www.palmknihy.cz

Zlatý jelen

Wilhelm a Jacob Grimmové

http://palmknihy.cz/index.php?x=1597

Zlatý jelen

Kapitola 1

Zlatý jelen

Wilhelm a Jacob Grimmové

Přeložila a souhlas s publikací dala Jitka Janečková

Zdroj http://www.pohadky.org/index.html

Jeden král měl největší radost z velkých pyšných vojáků a krásných bílých strážních budek a nemohl ani za nic vystát, když byly na bílé omítce strážnice jména, říkačky nebo rýmovačky naškrábány. To bylo pod trestem smrti zakázáno.

V jeho tělesné stráži byl jeden voják, který byl největší muž v zemi, takže mu museli speciální strážní domek postavit. Když jednoho dne stál Edmund na stáži před zámkem, přišla na něj dlouhá chvíle a na domek napsal:

“Peníze zmohou vše.”

Král byl náhodou v okně a viděl to, ihned sešel na nádvoří a kráčel ke strážnici. Přísně na vojáka pohlédl, přečetl si text a pravil:

“Tentokrát ti to ještě projde, ale vícekrát už ne!”

A aby na Edmunda nepřišlo už pokušení psát něco na strážnici, musel od nynějška stát v zámku před dveřmi princezniny komnaty a držet stráž tam. Ale Edmund měl mimo jiné i vroucí srdce, a tak nestál tam ještě dlouho a už se do princezny nesmírně zamiloval. Ona byla nejen velmi krásná, jak jen může taková vznešená dívka být, ale k tomu ještě milá a přátelská, ne povýšená a pyšná.

“Ach,” myslel si Edmund: “kdybych měl peníze, to by bylo všechno jinak, přijel bych s mnoha kočáry a sloužícími, se vznešeným doprovodem a poprosil bych krále o její ruku, místo toho tady musím stát jako nějaký ubožák a ona si mne sotva všimne, ta krásná princezna.”

A vytáhnul tužku z torny a na dveře napsal svoji průpovídku:

“Peníze zmohou vše.”

Následujícího rána, když chtěl jít král za dcerou, ten nápis uviděl. Okamžitě k němu byl Edmund předveden a král se ho tázal, proč se byl toho opovážil, psát na dveře princezniny.

Edmund si pomyslel:

“Stejně zemřu, tak ať to král ví.”

A pravil králi, že miluje princeznu a nedokáže bez ní žít, takže smrt je pro něj koneckonců vítaný host.

“Když si myslíš, že peníze zmohou vše,” řekl král: “máš je mít, tolik kolik si tvoje srdce žádá, ale musíš si do roka získat princezninu lásku, jinak přijdeš o hlavu.”

Tu padnul Edmund králi k nohám a nastotisíckrát děkoval.

Král držel své slovo, nechal Edmunda zavést do vysoké věže, zamknout a postavil přede dveře deset mužů na stráž. A každý den Edmundovi nechal přinést plný sud zlata; jen ta svoboda mu chyběla.

Myslíš si, že teď mu spadlo srdce do kalhot, ale pravý muž nikdy neztrácí odvahu, tomu sedí srdce na svém místě pevně, i když tak hloupě padne do léčky.

A Edmund stále myslel jen na to, jak by ztracenou svobodu získal zpět. Stráže podplatit nemohl, neboť dobře věděl, jak by se těm ubohým chlapům vedlo, kdyby ho nechali odejít, a to by přes srdce nepřenesl. Jeho cesta musí být bezpečnější a kratší a brzy ji nalezl.

Edmund měl bratra dvojče, který mu byl jako vejce vejci podoben. Nechal si ho tedy zavolat, svěřil se mu s celou záležitostí a svatosvatě mu slíbil, že pokud se mu jeho plán a úmysl nezdaří, před uplynutím roční lhůty se vrátí do žaláře. Tak si ti dva vyměnili šaty a Edmund se dostal z té věže ven.

Ale když se venku na princeznu vyptával, ukázalo se, že je na cestách, nikdo nevěděl, kde a prý se nevrátí dříve než za měsíc. Rozhodl se vydat za ní, i když ji nenajde, bude to pro něj lepší a bezpečnější, než kdyby zůstával v hlavním městě, a může zatím přemýšlet o způsobu, jak by její lásku získal.

Tak odjel z hlavního města a přijel do jiného velkého města, kde se ubytoval v jednom honosném hostinci. Tam dnem i nocí přemýšlel, co by měl udělat, ale cokoliv mu připadlo na mysl, nezdálo se mu právě bezpečné a jisté, a tak přemýšlel dál, až od samého přemýšlení úplně pohubnul, neboť na tohle nebyl uvyklý, vždyť celý život poslouchal příkazy a rozkazy.

Hostinský byl přátelský a dobrý člověk a k tomu také z gruntu chytrý muž a s bolestí se díval, jak je jeho host stále bledší a zsinalejší. Často se pokoušel Edmunda přiměti k přiznání, co ho tak trápí, ale nebylo vůbec lehké ho přivésti k řeči. Konečně přece jen jednoho dne Edmund samým napětím vybuchnul a s celým svým příběhem se hostinskému svěřil.

“Když to není nic horšího,” řekl hostinský: “pak vám mohu lehce pomoci, opatřete mi dva soudky zlata. Pro sebe si z toho nepřeji ani vindru, neboť jsem bohatý dost, ale musím je mít na nejnutnější vydaní, abych to mohl pro vás obstarat.”

Hned bylo Edmundovi lehko u srdce, napsal svému bratrovi do vězení, aby mu ihned poslal do hostince dva soudky zlata a neuplynulo ani osm dní a byly tu.

Nyní nechal hostinský povolat dva zvláště šikovné zlatníky, kteří museli ze zlata vyrobit velkého jelena, který měl oči z černého skla, uvnitř byl dutý a měl jemně ukutá ouška uzpůsobená k naslouchání, na zádech toho jelena byla mezi hustou zlatou hřívou ukryta dvířka tak dobře, že by je tam nikdo nehledal.

Pak povolali mistra zvonařského řemesla a ten vyrobil z drobných zlatých a větších stříbrných zvonků zvonkohru, která přehrávala krásnou píseň, učiněný mistrovský kousek, který svět ještě neslyšel. Tu zvonkohru ukryli do jelenovy hlavy a připevnili k ní zlatou šňůrku; když člověk jednou zatáhnul, začala hrát a když zatáhnul dvakrát, hra ustala.

Když byl jelen hotov, seběhlo se celé město, aby se na tu podivuhodnost podívalo. Hostinský Edmunda ukryl uvnitř jelena a zavřel za ním dvířka. Když pak řekl:

“Zlatý jelene, zahraj!”

Edmund zatáhnul za šňůrku a spustil zvonkohru.

Pak hostinský poručil:

“Zlatý jelene, dost!”

A Edmund zatáhnul za šňůrku dvakrát a píseň ustala.

Tak jelen hrál tak často, jak mu hostinský poručil, a nikdo z lidí nemohl pochopit, jak to vlastně dělá. Kdo byl nyní šťastnější než Edmund, nechal zavolat svého otce, vše mu objasnil a potom, co tomu dobrému hostinskému ze srdce poděkoval, jeli rovnou cestou do hlavního města, kam se princezna mezitím vrátila.

Věhlas zázračného zlatého jelena do královského města už dorazil a každý měšťan chtěl ten umělecký kousek vidět. Ale vojákův otec, neboť Edmund sám byl ukrytý v jelenovi, řekl, že nikdo zlatého jelena neuvidí dřív, dokud ho neshlédne sám král a zavezl to nádherné zvíře na královský dvůr.

Tam sundal pokrývky, kterými bylo zvíře zahaleno, a to se zjevilo na slunci v celé své tak zářivé kráse, že málokdo ten pohled vydržel. Přišli král i princezna a neměli slov k tomu, aby vyjádřili nad tím nádherným, pyšným a tak umně zhotoveným zvířetem svoje nadšení. Když ale vojákův otec zvolal: “Zlatý jelene, zahraj!“a zazněla ta překrásná píseň, tu se nemohla princezna nadšením déle udržet a zvolala:

“Otče toho jelena chci, ať stojí cokoliv!”

Král měl svoji dceru nadevše rád a nic by jí byl nedokázal odepřít, proto se zeptal vojákova otce, kolik ten jelen stojí a nechal mu tu sumu ihned vyplatit a ještě k tomu více přidal, neboť on sám měl z toho nádherného kousku radost.

Jelen byl odnesen do zámku, a to do ložnice samotné princezny. Tak musel jelen celý večer hrát až do pozdní noci a princezna stále neměla toho poslouchání dost.

Když v zámku všechno spalo a princezna už také spala, otevřel Edmund tajná dvířka, z jelena vylezl ven a šel k lůžku krásné princezny. Komnatu osvětloval měsíc a ona tam ležela tak krásná a blažená, tak se nad ní opatrně sklonil a políbil ji. Princezna se úlekem probrala ze spánku a podívala se vzhůru. Když uviděla nad svým lůžkem krásného cizího muže, jala se hlasitě křičet a hlavu schovala pod deku. Edmund rychle skočil do jelena a zavřel za sebou dvířka. Sotva byl opět ve svém úkrytu, přiběhly komorné a pak dokonce i sám král a vyptávali se, co princezně chybí.

Tu ona jim, třesouc se, vyprávěla o tom, co se bylo přihodilo a oni prohledali všechny kouty ložnice, pak všechny komnaty, chodby a dokonce celý zámek, ale nikoho pochopitelně nenašli. Tak král k princezně pravil, že se jí to jistě zdálo a má se nyní uklidnit, v její komnatě nemůže být nikdo cizí.

Tak princezna za chvíli zase tvrdě usnula a s ní celý zámek. Když to Edmund zpozoroval, opět otevřel dvířka, šel k jejímu lůžku a opět ji políbil na krásné čelo. Ona se opět probudila a stál nad ní statný muž a měl k ní prosebně vztažené ruce, začala tedy ječet ještě hlasitěji než prve, opět se ukryla v peřinách. Než bys okem mžiknul, Edmund zase zmizel.

Celý zámek se opět seběhnul i král přišel a zase se jí vyptávali, ale po tom cizím muži nenašli ani stopy. Nyní se král rozzlobil, neboť byl nerad rušen ze spánku, princezně přísně zakázal ještě jednou křičet a pohrozil jí, že nechá jelena odnést, pokud jej ještě jednou vzbudí. S tím se musela upokojit.

Princezna se rozhodla, že už neusne, neboť chtěla vědět, odkud ten krásný muž přichází a tvářila se nyní jen jako, že spí. Netrvalo to dlouho, uslyšela tichý šramot a za chvilku na to před ní stál Edmund a políbil ji na čelo. Podívala se na něj a on se jí vrhnul k nohám a vyprávěl ji mnohé o své velké lásce k ní a o tom, jak kvůli ní dává život v šanc. Princezna k němu pocítila vřelou náklonnost a slíbila mu, že ho neprozradí.

Od toho času žil Edmund šťastně a spokojeně u princezny v komnatě, jen když přicházel král, aby si poslechl píseň zlatého jelena, musel zpět do svého úkrytu. Ten rok, který mu král určil jako lhůtu, kdy má získat princezninu lásku, se chýlil ke konci. Tu jí řekl, že se nyní musí vrátit do vězení a s princeznou se rozloučil.

Když se tato ptala na jeho jméno, tu on pravil:

“Jmenuji se Penízezmohouvše.”

“To je podivné jméno,” řekla princezna: “ale když už ho jednou máš, nedá se nic dělat.”

Edmund šel do věže a vysvobodil svého bratra. Uběhlo sotva osm dní a princezna porodila krásného chlapečka, to se událo ale velmi tajně, že o tom živá duše na zámku nevěděla, kromě její komorné. Dítě bylo tajně pokřtěno a dostalo jméno Zlatý Jelen. Den nato uběhnul onen rok, král si nechal přivést vojáka a řekl:

“Celý rok jsem ti dával zlato, kolik by sis jen mohl přát, teď však musíš zemřít, protože lásku princezny sis nezískal.”

“Ano, dobrá, ale dovolte mi, abych princeznu ještě jednou spatřil, než zemřu.” požádal Edmund: “Dopřejte mi té milosti, pane králi, a zaveďte mne k ní.”

“To ti mohu splnit.” řekl král.

Když otevřeli dveře princezniny komnaty, stála tam a v náručí měla děťátko.

Král se překvapeně zeptal:

“Čí je to dítě?”

Ona mu odvětila:

“To je moje dítě a muže Penízezmohouvše.”

S tím padli oba králi k nohám a žádali jej o prominutí a též to dítě k němu zvedalo ručky, jakoby ho prosilo o milost. Král tam stál celý strnulý a zaražený, ale musel se s tou hrou osudu, které byl sám napomohl, smířit, protože královské slovo porušit nemohl.

Tak dostal Edmund ruku princezny a po smrti jejího otce i celé království.1

1Tato pohádka je ze sbírky lidových pohádek “Deutsche Hausmrchen” (1851) sběratele Johanna Wilhelma Wolfa (1817 - 1855).

Table of Contents

Kapitoral 1