to, ale to je dobře, kdyby to tak všechno spálilo. Ať klidně shoří celý svět.

– Jedeme. Kouříme. Mlčky jako chlapi. Kdyby mě takhle viděl táta, hned by mi jednu natáhnul. Takže teď je řada na ní, rychle, to je jedno co. Její výraz, když večer po šichtě vystupovala z autobusu, jako by celý den pracovala pro Anděla smrti, den co den, nikdy si nezvykla, a teprve potom, co se osprchovala a smyla pach nábojů, z ní byl zase člověk. Pak se usadila v křesle a já začal hrát, říkali jsme tomu „představení pro dnešní den“, to vystoupení jsem denně plánoval cestou do školy, ve škole i po ní. Vystoupení určený jenom jí, všechny ty postavy, kostýmy, klobouky, šátky, oblečení, co jsem šlohnul sousedům ze šňůry, nebo věci, který jsem našel venku, tátu jsem nezapřel.

– Kolem už se zešeřilo, ale my dva jsme světlo nepotřebovali, stačilo nám červený světýlko bojleru. Tma jí dělala dobře, aspoň to sama tvrdila, a opravdu, oči měla ve tmě ještě větší, neuvěřitelně veliký. Jako dvě modrý ryby ve světle bojleru. Venku na ulici, s šátkem a v holinách, s hlavou skloněnou k zemi, nikdo nepoznal, jak je krásná, ale doma byla nejkrásnější na světě. Předváděl jsem jí scénky od komiků z Bledýho stopaře, od Uriho Zohara a Šajkeho Ofira, imitoval jsem Kvarteto z divadelního klubu, s koštětem místo mikrofonu jsem jí zpíval „Důkaz, že jsi mladý“ a „Má milá s bělostnou šíjí“ a „On neznal její jméno“, každý večer jsem předváděl hotovou show, celý roky, den co den, a on o tom nevěděl, nikdy nás nenačapal. Někdy přišel domů vteřinu potom, co jsme skončili, něco větřil, ale nevěděl co, stál tam a kroutil nad náma hlavou jako nějaký starý učitel, ale to bylo všechno, nic víc, nedokázal si ani představit, jaká je, když se na mě dívá.

Nahne se dopředu, předkloní se, jako by se kolem svého vyprávění stočil do klubíčka.

– Najednou mám pocit, že možná není dobře, když na ni myslím tak dlouho v kuse, ale na druhou stranu nechci přestat v půlce, bojím se, aby se mi neztratila. I přesto se začne zvolna vytrácet. Brzo přijde zase jeho chvíle. Musí to být spravedlivý. Vyrovnaný na milimetr přesně. Sedávala s nohama na taburetu, v bílým županu a se stočeným bílým ručníkem na hlavě. Vypadala jako princezna, jako monacká princezna Grace. Víte, osloví nás a hlas má najednou jiný, uvolněný, jako člověk, který si s vámi jen tak povídá, možná to byla jenom hodina čistýho času denně, kterou jsem s ní trávil o samotě, než se domů vrátil on. Možná i míň, třeba jenom patnáct minut, kdoví, dítěti čas utíká jinak. Byly to ty nejlepší chvíle, který jsem s ní zažil, takže jsem je možná trochu zveličil… uchichtne se: Přehrával jsem jí všechny možný slavný komický výstupy, ty izraelský, ale třeba i gagy Charlieho Chaplina… a ona seděla takhle, s cigaretou, s tím svým úsměvem, který je trochu pro vás a trochu míří někam za vaši hlavu, vlastně ani nevím, kolik z mojí hebrejštiny se všemi těmi přízvuky a slangem mohla rozumět, většina jí určitě unikala, ale večer co večer, tři nebo čtyři roky, možná pět, sedávala a dívala se na mě, usmívala se, nikdo jiný kromě mě ji neviděl takhle se usmívat, to se s váma vsadím, a pak v jednu chvíli ji to přestalo bavit, znenadání, uprostřed slova, nehledě na to, kde jsem zrovna skončil, mohl jsem mít klidně pointu už na jazyku, ale poznal jsem, že to přichází, stal se ze mě úplný expert, pohled měla čím dál nepřítomnější, rty se jí začaly chvět, pusa se jí zkřivila a já sprintoval, makal jsem jako šílenec, abych ji předhonil a dostal se k pointě včas, a přitom jsem sledoval, jak se její obličej uzavírá, a najednou hotovo, konec. Bylo po všem. Já tam ještě pořád stál, s hlavou zamotanou do šátků, s koštětem v ruce a připadal jsem si jak totální idiot, kašpar, a ona si už shodila ručník z hlavy, típla cigaretu a křikla na mě, co z tebe bude, jdi si dělat úkoly, běž si hrát s kamarády –

Musí udělat tři kolečka po pódiu, aby zase nabral dech, a mě v té chvíli, bez varování, pohltí bolest, která snad ani nepochází z tohoto světa: kéž bych tak měl její dítě, pomyslím si potisící, tentokrát mě však bodne jinde, v jakémsi vnitřním orgánu, o kterém jsem doteď ani nevěděl. Dítě, které by ji připomínalo třeba jen drobností, křivkou ve tváři, pohybem rtů. To by stačilo. Víc bych na mou duši nepotřeboval.

– Tááákže, kde jsme to přestali? zvolá ochraptěle, kde jsem to přestal? Tak šup šup, nekecat a makat, Dovíčku, Beer Ora, šofér, cigareta, táta, máma, rychlá jízda, tachometr ukazuje už sto dvacet, sto třicet, podvozek se začíná klepat, šofér dál vztekle tříská pěstí do volantu a nesouhlasně vrtí hlavou, vypadá jako taková ta figurka s kývací hlavou, akorát že místo na palubní desce sedí na místě řidiče. Co půl minuty na mě nenápadně koukne, jako bych byl… jako bych měl nějakou, já nevím, nějakou nemoc…

– A já nic, kouřím. Silně vtahuju kouř a důkladně si vypaluju mozek, aby v něm všechny myšlenky shořely, a na druhou stranu, když kouřím, dokážu na ně dva myslet, aniž bych doopravdy přemýšlel, protože oni taky kouří, oba, ona večer a on ráno, a už jenom při tom pomyšlení se mi jejich kouř smísí dohromady, mám ho plnou hlavu, jako by mi v ní hořelo, vyhodím cigaretu z okýnka a najednou se nemůžu nadechnout, nejde to.

Roztržitě přechází po pódiu, ovívá se. Připadá mi, jako by z toho vyprávění čerpal sílu. A vzápětí mám zase dojem, jako by z něj ten příběh vysával všechen život. Nevím, jestli je to právě tímhle rozporem, ale dostanu takový nápad: co kdybych pro něj sepsal, krátce, v bodech, průběh tohohle večera. Prostě si doma sednu s počmáranými ubrousky a pokusím se přehledně napsat, co se tu odehrálo.

Aby to měl. Na památku.

– Auto najednou zastaví. Ale jestli si myslíte, že ten šofér zabrzdil jemně a citlivě, tak se pletete. Dupnul na brzdu jak gangster, co právě vykrad banku – předvede nám to, hodí sebou dopředu a pak padne dozadu, pusu dokořán: Chicago! Steve McQueen v Bullittově případu, buch! Sjede ke krajnici, počkat, o žádný krajnici vlastně nemůže být řeč, tohle se stalo před třiačtyřiceti lety, silnice byla tehdy zbrusu nový vynález, lidi ještě tleskali dopravním nehodám a říkali si o přídavek, buch! Džíp nadskočí, oba vyletíme do vzduchu, nahoře je taková železná mříž, majzneme se do hlavy, zařveme, zuby nám zacvakají jako kastaněty, pusu máme plnou písku, a když auto konečně stojí, praští řidič hlavou do klaksonu a čelem zatroubí, trvá to snad půl minuty, no nekecám, troubí na celou poušť, potom se narovná, dá pěstí do volantu takovou šlupku, až dostanu strach, že ho snad urazí, a pak povídá: Co kdybysme se vrátili?

– Jak vrátili? říkám, já se musím dostat do Jeruzaléma.

– Takhle to přece nejde, když nevíš, jestli… začne koktat, to je proti… já nevím, dokonce i proti Bohu, proti Tóře, to je špatně, já tě takhle nemůžu vézt, není mi z toho dobře, no fakt, dělá se mi z toho nanic…

– Jeď dál, řeknu mu, a můj hlas zní zrovna překvapivě dospěle. V Beer Ševě nám to řeknou.

– Hovno řeknou, odplivne si z okýnka, já už je mám dávno přečtený, jsou to srabi, budou si to přehazovat jako horkou bramboru.

– Řidič se dojde vymočit. Já sedím v autě. Najednou jsem sám. Jenom sám se sebou, poprvý od chvíle, kdy mě četařka nechala před velitelskou kanceláří. A hned je mi jasný, že tahle samota mi fakt nesvědčí. Je mi v ní nějak těsno. Otevřu dvířka a seskočím dolů, abych se vyčural na druhý straně auta. Stojím, čurám a ve vteřině mi hupne do hlavy on, můj táta, vecpe se tam, tlačí se víc než ona, co to znamená, proč je ona slabší než on? Násilím si ji přivolám, ale on přijde s ní, pronásleduje ji, nenechá mě s ní chvilku o samotě. Proč? Myslím na ni tak silně, jak jenom dokážu, chci si ji vybavit v nějaký příjemný situaci, a co uvidím místo toho? Jak zbledne, když v rádiu hlásí, že naše bezpečnostní složky zabily teroristu nebo že došlo k přestřelce, při který naši vojáci zneškodnili celou nepřátelskou jednotku. A hned běží do koupelny. I když už se předtím myla, znovu si vleze do sprchy, stráví tam třeba hodinu, drhne si kůži na rukou a vypotřebuje všechnu teplou vodu, táta se na ni zlobí, přechází po předsíni a vzteky se mu kouří z uší, tssss, tssss! Jednak kvůli vodě a jednak kvůli tomu, že nepodporuje naši armádu. Ale když vyjde z koupelny, nic jí neřekne, ani slovo. A hele, už zase myslím na něj, ani vteřinu mě s ní nenechá o samotě.

Bezcílně přechází po pódiu. Zdá se mi, že ho nohy moc neposlouchají. Měděný džbán za ním do sebe stále dokola hltavě a horečně vpíjí jeho odraz a zase ho plive ven.

– Hlava mi jede na plný obrátky. Co teď bude, co se stane, co bude se mnou, kdo se o mě postará? Tak třeba jeden příklad, asi v pěti letech mě začal učit fotbal, už jsem vám to povídal, ne hrát, to byste ho rozesmáli, hra ho nezajímala, učil mě fakta, pravidla, výsledky světovýho poháru a národní ligy, jména prvoligových hráčů, potom mužstev Anglie, Brazílie a Argentiny, a samozřejmě taky Maďarska a všech zemí světa kromě Německa, pochopitelně, a Španělska, kterýmu ještě úplně neodpustil, že v patnáctým století vypovědělo Židy. Někdy, když jsem si psal úkoly a on řezal hadry, na mě najednou křiknul, Francie, mistrovství světa v osmapadesátým! A já: Fontaine! Jonquet! Roger Marche! A on: Švédsko! A já: Jaký rok? A on: Taky padesát osm! A já: Liedholm! Simonsson! No sranda, víte, on v životě nebyl na fotbalovým zápase, připadalo mu to jako ztráta času, proč se musí hrát devadesát minut, nestačilo by dvacet? Proč neskončit po prvním gólu? Ale měl utkvělou představu, že když budu já – mrňavý nedochůdče – vědět něco o fotbale, kluci si mě budou vážit, bránit mě a nebudou mě moc mlátit. Takhle on přemýšlel, za vším se vždycky schovával postranní úmysl, nějaký eso v rukávu, nikdy jste tak úplně nevěděli, jak na tom u něj jste. Je na vaší straně? Nebo proti vám? A tak mě myslím i vychoval, že každý si nakonec stejně jede na vlastní triko, to byla jeho životní mantra, esence odkazu, který fotřík zanechal svýmu malýmu synkovi.

– O čem jsme to mluvili, Netanjo? O tom, co si ještě pamatuju? Jo jo, pamatuju si toho spousty, teprve teď vidím, kolik toho je, možná až moc. Například že když jsem se vyčural, udělal jsem to, co mě učil, oklepat jednou, oklepat podruhý, a napadlo mě, že spoustu věcí mě naučil jen tak mimochodem, nedělal z toho vědu, jako opravit žaluzii, vrtat do zdi, vymést kamna, vyčistit ucpaný odpad, připravit kabely pro pojistky, a myslel jsem i na to, že někdy cítím, jak si se mnou touží povídat, ne o fotbale, ten ho nezajímal – o jiných věcech, tak, jak si povídají táta a syn, třeba mi vyprávět příhody ze svýho dětství a tak, povídat mi o tom, co ho napadlo, nebo jen tak přijít a obejmout mě, jenže nevěděl, jak na to, nebo se styděl, nebo cítil, že mě moc nechával s mámou, a teď už s tím nedokázal nic udělat, a hele, už zase myslím na něj a ne na ni, a ze všeho toho zmatku se mi začne točit hlava, mám co dělat, abych vylezl zpátky do kabiny.

– Dobrý večer, Netanjo! zahlaholí, jako by zrovna vtrhl na pódium, ale hlas má unavený a ochraptělý, stíháte mě ještě sledovat? Možná si pamatujete – kdo je tu dost starý, aby si to pamatoval? –, že jako děti jsme mívali takovou hračku, meoskop se to jmenovalo. Maličký přístroj s diáky, zmáčkli jste páčku a obrázek se vyměnil. Takový vynález z dob, kdy film už sice nebyl němý, ale teprv žvatlal, zasměje se, viděli jsme takhle Pinocchia, Sněhurku, Kocoura v botách…

V celém sále se usmívají jen dva lidé – vysoká stříbrovlasá žena a já. Naše pohledy se na okamžik setkají. Má jemné rysy a brýle s tenkou obroučkou. Vlasy má ostříhané nakratičko.

– Tak si mě teď představte. Já a řidič v autě. Cvak. Kolem nás poušť. Cvak. Jednou za půl hodiny proti nám projede auto, a když se mineme, ozve takový to huuum. Cvak –

Pětice mladíků a dívek blízko pódia se na sebe podívá a zvedne se. Beze slova. Nevím, proč tu zůstávali až doteď a co je právě v tuhle chvíli přimělo k odchodu. Dovík dojde k tabuli a zastaví se před ní. Připadá mi, že tenhle odchod se ho dotkl víc než ty ostatní. S nahrbenými rameny bouchá křídou do tabule, čárka, čárka, čárka, čárka, čárka.

A pak doslova ve dveřích se jedna z dívek, ta, co nemá partnera, zastaví, a ačkoli ji kamarádky přemlouvají, rozloučí se s nimi a vrátí se k prázdnému stolu. Majitel klubu posunkuje na servírku, ať za ní jde. Dívka si objedná sklenici vody. Dovík vyrazí k tabuli dlouhými kroky jako velbloud – prchavý záblesk gagu Groucha Marxe –, s velkou péčí smaže jednu z čárek a přitom otočí hlavu a s otevřenou pusou se usměje na dívku.

– A najednou, bez přemýšlení, vyhrknu na řidiče: Řekněte mi vtip. A on se zkroutí, jako bych mu dal jednu pěstí. Jsi padlej na hlavu? křičí na mě. To mám teď vyprávět vtipy? Co vám to udělá, říkám mu, jeden vtip a dost. Ne, ne, to nemůžu, brání se. A předtím to šlo? Předtím jsem to nevěděl a teď už jo. Dokonce se na mě ani neotočí. Bojí se na mě podívat. Jako by měl strach, že se nakazí. Dej mi pokoj, řekne, už takhle mi z toho všeho třeští hlava. No tak, jeden vtip o blondýně, prosím ho, nic vám to neudělá, jsme tu sami dva, nikdo se to nedozví. Ale on na to: Ani za živýho boha. Nemůžu.

– No když nemůžete, tak nemůžete. Nechám ho být. Opřu si hlavu o okýnko, zkouším si nechat úplně vymazat mozek, trrr, nemyslet, nebýt, nic, žádná ona, žádný on, žádný sirotek. Ale kdepak, jen co zavřu oči, hned se na mě vrhne táta jak rozparáděný komando, nepočká ani vteřinku. Každý pátek ráno, když má máma dopolední, mě táta vzbudí brzo a jdeme na zahrádku, povídal jsem vám o ní? Nepovídal? Ta zahrádka je jenom naše, za domem, metr krát metr. Všechnu zeleninu máme odtamtud. Sedíme zabalení do deky, on s kafem, cigaretou a černým strništěm a já ještě v polospánku, trochu se o něj opírám, jakoby mimoděk, a on mi namáčí sušenky do kafe a dává mi je do pusy, všude kolem nás je naprostý ticho. Celá čtvrť nad náma spí, v žádným z bytů se nikdo nehýbe, ani my dva skoro nemluvíme.

Zvedne prst do vzduchu, abychom slyšeli to ticho.

– V tuhle ranní dobu v sobě ještě nemá to svoje bzzz, a tak pozorujeme první ptáky, motýly a berušky. Drobíme ptáčkům sušenky. Umí napodobit ptačí zpěv tak, že byste nevěřili, že to hvízdá člověk.

– Najednou slyším, že řidič něco říká. To se takhle potopí loď a jenom jeden cestující se zachrání skokem do moře. Plave, lapá po dechu, ale nevzdává se. Z posledních sil doplave na ostrov a kouká, že spolu s ním tam připlaval i pes a koza.

– Pootevřu jedno oko na škvírku. Řidič mluví, ale nepohybuje přitom rty, je mu sotva rozumět. Uběhne týden, pak druhý, ostrov je pustý, nejsou tam lidi ani zvířata, jenom ten chlapík, pes a koza. Šofér mi podle všeho vypráví vtip, jenže nemluví tónem, jakým se vyprávějí vtipy, působí to, jako by jeho pusa byla jeden zaťatý sval.

– Po měsíci už je ten chlap nadrženej jako blázen. Ale ať se rozhlíží, jak chce, žádná ženská na dohled, jenom koza. Za další týden už to nemůže vydržet, má pocit, že z toho napětí co nevidět vybuchne.

– A já si začnu říkat, dávej pozor, vždyť ti tu vypráví sprostý vtip. Co to má znamenat? Pootevřu oko na větší škvírku. Celým tělem se nahýbá nad volant, obličej má nalepený na přední sklo, tváří se smrtelně vážně. Zavřu oči. Něco mi tu uniká, něco, čemu bych asi měl přijít na kloub, jenže kdo na to má sílu, a tak si jenom v duchu představím ten ostrov s chlápkem, kozou a psem, zasadím jim tam pěknou palmu, navěsím na ni kokosový ořechy, houpačku. Přidám lehátko. Rakety na plážový tenis.

– Po dalším týdnu už ten chlap fakt nemůže, přijde ke koze, vytáhne nádobíčko, ale vtom po něm vystartuje pes: Vrrr! Hele, kámo, bacha na věc, ať tě ani nenapadne se k ní přiblížit! Tak dobrý, chlapík polekaně schová nádobíčko a pomyslí si, skočím na to v noci, až pes usne. Přijde noc, pes chrápe a on se potichoučku připlíží ke koze. Jen se po ní začne sápat, pes po něm skočí jako panter, štěká, oči má podlitý krví, zuby jako nože, chudák chlap nemá na výběr, musí jít spát a od koulí už ho bolej i řasy.

Zatímco Dovík mluví, kloužu pohledem po divácích. Po divačkách. Po očku se dívám na vysokou ženu. Má krásně tvarovanou hlavu a její nakrátko ostříhané vlasy připomínají svatozář. Tři roky. Od chvíle, kdy Tamara onemocněla. Naprostá temnota. Uvažuju, jestli ženy dovedou nějak vycítit, co se ve mně odehrává, jestli právě proto ke mně už tak dlouho nedolétl žádný signál od některé z nich.

– Abyste rozuměli, v životě jsem neviděl nikoho takhle vyprávět vtip. Tlačil ze sebe slovo za slovem, jako by se bál, že pokud nedej bože jediný písmenko vynechá, ten fór mu vyřadí ze soutěže a navíc mu doživotně odeberou licenci na vyprávění vtipů.

Dovík dokonale imituje řidiče, který téměř leží na volantu, živě ho vidíme před očima: A tak to jde na ostrově pořád dál, dny, týdny, celý měsíc. Jakmile se chlapík ke koze jenom přiblíží, pes hned: Vrrr!

Objevují se první úsměvy. Drobounká žena se chichotá a zakrývá si ústa rukou. Vrrr! zopakuje Dovík jenom pro ni, je to variace na předchozí trrr! Je blažená. Perlivě se zasměje, jako by ji lechtal. Něžně se na ni zadívá.

– Jednou sedí chlapík celý zoufalý na břehu, a vtom vidí v dálce kouř, další loď se potápí! Z lodi vyskočí blondýna, krev a mlíko, všechno má tam, kde to má mít, rozhodně stojí za hřích. Chlapík se bez rozmýšlení vrhne do vody, plave, plave, doplave k blondýně, která už jde ke dnu, v poslední chvíli ji zachytí, dotáhne ji na ostrov a položí do písku, blondýna otevře oči, je krásná jako sen, jako modelka, a řekne mu: Můj hrdino, máj hírou, jsem celá tvoje, můžeš si se mnou dělat, co budeš chtít.

– Chlapík se opatrně rozhlídne a pošeptá jí: Nemohla byste mi na chvíli podržet psa?

– A já, poslouchejte Netjanáčci – nenechá nás ani pořádně zasmát, přestože to všichni tak potřebujeme –, já se najednou tak strašně rozchechtám, úplně v tom autě řvu smíchy, protože, já nevím proč, protože už mi z toho všeho hrabe, protože jsem dvě a půl minuty nemusel myslet na to, co mě už brzo čeká. A možná taky proto, že mi někdo starší než já vyprávěl vtip pro dospělý, dal mi pocit, že už mezi ně taky patřím. Ale v příští chvíli zas znejistím – co to vlastně znamená, že mě ten řidič považuje za dospělýho? Co když nechci zas tak rychle dospět?

– To hlavní ale bylo, že jsem se tam smál tak, až mi tekly slzy, přísahám, konečně mi vytryskly, doufal jsem, že i to se počítá. A v celý tý šílený situaci jsem začínal mít pocit, že mi vlastně dělá dobře myslet na blondýnu, co se málem utopila, a na psa s kozou a že mám na chvíli před očima je, i s houpací sítí a kokosama, a ne někoho, koho znám.

– A řidič je očividně trochu nervózní z toho, že se směju jako blázen, možná má strach, jestli mi neruplo v bedně, ale na druhou stranu si užívá, že se směju jeho vtipu, jak by taky ne, a hned se na sedadle narovná a přejede si jazykem po zubech, to byl takový jeho tik, vlastně jich měl celkem dost, dodneška na něj občas myslím, jak si každou chvíli upravoval sluneční brýle na čele nebo si dvěma prsty zatlačil na nos, aby vypadal menší… Ben Gurion, Násir a Chruščov letí letadlem, vysype ze sebe rychle, abych mu nevychladnul, a pilot jim najednou z reproduktoru hlásí, že došlo palivo a že mají jenom jeden padák…

– No co vám budu povídat, ten kluk byl chodící sbírka vtipů. Tohle byla jeho parketa, na rozdíl od řízení, to bylo jasný, a pokud šlo o mě, neměl jsem nic proti, ať klidně vypravuje dál, třeba až do Beer Ševy, tam mi to už řeknou, to je jistý, tam se ze mě doopravdy stane sirotek, ale než tam dojedeme, mám přestávku, jako bych dostal milost, tak jsem se cítil, nebo jako by mi o pár chvil odložili popravu.

Dovík zvedne hlavu, dlouze se na mě zadívá a přikývne. A mně se vybaví, jak se lekl, přímo zděsil, když jsem se ho po telefonu zeptal, jestli mě prosí, abych ho soudil.

– A myslím, že i jemu přišlo vhod dál vyprávět vtipy, jednak kvůli tomu, jak byl ze mě vystresovaný, a jednak mi nejspíš chtěl pomoct, abych se cítil líp, každopádně od tý chvíle si neudělal pauzu ani na nádech, sypal ze sebe jeden fór za druhým, zkrátka mě pěkně napěchoval vtipama, popravdě, většinu z nich si sice nepamatuju, ale několik mi jich v hlavě uvízlo a ta parta, co sedí tamhle u baru – nazdárek, děcka! Jste z Roš ha-Ajinu, že jo? Pardon, tak z Petach Tikvy, no jasně, nic ve zlým! –, tahle parta mě doprovází už nejmíň patnáct let, na zdraví mučačos! A vědí, že právě tohle je těch pár vtipů, kterýma mívám ve zvyku prošpikovat každý vystoupení, ať už je to potřeba, nebo ne, takže teď aspoň víte, kde jsem je vzal, třeba tenhle o tom chlápkovi, jak měl papouška, co pořád nadával, poslouchejte, to se vám bude líbit, od rána do večera chrlil ty nejsprostší…

– Co? kousne se do rtu. Já to poplet? Ne, moment, nic neříkejte, už jsem ho dneska večer jednou vyprávěl, že jo?

Lidé sedí bez hnutí, zírají na něj skelným pohledem.

– O tom papouškovi už jsi nám to vyprávěl, hlesne jasnovidka, aniž se na něj podívá.

– To je jinej papoušek, zamumlá, no tááák, dělám si srandu. Skočili jste mi na to. Někdy takhle publikum zkouším, zkouška bdělosti, jste dobrý, máte jedničku s hvězdičkou, křečovitě se zasměje, ale vypadá sklesle, vyděšeně. Kde jsem to přestal?

– U toho řidiče, odpoví mu drobounká žena.

– To dělají ty prášky, řekne jí a lokne si z termosky.

– Vedlejší účinky, přisvědčí ona a pořád se na něj nedívá. Taky je beru.

– poslouchej, Pidi, všichni poslouchejte, za minutku skončím, ještě se mnou chvilku vydržte, jo? Řidič sype vtipy z rukávu a sám se může smíchy potrhat, a já mám v hlavě maglajz, kněz, rabín a prostitutka, chlap, co dělá obřízky a v břiše má kozla, který umí zpívat, a omylem si vymění batoh s dřevorubcem, a taky papoušek – myslím toho druhýho papouška – to všechno dohromady s celým tím blázincem od rána až do teď… No, v nějaký fázi jsem nejspíš usnul.

– Když jsem se vzbudil, co nevidím? Stojíme a rozhodně nejsme na autobusovým nádraží v Beer Ševě. Jsme na nějakým obyčejným dvoře, vidím pobíhající slepice, psy, co se drbou, a klece s holubama, u auta stojí nějaká ženská, je štíhlá a má hřívu kudrnatých vlasů, drží hubený miminko v plínce. Stojí u mýho okýnka a zírá na mě, jako bych měl dvě hlavy. V první chvíli jsem si pomyslel, co to má na obličeji? Má tam něco namalovanýho? A pak mi došlo, že jsou to slzy, i jí bez přestání tekly slzy ve dvou rovných pramíncích. Řidič stojí vedle ní, žvýká sendvič a povídá brýtro, seznamte se, tohle je moje starší ségra, vezmeme ji s sebou, představ si, že ještě nebyla u Zdi nářků, ale neboj, nejdřív tě doručím, kam potřebuješ.

– Kde to jsem? Co se děje? Co sem pleteš Zeď nářků? Kde je Beer Ševa? Jak jsme se sem dostali? A řidič se směje, půlku cesty jsi spal jako dřevo, těma fórama jsem tě parádně uspal. Dívka prohlásí, to snad není pravda, i jemu jsi blbnul hlavu těma svýma kameňákama, ty magore? Nestydíš se mu v jeho stavu vyprávět vtipy?

– Hlas má i přes slzy drsný a přísný. A řidič jí odpoví, povídal jsem mu vtipy, i když spal, ani na vteřinku jsem ho nenechal bez vtipu, dělal jsem mu osobní stráž, tak šup, nasedej. Posadí se dozadu s miminkem a obří taškou. Beer Ševou už jsme dávno projeli, řekne mi řidič, nenechám tě jet samotnýho, už jsem si tě tak nějak oblíbil, ty kluku, takže budeš mít speciální odvoz až domů. Ale vtipy tentokrát vynech, buď tak hodnej, řekne mu ségra, a nekoukejte se, musím ho nakojit, otoč si zrcátko, ty úchyláku! vrazí mu malý pohlavek, a já tam sedím jako trouba a myslím si, proč mě nenechají, aby se ze mě stal sirotek? Proč ten okamžik musí pokaždý někdo o kousek odsunout, je to snad znamení, že mám něco udělat? Ale co?

Pomalu dojde k červenému křeslu a posadí se na krajíček. Je poznat, že jeho oči za rozbitými skly se upírají dovnitř. Rozhlédnu se po sále místo něj. Zbylo tu asi patnáct lidí. Několik žen ho sleduje zasněným a přitom pronikavým pohledem, jako by skrze něj hleděly do jiné doby. Takový pohled může znamenat jen jedno: důvěrně ho znají, nebo kdysi znaly. Podivím se, jak mohly vědět, že mají dnes večer přijít. Zavolal snad každé z nich a pozval ji? Nebo na jeho představení chodívají pravidelně, kdykoli vystupuje někde poblíž?

Uvědomím si, že mi v tom obrázku něco chybí: stůl těch dvou motorkářů je prázdný. Nevšiml jsem si, kdy odešli. Myslím, že po tom přívalu ran usoudili, že ničeho víc už se nedočkají.

– Takže tam sedím, upřeně zírám skrz přední sklo. Dávám si děsnýho bacha, abych se náhodou neohlídnul. No, aspoň že si sedla dozadu, ne jako dneska, kdy si každá kojí, kde ji napadne, dobrý den, kozy ven, a jede! No vážně, to vůbec není sranda, stojíte s úplně normálně vypadající holkou, drží v náručí dítě, kterýmu hádáte nejmíň osm, málem mu rostou vousy, ale na tom nesejde –

Hlas má dutý, téměř bezvýrazný.

– Probíráte spolu docela obyčejný věci, třeba kvantovou teorii relativity, a ona najednou bez mrknutí oka vytasí prso! Skutečný prso! Pravý, ruční výroba! Vrazí ho dítěti do pusy a dál se s váma baví o elektromagnetickým urychlovači částic ve Švýcarsku. Mimochodem, když na ten urychlovač přiložíte ucho, uslyšíte, jak na ty částice huláká: Tak šup šup, děcka, hoďte sebou, máte mezeru, loudové…

Loučí se. Cítím to. Ví, že je to naposled, kdy tyhle vtipy vypráví. Dívka, která se chystala odejít a rozmyslela si to, si podpírá hlavu rukou a oči má zamžené. Co je zač? Zašla s ním jednou večer po představení domů? Třeba je to jeho dcera, jedno z těch pěti dětí, a dnes poprvé slyší jeho příběh.

A ti dva motorkáři v černém, pomyslím si najednou ohromeně, co když s ním taky mají něco společného?

Vybaví se mi, co vyprávěl před chvílí: o tom, jak hrál šachy s lidmi, co šli proti němu po ulici. Každý z nich měl nějakou úlohu, jen o ní nevěděl. Kdo ví, jakou složitou šachovou partii, jakou simultánku tu rozehrál dnes večer.

– A ta holka, jeho ségra, dál krmí mimino a zároveň slyším, jak se jednou rukou přehrabuje v tašce a říká mi: Určitě jsi dneska nic nejedl, nastav ruku. Natáhnu ruku dozadu a ona mi podá zabalený sendvič a pak oloupaný vajíčko natvrdo a kornoutek z novinovýho papíru, ve kterým je sůl na to vajíčko. Vypadá sice jako drsňačka, ale dlaň má hebkou. Jez, řekne mi, jak tě mohli nechat odjet jen tak, bez jídla.

– Pustím se do sendviče, jsou v něm tlustý kolečka moc dobrýho salámu a rajčatová pomazánka, ze který mě pálí pusa, a to je dobře, okamžitě mě to nakopne, vrátí mě to do hry. Posolím si vajíčko a zhltnu ho na dvě kousnutí. A ona, mi beze slova podá slaný keks, z tašky vytáhne láhev, oranžádu v rodinným balení, no nekecám, hotová Mary Poppins, a nalije mi kelímek. Jak to všechno zvládne jednou rukou, to nechápu, a jak může zároveň krmit miminko i mě, to chápu ještě míň. Ty keksy jsou dost suchý, řekne mi, namoč si je do oranžády. Dělám všechno, co mi řekne.

Jeho hlas, Dovíkův hlas, co se to s ním děje? Slovům už je sotva rozumět a hlas má v posledních chvílích úplně tenoučký a prchavý, skoro jako hlásek dítěte.

– I řidič, její bratr, natáhne ruku dozadu a ona mu dá sušenku. Znovu natáhne ruku a dostane další. Cítím, že to dělá, aby mě pobavil, protože mu nedovolila vyprávět vtipy. Jedeme, nikdo nemluví. Už dost s těma keksama, řekne mu, cpeš se, jako by byly jenom tvoje, nech mu taky něco. Řidič ale neodtáhne ruku pryč a ještě na mě s plnou pusou mrkne, ségra mu znovu jednu lupne přes zátylek a on vykřikne, jau, a začne se chechtat. Takhle mě pokaždý plácne táta, když mě dostříhá, a já se na to vždycky trochu těším a trochu se bojím. Není to velká rána, ale štípne to, přijde teprve po vatičce s modrou vodičkou. Lískne mě konečky prstů a potom mi pošeptá do ucha, aby to klienti neslyšeli, ty jsi prokouknul, majn lebn, dušičko moje. Teď je na řadě ona. Něco hezkýho o ní. Ale co je to nejhezčí? Na co mám teď myslet? Co nejvíc pomůže? Zničehonic dostanu strach na ni myslet. Nevím, najednou úplně přišla o barvy. Co dělám špatně? Násilím si ji přivolám. Vzpírá se. Táhnu ji ze všech sil, přitahuju ji k sobě oběma rukama, potřebuju mít v hlavě i ji. Ne jenom jeho. Vydrž, křičím na ni; nevzdávej se, málem se před ní rozbrečím, schoulím se a celým tělem se opřu o dveře auta, aby to řidič ani jeho sestra neviděli, a už je tady, zaplať pánbůh, sedí v kuchyni nad hromadou punčoch. A já sedím vedle ní a dělám si úkoly, všechno je jako obvykle, ona navlíká jehlou oko za okem a vždycky po několika se zastaví, jako by úplně zapomněla, kde je, zírá do prázdna, nevidí jeho ani mě. O čem v těch chvílích přemýšlí? Nikdy jsem se jí na to nezeptal. Tisíckrát jsem s ní byl sám a nikdy jsem se nezeptal. A co teda vlastně vím? Skoro nic. Měla bohatý rodiče, to vím od táty. Ve škole se výborně učila, hrála na klavír, už se začalo mluvit o tom, že bude koncertovat, jenže pak byl konec, z holokaustu vyšla jako dvacetiletá, za války strávila půl roku ve vlaku, no to už jsem vám povídal. Půl roku ji schovávali tři polský strojvůdci v nějakým kamrlíku ve vlaku, co jezdil pořád tam a zpátky po stejný trase. Při hlídání se střídali, řekla mi a zasmála se tak nějak křivě, nikdy jsem ji neslyšel takhle se smát. Bylo mi asi dvanáct a byli jsme doma sami dva, hrál jsem pro ni představení a ona mě najednou přerušila a vychrlila to na mě, pusa jí ujela ke straně a chvilku se jí nedařilo vrátit ji zpátky, celá tahle část obličeje jako by se jí prostě smekla stranou. Půl roku trvalo, než se rozhodli, že už jí mají dost, netuším, co se stalo, že jednoho jasnýho dne, když dojeli na konečnou, ji ti hajzlové jakoby nic vyšoupli rovnou na rampu.

– Mám pokračovat? zeptá se stísněně. Pár hlav přikývne.

– Nepamatuju si to přesně po pořádku, hodně věcí se mi plete dohromady, ale například si pamatuju jeho ségru, jak si vzadu šeptem říká, to je ale šlendrián, a já si uvědomím, že tohle slovo předtím použil i řidič, nevím, co znamená a co to o mně svojí řečí říkají, a napadne mě, jestli to není nějaký znamení, že oba použili to samý slovo. A vůbec, začíná mi docházet, že jí mozek celou dobu jede. Šrotuje. Přemýšlí o mně a já netuším, co jí asi tak může běžet hlavou. Předtím, když stála u auta, všimnul jsem si, že má na čele uprostřed mezi očima tmavý, hluboký rýhy. Dvě. Svezu se na sedadle ještě o něco níž, aby na mě neviděla. A celou dobu slyším, jak se mimino kojí, vždycky po pár locích si povzdechne jako starý děda, i z toho jsem nervózní. Starají se o něj, má péči, nic mu nechybí, tak co má co vzdychat? A pak se mě řidičova ségra najednou zeptá: Co dělá tvůj táta?

– Má holičství, odpovím jí bez zaváhání, on a jeho společník. Nevím, proč jí najednou vykládám, že má společníka. Jsem pitomec. Za chvilku bych jí tu mohl začít vyprávět, jak si táta dělá z toho společníka srandu, že je zamilovaný do mámy, a taky mu před nosem šmiká nůžkama, aby předvedl, co mu provede, jestli je načapá.

– A máma? ptá se dál.

– Co s ní? řeknu. Teď už si dávám trochu pozor.

– Taky pracuje v holičství?

– Kdepak, dělá ve zbrojovce, třídí munici. Najednou mám dojem, jako by se mnou hrála šachovou partii, každý z nás udělá svůj tah a pak čeká, co na to ten druhý. Nevěděla jsem, že ve zbrojovce pracujou i ženy, řekne. No jo, pracujou, řeknu já. Odmlčí se. Tak jsem taky zticha. Potom se zeptá, jestli nechci ještě keks. Napadne mě, že i keks může být tah a že bude lepší odmítnout, ale přesto si vezmu a vzápětí je mi jasný, že jsem udělal chybu. Ještě nevím jakou, ale udělal.

– Jen si dej, řekne spokojeně. Strčím ho do pusy, žvýkám ho a cítím, jak se mi zvedá žaludek.

– Máš nějaký sourozence? zeptá se mě.

– Venku, mimochodem, už dávno není poušť. Místo ní jsou tam pole, normální auta, civilní, ne vojenský. Podle cedulí se snažím uhodnout, kolik času zbývá do Jeruzaléma, ale v těch mimoměstských silnicích se vůbec nevyznám, nepovede se mi odhadnout, ani jestli mám hodinu, půl hodiny nebo tři hodiny, a ptát se nechci. Sendvič a vajíčko se mi pořád vracejí spolu s keksem.

– Můžu vám říct vtip? prosí Dovík unaveně, jako by říkal, nutně potřebuju vtip, jakýkoli, něco sladkýho do pusy. Ale od dvou různých stolů zakřičí dvě ženy téměř jednohlasně: Vyprávěj dál. A hned se na sebe polekaně podívají a jedna z nich se pak po očku koukne na svého partnera. Dovík si povzdychne, protáhne se, prokřupne si prsty a zhluboka se nadechne.

– A pak mi ta jeho ségra řekne jen tak, jakoby nic: A jak jste na tom s tátou? Vycházíte spolu?

– Vzpomínám si, jak se mi vnitřnosti obrátily naruby. Odstřihnu se. Nejsem tam. Nejsem nikde. Nesmím nikde být. Abyste rozuměli, přimyslete si na chvilku závorky, mám tisíc taktik, jak nebýt, jsem mistr světa v nebytí, ale najednou si na žádnou z nich nedokážu vzpomenout. Nedělám si srandu: Když mi dával výprask, trénoval jsem, jak zastavit srdeční tep, snížit ho na dvacet, třicet úderů za minutu, jako bych hibernoval, toho jsem chtěl dosáhnout, to byl můj sen, a kromě toho jsem trénoval, budete se smát, jak rozptýlit bolest z místa, kam dopadla rána, do jiných míst v těle, spravedlivě ji rozdělit, rovnoměrně rozložit náklad. Při výprasku jsem si představoval, jak mravenci pochodujou v zástupu, odnášejí bolest z obličeje nebo z břicha a během chvilky ji rozdrobí na kousíčky a roznesou ty drobečky na takový místa v těle, který jsou vůči bolesti odolnější.

Lehce se kývá dopředu a dozadu, pohroužený do sebe. Světlo, které na něj dopadá shora, ho halí jako matný závoj. Pak ale otevře oči a dlouze se zadívá na drobounkou ženu, a potom – už je to tu znovu – obrátí pohled ke mně, přesným pohybem, jako by od jedné svíčky připaloval další. A já zase nechápu, co mi tím chce naznačit nebo co chce, abych si od té ženy vzal, ale cítím, že potřebuje, abych mu dal najevo svůj souhlas, a tak mu pohledem potvrdím, že jeho, ji a mě spojuje jakási linka do trojúhelníku, jehož význam snad jednou pochopím.

– Ale jeho ségra je jako on. Nevzdává se. Neslyšela jsem, řekne a položí mi ruku na rameno, co jsi říkal? Pevně sevřu kliku dveří. Proč na mě sahá? Co mají znamenat všechny ty otázky? Co když ten řidič přece jenom něco ví a pověděl jí to? Hlava mi jede na nejvyšší obrátky: jak dlouho jsem vlastně spal na tom dvoře, než mě vzbudili? Ona zatím chystala sendviče a vajíčka natvrdo a pití a on mohl stát vedle ní a všechno jí vyprávět. I věci, který já nevím. Znovu se mi zvedne žaludek. Jestli teď otevřu dveře, budu se chvilku kutálet po silnici, trošku si natluču, pak vstanu a uteču do polí a nenajdou mě, dokud nebude po pohřbu, a potom už bude po všem a já nebudu muset nic dělat, kdo vůbec říkal, že něco musím? A proč by vlastně všechno mělo být na mně? Dobrý, řeknu jí, vycházíme spolu, ale s mámou líp.

– Kdybyste mě zabili, nevysvětlím vám, proč ze mě vypadlo právě tohle. V životě jsem nikomu nevyprávěl, jak to u nás doma chodí, nikomu na světě, ani spolužákům, ani nejlepším kamarádům, a pak to tady jako nic vysypu úplně cizímu člověku? Ženský, co ani nevím, jak se jmenuje. A vůbec, co je jí po tom, s kým je mi fajn a s kým jánevímco? Udělá se mi zle. Zatmí se mi před očima. Začnu uvažovat, nesmějte se mi, jestli v těch keksech nebyla nějaká látka, co vás přiměje mluvit a ke všemu se přiznat, jako při policejním výslechu.

Ve tváři se mu zračí hrůza, vypadá jako náměsíčný: je tam. Přenesl se zpátky v čase.

– Řidič jí potichu řekne, nech ho, třeba o tom teď nechce mluvit. Jasně že chce, namítne ona, o čem by měl podle tebe v tuhle chvíli asi tak mluvit? O černoších v Africe? O tvých debilních vtipech? Viď, že si o tom chceš promluvit? Znovu se ke mně nakloní a znovu mi položí ruku na rameno, ucítím vůni, která je mi povědomá, jen nevím odkud, ta žena voní tak nějak sladce, možná je to miminkem, zhluboka tu vůni nasaju a odpovím, jo, chci.

– Vidíš, řekne řidiči a zatahá ho za ucho, ten vykřikne jáááu a chytne se za boltec, vzpomínám si, jak mi hlavou blesklo, že se sice hádají, ale je na nich vidět, že jsou to sourozenci, a jaký je to pech, že já jsem sám. A taky pořád myslím na to, že musela znát i toho bratra, co umřel, toho, kterýho řidič nikdy nepoznal. Jaký to asi musí být, nosit v hlavě oba dva?

Odmlčí se a podívá se na drobounkou ženu. Ta v jednom kuse zívá a hlavu si podpírá oběma rukama, oči má však doširoka otevřené a snaživě, soustředěně ho sleduje. Muž popojde, sedne si na kraj pódia a nohy spustí dolů. Krev, která mu tekla z nosu, mu zaschla na ústech a na bradě. Na tričku mu zanechala dva proužky.

– Najednou se mi to všechno vrací. To je na tomhle večeru úžasný. Chci, abyste to věděli. Udělali jste pro mě něco mimořádnýho, že jste tu zůstali. Najednou si to všechno vybavuju, ne jako ve snu, ale jako by se to dělo právě teď, v tuhle chvíli. Vzpomínám si třeba, jak sedím v autě a říkám si v duchu, že dokud tam nedorazíme, musím být jako zvíře, který o lidským životě nic neví. Jako opice nebo pštros nebo moucha, hlavně nerozumět ničemu z toho, co říkají a jak se chovají. A nemyslet. Nejdůležitější je teď nemyslet na nikoho. Nic a nikoho nechtít. Anebo smím myslet na to dobrý? Ale co to znamená, dobrý? Dobrý pro něj? Dobrý pro ni? Mám smrtelný strach, abych neudělal sebemenší chybičku.

S velkým úsilím se mu podaří vyloudit křivý úsměv. Horní ret má hodně oteklý a je mu čím dál hůř rozumět, chvílemi mám pocit, jako by promlouval k sobě, do vlastního nitra. Kde jsem to přestal, mumlá, kde jsem to přestal.

Nikdo mu neodpoví. Povzdechne si a pokračuje.

– Zčistajasna mě napadne, že budu myslet na vajíčko naměkko. Nekoukejte se na mě tak. Když jsem byl malý, nenáviděl jsem vajíčka naměkko, z toho rozplizlýho žloutku se mi dělalo zle a oba se rozčilovali a nakazovali mi, abych ho snědl, že v tom jsou všechny vitamíny, křičelo se a lítaly facky. Mimochodem, jakmile šlo o jídlo, uměla mi i ona jednu pořádnou vrazit. A když nic nezabíralo, řekli mi, že jestli to okamžitě nesním, odejdou z domova a už nikdy se nevrátěj. A já nic. Tak si oblíkli kabáty, vzali si klíče a ze dveří mi dali sbohem. A já, i když jsem se sám doma bál, stejně jsem to vajíčko nesnědl, netuším, kde jsem vzal sílu se jim vzepřít, a ještě jsem se s nima hádal, protahoval jsem to, jediný, co jsem si přál, bylo, aby to takhle zůstalo napořád, aby tam vedle sebe stáli a oba mi říkali to samý. Usměje se pro sebe. Připadá mi, jako by se scvrkával, nohy se mu pohupují ve vzduchu.

– Takže myslím na vajíčko naměkko a říkám si, že než tam dojedeme, měl bych si v hlavě přehrávat jenom tohle, pořád dokola, jako nějaký film, co dobře dopadne. Pak se omylem kouknu do zpětnýho zrcátka a vidím, že jeho ségra má znovu v očích slzy. Sedí tam a tiše brečí. A v tu chvíli se mi doopravdy zvedne žaludek – salám, keksy. Zakřičím na řidiče, ať rychle zastaví. Vyskočím z auta a vyzvracím se z podoby rovnou na pneumatiku. Všechno, čím mě krmila, ze mě lítá ven, nebere to konce. Máma mi vždycky drží čelo, když zvracím. Tohle je poprvý v životě, co zvracím sám.

Lehce se dotkne čela. Pár diváků a divaček to po něm mimoděk zopakuje. A já taky. Na okamžik zavládne zvláštní ticho. Lidé jsou pohroužení do sebe. Prsty pročítám vlastní čelo. Ten dotek pro mě není snadný. Během posledních let mi začalo rychle ubývat vlasů a přibývat vrásek. Jsou hluboké. Úplné rýhy. Jako by mě někdo zevnitř tetoval, ryl do čela rovné čáry, čtverce a lichoběžníky. Čelo trkavého býka, řekla by Tamara, kdyby ho viděla.

– Tak pojďte, pojďte se mnou, šetrně nás z toho okamžiku vytrhne, a poslouchejte, takže nastoupím zpátky do auta. Řidičova ségra mi podá čistou plínku a řekne mi, abych si otřel obličej. Plínka je čerstvě vypraná. Hezky voní. Dám si ji na obličej jako obklad – přikryje si tváře dlaněmi – teď je řada na ní. Už jsem ji nechal samotnou až moc dlouho. Něco hezkýho. Jak si maže ruce krémem Anuga, až to voní po celým bytě, ty její dlouhý prsty a to, jak se dotýká tváře, když přemýšlí nebo si čte. A jak si skládá ruce, aby zakryla stehy. Dokonce i přede mnou si dává pozor, nikdy se mi nepodařilo spočítat, jestli tam má šest jizev nebo sedm. Někdy mi vyšlo šest, jindy sedm. A teď je řada na něm. Ne, ještě jednou na ní. To je naléhavější. Pořád mi uniká. Už úplně ztratila barvu. Je bledá jako křída, jako by v těle neměla ani kapku krve. Jako by to už vzdala, jako by byla zklamaná, že na ni nemyslím dost usilovně. Proč na ni nemyslím víc. Proč je pro mě tak obtížný vybavit si její podobu. Chci, samozřejmě že chci, tak do toho –

Zarazí se, hlavu drží zpříma a pohled má zmučený. Z jeho nitra se pomalu vynoří temný stín, rozlije se mu po obličeji, rozevře mu ústa, nabere vzduch a znovu se ponoří dovnitř. Přesně v ten okamžik ve mně uzraje myšlenka, přání, aby si přečetl to, co chci o dnešním večeru napsat. Aby to stihl přečíst. Aby ho to doprovázelo až tam. Aby to, co tu napíšu, nějakým způsobem, kterému sám nerozumím a ve který vlastně ani nevěřím, existovalo i tam.

– Ale ta ostuda, kterou nám pořád dělala, mumlá dál, všechny ty scény, jak křičela uprostřed noci, jak brečela u okna, až to vzbudilo celou čtvrť. O tom jsem vám vůbec nepovídal, ale i to je potřeba vzít v úvahu, i to se musí zvážit, než padne rozsudek, už jako malý jsem pochopil, že je pro mě nejlepší, když je doma, zavřená se mnou v bytě, jenom já a ona a naše rozhovory a představení, knížky, který pro mě překládala z polštiny a vyprávěla mi je, dělala z nich Kafku pro děti, a Odyssea a Raskolnikova, tiše se zasměje, před spaním mi vyprávěla o Hansi Castorpovi a Michaelu Kohlhaasovi a Aljošovi, všechny literární poklady přizpůsobovala mýmu věku, teda vlastně ne, ani ona sama se nedokázala přizpůsobit, a nejhorší to bylo, když vyšla ven, stačilo, aby se přiblížila ke dveřím nebo k oknu a já byl v tu ránu ve střehu, srdce mi bušilo jako splašený, a k tomu ten hrozný tlak tady, v břiše –

Položí si ruku na břicho. V tom nenápadném gestu je stesk.

– Co vám mám povídat, hlava se mi z nich málem rozskočí, z obou, protože ona se najednou konečně taky probrala, jako by pochopila, že čas skoro vypršel, že budu za chvíli na místě a tohle je poslední šance, jak mě může ovlivnit. Honem na mě začala křičet, škemrat, připomínat mi, už ani nevím co všechno, a hned tu byl on a na každou věc, kterou řekla, přišel se dvěma dalšíma, táhla mě na jednu stranu, on zas na druhou, a čím víc jsme se blížili k Jeruzalému, tím víc vyváděli.

– Ucpat, rychle ucpat, mumlá horečně, ucpat všechny tělesný otvory. Když zavřu oči, vlezou dovnitř ušima, když zavřu pusu, lezou nosem, strkají se, křičí, můžu se z nich zbláznit, jsou jako malý děti, vřískají na mě, brečí, já, já, mě.

Skoro mu není rozumět. Zvednu se od svého stolu a přisednu si blíž k pódiu. Je zvláštní vidět ho tak zblízka. Na okamžik, když zvedne obličej k reflektoru nad sebou, vytvoří světlo optickou iluzi. Ze čtrnáctiletého starce prosvítá na povrch sedmapadesátiletý chlapec.

– A pak, přísahám vám, že jsem si to nevymyslel, najednou slyším, jak mi do ucha mluví to mimino. Jenže nemluví jako mimino, promluví jako někdo v mým věku, nebo dokonce i starší než já, a povídá mi tak rozvážně: „Už se vážně musíš rozhodnout, protože co nevidět tam budeme.“ A já si říkám, to není možný, to jsem přece nemohl doopravdy slyšet, a snad to proboha neslyšeli i řidič se ségrou, za něco takovýho může Bůh člověka i zabít. Začnu křičet, zavřete mu pusu! Tak už mu zavřete pusu! Je ticho, řidič i ségra mlčí, jako by se mě snad báli nebo co, a pak to mimino zavzlyká, ale už jako normální mimino.

Znovu si lokne z termosky a obrátí ji dnem vzhůru. Pár kapek vyteče na zem. Posunkem přivolá Joava a ten s kyselým obličejem dojde k pódiu a dolije mu z lahve Gato Negro. Dovík ho pobídne, aby mu nalil víc. Skupinka, co seděla vedle baru, parta jeho skalních fanoušků z Petach Tikvy, využije toho, že upírá oči na pramínek nápoje, a spěšně vyklouzne ze sálu. Připadá mi, že si toho ani nevšiml. Z kuchyně vyjde snědý mladík v tílku, opře se o prázdný bar, kouří a dívá se na Dovíka.

Během té pauzy se očima střetnu se ženou se stříbrnými vlasy a brýlemi v tenkých obroučkách. Naše pohledy se na překvapivě dlouhou chvíli vzájemně propletou.

– Děcka, nevíte náhodou, proč vám to tu dneska vyprávím? Jak jsme se k tomu vůbec dostali? Popadá dech a tváře mu hoří nepřirozenou červení.

– Hned bude konec, nebojte, už je fakt na dohled… Sundá si brýle a zamžourá směrem ke mně, jako by mi znovu připomínal svou prosbu: to, co člověk bezděčně vyzařuje – to chci, abys mi popsal. Nejde to popsat slovy, pomyslím si, právě v tom to vězí. A on se pohledem zeptá: Ale přesto si myslíš, že to všichni vědí? Přikývnu, že ano. A on: A člověk sám to taky ví? Ví, co je zač ta věc, kterou možná nikdo jiný na světě nemá? A já si pomyslím: Ano, ano, v skrytu duše to ví.

– Řidič mě zavezl domů, do Romemy, ale když jsem vystoupil z auta, zavolala na mě z okna sousedka: „Dovíku, co tady děláš? Rychle jeď na hřbitov do Givat Šaulu, snad to ještě stihneš!“

– Jeli jsme jako o závod z Romemy do Givat Šaulu. Není to moc daleko, tak čtvrt hodiny. Byla to zběsilá jízda, řidič kašlal na brzdy i na semafory. Vzpomínám si, že v autě bylo ticho, nikdo neřekl ani slovo. A já –

Odmlčí se. Zhluboka se nadechne.

– V duchu, ve svý černý duši jsem začal počítat, účtovat. Tak to bylo. Přišel čas účtování. Mýho mizernýho malýho účtování.

Znovu se odmlčí, noří se čím dál hlouběji do sebe.

A pak se rychle vynoří a najednou je zaťatý, tvrdý jako kámen.

– Jsem hajzl, zapamatujte si to, zapište si to, Ctihodnosti, nezapomeňte to vzít v úvahu, až budete zvažovat výši trestu. Teď vám může připadat, že máte před sebou veselýho sympaťáka, chlapa, co je vtipný až na půdu. Ale od tý chvíle až do dneška nejsem nic jinýho než sotva čtrnáctiletej hajzlík s podrazáckou duší, co sedí v autě a dělá si to svoje posraný má dáti dal, to nejpošahanější a nejzvrácenější účtování, jaký člověk v životě může dělat. Neuvěříte, co jsem tam všechno započítal. Během párminutový cesty z domova na hřbitov jsem do toho stihnul zahrnout všechno, od úplných malicherností až po ty největší špinavosti. Jemu, jí a celýmu našemu společnýmu životu jsem vystavil účtenku jak od hokynáře.

Tvář se mu zkroutí, jako by ji sevřela železná ruka.

– Popravdě, až do tý chvíle jsem ani nevěděl, jakej zkurvenej parchant to jsem, netušil jsem, kolik svinstva v sobě nosím, dokud jsem se nezachoval jako parchant, jako totální svině, a nezjistil jsem, co je to člověk a za co stojí. Během chvilky mi to bylo jasný, pochopil jsem, spočítal jsem si to, můj mozek to zvládnul za půl vteřiny, tady plus, tady mínus, další mínus a ještě jedno, a je to, na celý život, už to nepůjde přičíst zpátky, už nikdy.

Ruce si mne tak silně, až si málem ukroutí zápěstí. V nastalém tichu se usilovně snažím vzpomenout nebo aspoň uhodnout, kde jsem tenkrát byl já, ve čtyři odpoledne, přesně když se vojenský džíp blížil ke hřbitovu. Možná jsem se vracel se svým oddílem ze střelnice? Nebo jsme zrovna dělali pořadová cvičení? Musím přijít na to, proč jsem se tehdy dopoledne nezvedl a nerozběhl se za ním, když jsem ho viděl, jak vychází ze stanu s batohem na zádech a míří za rotmistrem k autu. Měl jsem za ním běžet, doprovodit ho k džípu, zeptat se ho, co se děje. Byl jsem přece jeho kamarád, nebo ne?

– Řidič projížděl městem jako šílenec, nakláněl se dopředu nalepený na volant. Byl bledý jako stěna. Lidi v okolních autech se na mě dívali. Lidi na ulici se na mě dívali. Viděl jsem, že všichni přesně vědí, kam jedu a co se teď ve mně odehrává. Jak to mohli vědět? Vždyť jsem to nevěděl ani já sám, určitě ne úplně, protože jsem celou tu dobu dál dělal ty svoje účty, vybavoval jsem si další a další věci a přidával je na ten svůj podělanej seznam, do tý svojí selekce, doprava, doleva, doleva, doleva…

Omluvně se uchichtne. Dlaní zastaví pohyby hlavy.

– Kdybyste mě zabili, nepochopím, jak to, že všichni na ulici věděli dřív než já, jak jsem se rozhodnul a že jako člověk stojím za hovno. Vzpomínám si na jednoho staříka, co si odplivnul na chodník, když jsem projížděl kolem, a na ortodoxního mladíka s pejzy, co přede mnou doslova zdrhnul, když u něj řidič zastavil, aby se ho zeptal na cestu, a na ženskou, která vedla malý dítě a otočila ho, aby se na mě nedívalo. Jedno znamení za druhým.

– A vzpomínám si, že celou cestu na hřbitov se mi řidič vyhýbal pohledem, ani se na mě nepodíval. A jeho ségra jako by se vypařila, neslyšel jsem ji ani dýchat. A to mimino taky ne. A právě kvůli tomu miminu, který tak najednou ztichlo, jsem začal přemýšlet, co se to tu vlastně děje, co jsem provedl, proč se všichni takhle chovají?

– Protože už mi došlo, že během cesty z domova sem, nebo snad dokonce už ve chvíli, kdy jsem vyrazil z Beer Ory, se stalo něco špatnýho. Ale co, co se to stalo, co po mně všichni chtějí? Vždyť to jsou jenom myšlenky, mouchy, co mi bzučí v mozku, myšlenky přece nic způsobit nemůžou, nikdo je nemá pod kontrolou, mozek nejde zastavit, přikázat mu, aby myslel jenom na tohle nebo na tamto, nemám pravdu?

V sále je ticho. Nezvedne hlavu, aby se na nás podíval.

Jako by se té odpovědi doteď bál.

– Pořád jsem tomu nemohl přijít na kloub a nebylo koho se zeptat. Byl jsem sám a z toho všeho mě najednou napadlo, že už je konec, nejspíš už je po všem, svůj rozsudek jsem už vynesl.

Zase natahuje paže nahoru, dolů a do stran, snaží se nadechnout. Nepohlédne na mě, ale já cítím, že právě teď si snad nejvíc za celý dnešní večer přeje, abych se na něj díval.

– Víte, vůbec jsem netušil, jak k tomu došlo. K tomu, že jsem se rozhodnul takhle. A hned jsem se snažil to rozhodnutí zvrátit, no fakt, přísahám, prostě jsem to nechápal. Jak to, že jsem se rozhodnul takhle? Vždyť jsem měl celou dobu v hlavě něco docela jinýho, celý život to tak bylo, dokonce i bez přemýšlení, kdo by taky na něco takovýho myslel? Hlas se mu zlomí do vyděšeného výkřiku. Jak se to mohlo stát? Proč jsem to na poslední chvíli obrátil a rozhodl jsem se úplně opačně, než jak jsem ve skutečnosti chtěl? Jak se mi během jediný vteřiny mohl život převrátit naruby jenom kvůli pitomým myšlenkám blbýho malýho kluka?

Klesne do křesla.

– Těch pár minut, mumlá, celá ta cesta, celý to pitomý účtování… pomalu obrátí dlaně a prohlíží si je užaslým pohledem, ve kterém je do klubíčka stočený celý jeho život: jak jsem jenom mohl… taková špína, panebože, taková špína… špína, co pronikla až na kost…

Měl jsem tehdy vstát z písku a rozběhnout se k němu, než nastoupil do auta a odjel. I když to bylo uprostřed cvičení. I když s ním byl rotmistr a určitě by mě seřval. I když nemám pochyb o tom – ani tenkrát jsem je zjevně neměl –, že od té chvíle by si ze mě všichni utahovali, udělali by si ze mě fackovacího panáka. Místo něj.

Drží si hlavu v dlaních, tře si spánky. Nevím, na co teď myslí, ale já se zvednu z písku a běžím k němu. Najednou si živě vybavuju cestu. Cestičku z nabílených kamenů. Cvičiště s vlajkou. Velké vojenské stany. Baráky velitelů. Rotmistr, co na mě z dálky řve a vyhrožuje mi. Nevšímám si ho. Doběhnu k Dovíkovi a jdu vedle něj. Všimne si mě a dál kráčí shrbený pod těžkým batohem. Vypadá zaskočeně. Natáhnu ruku a dotknu se jeho ramene, zastaví se a zírá na mě. Snad se snaží pochopit, o co mi jde po tom všem, co se tu odehrálo. A jak je to teď s námi dvěma. Ptám se ho: Co se stalo? Kam tě to vedou? Pokrčí rameny, podívá se na rotmistra a zeptá se ho. A rotmistr mu to poví.

A jestli ne, zeptám se Dovíka znovu.

A on se zeptá rotmistra.

A tak pořád dokola, dokud mu to neřekne.

– Někdy si myslím, hlesne, že špínu z toho svýho účtování jsem ze sebe dodnes nesmyl, pořád mi koluje v krvi. Jak bych ji taky mohl smýt? Copak to jde? Když je tak – hledá vhodný výraz, jeho prsty jako by se to slovo snažily vymáčknout ze vzduchu – radioaktivní, jo, takový můj soukromý Černobyl, jedna chvilka, která vystačí na celý život a dodneška otravuje všechno, na co sáhnu. Všechno, kolem čeho projdu. Každýho, na koho sáhnu.

V sále je hrobové ticho.

– Každýho, s kým se ožením. Každýho, koho zplodím.

Otočím se a podívám se na dívku, která chtěla odejít, ale rozmyslela si to. Pláče tiše do dlaní. Ramena se jí třesou.

– Pokračuj, zašeptá podsaditá žena s hřívou kudrnatých vlasů. Dovík vyšle k hlasu vyhaslý pohled a vyčerpaně přikývne. Teprve teď mi to dojde – a tu skutečnost skoro nedokážu pojmout – za celý večer ani narážkou nezmínil, že jsem na tom táboře byl s ním. Neprozradil mě.

– A to je vlastně skoro celý. Dorazili jsme do Givat Šaulu, kde všechno jelo jak na běžícím pásu, tři pohřby za hodinu, šup šup šup, a teď se tam vyznejte. Auto jsme nechali stát na chodníku, žena s miminkem zůstala uvnitř a já s řidičem jsme vyskočili ven, lítali jsme sem a tam jako šílenci.

– Nezapomínejte, že to byl můj první pohřeb, netušil jsem ani, co mám hledat, kde má ten zemřelý být, odkud na mě znenadání vykoukne a jestli ho uvidím, nebo bude zakrytý. Lidi tam postávali v hloučcích a já nevěděl, na co čekají a kdo jim říká, co mají dělat.

– A pak jsem v dálce zahlídnul jednoho zrzavýho Bulhara, o kterým jsem věděl, že pracuje s tátou, byl to dodavatel krémů a šampónů a vedle něj stála vedoucí směny ze zbrojovky, ženská, který se máma k smrti bála, kousek za nima byl Silviu, tátův společník, s kyticí v ruce.

– Tady je to, oznámil jsem řidiči, a on se zastavil, poodstoupil a řekl něco jako, drž se, mladej. A víte co, pro mě bylo fakt těžký se s ním rozloučit, i když ani nevím, jak se jmenoval, jestli je náhodou tady v sále, ať zvedne ruku, dostane na mě panáka. Tak co?

Podle toho, jak usilovně a odhodlaně hledí do publika, se zdá, jako by skutečně upřímně věřil, že by tu mohl být.

– Kde jsi? hořce se zasměje, kde jsi, ty „ochránče naivních dítek“, cos mi celou cestu vyprávěl vtipy a lhal, že jedeš na soutěž. Nedávno jsem si to ověřoval, mám teď takový období, víte, doháním resty, dělám si pořádek na stole. Šťoural jsem se v tom a poptával se všude možně, googloval, dokonce jsem to hledal i ve vojenských novinách z tý doby. Nic takovýho nikdy neexistovalo, žádná armádní soutěž ve vyprávění vtipů, ten šejdíř řidičská si to kvůli mně prostě vymyslel, chtěl mi trochu umést cestičku. Kde jsi, kamaráde –

– Teď mě držte za ruku, ani na vteřinu mě nepouštějte. Řidič se vrátil k autu a já se vydal k tomu hloučku. Pamatuju si, že jsem šel pomalu, jako bych šlapal po střepech, jenom očima jsem šílenou rychlostí přejížděl sem a tam. Hele, sousedka z baráku, co se s náma vždycky hádala, protože jí naše prádlo, teda spíš hadry, kapalo na to její, a teď je tady. A tadyhle je doktor, co tátovi přikládá baňky proti vysokýmu tlaku, a tamhle je ta paní z mámina městečka, co jí nosí knížky v polštině, a tamhle toho taky znám. A tuhle paní…

– Bylo tam asi dvacet lidí. Nevěděl jsem, že máme tolik známých. Ve čtvrti se s náma skoro nikdo nebavil. Možná to byli hlavně zákazníci z holičství? Nevím. Nešel jsem blíž. Neviděl jsem ani ji, ani jeho. Lidi si mě najednou všimli, začali si ukazovat, šeptat. Batoh jsem nechal sklouznout ze zad. Už jsem neměl sílu nic nést.

Ovine si paže kolem těla.

– Najednou ke mně přišel vysoký chlap z pohřebního bratrstva, s černým plnovousem štětinatým jako smeták, a povídá: Ty jsi ten sirotek? Ten sirotek od Grünsteinů? Kdes byl? Čeká se jenom na tebe! Popadl mě za ruku, pevně, jako by ji škrtil, táhnul mě za sebou a po cestě mi ještě na hlavu plácnul papírovou jarmulku –

Dovík hledí na mě, nespouští ze mě oči. Dávám mu všechno, co mám, i všechno, co nemám.

– Dovedl mě k takový kamenný budově a postrčil mě dovnitř. Nedíval jsem se. Zavřel jsem oči. Myslel jsem si, že táta nebo máma tam možná budou, že tam na mě čekají. Že na mě zavolají jménem. Její hlas, nebo jeho. Ale neslyšel jsem nic. Otevřel jsem oči. Nebyli tam. Jenom nějaký tlustý ortodoxní mladík s vyhrnutými rukávy a s rýčem v ruce rychle prošel kolem nás, podél stěny. A ten vousatý chlap mě táhnul dál. Prošli jsme sálem a vešli do dalších dveří. Ocitli jsme se v menší místnosti, na zdi tam byly veliký umyvadla a u nich kbelík a několik mokrých ručníků nebo prostěradel. A pak takový dlouhý vozík, na kterým ležel balík omotaný bílým plátnem, a mně došlo, že to je ono, je tam člověk, a vousáč povídá, popros o odpuštění, a já –

Dovík svěsí hlavu na prsa a paže obtočí ještě pevněji kolem těla.

– Já se nepohnul a ten chlap mě zezadu dloubnul do ramene: Popros o odpuštění. A já se zeptal: Koho? A nedíval jsem se tím směrem, a teprve v tu chvíli mi najednou hlavou problesklo, že ten balík vlastně není moc dlouhý, takže to možná nebude ona, ne, není to ona. Třeba jsem se bál zbytečně. Možná si ze mě mozek utahoval. A cítil jsem se tak šťastný jako nikdy předtím a nikdy potom, šíleně šťastný, jako bych i já sám teď unikl smrti. Znovu do mě šťouchnul, no tak, popros o odpuštění, a já se ho znovu zeptal, ale koho? A v tu chvíli mu to docvaklo, přestal do mě strkat a zeptal se: Ty to nevíš? A já řekl, ne. Úplně se vyděsil, oni ti to neřekli? Znovu jsem řekl, že ne. Sklonil se ke mně, takže naše oči byly ve stejný výšce, a jemně zašeptal, vždyť tam leží tvoje maminka.

– Jestli si trochu pamatuju i to, co bylo pak? To víte, že jo, pamatuju si toho víc než dost, přál bych si, aby toho nebylo tolik, třeba by mi v hlavě zbylo místo na jiný věci. Chlap z pohřebního bratrstva mě hned vzal zpátky do tý větší místnosti, lidi, který jsem předtím viděl venku, už tam čekali, a když jsem vešel, rozestoupili se a já uviděl tátu, jak se ramenem opírá o svýho společníka, sotva se udržel na nohou, visel na Silviovi jako děcko, ani si mě nevšimnul. A mě napadlo, co to jenom bylo –

Nadechne se zhluboka, z větší hloubky, než jakou jeho tělo obsáhne.

– Napadlo mě, že bych asi měl jít k němu a obejmout ho. Ale nedokázal jsem udělat krok, a už vůbec ne se mu podívat do očí. A lidi za mnou pořád: no tak, běž za tatínkem, tak běž, rychle, musíš odříkat kadiš. Silviu mu pošeptal, že jsem tady, a on zvedl hlavu a vytřeštil oči, jako by uviděl mesiáše. Pustil se Silvia a klopýtal ke mně s rozevřenou náručí a plačtivě volal její a moje jméno. A já viděl, jak najednou zestárnul, přede všema tu v jidiš běduje, že teď jsme zbyli jenom my dva, a proč nás potkalo takový neštěstí, proč zrovna nás, vždyť jsme nikomu nic zlýho neudělali. Ani jsem se nepohnul, nerozběhnul jsem se k němu, díval jsem se mu do tváře a říkal jsem si, copak ten pitomec nechápe, že to mohlo být přesně naopak, byla to otázka milimetru, kousíček na jednu nebo druhou stranu a všechno by dopadlo obráceně, a taky jsem si říkal, že jestli mě teď obejme, jestli se mě jenom dotkne, praštím ho, zabiju ho, můžu to udělat, mám tu moc – cokoliv řeknu, to se stane. A jakmile jsem si to pomyslel, moje tělo se obrátilo vzhůru nohama. Najednou mě to vymrštilo a já byl na rukou, jarmulka mi spadla z hlavy a uslyšel jsem, jak všichni zalapali po dechu, a pak nastalo ticho.

– Rozběhl jsem se a on za mnou, ještě pořád nic nechápal, křičel na mě v jidiš, ať si stoupnu zase normálně, ale já byl prostě vzhůru nohama a celý svět se mnou, všechno jsem obrátil vzhůru nohama. Zezdola jsem viděl, jak se všichni rozestoupili, když jsem se blížil, vyšel jsem odtamtud a nikdo neměl odvahu mě zadržet. Běžel za mnou, křičel a brečel a u východu z místnosti se zastavil. A já se taky zastavil, venku, na prostranství, a tak jsme tam stáli a dívali se na sebe, já hlavou dolů a on zas hlavou nahoru, a v tu chvíli jsem si uvědomil, že bez ní nestojí za nic, že všechnu životní sílu čerpal z toho, že s ním byla ona. Najednou jako by ho bylo jenom půl.

– Sledoval jsem, jak se na mě dívá, jak se mu oči pomalu přibližujou k sobě, a cítil jsem, že už začíná chápat. Nevím jak. Na tyhle věci měl přímo zvířecí instinkt. Říkejte si, co chcete: ve vteřině mu došlo, co jsem cestou tam dělal, v tu ránu věděl všechno o tom mým posraným účtování. Hned mě měl přečtenýho. Zvednul obě ruce a myslím, ne, jsem si jistý, že mě proklel. Protože vykřiknul tak, jak jsem nikdy žádnýho člověka vykřiknout neslyšel. Znělo to, jako bych ho zabil. A v tu chvíli jsem spadnul, podlomily se mi ruce a natáhnul jsem se na asfalt.

– Lidi venku se na nás dívali. Nevím, co mi řekl, jak mě proklel, možná jsem si to vymyslel, ale ne – ba ne, viděl jsem jeho obličej a cítil, že to byla pořádná kletba, tehdy jsem ještě netušil, že mě bude pronásledovat celý život – ať půjdu kamkoli, neuniknu jí.

– A víte co? Tam mě poprvý napadlo, že jsem možná vůbec nic nepochopil, že on by byl skutečně ochotný si na ty máry lehnout místo ní. Pokud šlo o ni, žádný účty si nevedl, opravdu ji miloval.

Tělo má najednou ochablé. No jo, zamumlá a znovu se na dlouhou chvíli odmlčí, jako by v něm všechno pohaslo.

– A pak jenom tak mávnul rukou, jako by nade mnou zlomil hůl, otočil se a vrátil se dovnitř, aby mohl pohřeb pokračovat, a já vstal a rozběhnul jsem se, kličkoval jsem mezi lidmi a auty, a už mi bylo jasný, že to je konec, domů se víckrát nevrátím, tam mám odteď dveře zavřený.

Pomalu si odloží termosku k nohám. Hlavu má předkloněnou tak, jako když začal tenhle příběh vyprávět.

– Kam jsem měl jít? Nikdo na mě nečekal. První noc jsem přespal ve sklepě školy, druhou ve skladu synagogy a třetí noc jsem se staženým ocasem přilezl domů. Otevřel mi. O tom, co se stalo, neřekl ani slovo. Uvařil mi večeři jako obvykle, ale nemluvil, ani se mnou, ani sám pro sebe.

Dovík se narovná. Hlava se mu kýve na tenkém krku.

– A tak začal náš život po ní. Já a on, každý sám, ale to si necháme až na jindy, trochu mě to zmohlo.

Je ticho. Nikdo se nepohne.

Uběhne minuta, po ní další. Majitel klubu se rozhlédne kolem, odkašle si, oběma rukama se plácne do širokých stehen, postaví se a začne zvedat židle. Lidé vstávají a mlčky odcházejí, nedívají se na sebe. Několik žen Dovíkovi pokývne na pozdrav. Obličej má vyhaslý. Vysoká, stříbrovlasá žena přistoupí k pódiu a rozloučí se s ním kývnutím hlavy. Když cestou ven míjí můj stůl, položí na něj složený lístek. Všimnu si, že kolem uplakaných očí má vrásky smíchu.

Zbyli jsme jenom tři. Drobounká žena svírá oběma rukama červenou kabelku, stojí vedle své židle a opírá se o jednu nohu. Je tak maličká, miniaturní Eurykleia. Čeká a s nadějí se na něj dívá. On se pomalu probírá, vrací se zpátky sem, zvedne hlavu a usměje se na ni.

Dobrou noc, Pidi, řekne, neměla bys tu zůstávat, ale pěšky taky nechoď. Tohle není bezpečná čtvrť. Joave! křikne do předsálí, objednej jí taxíka. Strhni mi to z honoráře, jestli z něho ještě něco zbylo.

Žena se nehýbe. Jako by vrostla do země.

Dovík ztěžka sleze z pódia a postaví se před ni. Je ještě menší, než jak vypadal na scéně. Skloní se k ní s jakousi staromódní rytířskou galantností, políbí ji na tvář a o krok ustoupí. Ale ona se ani teď nepohne. Stojí na špičkách, oči má zavřené a celá se k němu natahuje. Znovu k ní přistoupí a políbí ji na ústa.

Děkuju, Pidi, řekne, díky za všechno. Ani nevíš, jak moc.

Není zač, řekne s tou svou věcnou vážností, ale začervená se a její ptačí hrudníček se pyšně vzedme. Otočí se a odchází, trošičku kulhá, její ústa přitom vykrouží úsměv, v němž se zračí čiré štěstí.

Teď jsme v sále jen my dva. Stojí proti mně a rukou se opírá o kraj mého stolu, rychle se posadím, abych ho svým mohutným tělem neuváděl do rozpaků.

„Odsuzuji tě teď k smrti utopením,“ zacituje slova otce k synovi z Kafkovy povídky, zvedne nad hlavu termosku a poslední kapky si vylije na hlavu. Pár jich dopadne i na mě. Snědý mladík v tílku je zpátky v kuchyni, myje nádobí a procítěně si zpívá „Let it be“.

Máš ještě minutku? Vzepře se na rukou třesoucích se námahou, vyhoupne se zpátky na pódium a sedne si na kraj.

Klidně hodinu.

Nespěcháš domů?

Nespěchám nikam.

Já jen tak, usměje se chabě, než ze mě trochu vyprchá adrenalin.

Hlavu má svěšenou na hrudi. Zase vypadá, jako by usnul vsedě.

Najednou je tu Tamara, někde kolem mě, cítím její přítomnost tak silně, až mi to vyrazí dech. Otočím se k ní. Slyším, jak mi šeptá do ucha, cituje našeho oblíbeného Fernanda Pessou: „Stačí existovat, aby byl člověk úplný.“

Dovík se probere a otevře oči. Chvíli trvá, než si jeho zorničky přivyknou.

Viděl jsem, že sis dělal poznámky, řekne.

Napadlo mě, že bych z toho mohl zkusit něco napsat.

Fakt? celý se rozzáří.

Až to budu mít hotové, dám ti to.

Aspoň po mně zbyde pár slov, rozpačitě se zasměje, takový piliny po pokáceným stromě…

Je to sranda, řekne pak a opráší si z rukou prach z pódia, nejsem nostalgický typ, nestýská se mi po nikom.

Trochu mě to překvapí, ale nic neřeknu.

Ale dneska, nevím, je to snad od její smrti poprvý.

Přejede prstem po sklíčku svých brýlí, položených vedle něj na jevišti.

Několikrát za večer jsem ji úplně cítil… nemyslím tím jen jako svoji mámu, ale jako člověka. Člověka, který na tomhle světě kdysi byl.

A táta, pokračuje a hlas mu zjihne, žil bez ní ještě skoro třicet let. Ke konci jsem se o něj staral. Aspoň on zemřel doma, u mě.

V Romemě?

Pokrčí rameny: Daleko jsem to nedotáhnul.

Vidím ho, jak se s tátou míjejí v předsíni. Vrší se na nich prach času.

Hodím tě domů, co ty na to? navrhnu.

Chvíli přemýšlí. Pokrčí rameny.

Když jinak nedáš.

Tak se sbal, řeknu a vstanu, budu venku.

Počkej, zastaví mě, ne tak rychle. Posaď se. Dělej mi ještě chvilku publikum.

Nadechne se, až se mu nadme hruď, a přiloží si ruce k ústům jako tlampač.

– Konec představení, Cesareo…

Z kraje pódia mi pošle svůj nejzářivější úsměv.

– To je všechno, co pro vás mám. Dneska už toho Dovík ze sebe víc nevyždíme, ani na zítra nic nezbylo. Ceremoniál je u konce. Prosíme, rozejděte se. Řiďte se pokyny uvaděček a policistů. U východu se prý tvoří zácpy. Dobrou noc.

leden 2013 – červen 2014

Prodáno 02.09.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

Překladatelky

LENKA BUKOVSKÁ (*1975) vystudovala hebraistiku na FF UK v Praze. Věnuje se překladům současné izraelské beletrie (Amos Oz, David Grossman, Uri Orlev, Jišaj Sarid) a divadelních her (Chanoch Levin). Žije v Praze.

MARIANA FISHER (*1976) vystudovala hebraistiku a hispanistiku na FF UK v Praze. Věnuje se překladům z angličtiny, španělštiny a hebrejštiny (Cruja Šalev, Amos Oz, David Grossman) a pracuje v literární agentuře. Žije v USA.

PŘIJDE KŮŇ DO BARU

David Grossman

Z hebrejského originálu Sus echad nichnas le-bar vydaného nakladatelstvím Ha-kibuc ha-meuchad / Ha-sifrija ha-chadaša v roce 2014

přeložily Lenka Bukovská a Mariana Fisher.

Odborná revize překladu a redakce Magdaléna Křížová

Odpovědný redaktor Tomáš Dimter

Technická redaktorka Jana Bromová

Grafická úprava a sazba Michal Chodanič

Fotografie na přebalu Shutterstock a ČTK

Vydala Mladá fronta, a. s., jako svou 9 467. publikaci.

Tisk Finidr, s.r.o., Český Těšín

216 stran, první vydání, Praha 2018

ISBN 978-80-204-4380-9 (tištěná verze)

ISBN 978-80-204-4915-3 (e-PDF)

ISBN 978-80-204-4914-6 (e-PUB)

ISBN 978-80-204-4916-0 (mobi)

Knihy Mladé fronty si můžete objednat na adrese:

Mladá fronta, a. s. – divize Knihy

Mezi Vodami 1952/9, 143 00 Praha 4 – Modřany

e-mail: prodej@mf.cz, tel. 225 276 195

na internetu:

www.mf.cz, www.kniha.cz