22 pohádek
5.11.2000

22 pohádek

© www.palmknihy.cz

Obsah:

Pohádka o velbloudu a mravenci

Pohádka o tom, jak rak vránu ošidil

Pohádka o tom, jak zase vrána ošidila lišku

Pohádka o tom, jak bubeník vysvobodil tøi zakleté princezny

Pohádka o moudrém pøíteli

Pohádka o králi ozvìn

Pohádka o tom, jak havran oklamal hada

Pohádka o lišce, jak ošidila dva medvídky

Pohádka o lakomém sedlákovi a èeledínovi Vaòkovi

Pohádka o pyšném netopýrovi

Pohádka o lišce, jak se spøátelila s èápem

Pohádka o lišce, jak závodila s kaprem

Pohádka o plešáèkovi a jeho šesti závistivých bratøích

Pohádka o Slunci, Mìsíci a Kohoutovi

Pohádka o tom, jak králièek pøelstil lišku

Pohádka o lví hostinì

Pohádka o fazolce, jak se smála, až praskla

Pohádka o tom, jak Kièigo prodával vrabce

Pohádka o tkadlenì a oráèovi

Pohádka o tom, jak vznikli první lidé

Pohádka o tom, jak se osel Arcilev stal králem lvù

Pohádka o dvou darech

22 pohádek

Tento text, stejnì jako mnoho dalších, najdete na internetové stránce www.palmknihy.cz

Pøipravili jsme pro Vás:

Povídky

Romány

Dokumenty

Právní texty

Veškeré texty publikované na stránkách www.palmknihy.cz jsou zveøejnìné v souladu s autorskými právy.

Pohádka o velbloudu a mravenci

arabská

Jednou se pásl na stepi velbloud a uvidìl v trávì u svých nohou malého mraveneèka. Mraveneèek vlekl veliké stéblo, desetkrát vìtší, než byl sám. Velbloud se na nìho chvíli dívál, jak se lopotí, a potom povídá:

"Èím víc se na tebe dívám, tím víc se ti podivuji, Ty vleèeš jakoby nic slámku desetkrát vìtší, než jsi sám. A já se už pod jedním pytlem prohybám. Èím to je?"

"Èím to je?" zastavil se mraveneèek na chvilku.

"Tim, že já pracuji pro sebe a ty pro pána!" A potom popadl znovu svou slámku a pospíchal s ní dál.

Pohádka o tom, jak rak vránu ošidil

ukrajínská

Letìla vrána nad moøem a uvidìla raka. Vzala raka do zobáku a nesla ho do lesa, že si tam na nìm pochutná. Vidí rak, že je zle, a povídá vránì:

"Vráno, vráno, znal jsem tvého otce a matku, a to byli dobøí lidé."

"Hm," øekla vrána, ale zobák neotevøela, aby jí rak nevypadl.

"A taky jsem znal tvé bratry a sestry, a to byli moudøí lidé."

"Hm," øakla vrána a zase zobák neotevøela.

"Ano, ti všichni byli výborní lidé. Ale kampak, vráno, na tebe! Neznám na svìtì nikoho moudøejšího a spravedlivìjšího, než jsi ty!"

"Opravdu?" zvolala vrána radostnì, otevøela zobák a rak spadl do moøe.

Pohádka o tom, jak zase vrána ošidila lišku

skotská

Jednou pøistihla liška na poli u lesa pìknou vránu. Tahala ze zemì ponravu a byla do toho tak zabraná, že lišku zahlédla, až když jí kmotra držela za køídlo. Než se však pustila do tuèného sousta, zach tìlo se lišce trochu si zažertovat a vránu potrápit. Povídá ji mezi zuby:

"Poslyš, vráno, øekni mi, co bys delala ty, kdybys byla na mém místì a držela mì v svém zobáku?"

"Co bych dìlala?" odpovìdìla vrána.

"Zkøížila bych tlapky, zavøela bych oèi a hodnou chvíli bych se olizovala. A pak bych tì snìdla."

"Vidíš," øekla liška, "a zrovna tak to udìlám já s tebou."

Pak zkøížila tlapky, zavøela oèi a zaèala se olizovat. Ale vrána na víc neèekala, rozepjala køídla, a než liška staèila otevøít oèi a sklapnou zuby, byla na vysokém stromì.

"Odedneška se budu olizovat, až budu mít veèeøi v žaludku," zlobyla se hloupá liška. Ale marnì, k veèeøi si tím už nepomohla.

Pohádka o tom, jak bubeník vysvobodil tøi zakleté princezny

lužická

V jednom mìstì leželo veliké vojsko a v tom vojsku byl také bubeník. Byl to ještì mladý chlapec a na svùj buben krásnì bubnoval. Bez bubnu neudìlal ani krok.

Jednou se procházel za mìstem u jezera, a tu uvidìl, jak k jezeru letí tøi labutì. Schoval se do køoví a díval se, co se bude dít. Labutì se slétly na bøeh, svlékly ze sebe peøí i s kùží a byly z nich tøi pøekrásné dívky, tak krásné, že bubeník takkovou krásu ještì nikdy nevidìl. Pak sestoupily dívky do jezera a koupaly se. Bubeník vyšel z houští, pøikradl se k labutím kùžím a jednu z nich vzal. A pak se zase schoval. Když se dívky vykoupaly, vybìhly na bøeh a oblékly si labutí kùže. Ale jedna nemìla do èeho se obléknout. A tu vystoupil bubeník, zabubnoval na svùj buben, labutì se ulekly a ulétly, jen ona dívka, které vzal kùži, zùstala sama na bøehu. A bubeník si ji odvedl domù av zal si ji za ženu. Labutí kùži zamkl do skøíòky a klíè nosil stále u sebe.

Žili spolu š�astnì rok a jeden den. Ale ten den zrovna ve vojsku polach, bubeník honem utíkal k vojákùm a klíèek zapomnìl na stole. A když se veèer vrátil, byla skøíòka prázdná a žena pryè. Na stole ležel lístek a na nìm napsáno:

"Pøijï za tyden veèer k Šibeniènímu vrchu za mìstem. vrch tøikrát obejdi a tøikrát zabubnuj. Otevøe se ti chodba. jdi tou chodbou, až pøíjdeš ke keøi, na kterém rostou tøi kvìty. Ty kvìty utrhni a znova zasaï do zemì. Pak jdi zase ven, tøikrát horu obejdi a tøikrát zabubnuj. A pak se znova shledáme."

Bubeník se zaradoval, že mu žena nezmizela navždycky, a za týden se vypravil k Šibeniènímu vrchu, tøkrát jej obešel a tøikrát zabubnoval. V hoøe to mocnì zadunìlo a skála se pøed ním otevøela. Bubeník vešel do skály a šel úzkou temnou chodbou. Náhle se v chodbì rozjsnilo a on spatøil podivný keø se tøemi pøekrásnými modrými kvìty. Ještì nikdy v životì takové kvìty nespatøil. Bubeník je utrhl, znova zasadil do zemì, rychle zase vyšel ven, tøikrát obešel horu a tøikrát zabubnoval. Sotva doznìlo tøetí zabubnování, ozvala se strašlivá ránaa na vrcholku hory co stála šibenice, vyrostl ze zemì krásný zámek. A ze zámku vyšly bubenikovi vstøíct tøi krásné princezny. Byla to jeho žena a její sestry, které zlý èarodìj zaklel a promìnil v labutì. A teï je bubeník osvobodil. Bubeník se k vojsku už nevrátil a žili všichni š�astnì a spokojenì v krásném zámku.

Pohádka o moudrém pøíteli

cejlonská

Jednou nechal jeden vesnièan stát na dvoøe velký hlinìný džbán. Když poodešel, pøibìhlo ke džbánu zvìdavé tele a strèilo do nìho hlavu. Strèilo ji tam snadno, zato když ji chtìlo zase vytahnout, už to nešlo. Hospodáø uslyšel, jak telátko buèí, pøibìhl a spraáskl ruce. Pak zkusil zvíøe vysvobodit. Tahal je za krk clomal džbánem, ale marnì, hlava ne a ne jít ven.

V nejvyšší nouzi si hospodáø vzpomìl na svého a uctivého pøítele, známého uèence. Rozbìhl se k nìmu a uctivì ho poprosil o pomoc, zda hlavu telete ze džbánu. Moudrý pøítel pøišel. Prohlédl si tele i džbán, chvilku za nì tahal a cloumal, a když to nepomohlo, usedl a zamyslil se:

"Jak jen tu telecí hlavu vytáhnout!"

Pojednou vyskoèil: "Už to mám !"

Hbitì popadl sekeru, opøenou o špalek, a u�al teleti krk u samých plecí. Useknutý krk chytil do obou rukou, zvedl ho i s džbánem do vzduchu a udeøi tím vším o kámen. Džbán se rozkoèil a hlava telette byla venku. Moudrý muž jí pýšnì podal pøíteli a povídá:

"Tady ji máš, už je venku. Ale máš štìstí, to mi vìø, nebýt mne, nevím, nevím, jak bys jí byl dostal ven.

Pohádka o králi ozvìn

èernošská

Jeden muž, jménem Hangu, se vypravil do lesa, že tam vyseká houštinu a z mýtiny si udìlá pole. Jen ale zaèal sekat, ozval se z houští hlas:

"Kdo je to tam?" Byl to hlas Krále ozvìn.

"Já, Hangu."

"A co tam dìláš?"

"Vysekávám houštinu."

"Dobrá pomohu ti," øekl král ozvìn a poslal Hangovi na pomoc sto ozvìn. Ozvìny hbitì pøiložily ruce k dílu a za malou chvíli byla houština vysekána.

"S takouvými pomocníky to jde všecko jedna radost," liboval si Hangu a šel domù.

Když po èase posekaná houština uschla, vypravil se Hangu zase do lesa, aby ji spalil a popelem pohnojil svoje pole. Sotva rozdìlal oheò, ozval se hlas:

"Kdo je to tam?" Byl to zase Král ozvìn.

"Já, Hangu."

"Co tam dìláš?"

"Pálím roští, abych popelem pohnojil svoje pole."

"Dobrá pomohu ti," øekl Král ozvìn a poslal na pomoc tøi sta ozvìn. Ozvìny pøiložily ruce k dílu a za chvilku zbyla z roští hromádka popela a pole bylo pohnojeno. "S takouvými pomocníky to jde všecko jedna radost," liboval si Hangu a šel domù.

Pak pøišly deštì a Hangu vzal hrnec prosa, aby pole zasel. Jen zaèal sít, ozval se zase hlas Krále ozvìn:

"Kdo je to tam?"

"Já, Hangu."

"Co tam dìláš?"

"Seju proso na svém poli."

"Dobrá pomohu ti," øekl král ozvìn a poslal Hangovi na pomoc devìt set ozvìn a za malouchvíli bylo pole zaseté.

"S takouvými pomocníky to jde všecko jedna radost," liboval si Hangu, když šel domù.

Brzy zaèalo proso vyrážet ze zemì a Hangu šel na pole, aby vytrhal plevel Jen zaèal už zase volal Král ozvìn:

"Kdo je to tam?"

"Já, Hangu."

"Co tam dìláš?"

"Pleju své pole."

"Dobrá pomohu ti." A už tu bylo tisíc ozvìn, a než se Hangu staèil otoèít, byl všechen plevel vytrhán.

"Opravdu, s takouvými pomocníky to jde všecko jedna radost," øíkal si Hangu cestou domù.

A pak proso vzklíèilo a Hangu šel na pole odhánìt ptáky, aby mu proso nesezobali. jen pøišel na pole, už volal král ozvìn:

"Kdo je to tam?"

"Já, Hangu."

"Co tam dìláš?"

"Zaháním ptáky, aby mi nesezobali proso."

"Dobrá pomohu ti." Pøiletìlo dest tisíc ozvìn a ty všchny ptáky zahnaly pryè. A zase si Hangu liboval:

"S takouvými pomocníky to jde všecko jedna radost."

po èase si pak øekl Hangu, že se pùjde podívat, jestli už proso uzrálo. Šel na pole, utrhl nìkolik kláskù a zaèal kousat, jsou-li už zralé.

"Kdo je to tam?" zavolal Král ozvìn opìt.

"Já, Hangu."

"Co tam dìláš?"

"Utrhl jsem si nìkolik kláskù a koušu je, jsou-li už zralé."

"Dobrá pomohu ti." Vtom na pole pøiletìlo sto tisíc ozvìn, zaèaly trhat klásy a kousat je, a než se Hangu nadál ,všechno proso mu snìdly. Smutnì šel Hangu domù a už si neøíkal:

"S takovými pomocníky to jde všecko jedna radost."

Pohádka o tom, jak havran oklamal hada

indická

Na jednom vysokém stromì mìl hnízdo havran se svou havranicí. Každý rok vysedìli mladé, ale z hnízda je ani jednou nevyvedli. Po každé jím je sežral had, který mìl doupì v dutinì stromu. Jednoho roku to už havranice nevydržela.

"Jestli nám to udìlá ještì jednou vyklovu mu oèi," øekla havranovi.

"Zapomínaš, že had má kromì oèí i jedovaté zuby," odpovìdìl havran.

"Povím ti nìco lepšího. K jezeru u lesa se chodí koupat kníže. Až zase pøíjde a svleèe se, položí si do trávy zlatý øetìz. Ty ten øetìz popadni a pomalu s ním le� k našemu stromu a tady ho hoï hadovi do doupìte. Ostatní pøíjde samo."

Havranice poslechla. Když kníže položil do trávy, vrhla se na nìj, vzala ho do zobáku a letìla s nim pryè. knižecí sluhové se rozbìhli za ní. Daleko však nebìželi. Havranice hodila øetìz do dutiny blízkého stromu, kde mìla hnízdo. Sluhové po ìnm radostnì sáhli, ale z dutiny na nì najednou zasyèel had. Muži se nezalekli. Popadli hole a kameny, hada ubili a øetìz odnesli.

Od té chvíle žili havran s havranicí v míru a bezpeèí a vychovali každý rok øádku pìkných havráòat.

Pohádka o lišce, jak ošidila dva medvídky

maïarská

Za sklenìnými horami a za hedvábnými loukami stál les. Nikdo v nìm nikdy nechodil a nikdo jej také nikdy nespatøil. V tom lese, v tom nejhustším houští, žila medvìdice a ta mìla dva medvídky. Když medvídci povyrostli, øekli si, že pùjdou do svìta. A tak se vypravili, rozlouèili se s matkou a šli. Šli a šli, šli den, šli druhý, vyšli z lesa na louku a snìdli všecko co jim matka dala na cestu. Ani drobeèek jim už nezbyl.

"Ach bratøíèku, já bych jedl!" naøíkal mladší medvídek.

"A copak teprve já, bratøíèku!" vzdychal ten starší.

A jak šli, našli na cestì kolo sýra. Chtìli se o nìj podìlit, ale nevìdìli jak. Zaèali se proto hádat. Hádali se, hádali´, až k nim pøibìhla liška.

"Proèpak se, mládenci hádáte?" ptala se jich.

"Ale máme kolo sýra a neumíme se o nìj rozdìlit," øekli jí medvídci.

"To je snadná pomoc, já vás spraveslivì rozdìlím," usmála se liška, vzala kolo sýra a rozlomila jej na dvì pùlky.

"To není spravedlivé," volala na ní medvíïata. "Jedna pùlka je vìtší." Liška si dobøe prohlédla obì pùlky a øekla:

"Opravdu, tahle pùlka je trochu vìtší. Ale to snadno spravíme," a ukousla kus z vìtší pùlky.

"Teï je zase ta druhá vìtší!" volala medvíïata. Liška si tedy ukousla zase z té druhé pùlky. Ale pak zas byla vìtší pùlka první a tak to šlo poøád dokola. Liška ukusovala z obou pùlek, ukusovala, ukusovala, až obì pùlky snìdla a nezbylo už vùbec nic.

"Tys nás, kmotra, pìknì podìlila," zlobyla se medvíïata. "Snìdlas celý sýr sama."

"Dobøe jsem vás, mládenci, podìlila," zasmála se liška. "Žádný z vás nedostal ani o drobet míò ani o drobet víc než ten druhý."

Pohádka o lakomém sedlákovi a èeledínovi Vaòkovi

ruská

Jeden sedlák mìl èeledína Vaòku.

"Vaòko," povídá jednou veèer sedlák. "Zítra pùjdeme kosit pšenici."

"Dobrá," povídá Vaòka. "Když zítra, tak zítra, když kosit, tak kosit.".

Druhý den vstali èasnì ráno a sedlák povídá:

"Ženo, dej nám snídani!".

Selka jim dala snídani, posnídali, vousy si utøeli a sedlak uvažuje:

"A co, máme zas v poledne chodit z pole domù na obìd? Bude lepší, když hned taky poobìdváme. Ženo, dej nám obìd!".

Selka jim dala obìd, najedli se, ani nedojedli.

"A co, mají za námi nosit svaèinu? Hned taky posvaèíme!" øekl sedlák a mìl radost, že ušetøí, protože Vaòka už nemohl..

Selka jim pøinesla svaèinu, Vaòka se jen trochu napil mléka a ostatní nechal. A sedlák povídá:

"A co, až se veèery pole vrátíme, stejnì budeme unaveni, ani nám chutnat nebude. Ženo, dej nám hned veèeøi!".

Selka pøinesla veèeøi, ale Váòka se už na jídlo nemohl ani podívat. A sedlák se jen smál:

"Tak a teï jdeme na pšenici!".

A Vaòka na to:

"Ba ne, hospodáøi! Po veèeøi se chodí spát. Dobrou noc!" A šel si lehnout do maštale.

Pohádka o pyšném netopýrovi

indiánská (z jižní Ameriky)

Jednou na podzim letìl netopýr a plakal, že je mu zima. Uvidìl ho král ptákù, orel.

"Proè pláèeš, netopýre?" ptal se ho.

"Pláèu, protože je mi zima."

"A proè jiní ptáci nepláèou?"

"Není jim zima, protože mají peøí. Ale já žádné nemám."

Orel se zamyslel a potom naøídil všem ptákùm, aby každý dal netopýrovi jedno péro.

Když si netopýr vzal na sebe péra všech ptákù, byl tuze krásný. Každé péro melo jinou barvu, a když netopýr roztáhl køídla, až zrak pøecházel.

A netopýr byl pyšný na to pestré peøí, a ostatními ptáky ani nemluvil a poøád se jen prohlížel a radoval, jaký je krásný.

Vypravili se ptáci ke svému králi orlovi a stìžovali si, že se netopýr chlubí cizím peøím a že s nimi pro samou pýchu už ani nemluví. Král orel si zavolal netopýra.

"Stìžují si na tebe, netopýre, všichni ptáci," øekl mu. "Prý se chlubíš jejich peøím a s nimi ani nechceš pro samou pýchu mluvit. Je to pravda?"

A netopýr øekl:

"Mluví z nich slepá závist, protože jsem daleko ze všech nejkrásnìjší. Podívej se a posuï sám!"

A netopýr roztáhl køídla a byl opravdu krásný.

"Tak dobrá," øekl orel. "A teï a� si každý pták vezme zpátky to péro, které netopýrovi daroval. Když je tak krásný, cizí peøí nepotøebuje."

Všichni ptáci se vrhli na netopýra a vzali si každý svoje péro. A netopýr zùstal holý, jako byl pøedtím. Zastydìl se a od té doby se poøád stydí a létá jenom v noci, aby ho nikdo nevidìl.

Pohádka o lišce, jak se spøátelila s èápem

ruská

Pøišla jednou liška k èápovia øekla: "Dobré jitro, èápe!"

!Dobré jitro, liško, copak mi neseš?"

"Èetla jsem v uèených knihách, že jsi mùj bratranec já tvoje sestøenice. Musíme se tedy navštìvovat a žít v pøátelství."

"Dobrá," øekl èáp. "Pozvi mì na obìd!"

Liška pozval èápa na obìd. Uvaøila kaši, dala jí na talíø a øekla èápovi" "Ber si, èápe, podle chuti!"

Èáp kloval svým dlouhým zobákem do talíøe, ale kaše nenabral. A liška vylízala všecku kaši sama. Druhý den pozval zase èáp lišku na obìd. Uvaøil polévku,nalil jí do vysokého džbánu s úzkým hrdlem hrdlem a øekl lišce:

"Ber si, liško, podle chuti!"

Liška džbán obešla ze všech stran, strkala so nìho nos, ale ani si polévky nelízla. A èáp svým dlouhým zobákem vypil všecku polévku sám.

A tak skonèilo pøátelství èápa a lišky.

Pohádka o lišce, jak závodila s kaprem

sibiøská

Bìžela liška podle øeky a uvidìla u bøehu kapra. Ležel v bahnì, anni se nehýbal. A liška k nìmu povídá:

"Ty prý, kapøe, neumíš vùbec bìhat. Je to pravda?"

"Ba né, liško, já umím bìhat zrovna tak dobøe jako ty," povídá kapr.

"Tomu nevìøím."

"Tak se tedy vsaïme!"

Tak se liška a kapr vsadili, kdo dobìhne døív k ústi øeky. Liška že pobìží po bøehu a kapr v øece. Kapr byl ale líný a závodit se mu nechtìlo. Povìdìl o své sázce s liškou kaprovi, co ležel vedle, ten zas sousedovi, ten zase dalšímu a za chvíli to vìdìli všichni kapøi v celé øece. A bylo jich v té øece moc a moc.

Bìžela liška podle øeky a achvíli zavolala:

"Kapøe jsi tu?"

A nejbližší kapr v øece odpovìdìl:

"Tady jsem."

Bìžela liška ještì rychleji a za chvíli zase zavolala:

"Kapøe jsi tu?"

A zase nejbližší kapr v øece odpovìdìl:

"Tady jsem."

Bìžela liška ze všech sil, a protože se øeka klikatila, nadbíhala si, kde se dalo. Ale co to bylo všecko platné. Vždycky když zavolal, odpovìdìl jí nìkterý z kaprù, který byl zrovna nejblíž:

"Tady jsem."

A když dobìhla k ústí øeky, zavolala naposled:

"Kapøe jsi tu?"

A ten poslední kapr, co se línì válel v bahnì až docela v stí, zamruèel:

"Tady jsem, liško, tobì to ale trvalo."

A od tìch dob liška s rybami nemluví.

Pohádka o plešáèkovi a jeho šesti závistivých bratøích

urjgurská

Jeden sedlák mìl sedm synù.Šest bylo hloupých a závistivých a ten sedmý byl veselý a mìl tuze chytrou hlau. Tak chytrou, že mu s ní od samé chytrosti slezly všechny vlasy. Mìl pleš až na záda, øíkali mu proto Plešáèek. Když sedlák umíral, odkázal každému synovi telátko:

"Starejte se o svá telátka a paste je dobøe. Vyrostou z nich krávy a budou vás živit."

Otec zemøel a bratøi se o svá telátka starali a dobøej je pásli, jak jim otec nakázal. Jednou však Plešáèek onemocnìl, a poprosil proto bratry, aby jeho telátko vzali na pastvus sebou. Bratøi vzali telátko, ale jak byli za vsi, shodili je do hluboké, opuštìné studnì. A Plešáèkovi veèer øekli, že tam telátko spadlo samo.

Plešáèek si domyslel, že závistiví bratøi telátko naschvál hodili do studnì, ale pøece jenom se šel jenom ke studni podívat. A spatøil tam velblouda, který se zabìhl od nìjakého stáda. Plešáèek nechal telátko telátkem a odvedl si velblouda domù.

Divili se bratøi, kde pøišel k velbloudovi, a on jim odpovìdìl:

"Šel jsem ke studni, kam mi spadlo telátko, pomodlil jsem se, aby telátko zase ze studnì vyskoèilo, a zatím vyskoèil velbloud. Tak jsem si velblouda pøivedl domù."

Jak to bratøi uslyšeli, hned zahnali svoje telátka ke studni a všechna je tam naháyeli. Pak si klekli a modlili se celý den, až do noci. Ale žadný velbloud nevyskoèil. Bratøi poznali, že je Plešáèek ošidil.

Rozhnìvali se na nìho, bìželi domù a zapalili mu chalupu. Jen taktak, že Plešáèek neuhoøel a holý život yachránil. Ale nenaøíkal. Vzal dva pytlíky, do jednoho nazbíral ze spáleništì uhlíky, a do druhého popel a šel do msta. Postavil se na námìsti a zaèal vyvolávat, že prodá dva pytlíky støíbra. Šel okolo boháè, a že støíbro koupí. Plešáèek mu povídá:

"Prodám, ale s jednou podmínkou. Pytlíky smíš otevøít až doma, jinak se ti støíbro zmìní v uhlí a popel. je to kouzelné støíbro." Bohaè souhlasil, dal za pytilíky Plešáèkovi hromadu penìz a ten si za nì postavil nový dùm, nakoupil celé stádo velbloudù a ješte mu zbylo. Bratøi se tùze divili, kde vzal Plešáèek tolik penìz, a on jim všechno po pravdì povìdìl.

Bratøi honem zapalili své chalupy, nacpali do pytlù uhlíky a popel za spáleništì a spìchali do mìsta. Postavili se na námìsti a zaèali vyvolávat, že prodají støíbro, ale nikdo že se nesmí do pytlíku podívat døív než doma, protožeje to støíbro kouzelné a promìnio by se v uhlí a popel. Šel okolo zase boháè, kterého Plešáèek napálil, a jak uslyšel, že zas nìkdo prodává kouzelné støíbro, rozlobil se, vzal hùl a namlátil bratrum, co se do nich vešlo

. A závistiví bratøi nemìli nic. Ani telátka ani chalupu, jen plná záda modøin.

Pohádka o Slunci, Mìsíci a Kohoutovi

malajská

Pøed vìky a vìky žili na nebi tøi bratøi, Slunce, Mìsic a Kohout.

Jednoho dne odešlo Slunce za prací a Mìsíc s Kohoutem zùstali doma. K veèeru poruèil Mìsíc Kohoutovi, aby pøihnal z pastvy dobytek. Pilný kohout byl už po celodenní robotì utrmácený a nešel. tu se líný Mìsic náramì rozhnìval, popadl bratra za høeben, až mu ho zkravil, a mrštil jim z nebe na samou zem.

Veèer se slunce vrátilo, a když nenašlo Kohouta doma, zaèalo se po nìm ptát. Mìsíci nezbylo než povìdìt, co se pøihodilo.

A tu se slunce zarmoutilo a øeklo:

"Když, Mìsíci, nedovedeš s nikým žít ve shodì, nebudu s tebou žít ani já. Ode deneška bude tobì patøit noc a mnì den. A bratr Kohout tì nebude už nikdy mít rád, protože jsi ho vyhnal. Na mne však nikdy nezapomene. Když já výjdu, výjde i on a bude se radovat, když výjdeš ty, schová se a bude spát."

A od tìch dob je tomu doopravdy tak. Sotva výjde Slunce zrána na oblohu, zaraduje se Kohout, že vidí svého staršího bratra, a vykøikne:

"Kikirikí, kikirikí!"

To v kohoutí øeèi znamená:

"Nejstarší bratøe, tady jsem, nejstarší bratøe, tady jsem!"

A tak volá a køièí Kohout celý den. Sotva však Slunce zajde a ukáže se Mìsíc, rozbìhne se kohout domù a schová se v kurníku, aby se nemusel dívat na bratra, s kterym se nemá rád.

Pohádka o tom, jak králièek pøelstil lišku

španìlská

Bìžela liška po cestì a uviìla pøed sebou králièka. Pustila se za nim, chytla ho a povídá: "Králièku, já tì snim!"

Co mohl chudák v lišèiných zubech dìlat? Jen pískl a øekl:

"Dobøe liško snìz si mì Ale nejdøív mi tøikrát zazpívej, máš takový krásný hlásek!"

Lišku potìšilo, že má krásný hlas, pootevøela trochu tlamu a tiše zazpívala:

"Já lištièka, lištièka,

já jsem snìdla králièka!"

"Ale kdepak, liško," povídá králièek. To nebylo vùbec slyšet!"

Liška tedy pootevøela tlamu trochu víc a zazpívala trochu silnìji:

"Já lištièka, lištièka,

já jsem snìdla králièka!"

"Ale kdepak, liško," povídá králièek. "Ale to nebylo ještì dobøe slyšet!"

Liška otevøela tlamu ještì víc a zazpívala hlasitì:

"Já lištièka, lištièka,

já jsem snìdla králièka!"

"To už je lepší, liško," povídá králièek. "Ale poøád to ještì není to pravé. Víš ty co, polož si mì tady hezky vedle sebe na kámen, a� ti nepøekážím, až budeš otvírat hubièku, a zazpívej mi jaksepatøí od plic."

Liška položila králièka na zem, otevøela tlamu dokoøán a spustila z plna hrdla:

"Já lištièka, lištièka,

já jsem snìdla králièka!"

"Nesnìdla, liškko, a už ani nesníš," køikl na lišku králièek a skoèil do køoví.

Než-li staèil chlubná liška sklapnout tlamu, byl chytrý králièek tentam!

Pohádka o lví hostinì

arabská

Lev, tygr, pardál a šakal se vydali na lov. Lovili dlouho a nakonac ulovili spoleènì gazelu, kance a zajíce. Když byl lov u konce, povídá lev tygrovi:

"Tygøe, rozdìl nás!"

Tygr chvíli pemýšlel a pak øekl:

"Lev dostane gazelu, já si nexhám kance a šakal s pardálem se podìlí zajícem!"

Když to lev slyšel, hnìvivì zamruèel a skoèil na tygra. Jedinou ranou mu pøerazil nohu a potom øekl: "Neumíš dìlit, tygøe! Rozdìl nás ty, šakale!"

Šakal vzal gazelu, položil jí pøed lva a povídá:

"To je tvá snídanì, mocný lve!"

Potom vzal kance, položil i toho pøed lva a povídá:

"To je tvùj obìd, mocný lve. My ostatní se spokojíme se zajícem!"

"Výbornì," zamruèel lev. "Tohle dìlení se mi líbí. Povìz mi, šakale, kdo tì to nauèil?"

"Tygrova pøeražená noha, mocný lve!" odpovìdìl šakal.

Pohádka o fazolce, jak se smála, až praskla

slovenská

Byla jednou jedna babièka a ta žila sama v malém domeèku. Jednou ráno šla zatapìt, a jak nesla slámu do kamen, upadla jí jedna slámka na zem. Když se oheò rozhoøel, nasypala do kamen uhlí a jeden žhavý uhlík vyskoèil hned vedle slámky. Pak nasypala babièka do hrnce fazole a jedna fazolka jí vypadla na zem hned vedle slámky a uhlíku.

A tu se uhlík rozlobil:

"Už toho mám dost! Ležíme tuna zemi a babka si nás ani nevšimne. Sebereme se a pùjdeme do svìta."

Sebrali se se tedy uhlík, slámka a fazolka a šli do svìta. Šli a šli, až pøišli k potoku, a pes potok nevedla žádná lávka. Uhlík øekl:

"Lehni si slámko, pøes potok a my po tobì pøejdeme."

Lehal si slámka pøes potok a uhlík po ní lezl na druhou stranu. Ale když se dostal až doprostøed, jak byl žhavý, propálil slámku, slámka se zlomila a uhlík spadl do potoka, jenom zasyèel.

A fazolka, když to všechno vidìla, dala se do smíchu a smála se a smála, až praskla. Ještì štìstí, že šel kolem krejèí a fazolku zašil.

A od té doby má fazolka na boku šev.

Pohádka o tom, jak Kièigo prodával vrabce

japonská

Už je to dávno, ale kdysi žil v Japonsku taškáø Kièigo. Všichni ho znali, dobøí se mu smáli, špatní se ho báli, nejvíc však lakomci.

Jednou si Kièigo pøivázal na bambusovou hùl pár pìkných bažantù a zaèal se procházet pøed domem známého lakomce a vykøikoval:

"Vrabci naprodej! Vrabci naprodej! Tucet za zla�ák."

Když lakomec uslyšel, co Kièigo vykøikuje, zaradoval se:

"Ten selský hòup nerozezná ani bažanta od vrabce. Pùjdu, koupím ty jeho vrabce a budu mít za zla�ák dobrou veèeøi celý týden."

A jak øekl, tak udìlal Vyšel pøed dùm, zastavil Kièiga, hodil mu zla�ák a povídá: "Tak mi tedy tej ty své vrabce."

"Tady jsou, urozený pane," odpovìdìl Kièigo vesele, otevøel brašnu, kterou mìl po boku, vytáhl z ní tucet vrabèákù a strèil je vyjevenému lakomci do natažených rukou. Sám s bažanty odbìhl.

Pohádka o tkadlenì a oráèovi

bulharská

Pøed dávnými a dávnými èasy tkala jedna žena plátno. Hodila èlùnkem zprava doleva, pak pøekousla nit a znova zase hodlia èlùnkem zprava doleva. A tak to dìlala poøád. A tu najednou, kde se vzal tu se vzal, šel okolo staøeèek s dlouhými bílými vousy a díval se, jak ta žena nešikovnì tká. Øekl jí:

"Proèpak tu nit pøekusuješ a proè nehodíš zase èlùnek nazpìt zleva doprava?"

Zkusila ta žena, jak jí staøeèek poradil, házela èlùnek sem a tam a tam a sem a práce jí šla pìknì od ruky. Šel staøeèek dál a uvidìl na poli sedláèka, jak oøe. Vyoral sedláèek brázdu, na konci pole pak vzal pluh, pøenesl ho zase nazpìt na zaèátek a oral novou brázdu.

"Proèpak neobrátíš na konci pole konì a neoøeš zase zpátky?" øekl mu staøeèek. Sedláèek to zkusil, jak mu staøeèek poradil, oral jednu brázdu sem a druhou tam, sem a tam a práce mu pìknì ubíhala.

Druhý den se vracel staøeèek zase zpátky a zastavil se u sedláèka a díval se, jak pìknì oøe sem a tam a tam a sem.

"Kdopak tì to nauèil tak pìknì orat?" zeptal se ho.

"Pøece ty, dìdeèku, když jsi šel vèera okolo"

Staøeèek se usmál a pravil:

"Dobrá. Den budeš orat a celý rok budeš mít co jíst."

Pak pøišel staøeèek k tkadlenì, dívavl se, jak obratnì si poèíná a jak hází èlùnkem sem a tam a tam a sem, a zeptal se jí:

"Kdopak tì nauèil tak pìknì tkát?"

"Sama jsem se to nauèila," odsekla mu tkadlena a ani se nepodívala, ským to vlastnì mluví. Tu se staøec zamraèil, zakroutil hlavaou a øekl:

"Celý rok budeš tkát a plátno stejnì neutkáš."

Pohádka o tom, jak vznikli první lidé

papuánská

Pøed dávnými a dávnými lety sešli se duchové zvíøat a vìcí na veliké hostinì. Když byla hostina v nejlepším, zaèalo najednou pršet a pršelo dlouho, ètyøicet dní ètyøicet nocí. Všichni duchové se pøed deštìm schovali do zemì, jenom Ngilui, duch psí, zùstal na zemi a našel si suché místo mezi vodami.

Koneènì pøestalo pršet a duchové chtìli zase vylézt na zem. Ale zemì se nad nimi zavøela. Až Ngilui, duch psí, vyhrabal do zemì hlubokou jámu a tou duchové vylezli ven. A sotva bili venku, zaplnila se jáma vodou a byl tam velký rybník. Ještì dnes je vidìt u Sendaru.

Tu se podíval èapí duch na rybník a spatøil tam plavat kusy bambusu, která se hýbaly, jako by byly živé. Chytil jeden kus do zobáku, ale duch ohnì zvolal:

"Nejez to! to jsou živí tvorové, kteøí se jmenují lidé. Ty jsem stvoøil já a mì tedy patøí. Vytahej je na bøeh a� se usuší!"

Èapí duch vytáhl lidi na zem a tam duch ohnì zapálil velikou hranici, aby se osušili. Že ale nedával pozor, zaèal horkem bambus praskat, a tak se odchlíply lidem ruce a nohy, otevøela se jim ústa, nosní dírky a uši.

Duch ohnì vzal pak nùž a lidem vyøezal nos a prsty. Mezi prsty jim vyøízl plovací blánu a tu zahodil. To ale nemìl. Z plovací blány vznikly pijavky a ty lidem dodnes škodí.

Pohádka o tom, jak se osel Arcilev stal králem lvù

korsická

Jednou si jeden osel usmyslel, že pùjde zkusit štìstí.

"Hùø než u mého pána mi nebude" øekl si, pøetrhl ohlávku a byl pryè.

Bìžel, bìžel, až se dostal daleko v horách na krásnou louku. Trávy tam bylo až po bøicho, voda v potuèku byla èistá a studená a pán byl daleko. Osel se mìl jako v ráji a ze samé blaženosti zaèal z plna hrdla hýkat.

Oslovo hýkání uslyšel lev a velice se podivil. Nìco takového v životì neslyšel. Opatrnì se pøikradl k louce, aby se podíval na to neznámé zvíøe. Uprostøed louky uvidìl osla a podivil se ještì víc. Takové veliké a ušaté stvoøení jaktìživ nepotkal. Kdo to mùže být? Pøistoupil k oslovi a povídá zdvoøile:

"Dobrý den, pøíteli! Odkudpak jsi k nám zavítal a jak se jmenuješ?"

"Pøišel jsem z daleka a jmenuji se Arcilev," odpovìdìl osel.

"Arcilev?" ulekl se lev.

"Tak jest, Arcilev."

"To tedy znamená, že jsi pán nad všemi lvi?"

"Tak jest, žádné zvíøe svìta se mi nevyrovná!"

"Když je to tak, veliký Arcilve, dejme se do spolku a budeme nejsilnìjší mezi zvíøaty."

"Nu budiž," øekl osel a dal se do spolkuse lvem. Bìželi na lov. Cestou narayili na øeku. Lev byl na druhé stranì jedním skokem. Zato osel vlezl do vody a div se v prudkém proudu neutopil. tak tak že se nakonec vyškrábal na bøeh.

"To je divné," povídá lev. "Takový silák a nedovede pøejít øeku. Copak neumíš plavat?"

"Jakpak bych neumìl," povídá osel. "Plavu jako ryba!"

"A proèpak jsi byl ve vodì tak dlouho?"

"Copak jsi nevidìl, jakou velikánskou rybu jsem chytil ocasem? Taktak že mì nestáhla dolù ke dnu. Nakonec jsem jí musel pustit, abych se dostal k tobì!"

Lev se znovu podivil, jaký je Arcilev silák a lovec, a bežel dál. Cestou narazili na vysokou zeï. Lev se vymrštil a jediným skokem byl na druhé stranì. Zato osel se škrábal nahoru dobrou pùlhodinu, a když se na ní dostal, nemohl ani dopøedu, ani zpátky.

"Tak co tam dìláš?" vykøikl lev.

"Copak nevidíš že se vážím" odpovìdìl osel. "Chci vìdìt, co mám tìžší, jestli pøedek nebo zadek."

Skoèil dolù jen to žuchlo.

"Tak se mi zdá že jsi mì obelhal a že nejsi takový silák, jak øíkáš," povídá lev, když byl osel dole.

"Cože?!" Tak se vsaïme, kdo první prorazí zeï!"

Lev se vrhl na zeï talpami a hlavou, ale jen se zkrvavil, zeï stála dál. Zato když se osel obrátil ke zdi zadkem a zaèal vyhazovat a bušit do kamenù kopyty, byla zeï za chvíli dole.

"Tak už mi vìøíš, že jsem silnìjší než ty," povídá osel. "A to není ještì všechno, co umím. Podívej se na tohle bodláèí. tabe popíchalo. Ale já jsem tak silný, že je tøeba sním."

A osel se pustil do bodláèí, jako by se nechumelilo. Lev se náramì podivil a povídá:

"Vidím veliký Arcilve, že jsi opravdu silnìjší a mocnìjší než já. Buï králem všech lvù."

Na druhý den svolal snìm všech lvù v zemi a na tom snìmu byl osel Arcilev zvolen králem všech zvíøat. Od té chvíle žil osel jako král a byl to král všemi milovaný, protože nikdy nikomu neublížil a nikdy na nikom nežádal danì ani poplatky. Spokojil se s trávou nebo bodláèím a toho je všude dost.

Škoda jen, že i takový dobrý král musil zemøít. Jednoho dne ho lvi našli na louce mrtvého. Uspoøádali mu královský pohøeb a dlouho, dlouho pro nìj naøíkali. A od tìch dob, dyž si vzpomenou na svého dobrého krále, spustí takový øev a ryk, že všechno utíká.

Pohádka o dvou darech

francouzká

Byl jednou jedn dobrý král a ten rád jedl, rád pil a hrál, mìl v lásce svoje poddané, jen lakomce a lháøe ne.

Jednou ten dobrý král sedìl za stolem u obìda a hrá se vým šaškem karty.Najednou vejde do komnaty sedláèek, na hlavì velikanskou dýni, jakou svìt nikdy nevidìl a už nikdy neuvidí.

Sedláèek se poklonil a povídá:

"Dobrý den, milí králi a všichni vespolek!"

"Dobrý den, pøítelíèku," odpovìdìl král. "Kampak jdeš s tou dýní?"

"K tobì, milí králi," øekl smìle sedláèek. "Pøinesl jsem ti jí darem, na dýòovou polévku. Je to náramná dobrota! Ale nezapomeò nakázat kuchøce, aby z té dýnì schovala semena. Mùžeš je rozdat pøátelùm a já si taky pøíjdu pro hrst na pøíští rok."

"Dìkuji ti, pøítelièku," øekl sedláèkovi král. "A teï jdi a snìz si nìco v kuchyni."

Sedláèek podìkoval a šel i s dýní do kuchynì. Zatímco ho kuchaøka èastovala jídlem a pitím, povídá král svému šaškovi:

"Poslyš, šašku, ten chlapík se mi zamlouvá. Tak si myslím, že mi tu dýni pøinesl ze srdce rád. Co bych mu mìl za ní dát?"

Šašek se zamyslil a pak pravil:

"Milí králi, vyzkoušej si ho. Jestli ti nedal stéblo trávy, jen aby dostal ètyøi krávy, dej mu darem pìkného konì."

"Máš pravdu, šašku," øekl král a dlouze se zamyslil. A když se sedláèek dosyta najedl a napil, zavolal si ho a povídá:

"Pøítelíèku, co budeš chtít za odmìnu?"

"Co chci, milí králi?" øekl sedláèek. "Jen abys mi dal hrst semen z té dýnì, až je kuchaøka usuší!"

"Pøítelíèku, já ti dám nìco lepšího," øekl král a dal sedláèkovi pøivést pìkného konì.

Sedláèek podìkoval a spokojen se rozjel domù.

Jenže tensedláèek byl poddaným jednoho hrabìte a to byl lakomec, však se taky jmenoval Zabiveš.

Jakmile hrabì Zabiveš uslyšel, co dostal jeho sedláèek od krále za odmìnu, øekl si:

"Hoj, zítra pojedu ke králi já a dám mu darem pìkného konì. Když dal za dýni konì, dá mi za konì pøinejmenším hodnost knížete a sud plný zla�ákù."

Jak øek, tak udìlal. Druhého dne ráno vyvedl ze stáje svého nejlepšího konì a rozjel se na královský hrad. Když tam pøijel, sedìl král právì za stolem u obeda a zase hrál se svým šaškem karty. Hrabì Zabiveš vešel do komnaty, poklonil se a povídá: "Dobrý den, milí králi a všichni vespolek!"

"Dobrý den, pøítelíèku," odpovìdìl král. "Co by sis pøál?"

"Milý králi, já jsem hrabì Zabiveš," povídá hrabì. "Slyšel jsem, že jsi vèera dal mému sedláèkovi za dýni konì, a tak jsem ti místo nìho pøivedl jiného. Už stojí ve stáji."

"Dìkuji pøítelièku" øekl král. "Jdi napøed, pøíjdu se na nìho podívat!"

Když hrabì Zabiveš odešel, obrátil se král k šaškovi a povídá: "Poslyš šašku, ten hrabì Zabiveš se mi zamlouvá. Tak si myslím, že mi toho konì pøivedl ze srdce rád. Co bych mu mìl za nìj dát?"

"Milí králi, vyzkoušej si ho. Jestli ti nedal stéblo trávy, jen aby dostal ètyøi krávy, dej mu sedm panství a hodnost knížete."

"Máš pravdu, šašku," øekl král, a když se pøišel podívat do stáje, povídá hrabìti: "Pøíteli, takového konì jsem ještì nevidìl. Copak za nìj chceš?"

"Co chci milí králi?" øekl hrabì Zabiveš. "Chci, abys mi dal hodnost knížete a sud plný zla�ákù."

"Pøítelièku, já ti dám nìco lepšího," øekl král a poslal pro kuchaøku. Když kuchøka pøišla, zeptal se jí král:

"Kuchøko, máš semena z dýnì od toho sedláèka?"

"Mám, milí králi," odpovìdìla kuchaøka.

"To je dobøe," øekl král. "Tak je nasyp do dvou kornoutù. Jeden bude pro toho sedláèka a druhý pro pana hrabìte Zabiveše!"

A tak dostal štìdrý sedláèek za dýni konì a lakomí pán za konì dýòové semeno.

eBook Info

Title:

22 pohádek

Date:

5.11.2000