www.palmknihy.cz

Smíšek Ferdinand a zlatý jelen

Wilhelm a Jacob Grimmové

http://palmknihy.cz/index.php?x=1773

Smíšek Ferdinand a zlatý jelen

Kapitola 1

Smíšek Ferdinand a zlatý jelen

Wilhelm a Jacob Grimmové

Byl jednou jeden voják a ten byl stále veselý a dobře naladěný, i když měl občas hluboko do kapsy, groše a krejcary se v jeho torně dlouho neohřály, takže často pískal kudlu. Ale nenechal se tím roztrpčit a zůstal po všechny ty časy veselý a rozpustilý, proto mu jeho kamarádi říkali Smíšek Ferdinand.

Když jednoho dne stál na stráži před královými dveřmi, pořádně si ten zámek s tolika drahocennostmi prohlížel a když viděl tolik urozených pánů, jak stále vchází a vychází z královských komnat, aby byli králi ke službě, pomyslil si:

“Takový král ten se má! Má dost peněz a za peníze může mít člověk na světě všechno! Já mít ty peníze, hned bych věděl, co si s nimi počít!”

A jak šly Smíškovi Ferdinandovi ty myšlenky hlavou a zrovna tam nebyl nikdo, s kým by se o ně mohl podělit, vzal kousek křídy a napsal na dveře královy komnaty:

“Peníze vládnou světem!”

Když král později vyšel ven a nápis si přečetl, pátral po tom, kdo jej tam napsal. Smíšek Ferdinand se ihned přiznal. Král ho k sobě nechal povolat a dal se s ním o tom do řeči. A Smíšek Ferdinand pravil srdnatě:

“Já jsem to tam napsal, protože na stráži nemohu mluvit a tu myšlenku jsem nechtěl jen tak ztratit.”

Protože král byl hodný a milostivý pán, odpustil mu, ale chtěl mu také dokázat, že se svojí myšlenkou o penězích je na špatné cestě. Ale Smíšek Ferdinand králi odporoval a řekl nakonec:

“Pane králi, kdybych měl dost peněz, já bych vám ukázal, co člověk může mít, když chce. Třeba by mohl dostat vaši dceru za ženu a sám se stát králem!”

Tato vojákova zatvrzelá řeč krále pohněvala, ale nedal na sobě nic znát a řekl:

“Abych tě přesvědčil, vsadíme se. Jeden rok ti dopřeji tolik zlata, kolik si budeš přát. Dokážeš-li během toho roku získat lásku mojí dcery, máš ji mít. Ale pokud se ti to nepodaří, přijdeš o hlavu. Dobře si to rozmysli!”

Ale Smíšek Ferdinand se nerozmýšlel dlouho a s králem se vsadil. Potom obdržel od krále klíč od pokladnice, šel tam a vzal si tolik zlata, co unesl. A jedl a pil každý den to nejlepší, zval svoje kamarády, vyjížděl si v kočáře, cestoval a viděl a zažil všechno, co si jeho srdce přálo. O krásnou princeznu se však nestaral. Nikdo nebyl spokojenější jako Smíšek Ferdinand.

Aby král princeznu před nevítaným nápadníkem ochránil, nechal ji odvézt na malý ostrov nedaleko zámku a tam ji nechal přísně střežit, aby se k ní žádný muž nedostal. Tak žila princezna na tom ostrově jako ve vězení a měla tam dlouhou chvíli.

Jednoho dne však přišel Smíšek Ferdinand do královské pokladnice, aby si naplnil prázdné torny zlatem. Tu se ho král zeptal, jak se mu daří.

“Dobře, moc dobře, pane králi!” odvětil Smíšek Ferdinand.

“To mě těší,” odvětil král: “ale nezapomeň na naši sázku, kterou jsme spolu uzavřeli. Už máš jen půl roku na to, abys získal srdce mé dcery, pokud se ti to nepodaří, bude tě to stát nepochybně hlavu.”

Smíšek Ferdinand zůstal veselý, ale pomyslil si:

“To je pravda, musím se po té princezně porozhlédnout.”

Vyhledal zlatníka, který byl nadmíru zručný, mistr nad mistry, a řekl mu:

“Poslouchej, mistře! Musíš mi vykovat zlatého jelena a musí být tak velký jako opravdový jelen a musí mít zlaté paroží, ale uvnitř bude dutý, aby se v něm mohl ukrýt muž.”

Zlato na jelena přinesl Smíšek Ferdinand z královské pokladnice.

Netrvalo to dlouho a jelen byl hotov a byl překrásný, že by krásnějšího člověk na světě těžko pohledal. Skrze tajná dvířka, která by nikdo, kdo by o nich nevěděl, nenašel, vlezl Smíšek Ferdinand do břicha zlatého jelena a vzal s sebou svoji citeru, na kterou uměl mistrovsky hrát. Zlatníkovi vyprávěl celý příběh o královské sázce a prozradil mu všechno, co měl v úmyslu, a dal mu mnoho zlata za to, aby zlatého jelena přivezl na zámek a ukázal králi.

Ten se nemohl vynadivit. A když dal zlatník tajné znamení, ozvala se z břicha jelena hra na citeru a překvapený král, nevěděl co říci. Také královna byla radostí bez sebe a prosila manžela, aby toho zlatého jelena koupil a poslal dceři na ostrov, že si s ním dlouho chvíli zkrátí.

Král řekl:

“Ano, to rád udělám.”

Koupil zlatého jelena a nechal ho ihned poslat princezně. Ta se tím dárkem velmi potěšila, nechala jelena stále znovu a znovu hrát na citeru a nemohla se poslouchání nasytit, dokud se úplně neunavila a neusnula.

Tu otevřel Smíšek Ferdinand tajná dvířka, vysoukal se ven a prohlížel si princeznu, která ležela ve své posteli a klidně spala. Byla tak překrásná, že od ní nemohl oči odtrhnout a nakonec se nemohl udržet a políbil ji na tvář. To princeznu probudilo a málem se jí úlekem zastavilo srdce, když uviděla u svého lůžka stát nějakého muže.

Smíšek Ferdinand ji ihned řekl, kdo je a úpěnlivě ji prosil, aby ho neprozradila. Bude jí celé dny hrát tak dlouho, dokud si jen bude přát. Princezna mu to nakonec slíbila s tím, že zůstane provždy na svém místě v úkrytu. S tím Smíšek Ferdinand rád souhlasil a za chvíli opět vlezl do jeleního břicha.

Druhého rána se princezna nemohla dočkat, až zase uslyší hrát zlatého jelena. Také král přišel, poslouchal a měl radost, že vidi dcerku tak spokojenou.

Ano, řekla svému otci, že od nynějška už dlouhou chvíli na tom opuštěném ostrově mít nebude.

Večer, když byla princezna opět úplně sama a právě večeřela, otevřel Smíšek Ferdinand potichu dvířka a zeptal se:

“Princezno, milá princezno, smím na chvíli ven? Já mám takový hlad! Od včerejška jsem neměl v ústech a dneska jsem musel celý den hrát!”

Tak mu princezna dovolila vylézt ven a pojíst s ní. A protože si ho teprve nyní dobře prohlédla a dlouze s ním rozprávěla, tu se jí zalíbil a líbil se jí čím dál víc, takže nakonec ráda dopustila, aby ji vzal do náruče a líbal.

Mezitím se připozdilo a princezna šla spát. Tu si jí Smíšek Ferdinand postěžoval, jak ho bolí záda, protože v břiše zlatého jelena musí ležet celou noc skrčený a zkřivený. Tak ho nechala princezna vklouznout pod svoji pokrývku a tam se měli oba ze srdce rádi a sobě si slíbili, že už jeden více od druhého nikdy neupustí a navždy zůstanou spolu.

Takhle to šlo pět měsíců.

Smíška Ferdinanda nebylo nikde vidět a král si myslil, že je zase někde na cestách.

Tu princezna onemocněla a den ode dne byla bledší a nemocnější. Král ji tedy poslal svého nejlepšího lékaře, aby ji prohlédnul a předepsal lék.

Ale lékař potřásl hlavou, šel ke králi a řekl:

“Princezně nemohu pomoci. Během pár měsíců, až porodí děťátko, uzdraví se sama.”

Král se nad těmi slovy rozhněval a toho lékaře nechal uvrhnout do žaláře. Potom k princezně poslal jiného doktora. Ale ten řekl totéž jako ten první a skončil také ve vězení.

A tak to šlo s jedním doktorem za druhým, až králi došla trpělivost a vydal se za dcerou sám. Zeptal se jí, zda se nechce vdávat, zda nemyslí na svatbu.

Ale princezna odvětila:

“Ale já jsem, milý otče, svatbu už měla.”

A když se král ptal, kdo je její manžel, odvětila:

“Přece Smíšek Ferdinand, kterého jsi mi sám ve zlatém jelenu daroval.”

Při těch slovech otevřela tajná dvířka a nechala Smíška Ferdinanda vylézt ven. Král se sice zprvu hněval, ale dané slovo nemohl porušit, zvláště když princezna tvrdila, že jiného muže nikdy milovat nebude a jiného si nikdy nevezme.

A tak Smíšek Ferdinand vyhrál svoji sázku ještě dříve, než uplynul rok, a s princeznou slavili svatbu.

A po smrti jejího otce se stal králem.1

1Pohádka “Der lustige Ferdinand mit dem Goldhirsch” je lidová pohádka ze Švábska, historického území v SNR, které dnes z velké části leží ve spolkové zemi Bádensko-Wrttembersko. Originální znění pohádky najdete v souboru švábských pohádek, který je součástí projektu virtuální knihovny Gutenberg.

Table of Contents

Kapitoral 1