www.palmknihy.cz

Poletuška

Wilhelm a Jacob Grimmové

http://palmknihy.cz/index.php?x=1726

Poletuška

Kapitola 1

Poletuška

Wilhelm a Jacob Grimmové

Přeložila a souhlas s publikací dala Jitka Janečková

Zdroj http://www.pohadky.org/index.html

Byla jednou jedna princezna, která měla na samém vrcholu věže svého zámku komnatu se dvanácti okny, která vedla do všech světových stran. Když princezna do věže vystoupala a všemi těmi okny se rozhlédla, obhlédla tak najednou celou svoji říši.

Ale ta okna nebyla obyčejná, nýbrž kouzelná. Skrze to první okno viděla ostřeji než kdokoliv, skrze to druhé ještě lépe, tím třetím ještě jasněji, a tak to šlo dále, až do toho dvanáctého, kterým viděla věci, co na zemi i pod zemí bylo, a nic jí nezůstalo utajeno.

Protože byla ale pyšná, nikomu se nechtěla poddati a chtěla sama řídit své panství. Proto nechala rozhlásit, že jejím mužem se nemůže stát nikdo, kdo se před ní nedokáže ukrýt tak, aby ho nebylo možné nalézt. Kdo to ale zkusí a ona ho odhalí, tomu useknou hlavu a narazí ji na kůl. Před zámkem stálo již devadesát sedm kůlů s naraženými hlavami a dlouhý čas se nikdo neohlásil.

Princezna byla spokojena a myslila si:

“Do konce svého života budu svobodná.”

Tu se před ní objevili tři bratři a dali jí na vědomost, že by rádi vyzkoušeli své štěstí.

Ten nejstarší si myslil, že bude v bezpečí, když se schová se skalní puklině, ale princezna ho spatřila už v prvním okně, nechala ho odtamtud vytáhnout a jeho uťatou hlavu narazit na kůl.

Ten prostřední si vlezl do zámeckého sklepa, ale také jeho princezna uviděla už v prvním okně a jeho hlava byla naražena na devadesátý devátý kůl.

Tu před ní předstoupil ten nejmladší bratr Kajetán a prosil, aby mu dala jeden den ku přemýšlení a aby byla tak milostivá a dovolila mu se ukrýt třikrát. Pokud ho i do třetice odhalí, pak on už více na svém životě netrvá. Protože byl tak krásný a upřímně prosil, tak princezna odvětila:

“Ano, souhlasím, ale stejně ti to štěstí nepřinese.”

Následujícího dne Kajetán dlouhý čas přemýšlel, kde by se měl ukrýt, ale marně. Popadl tedy pušku a vydal se na lov. Uviděl krkavce, vzal si ho na mušku, ale zrovna, když chtěl vystřelit, krkavec zvolal:

“Nestřílej, já se ti odvděčím!”

Kajetán pušku sundal a šel dál, až přišel k jezeru. Tam spatřil obrovskou rybu, která vyplula z hloubky. Když na ni zalícil, ryba zvolala:

“Nestřílej, já se ti odvděčím!”

Nechal ji tedy odplavat a šel dál a potkal lišáka, který kulhal. Kajetán vystřelil, ale minul a lišák zvolal:

“Nestřílej, raději pojď sem a vyndej mi ten trn z nohy!”

Kajetán to sice to udělal, avšak potom chtěl lišáka zabít, aby mu stáhnul kůži. Ale lišák pravil:

“Nech mne být, já se ti odvděčím!”

Kajetán ho tedy nechal běžet, a protože byl už večer, vydal se zpět na zámek.

Druhého dne by se rád někam ukryl, ale ať si lámal hlavu, jak chtěl, nevěděl kam. Šel tedy do lesa ke krkavci a řekl mu:

“Já tě nechal žít, nyní mi řekni, kam se mám ukrýt, aby mne princezna nenašla.”

Krkavec svěsil hlavu, na chvíli se zamyslel a nakonec zakrákoral:

“Už to mám!”

Přinesl ze svého hnízda vejce, rozklovnul je na dvě poloviny a Kajetána schoval uvnitř, pak vejce zase pečlivě spojil a uložil do hnízda.

Když princezna přišla k prvnímu oknu, Kajetána neviděla, ani z druhého okna ho nespatřila a začalo ji být úzko. Chodila zasmušile od okna k oknu a až v tom jedenáctém ho spatřila. Nechala krkavce zastřelit, přinést to vejce, které rozbila a Kajetán musel ven.

Princezna pravila:

“Poprvé ti daruji život, ale příště se ti musí dařit lépe, jinak jsi ztracen.”

Následujícího dne šel Kajetán k jezeru, přivolal rybu a řekl jí:

“Já tě nechal žít, nyní mi řekni, kam se mám ukrýt, aby mne princezna nenašla.”

Ryba se zamyslila a nakonec zvolala:

“Už to mám, schovám tě ve svém břiše!”

Ryba Kajetána spolknula a ponořila se až na samé mořské dno.

Princezna se dívala svými okny, ale ani v tom jedenáctém Kajetána nenašla a byla z toho celá mrzutá. Konečně ho objevila v tom dvanáctém okně.

Nechala rybu vylovit a zabít a Kajetán musel na světlo Boží. Každý si jistě dokáže představit, jak z toho byl skleslý.

Princezna pravila:

“Podruhé ti daruji život, ale tvoje hlava stejně přijde na ten stý kůl!”

Posledního dne šel Kajetán s těžkým srdcem do polí a potkal lišáka.

“Ty znáš různé lsti a lotroviny,” řekl mu Kajetán: “já jsem tě nechal žít, nyní mi poraď, kam se mám ukrýt, aby mne tam princezna nikdy nenašla.”

“To je dost těžký úkol!” odvětil lišák a drahnou chvíli činil zamyšlené obličeje, až konečně zvolal: “Už to mám!”

Šel s Kajetánem k jednomu prameni, tam se do něj ponořil a vyšel ven jako kramář a handlíř se zvířaty. Kajetán se musel do vody také ponořit a proměnil se v malou sněhobílou poletušku.1

Kramář se s poletuškou vydal do města a tam to šikovné zvířátko předváděl. Seběhl se tam všechen lid, aby se na tu podivuhodnost podíval. K posledku se tam objevila i princezna, a protože v poletušce našla velké zalíbení, koupila si ji a handlíři za ni dala pěkný peníz.

Než ji lišák předal, pošeptal poletušce:

“Až přijde princezna k oknům, schovej se ji pod cop!”

Přišel čas, kdy měla princezna hledat Kajetána, kráčela po řadě od okna k oknu až k tomu jedenáctému, ale nikde ho neviděla. Když neviděla Kajetána ani v tom dvanáctém okně, popadnul ji takový strach a vztek, že to okno silou zabouchla, až to ve všech oknech zapraštělo a celý zámek se zachvěl; skla se z těch kouzelných oken vysypala.

Princezna odcházela a tu ucítila ve vlasech poletušku. Popadla ji, mrštila s ní o zem a hněvivě křikla:

“Kliď se mi z očí!”

Poletuška utíkala ke kramáři, oba pak spěchali ke kouzelnému prameni, kde se proměnili a jejich pravá podoba se jim zase vrátila.

Kajetán lišákovi děkoval:

“Krkavec i ryba jsou proti tobě hlupáci, ty máš za ušima!”

A pak šel rovnou na zámek.

Princezna na něj už čekala a podrobila se svému osudu.

Byla slavena svatba a Kajetán se stal králem a pánem celé země.

Nikdy princezně neřekl, kam se potřetí ukryl a kdo mu pomohl, takže věřila, že to dokázal sám svým uměním a měla se před ním na pozoru, neboť si myslila:

“Ten umí daleko více než ty!“2

1Poletuška slovanská (Pteromys volans) připomíná svých vzhledem veverku obecnou, ale liší se od ní létací blánou, kterou má nataženou mezi předníma a zadníma nohama. V zimě má poletuška hedvábně lesklý stříbrný kožich, který z ní spolu s krásnýma velkýma očima činí opravdu pohádkové stvoření.

2Pohádka “Das Meerhschen” je z rozsáhlé sbírky pohádek bratří Grimmů Kinder-und Hausmrchen (1812-15, 1822, 1857).

Table of Contents

Kapitoral 1