www.palmknihy.cz

Havránka

Wilhelm a Jacob Grimmové

http://palmknihy.cz/index.php?x=1803

Havránka

Kapitola 1

Havránka

Wilhelm a Jacob Grimmové

Přeložila a souhlas s publikací dala Jitka Janečková

Zdroj http://www.pohadky.org/index.html

Byla jednou jedna královna, ta měla malou dcerku, kterou musela ještě nosit na rukou. Jednoho dne bylo dítě tak nezbedné, že matka mu, co chtěla, mohla říkat, nic nepomohlo. Tu byla královna tak rozezlena, že když kolem zámku letěli havrani, tu otevřela okno a pravila:

“Přeji si, aby ses proměnila v havrana a uletěla s nimi pryč, abych měla konečně klid.”

Sotva ta slova vyslovila, dítě se proměnilo v havrana a vyletělo jí z rukou. Havránka odletěla do černého lesa a tam zůstala a rodiče o ní vícekrát neslyšeli.

Jednou kráčel tím lesem muž, jemuž matka při křtu vybrala jméno Niklot, slyšel havraní hlas a když po tom hlase došel až k havránce, ta mu pravila:

“Já jsem zakletá královská dcera, ale ty bys mne mohl vysvobodit.”

“Co mám udělat?” zeptal se Niklot.

Havránka pokračovala:

“Jdi dále do lesa, až najdeš dům, kde bydlí jedna stará žena, která ti bude nabízet jídlo a pití, ale ty si nesmíš nic vzít; když se něčeho najíš nebo napiješ, upadneš do hlubokého spánku a nebudeš mne moci vysvobodit. V zahradě za domem je pahorek, na tom budeš stát a čekat mne. Po tři dny ve dvě hodiny po poledni za tebou přijedu v kočáře, poprvé bude tažený čtyřmi bílými hřebci, podruhé hnědými a třetí den černými hřebci; ale když nebudeš vzhůru, nýbrž usneš, tak to vysvobozena nebudu.”

Niklot slíbil, že vše udělá, jak si přeje, ale havránka řekla:

“Já už dnes vím, že mě nevysvobodíš, že si od té ženy něco vezmeš.”

Niklot slíbil ještě jednou, že se bude mít před jídlem i pitím na pozoru. Když do toho domu přisel, ta stará žena mu řekla:

“Ubohý chlapče, jistě jste vysílený, pojďte a občerstvěte se, jezte a pijte.”

“Ne,” řekl Niklot: “nebudu nic pít ani jíst.”

Ale stařena mu klidu nedala a pravila:

“Když nechcete nic jíst, tak si dejte aspoň jeden doušek, jednou je jako nikdy.”

Tak se nechal Niklot přemluvit a jednou se napil. Po poledni vyšel ven do zahrady na pahorek, aby čekal na havránku. Ale pojednou na něj padla velká únava, nemohl se jí ubránit a lehl si, však spát nechtěl. Ale sotva se pohodlně uložil, oči se mu samy zavřely a on usnul. Spal tak tvrdě, že ho nic na světě nedokázalo probudit. Kolem druhé hodiny odpolední přijela princezna v kočáře, taženém čtyři bílými hřebci, ale byla smutná a říkala si:

“Vím, že spí.”

A když vjela do zahrady, ležel Niklot na pahorku a spal. Vystoupila z kočáru, šla k němu a třásla s ním, volala na něj, ale on se neprobudil.

Druhého dne v poledne zase přišla ta stará žena a nabízela mu jídlo a pití tak dlouho, dokud si nezavdal alespoň jeden doušek.

Před druhou hodinou odešel Niklot opět na pahorek do zahrady, aby na havránku čekal, ale padla na něj opět tak velká únava, že údy nemohl ani pohnout a pomoci si nemohl, položil se a upadl do hlubokého spánku. Když spřežení hnědých hřebců přivezlo v kočáře princeznu, byla opět smutná a říkala si:

“Vím, že spí.”

Šla až k němu, ale on tvrdě spal a neprobudil se.

Druhého dne stařena řekla Niklotovi: “Copak to má být? Nechcete jíst ani pít, chcete snad zemřít?”

A Niklot odpověděl: “Já nechci a nesmím jíst.”

Ona ale před něj postavila mísu s jídlem a sklenici s vínem a ta vůně k němu stoupala, tak nemohl odolat a doušek toho vína vypil. Když přišel jeho čas, odešel do zahrady na pahorek a čekal na princeznu, ale byl ještě unavenější než předešlého dne, lehl si a zase usnul tak tvrdě, jakoby ho do vody hodil. Kolem druhé hodiny přijela v kočáře taženém čtyřmi černými hřebci princezna, opět celá smutná pravila.

“Vím, že spí.”

A když k němu byla přišla, viděla, že opravdu tvrdě spí. Třásla s ním mocně a volala na něj úpěnlivě, ale on se neprobudil. Tu vedle něj položila chleba, kousek masa a láhev vína, toho pití a jídla nikdy neubývalo, ať kdo snědl, co chtěl. Pak si sundala zlatý prsten, na kterém bylo vyryto její jméno, a dala mu ho na prst. Nakonec vedle něj položila dopis, kde mu co se událo vypsala a taky mu napsala, že pokud ji přece jen chce vysvobodit, pak ji najde na zámku na Skleněné hoře. A když byla hotova, sedla si do kočáru a ten ji vezl ke Skleněné hoře.

Když se Niklot probudil a viděl, že zase usnul, propadl velkému smutku a řekl:

“Tak měla přece jen pravdu, nevysvobodil jsem ji.”

Tu mu padl pohled na věci, které ležely vedle něj, a vzal do rukou dopis, který mu dívka napsala. Ihned vstal a rozhodl se vydat na Skleněnou horu, ale nevěděl, kde leží.

Šel dlouho tím černým lesem, uběhlo celých čtrnáct dní a stále mu nebylo konce. Tu se setmělo, a protože byl velmi unaven, lehnul si do křoví, kde chtěl přespati. Zrovna nastal ten čas, kdy lidé zažehávají světla, tu Niklot uviděl, jak v dálce něco světélkuje, a tak se vydal za tím světlem. Přišel před dům, který vypadal na pohled malý, neboť před ním stál obr. Když Niklot toho obra uviděl, trochu se polekal, ale nakonec si dodal odvahy a šel blíž. Obr ho uviděl a zvolal:

“To je dobře, že jdeš, už jsem dlouho nic nejedl, tak si tě dám k večeři.”

“Buď tak laskavý a nejez mě,” řekl Niklot: “já mám dost jídla, aby ses jím i ty nasytil.”

“No jestli je to tak,” řekl obr: “to můžeš zůstat v klidu, ja bych tě sežral, jen kdybych nic jiného nesehnal.”

Tak vešli do domu, sedli si ke stolu a Niklot vyndal chleba, maso a láhev vína a bylo toho dost pro oba.

“To se mi zamlouvá.” řekl obr a jedl, co mu hrdlo ráčilo.

Potom se ho Niklot zeptal:

“Můžeš mi říct, kde bych našel Skleněnou horu?”

“Můžeme se podívat do mapy, jsou na ní všechny města, vesnice i sídla.” pravil obr. Vytáhl mapu a hledali onen zámek na Skleněné hoře, ale nic nenašli.

“Nic se neděje,” utěšoval obr Niklota: “mám ve skříni ještě větší mapu, můžeme se podívat do ni.”

Ale to bylo taky nadarmo. Niklot se chtěl vydat dál, ale obr ho prosil, ať pár dní počká, dokud se nevrátí domů jeho bratr, vyšel někam za obživou. Když byl druhý obr přišel, také se ho Niklot ptal na Skleněnou horu a on odpověděl.

“Až se dosyta najím, pak mohu najít mapu.”

Po jídle šel do své světnice a odtamtud přinesl mapu, ale také v ní Skleněnou horu nenašli, nakonec vytáhl velmi starou mapu a konečně se jim poštěstilo; na té Skleněnou horu našli, ale byla mnoho tisíc mil odtud.

“Jak jen se tam dostanu?” zděsil se Niklot.

Tu obr pravil: “Mám dvě hodiny čas, takže tě kousek můžu odnést, ale pak musím zpět domů.”

Tak obr odnesl Niklota asi sto hodin cesty od zámku a řekl mu:

“Ten zbytek cesty už dojdeš sám.”

Pak se obrátil zpět a Niklot se vydal k zámku; šel dnem i nocí, až konečně jednoho rána stanul před Skleněnou horou. K zámku vedle cesta a on se po ní vydal, ale protože byla ta hora za skla, stále sklouzával zpět a nahoru nemohl vyjít. Tak zarmoucený zůstal stát pod horou a řekl si sám pro sebe:

“Zůstanu tady dole a budu na ni čekat.”

Pak si postavil chatrč a celý rok v ní seděl a díval se na cestu, zda po ní nepojede princezna v kočáře, ale nestalo se tak. Tu jednou ze své chatrče uviděl, jak se venku perou tři chlapi, až z nich lítají cáry, a tak na ně zavolal:

“Bůh s vámi!”

Oni se po tom hlase obrátili, ale v chatrči ho neviděli a tak se znova počali mlátit hlava nehlava. Tu Niklot opět zavolal:

“Bůh s vámi!”

Opět ho slyšeli, zarazili se a koukali, kdo by to mohl být, ale když nikoho neviděli, tak se začali prát.

“Bůh s vámi!” zakřičel Niklot potřetí a pomyslil si: “Musím se jít podívat ven, co to tam mají.” a ven vyšel a proč se bijí, se jich zeptal.

Tu mu pravili, že první má hůl, která otvírá každé dveře, když se jich tou holí dotkne, druhý prý má plášť, když si jej zavěsí na ramena, stane se neviditelným, no a ten třetí měl koně, který dokázal vyjít na Skleněnou horu. A oni se prali kvůli tomu, mají-li si ty zázračné věci ponechat a v pospolitosti užívat či si je rozdělit.

Niklot řekl:

“No ty tři věci bych s vámi mohl vyměnit, peněz moc nemám, ale také mám zázračné věci, které jsou cenné! Ale nejdříve musím ty vaše vyzkoušet, abych viděl, že mají tu zázračnou schopnost.”

Tak ho ti chlapi nechali nasednout na koně, do ruky mu dali hůl, pověsili mu plášť přes ramena, a tak ho nemohli uvidět. Tu jim každému uštědřil silnou ránu:

“Tady máte vy lenoši, co si zasloužíte, jste spokojeni?!”

Pak vyjel nahoru k zámku, a když k němu přijel, byla brána zavřená, tu se jí Niklot dotknul tou kouzelnou holí a brána se mžikem rozskočila. Vešel dovnitř a našel schody, které vedly do velkého sálu, kde seděla dívka a měla před sebou zlatý pohár s vínem. Neviditelný Niklot došel až k ni, stáhnul si prsten a vhodil ho do kalicha, až to zacinkalo. Tu dívka zvolala:

“To je můj prsten, tak tu musí být taky ten muž, co mne měl vysvobodit”

Hledala v celém zámku, ale nikoho nenašla, Niklot zatím vyšel ven, nasedl na koně a odhodil plášť. Když princezna konečně přišla před bránu, uviděla ho a velmi se zaradovala. Niklot seskočil a vzal ji za ruce a ona ho políbila:

“Nyní jsi mne úplně vysvobodil a zítra může být svatba.“1

1Pohádka “Die Rabe” je z rozsáhlé sbírky pohádek bratří Grimmů Kinder-und Hausmrchen (1812-15, 1822, 1857).

Table of Contents

Kapitoral 1