www.palmknihy.cz

Nemocný král a jeho tři synové

Wilhelm a Jacob Grimmové

http://palmknihy.cz/index.php?x=1765

Nemocný král a jeho tři synové

Kapitola 1

Nemocný král a jeho tři synové

Wilhelm a Jacob Grimmové

Přeložila a souhlas s publikací dala Jitka Janečková

Zdroj http://www.pohadky.org/index.html

Byl jednou jeden král, který už po mnoho let trpěl tak těžkou a nevyléčitelnou nemocí, že mu ani jeden z nejvyhlášenějších lékařů v říši nedokázal pomoci. Už skoro nejedl a nepil a všechnu naději, že by se mohl opět uzdravit, úplně ztratil.

Ten král měl jednou v noci prazvláštní sen:

V jedné cizí zemi viděl rozlehlou a nádhernou zahradu. V jejím středu stála jabloň obsypaná zlatými jablky. Tu na jedno to jablko dostal velkou chuť a zachtělo se mu zvednout ruku, aby jedno z nich utrhnul a snědl, neboť věděl najisto, že požitím toho jablka by se zase úplně uzdravil. Ale zrovna, když po tom jablku natahoval ruku, zaklepal na dveře sluha a král se probudil.

“Vyrušil jsi mne z toho nejkrásnějšího snu!” zvolal král: “Ale snad jsi mne probudil k životu. Jdi a zavolej mé syny.”

Když tito přišli, obšírně jim vyprávěl svůj sen a prosil je, aby tu snovou zemi vyhledali a z té zahrady mu přinesli zlaté jablko. S radostí se k tomu všichni hotovili.

Na přání otce se vydal na cestu nejprve ten nejstarší princ Jimram.

“Jestliže se do roka nevrátím, už mne nikdy nespatříte.” pravil Jimram, rozžehnal se s nemocným otcem a bratry a vyrazil na cestu.

Po nějakém čase přijel do hlubokého lesa a tam potkal stařičkého muže, který ho poprosil o kousek chleba.

“Už tři dny jsem bez jídla a nemám žádné peníze, abych si něco koupil. Smilujte se prosím, milý pane!”

Ale Jimram ho zhurta odbyl a jel dál a dál, stále hlouběji do jedlového hvozdu. Večer přijel znenadání k velkému osamocenému hostinci, který ležel v samotném srdci lesa. Unavený a hladový se tam zastavil, posilnil se a šel brzy spát.

Když chtěl ale Jimram druhého dne jet dál, vešly do jeho světnice dvě překrásné dívky a úsměvy a lichotkami ho přemlouvaly, aby se ještě chvíli zdržel a pro ukrácení dlouhé chvíle si s nimi zahrál karty. Tu Jimram docela zapomněl na svého nemocného otce i na důležitou cestu, zůstal s dívkami a hrál karty, dokud nakonec všechny peníze neprohrál.

Protože ale doufal, že jednou vyhraje a o své věci nechtěl přijít, zadlužil se Jimram u hostinského. Ale prohrál i ty vypůjčené peníze a už u sebe neměl nic, co by mohl vložit do hry. Když se ho hostinský ptal na jméno a původ, nepověděl mu to, dokonce zamlčel i to, že je jeden z královských synů. Tak ho nechal hostinský sebrat, vrhnout do žaláře a řekl:

“Máš lhůtu dva roky, když mi do té doby neřekneš své jméno a nezaplatíš své dluhy, budeš viset na šibenici!”

Uplynul rok a nejstarší princ se nevrátil.

Tak se vydal na cestu ten prostřední princ Konrád. Také on přišel do hlubokého jedlového hvozdu a potkal onoho staříka. Když ho tento požádal o almužnu, zachoval se jako jeho bratr a žebráka nepřátelsky odbyl.

Potom jel dál, dokud nepřijel do osamělého hostince uprostřed lesa. Tam sestoupil z koně, přenocoval v též světnici, kde před rokem spal jeho bratr, a chtěl jet brzičko ráno dál. Když mu ale na oči přišly ty dvě půvabné dívky, už více na svého otce a na záchranu jeho života nemyslel. Konrád zůstal sedět v hostinci a dnem i nocí hrál s dívkami karty. Přišel o všechny svoje peníze a k tomu ještě nadělal mnohé dluhy. Tak se mu vedlo stejně jako bratrovi, byl zadržen a uvržen do vězení.

Když opět uplynul rok a ani druhý princ se nevracel, chtěl se na cestu do cizí země, aby otci ze snové zahrady přinesl zlaté jablko, vydat ten nejmladší princ Benjamin. Ale svého nejmilejšího a nejmladšího syna král pustit nechtěl. Obával se, že by mohl stejně jako jeho bratři upadnout do nějakého neštěstí, neboť si nemyslil nic jiného, než že ti dva přišli o život.

Protože mu ale Benjamin nedal pokoje a dnem i nocí svoje prosby opakoval, tak král nakonec svolil a nechal na tu dalekou pouť vyjet i svého posledního syna. Ten se vydal stejnou cestou jako bratři, dorazil brzy do hlubokého lesa a narazil na otrhaného a k smrti vyčerpaného žebráka, který seděl pod jedním dubem.

Když žebrák vypověděl Benjaminovi o svojí nouzi a prosil o almužnu, sáhnul dojatý princ do torny a vtisknul starci do dlaně celý dukát. Potom s ním ještě chvíli setrval v přátelském hovoru, vyprávěl mu o svém nemocném otci a jeho snu o jabloni života a že on, jeho nejmladší syn, je na cestách, aby tu zázračnou zahradu našel. Stařec ho vyslechnul a řekl:

“Nu, přeji ti mnoho štěstí! Jen se střez kupovat maso pro šibenici!”

Benjamin sice nevěděl, co svojí radou stařec mínil, ale ze srdce mu poděkoval a jel dále, dokud nepřijel k hostinci v lese. Hostinský stál ve dveřích a lákal ho hezkými slovy, aby k němu a k jeho dvěma krásným dcerám zavítal. Ale Benjamin se k tomu nedal pohnout a jel bezstarostně dál svou cestou.

Po dlouhém, předlouhém čase přijel jednoho dne Benjamin do země, ve které nenatrefil ani človíčka, ani vesnici ani město, jen tu bylo nespočet druhů ptáků a zvěře z lesa, polí, luk a strání. Zástupy zvěře ho důvěřivě obstoupily a v dlouhém průvodu ho doprovázely ke svému králi - prastarému havranovi, který žil uprostřed lesa na jednom dubu.

Jak se Benjamin podivil, když přišel pod ten mohutný strom a havran ho pozdravil lidským hlasem a zeptal se ho, kdo je a co ho sem do jeho říše přivedlo. Tu mu princ vyprávěl sen svého otce a ptal se, zda toto není ta země, ve které leží zahrada s kouzelnou jabloní.

“Ano,” odvětil havran: “toto je země se Zahradou života. Ale vše, co v ní žije, je zakleto. A ty jsi ten šťastlivec, který ji může ze svého zakletí vysvobodit. Utrhni také pro mne jedno zlaté jablko, tak se opět uzdraví nejen tvůj otec, nýbrž také já a všechna zvěř mé země dostaneme opět své pravé lidské podoby!”

“Rád tvé přání splním!” radostně zvolal Benjamin: “Jen mi řekni, jak to mám udělat!”

“Jdi beze strachu do zahrady, která leží na druhé straně Zlatého mostu. Před tím, než se budeš vracet, navštiv zámek, ale měj se na pozoru a nezmeškej Zahradu života ve správnou hodinu opustit!” řekl havran a vyletěl na vrchol dubu.

Benjamin se vydal ihned na cestu a zvířata ho doprovázela lesem až k Zahradě života. Když dorazili k Zlatému mostu, zvířata zůstala stát a dále kráčel princ sám. Ačkoli na obou stranách mostu ležel na stráži jeden velký zuřivý lev, šel Benjamin neohroženě dál a vstoupil do Zahrady života.

Co vám to bylo k vidění za nádheru zvláštních květin a bylin, stromů a křovin. Ale princ se stěží porozhlédnul, kráčel rovnou k zázračnému stromu, utrhnul dvě zlatá jablka a pečlivě je uložil do torny.

Když se Benjamin obrátil, stál před ním pojednou uprostřed zahrady bílý mramorový zámek. Na sloupech brány se svíjeli a kroutili dva obří hadi se studenými pohledy a výhružně princi syčeli v ústrety, aby mu bránili ve vstupu. Ale on vstoupil beze strachu do zámku a v jednom velkém sále objevil dívku, která byla velmi krásná a vznešená; takovou ještě ve svém životě nepotkal.

“O, můj princi, můj zachránče!” pravila radostí bez sebe: “Jak dlouho tady na tebe už čekám! Nyní jsi konečně přišel a můžeš mne, ubohou královskou dceru a všechny, kdo jsou tu se mnou zakleti, vysvobodit.”

A Benjamin, který si krásnou princeznu na první pohled zamiloval, ji ohnivě políbil, pak jí nasadil na prst svůj prsten a v té chvíli se sobě zaslíbili. Pojednou ale strašlivě zařvali ti dva lvi, kteří střežili Zlatý most, a princezna řekla:

“To je znamení! Nyní mne i Zahradu života musíš opustit! Pospěš si! Ale buď bez obav, až přijde ten pravý čas, opět s uvidíme!”

Tak Benjamin opustil zámek a zahradu a sotva byl v lese, Zlatý most byl vytažen nahoru a celá ta nádhera jako krásný sen pojednou zmizela.

Ta zvířata, která mu ukázala cestu k zahradě se Stromem života, na něj trpělivě čekala a doprovázela ho opět ke stromu moudrého havrana.

Ten prince radostně přijal a ihned snědl to jablko, které mu přinesl. Sotva tak učinil, tu se havran změnil v krále a také stovky a stovky zvířat se staly opět lidmi. A města a vesnice, které byly pohlceny zemí, se opět vynořily a ulice a zahrady a vše bylo opět jako kdysi. Ze všech oken vlály pestré prapory a radost a jásot nebraly konce, každý si přál vidět prince, aby mu poděkoval za zázračné vysvobození.

Král by mu byl rád věnoval celé království, ale princ měl jediné přání, vidět brzy svého otce a zlatým jablkem mu navrátit zdraví. Proto se přátelsky rozloučil a vydal se na cestu domů.

Když jel bez překážek den a noc přijel do velkého města. Tu uviděl vlát z věže dvě černé prapory a zeptal se jednoho muže, cože to má znamenat.

“To vám mohu říci,” odvětil muž: “je to něco přes dva roky, kdy v jednom blízkém hostinci dva cizinci nadělali velké dluhy a ty dodnes nezaplatili. Protože ale ve své zatvrzelosti zamlčeli, jak se jmenují a odkud pocházejí, mají být ráno před východem slunce pověšeni.”

“A to je nemůže nikdo zachránit?” zeptal se Benjamin.

“Ale ano,” odvětil muž: “když se najde někdo, který za ně dluh dva tisíce dukátů zaplatí, budou volní.”

Benjamin měl neblahé tušení, kdo by ti dva odsouzenci mohli být, vydal se tedy k soudci a oba svoje bratry vykoupil. Bez toho, že by bratra poznali, putovali s ním na jeho prosby zpět do vlasti. Když ale nějakou chvíli pospolu putovali, dal se Benjamin svým bratrům poznat a vyprávěl jim, jak daleko odtud našel zahradu se zázračným stromem a ukázal jim také to jablko, které veze nemocnému otci.

To oba bratři vyslechli se skrytou závistí a do jejich srdcí vstoupily černé myšlenky. A když brzy nato jeli kolem jedné hluboké propasti, vrhli se zezadu na Benjamina a shodili ho ze skály dolů. Potom zabili jeho koně, vzali zlaté jablko a jeli dál na zámek svého otce.

Král se zaradoval, když měl u sebe zase dva starší syny, snědl jablko a od té hodiny byl zase zdravý jako kdysi. Ale princové mu nalhali, že koně nejmladšího bratra nalezli v jedné cizí zemi na okraji kterési cesty mrtvého a Benjamin sám už také jistě není mezi živými.

Ano, to by ti dva zlosynové jistě rádi za pravdu měli. Ale jejich zlý úmysl byl tenkráte zmařen, neboť Benjamin, když jej ze skalní stěny svrhli, zůstal vězet ve větvoví jednoho jasanu.

Potom, co se celý den snažil marně z bezedné propasti vysvobodit, uslyšel shora volat nějaký hlas:

“Princi, to jste vy, kdo se tam dole mezi životem a smrtí nad propastí vznáší?”

“Ano, to jsem já. Jako poděkování za to, že jsem je z rukou kata vykoupil, shodili mne moji závistiví bratři do propasti. Řekněte mi, kdo jste a pomozte mi. Pomozte!”

“Já jsem ten žebrák, kterému jste prve daroval celý dukát. Copak jsem vám neříkal, abyste maso pro šibenici nekupoval? Protože jste to ale vy, ještě jednou vám pomohu.”

Tak byl Benjamin v nejvyšší nouzi tím žebrákem zachráněn. Poděkoval mu nastotisíckrát, bohatě jej obdaroval a potom putoval svízelnou, úmornou a bezmála nekonečnou cestou na královský zámek.

Mezitím právě uplynul rok od doby, kdy Benjamin odnesl jablko ze Zahrady života a tu zakletou princeznu v mramorovém zámku políbil a učinil ji svojí nevěstou. Ona nyní porodila krásného chlapečka a vydala se v doprovodu tisíce rytířů na dlouhou pouť, aby v daleké říši vyhledala nejmladšího prince. Už tři měsíce byla na cestě, když se konečně v dáli ve sluneční záři zatřpytily věže královského zámku.

Princezna poručila vojákům rozbít tábor, nechala cestu, která vedla k zámku, poklásti drahocenným šarlatovým kobercem a vyslala ke králi posla s výzvou, aby k ní poslal nejmladšího syna, v jiném případě na hrad zaútočí silou a v popel a prach jej obrátí.

Co si měl král nyní počít?

“Odkud by mohla ta cizí princezna vědět, který je ten nejmladší z nás?” řekl Jimram: “Nechte jet k ní mne, otče!”

A co zbylo králi jiného než ho nechat jít?

Ale když Jimram uviděl drahocenný šarlatový koberec, neodvážil se svého koně po něm vésti, nýbrž jel vedle cesty. Tak ale princezna poznala, že on není ten pravý, poručila mu co nejrychleji obrátit a poslat toho pravého prince.

Nyní král vyslal svého prostředního syna, ale ani Konrád se neodvážil jet po tak vzácném koberci, nýbrž vedl koně opatrně stranou. Tu se princezna rozhněvala, poručila mu jet zpět a toho poslat, kterého ona si přeje přivítat. Pokud se do tří dnů před ní neobjeví, tak se stane, co bylo již dáno na vědomost.

“Co mám dělat?” ptal se král zoufale: “Můj nejmladší syn je mrtev a nikdo mi ho nevrátí zpět. Kdybych na jeho místě raději já zemřel, nemusel jsem se nyní dočkat toho, že můj zámek bude zničen.”

Dva dny a dvě noci seděl král zamyšleně a beze spánku na svém trůnu a nedoufal v záchranu. Ráno třetího dne se tajnou cestičkou vrátil na otcovský hrad nejmladší princ. Ačkoliv byl tím dlouhým putováním celý zemdlený a k smrti unavený tak, že ho nohy více nésti nechtěly, oblékl si svoje nejkrásnější šaty, vyskočil na koně a jel za princeznou.

Benjamin jel rovnou a pyšně, jak se na pravého královského syna patří, uprostřed toho nádherného koberce.

“To je on!” vykřikla princezna a pospíchala mu v ústrety, vystrojena jako nevěsta a na rukou nesouc synka.

Objali se a políbili; plakali štěstím a radostí. Smějící se Benjamin hladil dítě i jeho matku po vlasech a řekl:

“Nu, nyní jsi opravdu moje milovaná žena.”

Potom předstoupili před starého krále a ten jim dal otcovské požehnání. Ale nechtěli žít ve společném domě s nevěrnými bratry a odjeli zpět do vlasti krásné princezny, kde se nastěhovali do mramorového zámku v Zahradě života. Narodilo se jim ještě mnoho zdravých a krásných dětí a byli šťastní a spokojení až do konce svých dní.1

1Pohádka “Der kranke Knig und seine drei Shne” je lidová pohádka ze Švábska, historického území v SNR, které dnes z velké části leží ve spolkové zemi Bádensko-Wrttembersko. Originální znění pohádky najdete v souboru švábských pohádek, který je součástí projektu virtuální knihovny Gutenberg.

Table of Contents

Kapitoral 1