www.palmknihy.cz

Kouzelný strom

Wilhelm a Jacob Grimmové

http://palmknihy.cz/index.php?x=1793

Kouzelný strom

Kapitola 1

Kouzelný strom

Wilhelm a Jacob Grimmové

Přeložila a souhlas s publikací dala Jitka Janečková

Zdroj http://www.pohadky.org/index.html

Jeden pasáček, zda to byl zrovna onen Floriánek, chuďasův syn , kterému požehnal náš Pán a sv.Petr1, to nevím, ale tento Floriánek jednoho dne, když pásl ovce, objevil na poli podivuhodný strom, který byl tak krásný a urostlý, že u něj dlouhý čas stál celý u vytržení a prohlížel si jej. Zvědavost Floriánka dohnala až k samotnému stromu a vzhůru do větví, což bylo lehké, neboť větve toho stromu rostly tak jako příčky na žebříku.

Floriánek si sundal boty a stoupal a stoupal stále vzhůru celých devět dní. I podívejme! Pak se pojednou Floriánek dostal na širokánskou pláň, na které stálo nespočet paláců z ryzí mědi a za těmi paláci se rozkládal hluboký přehluboký les měděných stromů. Na tom nejvyšším stromě seděl měděný kohout, pod stromem byl pramen, ze kterého neustále prýštila tekoucí měď a to byl jediný zvuk, který se tu rozléhal, jinak bylo vše hrobově tiché a nebylo vidět ani živáčka; nic se nepohnulo, nic se nezachvělo.

Když si to Floriánek vše prohlédl, ulomil si větévku z jednoho stromu, a protože měl nohy z té dlouhé cesty vzhůru celé uondané, chtěl se v tom prameni trochu osvěžit. Ponořil je tedy dovnitř a vida, když je opět vytáhnul, měl je potaženy mědí. Pak se vydal kvapem zpět ke stromu, podíval se vzhůru do mraků, ale konec stromu nezahlédl.

“Tam nahoře musí být ještě krásněji!” pomyslil si.

Poznova po celých devět dnů stoupal vzhůru bez toho, že by se unavil a zase přibyl na širokánskou pláň, na které stálo nespočet paláců z ryzího stříbra a za těmi paláci se rozkládal hluboký přehluboký les stříbrných stromů. Na tom nejvyšším stromě seděl stříbrný kohout, pod stromem byl pramen, ze kterého neustále prýštilo tekoucí stříbro a to byl jediný zvuk, který se tu rozléhal, jinak bylo vše hrobově tiché a nebylo vidět ani živáčka; nic se nepohnulo, nic se nezachvělo.

Když si to Floriánek vše prohlédl, ulomil si větévku z jednoho stromu a chtěl si v tom prameni omýt ruce. Ponořil je tedy dovnitř a vida, když je opět vytáhnul, měl je potaženy stříbrem. Pak se vydal kvapem zpět ke stromu, podíval se vzhůru do mraků, ale konec stromu nezahlédl.

“Tam nahoře musí být ještě krásněji!” pomyslil si.

Poznova po celých devět dnů stoupal vzhůru bez toho, že by se unavil a podívejme byl na vrcholku stromu! Zase přibyl na širokánskou pláň, na které stálo nespočet paláců z ryzího zlata a za těmi paláci se rozkládal hluboký přehluboký les zlatých stromů. Na tom nejvyšším stromě seděl zlatý kohout, pod stromem byl pramen, ze kterého neustále prýštilo tekoucí zlato a to byl jediný zvuk, který se tu rozléhal, jinak bylo vše hrobově tiché a nebylo vidět ani živáčka; nic se nepohnulo, nic se nezachvělo.

Když si to Floriánek vše prohlédl, ulomil si větévku z jednoho stromu a sundal si klobouk, sklonil se nad pramenem a do tekoucího zlata nechal spadnout svoje vlasy. Když je zase vytáhnul ven, byly zlaté. Nasadil si klobouk a vrátil se zpět ke stromu a sestupoval dolů, aniž by se jen trochu unavil.

Když dospěl Floriánek zase na zem, obul si boty a hledal svoje ovce, ale nenašel po nich ani stopy. V dálce zpozoroval velké město a nyní pochopil, že se dostal do úplně jiné země. Co mohl dělat? Rozhodl se tam jít a najít si nějakou službu. Před tím však ukryl své tři ratolesti v kapsách kabátu, z cípu kabátu si vyrobil rukavice, aby ukryl svoje stříbrné ruce.

Když přišel do města, hledal zrovna královský kuchař kuchtíka a nemohl žádného k té službě sehnat. Tu mu přišel do rány Floriánek. I tak se ho zeptal, zda by tu službu za dobrý peníz nevzal. Floriánek souhlasil, ale měl podmínku, že nemusí nikdy sundávat klobouk, rukavice ani boty, neboť má ošklivou prašivinu a musel by se za ni stydět.

To se kuchaři nezdálo, ale protože nikoho jiného nemohl sehnat, musel s tou podmínkou nakonec souhlasit. Pomyslil si, že ho stejně bude potřebovat jen v kuchyni a nikdo ho neuvidí.

Tak to šlo nějaký čas. Floriánek byl pilný a plnil všechny úkoly, které na něj kuchař nakládal, tak pečlivě, že tento si ho zamiloval.

Tu se událo, že se množství rytířů a hrabat sešlo k takovému klání, při kterém se pokoušeli vystoupat na Skleněnou horu a krásné královské dceři, která nahoře čekala, podat svoji ruku a tak si ji vysloužit. Už mnozí o to marně usilovali, ale všichni sklouzli ještě daleko od cíle a dílem si k tomu zlomili vaz.

Kuchtík prosil mistra kuchaře, zda by mu dovolil dívat se z dálky. Kuchař mu nechtěl odmítnout, protože byl tak věrný a přičinlivý, a tak řekl:

“Ale musíš se schovat, aby tě nikdo neviděl!”

To mu Floriánek slíbil a pospíchal ke Skleněné hoře. Tam stálo rytířů a hrabat v plné zbroji se železnými botami a brzy se jali pěkně v řadě za sebou stoupat vzhůru. Avšak žádný z nich nedospěl dál než jen do půli cesty, popadali všichni dolů a někteří zůstali ležet mrtví.

Tu si Floriánek pomyslel:

“Co kdybys to také vyzkoušel?”

Sundal si hned klobouk, kabát, stáhnul boty i rukavice, do ruky vzal měděnou ratolest a dříve než ho někdo zpozoroval, prodral se těmi zástupy a byl u Skleněné hory. Rytíři a hrabata před ním ustoupili zpět a stáli a užasli. Floriánek šel tou horou beze strachu vzhůru a sklo se pod jeho nohama měnilo ve vosk a nenechalo ho uklouznout.

Když byl Floriánek nahoře, pokorně podal královské dceři měděnou větévku, obrátil se ihned zpět a pevně a bezpečně sestupoval dolů. A dříve než se davy vzpamatovaly, zmizel. Floriánek pospíchal do úkrytu, oblékl si svoje šaty a byl v mžiku zase v kuchyni.

Brzy přišel kuchař a vyprávěl kuchtíkovi tu zázračnou událost, o krásném chlapci s měděnýma nohama, se stříbrnýma rukama a zlatými vlasy, jak vystoupal na Skleněnou horu a princezně podal měděnou větvičku a potom zmizel, pak se Floriánka ptal, zda to také viděl.

Ten pravil:

“Ne, já jsem to neviděl, to jsem byl přece já!”

Ale kuchař se tomu pošetilému nápadu smál a odvětil mu v žertu:

“Nu, potom bych musel být velký pán i já!”

Druhého dne chtělo opět ještě více rytířů a hrabat vyzkoušet svoje štěstí a shromáždili se pod Skleněnou horou. Floriánek opět prosil kuchaře, zda by mu dovolil tomu hemžení z dálky přihlížet. Kuchař mu nechtěl odmítnout a řekl:

“Ale musíš se schovat, aby tě nikdo neviděl!”

To mu Floriánek slíbil a pospíchal na včerejší místo. Rytíři už začali vystupovat nahoru, avšak marně, všichni se zřítili dolů a mnozí z nich zůstali ležet mrtví. Floriánek dlouho neváhal a zkusil to i po druhé. Rychle si sundal šaty, vzal stříbrnou větévku a dříve než ho byl kdo zpozoroval, kde se tu vzal, kráčel tím davem, který se před ním rozestupoval a on pak klidně a bezpečně kráčel vzhůru po Skleněné hoře. Sklo bylo opět jako vosk, ve kterém zanechával stopy, a když byl Floriánek nahoře, uctivě předal královské dceři větévku ze stříbrného stromu.

Princezna by ho ráda popadla za ruce, ale Floriánek se jí ihned vytrhnul a vydal se na cestu zpět; kráčel dolů a zase zmizel v davu.

Natáhnul si šaty a pospíchal domů. Brzy přišel též kuchař a opět vyprávěl o té podivuhodné věci, o krásném chlapci s měděnýma nohama, se stříbrnýma rukama a zlatými vlasy, jak vystoupal na Skleněnou horu a princezně podal stříbrnou větvičku a potom zmizel; a pak se Floriánka ptal, zda to také viděl.

Ten pravil:

“Ne, já jsem to neviděl, to jsem byl přece já!”

Ale kuchař se tomu pošetilému nápadu smál a odvětil mu v žertu:

“Nu, potom bych musel být takový velký pán i já!”

Třetího dne chtělo ještě jednou vyzkoušet svoje štěstí několik rytířů a hrabat a shromáždili se pod Skleněnou horou. Floriánek opět prosil kuchaře, zda by mu dovolil z dálky tomu hemžení přihlížet. Kuchař mu nechtěl odmítnout a řekl:

“Ale musíš se schovat, aby tě nikdo neviděl!”

A Floriánek spěchal na svoje místo. Rytíři a hrabata se již o Skleněnou horu pokoušeli, ale marně, zřítili se všichni dolů a mnozí si k tomu zlámali vaz. Chlapec si pomyslel:

“Ještě jednou bys to mohl také zkusit!”

Shodil šaty, vzal zlatou větévku a pospíchal, ještě než by kdo zpozoroval, odkud vlastně přišel, skrze zástupy až ke Skleněné hoře a lidé se před ním rozestupovali. Tak stoupal Floriánek bezpečně a najisto opět vzhůru a sklo bylo opět jako vosk, ve kterém zanechával stopy. Když byl nahoře, uctivě předal královské dceři větévku ze zlatého stromu. Také jí nabídnul pravou ruku a ona ji s radostí uchopila a ráda by spolu s ním ze Skleněné hory dolů sestoupila, ale chlapec se jí vytrhnul a sestoupil dolů sám a opět rychle zmizel v tlačenici.

Floriánek si oblékl šaty a pospíchal na své místo v kuchyni. Když přišel kuchař domů vyprávěl kuchtíkovi tu zázračnou věc, o krásném chlapci s měděnýma nohama, se stříbrnýma rukama a zlatými vlasy, jak vystoupal na Skleněnou horu a podal princezně zlatou větvičku a ruku ji nabídnul, ale pak se vytrhnul a sešel dolů sám a potom zmizel; a pak se Floriánka ptal, zda to také viděl.

Ten pravil:

“Ne, já jsem to neviděl, to jsem byl přece já!”

Ale kuchař se tomu pošetilému nápadu smál a odvětil mu v žertu:

“Nu, potom bych já musel být také takový pán!”

Král a princezna byli však velmi smutní z toho, že se ten krásný hoch nechtěl ukázat. Tu nechal král rozhlásit, že před něj musí předstoupit všichni mladíci jeho říše a ukázat se mu bosí, s nepokrytou hlavou a bez rukavic. Tak přišli, ale ten pravý, kterého hledal, mezi nimi nebyl. I jal se král vyptávat, zda v jeho říši už opravdu není žádný jinoch. Kuchař šel ihned ke králi a řekl mu:

“Pane, já mám ještě jednoho kuchtíka, který mi věrně slouží, ale určitě není ten, kterého hledáte! Neboť on má zlou prašivinu a jen pod tou podmínkou vstoupil do mé služby, že rukavice, kabát, klobouk ani holínky nikdy nemusí sundávat.”

Ale král se chtěl přesvědčit a královská dcera se v koutku duše zaradovala:

“Ano, to musí být on!”

Kuchař tu musel posečkat a jeden sluha přivedl dovnitř kuchtíka, který byl opravdu celý špinavý. Král řekl.

“Jsi to ty, kdo po třikráte vystoupal na Skleněnou horu?”

“Ano, jsem to já!” odvětil Floriánek: “Taky jsem to svému pánovi vždy řekl.”

Kuchaři se při těch slovech zachvěla půda pod nohama a na chvíli ztratil zcela řeč, pak však řekl:

“Ale jak můžeš takhle mluvit, Floriánku?”

Ale král si toho nevšímal, nýbrž řekl:

“Nu, dobrá! Ukaž hlavu, ruce a nohy!”

Tu Floriánek sundal kabát, holínky, klobouk i rukavice a stál tu v celé své kráse. Podal královské panně ruku a ona mu ji stisknula a byla přešťastná. Brzy byla svatba a za nedlouho potom král předal Floriánkovi říši.

“Nyní věříš, že jsem to byl já, kdo po třikráte na Skleněnou horu vystoupal?” zeptal se pak Floriánek kuchaře.

“Čemu bych pak mohl věřit, kdybych tomuhle nevěřil?” řekl kuchař a prosil o prominutí.

“Nyní se tedy staneš tím velkým pánem, jak jsi doufal, budeš dohlížet nad všemi kuchyněmi v říši.”

Mladá královna by ale ráda věděla, kde její manžel ty tři větévky, měděné nohy, stříbrné ruce a zlaté vlasy získal.

“To ti mohu, moje milá, klidně ukázat,” řekl mladý král jednoho dne: “sama uvidíš, jak se to událo.”

Chtěl ještě jednou spolu se svojí ženou na ten kouzelný strom vystoupat a všechnu tu nádheru jí ukázat, avšak když na to místo přišli, ten strom tam nebyl a žádný člověk o něm vícekrát neslyšel ani ho neviděl.2

1Více se dozvíte v legendě Odměna a trest.

2Lidová pohádka “Der Wunderbaum” je ze sbírky pohádek filologa a folkloristy Josepha Haltricha (22.07.1822 -17.05.1886).

Table of Contents

Kapitoral 1