www.palmknihy.cz

Jak se narodila pohádka

Wilhelm a Jacob Grimmové

http://palmknihy.cz/index.php?x=1736

Jak se narodila pohádka

Kapitola 1

Jak se narodila pohádka

Wihlelm a Jacob Grimmové

Přeložila a souhlas s publikací dala Jitka Janečková

Zdroj http://www.pohadky.org/index.html

Přeložila a souhlas s publikací dala Jitka Janečková

Zdroj http://www.pohadky.org/index.html

Tento příběh se stal v časech, kdy na světě nebyla žádná pohádka, a to byly pro děti časy velmi kormutlivé, protože v jejich dětském ráji chyběl ten nejkrásnější motýl.

A v této době žily byly dvě královské děti, které si spolu hrály v nádherné zahradě svého otce. Zahrada byla plná překrásných květin, cestičky byly vysypány zlatým štěrčíkem a pestrobarevnými oblázky, které se nádherně blyštěly a svým půvabem soupeřily s třpytem rosy na květinových záhonech.

V zahradě byly chladné jeskyně se šplouchajícími a zurčícími prameny, až k nebi tryskající fontány, spanilé mramorové sochy a malebná zákoutí s odpočívadly. Ve vodních nádržkách pluly zlaté a stříbrné rybky, v obrovské zlaté voliéře se třepotali a poletovali ti nejkrásnější a nejvzácnější ptáci a ti obyčejní poskakovali a létali volně všude kolem a jemnými hlásky zpívali ty nejkouzelnější ptačí písně.

Ale ty dvě královské děti to viděly a vnímaly celé nekonečné dny a už byly unaveny třpytem oblázků, vůni květin, zurčením pramenů a rybkami, které jen stále mlčely, a zpěvem ptáků, jejichž písním pranic nerozuměly.

Děti seděly tiše vedle sebe a byly smutné. Měly sice všechno, co si dítě může jen přát, dobré rodiče, drahocenné hračky, nejkrásnější šaty, nejvybranější pokrmy a nápoje, směly si každodenně hrát v té nejkrásnější zahradě, ale přesto byly smutné. Ačkoliv samy nevěděly proč a netušily, co jim tak bolestně schází.

Tu k nim jednou přišla jejich matka královna, krásná urostlá žena s přívětivým obličejem, a dělala si starost, že jsou její děti tak smutné a jen se žalostně usmívají místo toho, aby ji s jásotem běžely vstříc. Rmoutila se tím, že její děti nejsou šťastné, jak by děti měly být a jak musí být, protože ještě nepoznaly žádné starosti a nebe jejich mladosti je dosud bezmračné.

Královna se posadila k dětem, byl to chlapec a děvčátko, každého objala bílou paží zdobenou zlatými náramky a pravila:

“Copak vám schází, mé milované děti?”

“To nevíme, drahá maminko.” řekl chlapec.

“Jsme tak smutní.” řeklo děvče.

“Na zahradě je tak krásně, máte všechno, co by vás mohlo potěšit, už vám to nedělá radost?” zeptala se královna, do očí ji vstoupily slzy a láskyplně se na děti dívala.

“To, co máme, nám mnoho radosti nedělá.” odpovědělo na tu otázku děvčátko.

“Přejeme si něco a nevíme co.” pokračoval chlapec.

Matka se starostlivě odmlčela a přemýšlela, co by si tak mohly její děti přát, co by je potěšilo více než nádhera té zahrady, krása jejich šatů, množství hraček, vůně a chuť všeho toho jídla a nápojů, ale nenapadlo ji nic, ať přemýšlela sebevíce.

“Kdybych tak byla zase dítě,” pravila královna tiše sama k sobě a povzdechla si: “potom bych sama věděla, co by dítě rozveselilo. Aby člověk pochopil dětská přání, musí být sám dítětem! Ale já jsem z krajiny dětství odešla už před dlouhým časem; z místa kde létá mezi rajskými stromy zlatý pták; takový pták, který nemá nohy, protože se nikdy neunaví a nepotřebuje odpočívat. Kdyby takový pták přilétl sem a přinesl mým dětem to, co jim schází a učinil je tak šťastnými!”

Podívejme! Sotva takové přání byla královna vyslovila, tu se ve výšce nad ní zatřepotal přenádherný tak zářící pták, až z něj oči přecházely. Plápolal jako plameny zlatého ohně a třpytil se jako drahokamy a snášel se níž a níž.

Tu ho královna spatřila a spatřily ho i děti.

Ty volaly: “Ach! Ach!” a úžasem ani mluvit nemohly.

Ten pták vyhlížel navýsost vznešeně, když se tak snášel a plachtil stále níž zářící a blýskající se v duhovém třpytu, který oči oslepoval a zase je k sobě přitahoval. Byl tak krásný, že královna i děti se třásly radostí, zvláště když nyní na tvářích pocítily závan od jeho křídel.

A dříve než se nadály, tu se ten zázračný pták spustil do klína královny, jejich matky, a díval se na děti očima, které se podobaly přátelským dětským očím; a přece v tom pohledu bylo něco, co děti nechápaly, něco cizokrajného a neobvyklého a strašlivého a skrze to se neodvažovaly toho ptáka dotknout. A teprve nyní viděly, že ten podivný, nadpozemsky krásný pták má pod svým zářivým pestrobarevným peřím také několik černočerných per, která však z dálky člověk nezpozoroval.

Avšak na pozorování toho divodějného ptáka nebyl dětem dopřán tak dlouhý čas, který by byl nutný k tomu, aby to stálo za zmínku, neboť za okamžik se ten rajský pták bez nohou zvednul zase do výše, vznášel se a kmital, letěl stále výš, až v éteru zářil jen jako jedno zářící pírko, potom jen jako zlatý proužek a potom zmizel - celou tu dobu se za ním královna i děti dívaly jako u vytržení.

Ach ten zázrak!

Když královna a děti svůj pohled opět stočily dolů, jak velmi se podivili. V matčině klíně leželo zlaté vejce, které tam ten pták snesl, a ono zářilo zlatozeleně jako ten nejvzácnější labradorit a zlatomodře jako ty nejkrásnější perlorodky v mořských hlubinách.

A děti volaly jedněmi ústy:

“Vejce! Tak krásné vejce!”

Matka se blaženě usmívala a pocítila vděčnost, protože to musí být ten drahokam, který jejím dětem chyběl ke štěstí; to vejce musí ve své kouzelné zářící skořápce obsahovat dobro, co dětem poskytne to, co je stáří odepřeno, spokojenost a jejich touhu, jejich dětský smutek utiší.

Ale děti se pohledu na to nádherné vejce nemohly nasytit a brzy díky němu zapomněly na toho ptáka, který je přinesl. Zprvu se vejce neodvažovaly ani dotknout, ale nakonec dívenka položila na skořápku jeden svůj růžový prstík a zatímco její nevinný obličej zalil ruměnec, vykřikla:

“To vejce je teplé!”

Nyní se opatrně a zlehka dotknul vejce taky chlapec, aby pocítil, že sestřička mluvila pravdu. Konečně na to převzácné vejce položila svou něžnou bílou ruku i matka a koukejme, copak se to stalo? Skořápka pukla na dvě poloviny a z vejce vyšla na Boží světlo věc, překrásná na pohled.

Mělo to křídla, ale nebyl to pták, nebyl to motýl ani vážka a přece z každého měla trochu, ale nic jedním slovem popsatelného, bylo to prostě opeřené a barevně měňavě zářící dětské štěstí, bylo to dítě kouzelného ptáka Fantazie, byla to pohádka.

Od toho času už matka více neviděla svoje děti smutné, neboť pohádka u dětí zůstala už navždy a ony se jí nikdy, co byly dětmi, nepřesytily. Od toho času, kdy poznaly pohádku, jim byly zahrada, květiny, loubí i jeskyně, lesík i palouky zase milé, neboť pohádka vše probudila k radosti dětí, pohádka půjčila dětem svoje křídla a ony na nich letěly do dalekého a nesmírného světa a vždy byly v mžiku doma, kdy si jen přály.

Ty královské děti to byli lidé v jejich dětském ráji a příroda to byla jejich krásná láskyplná matka, která si na nebesích vyprosila kouzelného ptáka Fantazie, který má mezi krásným zlatým peřím i několik černých a který do jejího klína snesl zlaté vejce - pohádku.

A děti si pohádku vroucně zamilovaly, neboť zkrášlila jejich dětství a tisícerými proměnami je rozveselila, rozletěla se do všech domů, chýší, do všech zámků a paláců.

Pohádka byla útěchou také těm, kteří byli už dospělí, neboť se jí těšili ti, kteří si ze zahrady dětství přece jen něco přinesli až do vysokého stáří - totiž dětské srdce.1

1Pohádka “Des Mrchens Geburt” je ze sbírky Deutsches Mrchenbuch (Leipzig 1857) německého spisovatele Ludwiga Bechsteina.

Table of Contents

Kapitoral 1