Obsah:

- Úvod

- „Prásk, v Thajsku chcípneš“

- Třídní akt

- Opiová hora

- Ve zdraví i v nemoci

- Nothing Like the Sun

- Sebevražda je bezbolestná

- Vězeň č. 228/36

- Lapiduši

- Domácí násilí

- Umění přežit

- Klokani

- Dělám potíže

- Dům hrůzy

- Vězenští ptáčci

- „Tak sbohem…“

- Držím klíče

- Poděkování

ZAPOMEŇTE, ŽE JSTE MĚLI DCERU

„Žila jsem s maniaky, zločinci a vrahy.“

Pravdivý příběh pašeračky drog, která přežila peklo thajské věznice.

Sandra Gregoryová a Michael Tierney

BRNO 2004

Copyright © Vision Paperbacks 2002

Copyright © Sandra Gregory and Michael Tierney 2002

Translation © Zdeněk Hnilička 2003

Copyright for Czech edition © JOTA 2003

ISBN 80-7217-246-8

Všem rodičům.

Všem, kdo zůstávají za mřížemi.

Všem, kdo už se nikdy nedostanou ven.

A Pippy.

Nikdy jsem neviděl člověka, který by hleděl s tak toužebným pohledem na ten malý modrý stan, jemuž vězňové říkají nebe.

OSCAR WILDE, Zápisky ze žaláře v Readingu

Úvod

Sandra Gregoryová má rozhodně o čem vyprávět. Má za sebou těžkou zkoušku, která ji málem zlomila. Většinu lidí by zlomila. Ji zachránila jak odvaha a schopnost přizpůsobit se, tak i láska a oddanost její rodiny. Na první pohled je to vyprávění o mladé ženě, zatčené v Thajsku za pašování drog. Je to ale také – a tak to vidí ona sama – příběh o lásce a o tom, o čem lidé nemluví, i když by měli.

V roce 1993 byla Sandra zatčena v Bangkoku na letišti ve chvíli, kdy se chystala se svým společníkem Robertem Lockem nasednout na letadlo do Japonska. Policie zjistila, že pro něj hodlala propašovat 89 gramů heroinu. Kdyby nebyli sledováni a dopadeni, její odměna za převezení by činila 1000 liber, které by jí stačily na letenku zpátky do Británie a ještě by jí hodně zbylo. Namísto snadného výdělku ji však thajský soud odsoudil k pětadvaceti rokům vězení. Robert Lock, po kterém už policie delší dobu pátrala, byl zproštěn obžaloby, propuštěn, ale později byl znovu zatčen. To ale Sandra ještě pořád seděla ve vězení.

Název knihy Sandry Gregoryové Zapomeňte, že jste měli dceru pochází z dopisu, který napsala po svém zatčení rodičům. Vypráví svůj příběh bez sebelítosti či ospravedlňování. „To, co jsem udělala, se nedá ničím omluvit,“ píše, „a hlavně jsem měla být chytřejší a vůbec to nedělat.“ Na druhou stranu ale neobviňuje ani thajskou vládu a její soudní systém, omezí se pouze na trpkou poznámku, že tamní vězeňské tresty jsou snad o trochu delší, než by bylo zdrávo.

V Bangkoku si Sandra odseděla čtyři roky a pak jí bylo dovoleno odpykat si zbytek trestu v Británii. Dostala se do nechvalně proslulých věznic, jako jsou Holloway a Durham. Zjistila, že nejsou o nic lepší, v některých ohledech dokonce ještě horší, než LardYao, ženské oddělení známého „bangkockého Hiltonu“. Ani v Británii nebyla ušetřena brutality, částečně kvůli délce svého trestu, čímž si vysloužila nálepku zvýšené nebezpečnosti, a proto se ocitla ve společnosti masových vražedkyň Myry Hindleyové a Rosemary Westové. Pokud si někdo myslí, že britský vězeňský systém je přes všechny nedostatky v podstatě humánní a na úrovni, by si měl přečíst Sandřinu osobní zkušenost a svoje stanoviska přehodnotit. Zejména v Durhamu si připadala jako v pekle, ze všech stran obklopená zlem a brutalitou. A Holloway, to byl zase „příbytek největší bandy magorů, pomatenců, zlodějů, chmatáků, feťáků, gangsterů, cvoků a života neschopných úchylů, jaké jsem kdy v životě viděla“.

Ironií je, že ačkoli pobývala v britských věznicích, nevztahoval se na ni britský soudní systém. Propuštěna mohla být jedině na základě amnestie thajského krále. Po osmi letech za mřížemi však byla vyhlídka na její propuštění stále v nedohlednu. Její rodiče mně i dalším poslancům psali o její tragické situaci a neadekvátní délce jejího trestu. U veřejnosti těžko najdete podporu pro pašeráky drog, ale jsem hrdý, že jsem mohl podpořit poslance, liberálního demokrata Malcolma Bruceho, v jeho kampani za Sandřino propuštění. Po odročeném vyjednávání, které poslanec Bruče inicioval, jí král nakonec amnestii udělil. I když si to spousta lidí nemyslí, poslanci se někdy mohou zasloužit o to, aby se věci daly do pohybu správným směrem.

Kapitola, ve které Sandra Gregoryová píše o svém propuštění do neznámé země, které se říká svoboda, je jedna z nejpůsobivějších v celé knize. Když nás přišla navštívit do Dolní sněmovny, byla stále velmi nejistá, téměř jako by teprve objevovala sama sebe. Čím víc jsem se dozvídal o tom, co zažila, tím víc jsem cítil, že by to měla napsat coby poučení pro ostatní, a snažil jsem se ji k tomu přimět.

Cesta z Thajska na Oxfordskou univerzitu obvykle nevede přes Holloway, Durham a věznici Cookham Wood v Kentu. Sandra měla ze svého přijetí na univerzitu radost a také jí to pomohlo znovu získat sebevědomí. Před nástupem do školy si však nechala rok volna, které využila nejen k napsání této knihy, ale i k přednáškovému turné po celé zemi, na němž vyprávěla studentům středních škol o drogách a rizicích, která číhají na nic netušící, zejména mladé turisty, a to nejen v Thajsku. Hovořil jsem s některými z těch, kteří jí naslouchali. Stěží by našli důvěryhodnějšího svědka. Aniž by to zamýšlela, dostala se do pekla a zase zpátky pro jejich dobro. Studenti byli dojati, Sandra na ně udělala velký dojem.

Myslím, že kniha Sandry Gregoryové by se měla číst všude, nejen na našich školách. Svou zkušeností a působivým vyprávěním určitě ochrání před podobným osudem mnoho dalších.

Málokdy poznání chutná tak trpce, ale na konci svého příběhu, což je nejpozoruhodnější, nazývá autorka to, co ji potkalo, jako „svého druhu výsadu“. Naší výsadou je zase to, že se o ni s námi podělila.

Martin Bell

„Prásk, v Thajsku chcípneš“

6. února 1993

Nejdražší rodiče, prarodiče a bratře,

chci vás všechny poprosit o tu nejtěžší a poslední věc. Nechci, abyste mně odpustili, to, co jsem udělala, se nedá omluvit, a hlavně jsem měla být chytřejší a vůbec to nedělat…

Nezachovala jsem se moudře a všechny vás prosím o jedno: zapomeňte, že jste kdy měli dceru, vnučku nebo sestru. Vím, že to pro vás bude šok. Je mi hrozně líto, že jsem vám všem udělala takovou ostudu. Chtěla jsem se důstojně vrátit domů a tohle mi připadalo jako nejjednodušší a nejrychlejší způsob, jak to udělat. Už několik měsíců mi není dobře a hrozně se mi stýská. Všechny vás miluji a chybíte mi, ale prosím, už nikdy o mně nemluvte, dělejte, jako byste mě nikdy neznali, a všechny moje fotografie vyhoďte. Nedokážu takhle strávit pět, deset nebo dvacet let. Narodila se vám nádherná lidská bytost, která chtěla změnit svět, ale nakonec to všechno zbabrala.

Je mi to moc, moc líto.

Sandra

Každých pět minut se na železničním nádraží Hualumphong v Bangkoku ze tmy vynořují a zase mizí večerní vlaky. Sleduji je, jak se valí po kolejích, k prasknutí nacpané pasažéry. Z vagónů se pokaždé jako zjevení vyvalí masa tmavých tváří, a když kolem procházejí, všechny na mne zírají. Jediné, co slyším kromě skřípění kovu a železa, je bušení vlastního srdce. Jsem zpocená, ulepená a vyčerpaná.

Je zrovna dopravní špička a stát tady sama a čekat na Roberta Locka mě neskutečně ubíjí. Myšlenky se mi toulají k domovu ve West Yorkshiru, k matce, otci a prarodičům ve Skotsku. Už brzy je všechny uvidím. Prsty přejíždím po své nové cestovní brašně. Taky mám nové šaty – bílou bavlněnou košili s maličkými modrými, nachovými a zelenými květy, široké bavlněné kalhoty a zelené semišové boty. Pomáhají mi zakrýt, jak se cítím. Svým způsobem mě proměnily v někoho jiného, v někoho nevinného.

Procházím se tam a zpátky po nástupišti, protahuji si nohy, na horním rtu cítím lehounkou krůpěj potu. Má někdo tušení, co mám v plánu? Je to na mně vidět? Prozrazuje mě každý pohled, kterým v davu hledám Roberta?

„To vlastně nejsi ty, kdo pašuje drogy,“ opakuji si znova a znova jako mantru. „Za pár dnů budeš doma.“ Je mi sedmadvacet let a skoro tomu věřím.

Kde ale vězí ten Robert? Má zpoždění. Dali jsme si sraz tady u rychlíkové pokladny a já tady postávám už hodinu. Robert má přijít se svou holkou, Ruth Billinghamovou, a všichni poletíme do Tokia. Co když nepřijdou? Jedna věc je jistá: sama nepoletím.

Zadní světla posledního rychlíku mizí ve tmě. Je dávno po šesté a tímhle vlakem jsme měli odjíždět. V žaludku znovu cítím uzel velký jako dětská pěstička. Nervózně oddychuji. Kolem mne prochází nějaký chlap a probodává mě očima. Jsem si jistá, že ví.

Kolem projíždí jeden vlak za druhým a já si připadám naprosto opuštěná. Asi se na to celý vykašlu. Nic na tom není, stačí prostě vyjít ven z nádraží a vrátit se k sobě do bytu. Ještě pořád je čas to svinstvo zahodit, navždycky je vymazat ze své hlavy a ze svého života.

Z ničeho nic vidím, jak ke mně přibíhá Ruth a mává rukama. Žaludek se mi znovu sevře. Ruth má na blonďaté odbarvené vlasy, drsnou tvář, na sobě má těsné džíny a tričko a připadá mi ještě vyděšenější než já.

„Kde jsi?“ křikne na mne, když už je trochu blíž. Tváří se dost rozčileně.

„Už tady na tebe a na Roberta čekám víc jak hodinu,“ odpovídám. Její tón mne trochu vytáčí.

Ukáže se, že na nádraží jsou rychlíkové pokladny dvě a my stály každá u jiné. Mezitím se objeví rozzuřený a vzteky rudý Robert.

Ignoruje mne a cítím, že za tohle nedorozumění dává vinu mně. Nezačíná to dobře, ale už je moc pozdě na to, abych vycouvala, takže navrhuji vzít si na letiště taxíka.

„Ne,“ vyštěkne Robert a zvedá svoje tašky, „pojedeme vlakem.“ Vyrazí napříč přes koleje, Ruth a já jdeme za ním jako dva neužiteční poskoci. Nakonec se mu podaří najít vlak, který jede směrem na bangkocké letiště. Všichni tři beze slova vyšplháme po schůdkách. V okýnkách vidím obličeje, hlavy, ruce a lokty, vzduch ve vagóně je vydýchaný.

Znovu přemýšlím, jestli někdo z lidí ve vlaku má nějaké podezření. Tuší, co hodlám podniknout? Tuší tihle lidé – kteří se otírají o moje nohy, dotýkají se mých rukou, dýchají na mne, dýchají na okýnka – tuší, že vezu heroin? A jestli ano, co mi můžou?

Těžký kov zaskřípe o kolejnice a vlak se šine vpřed. Zastavuje v každé stanici; přeji si, abychom letadlo propásli. Pořád mám ještě čas se z toho vykroutit a moje rodina se o ničem nedoví. Nikdo se nic nedoví.

Vybodni se na ně, Sandro, vybodni se na ně.

Několik týdnů předtím mě začalo příšerně bolet břicho, celá jsem se kroutila bolestí. Teď křeče ještě zesílily. Bolí to strašlivě, jako by mi tělo probodávaly hřebíky. Čím víc se vlak s rachotem blíží do cíle, tím je bolest ostřejší. Napřed jsem ji cítila v žaludku, ale teď se přesunula napravo dolů, do spodní části hrudníku. Stojím opřená o sedadlo a jednu tašku si tlačím do žeber, protože bolest je tak silná, že nemůžu ani zatnout ruku v pěst. Stěží se držím na nohou.

Třeba vlak zpomalí, Sandro, třeba bude mít dokonce poruchu.

Ve vagóně je horko, které se mi převaluje přes obličej tam a zpátky, počet pasažérů se v každé stanici znásobuje; stávají se z nich moji spoluspiklenci, nikdo z nich se mne nesnaží zastavit.

„Vystup z toho vlaku,“ šeptám si v duchu. „Vezmi si taxi, motorku, tuk-tuka, cokoli, ale vypadni odtud.“ Chtěla bych být statečnější, než jsem kdy byla, ale nejde to.

Na půli cesty mezi nádražím a letištěm se ve vagóně strhne rvačka a vlak musí nečekaně zastavit. Několik mužů vyskočí ven, dopadnou jakéhosi prchajícího mladíka a táhnou ho zpět do vagónu. Posadí ho k okýnku, jeden z mužů si sedne vedle něho a ostatní se semknou kolem. Zatčení.

Mladík je pěkně vyděšený, oči mu lezou z důlků a celý se třese. Otočím se na Roberta, ale ten dál mlčky hledí špinavým oknem do tmy, takže jenom zavřu oči a snažím se zaplašit svoje myšlenky. Co když některý z balíčků praskne? Zabije mne to? Pomyšlení na smrt se mnou kupodivu nic nedělá. Utírám si další kapičku potu z horního rtu.

Připadám si, jako bych se dívala na starý film, a vím, jak skončí, vlastně to vidím, dokonce i cítím, ale já se přesto tvářím, že jsem ho ještě neviděla, a těším se, jak asi dopadne. Vím, jak dopadne. Představuji si, že všechno klapne – přestože mám předtuchu, že ne. Bylo by to skvělé, dostat se do Japonska, shrábnout prachy, co mně Robert slíbil, a letět zpátky do Bangkoku. Pak bych měla dost peněz na letenku a vrátila se domů. Dokonce mám připravený už i seznam dárků, které koupím rodině, přátelům a jejich dětem.

Myslím na svého tátu. Vždycky, když jel na služební cestu, přivezl mámě, bráchovi i mně dárky. To bych taky ráda. Všichni sice budou koukat, že jsem byla tak dlouho pryč, ale přivítají mě s otevřenou náručí a nebudou se na nic ptát. Potom jim budu vyprávět, co všechno jsem za ty dva roky zažila v tropickém ráji, kde jsou stovky ostrovů s plážemi příliš krásnými, aby se daly popsat slovy – skoro to bolí, znovu si je představit. Jedinou těžkou otázku si položím já sama. A pár věcí si můžu nechat pro sebe.

Konečně jsme tady. Vystupujeme. Hádáme se s Robertem, kterým směrem vyrazit. Moje logika nakonec z nějakého důvodu zvítězí, přeskočíme most a dorazíme k letištnímu terminálu. Naše letadlo startuje za dvacet minut, ale jdeme tak pozdě, že všichni cestující jsou už odbavení a sedí v letadle.

„Půjdeme k odbavení a pak se rozdělíme,“ říká Robert.

„OK,“ odpovídám. „Dobře.“

Dorazíme k odbavovací přepážce, chystáme se předložit letenky, ale najednou k nám přichází skupinka tří nebo čtyř mužů.

„Pane Locku,“ říká jeden z nich, „konečně jste tady. Pojďte prosím tudy.“

Všichni na sobě mají košili a kalhoty a všichni se skrývají za zlověstnými tmavými brýlemi se zlatými obroučkami; jsou podezřele pohotoví a naléhaví. Co jsou zač?

„Vy jdete s ním?“ zeptá se jeden z nich.

„Ano,“ odpovídám. Kousnu se do rtu a přikývnu.

Z jakéhosi hloupého důvodu se ujišťuji, že mají seznam všech pasažérů, kteří si rezervovali místo na náš let a opozdili se. Teď nás nejspíš urychleně doprovodí k našemu letadlu. Robert si nejspíš myslí něco jiného a na tváři má nepřítomný výraz dítěte, které nachytali při nějaké lumpárně.

„Pojďte tudy.“

Procházíme rychlým krokem přes celou letištní halu, kolem nás lidé postávají u přepážek, spěchají k odletu a čekají na přílety. Nikdo naší skupince nevěnuje velkou pozornost. Pomalu mi začíná docházet, že všechno je asi jinak; tihle chlapi kráčejí s takovou odhodlaností, že mají nejspíš za úkol něco důležitějšího, než na letišti doprovázet opozdilce k letadlu. Na to jdeme příliš dlouho a už vůbec ne směrem k bráně.

Nakonec dorazíme k jakýmsi dveřím a ocitneme se v chodbě se světle zelenožlutým linoleem, kde to páchne po dezinfekci a cigaretách. Běžný letištní ruch je pryč a najednou jsme v malé místnosti, která už nemá s odbavovací halou společného vůbec nic. I tady je na podlaze linoleum. Je to špinavá komůrka, ze které čiší řád a úředničina; ve vzduchu visí podivná předtucha.

Cestou sem se k nám přidalo několik dalších lidí. Ti teď vysypávají obsah Robertových a Ruthiných tašek na podlahu. Thajští úředníci vypadají jako supi rvoucí se nad mršinou. Najednou je Robert bez bot.

Nalevo vidím na zdi velkou špinavou nástěnku a nad ní nápis „Zabavený kontraband“. Visí na ní spousta velkých lesklých fotografií, většinou Afričanů, v rukou drží malé černé tabulky s počtem zabavených balíčků s drogami, které leží před nimi.

Panebože! Ksakru, Sandro.

Tohle je přece celnice. Srdce mi málem vystřelí z hrudníku.

Nic z toho nedává smysl. Robert mě ujišťoval, že všechno půjde jako po másle. S celníky je prý všechno domluveno; nikoho nebudou prohledávat a nikoho nechytí. Tak mi to řekl. To mi slíbil.

„Potřebuji na záchod,“ vyhrknu. Opravdu jsem už potřebovala, ale taky jsem chtěla spláchnout všechny důkazy.

„Za chviličku.“

Teď začínají Roberta a Ruth důkladně prohledávat. Já mezitím nečinně a trochu groteskně stojím u dveří a jen mlčky zírám před sebe. Pomaličku na mne začíná přicházet šok. Oči mi těkají po místnosti. Nikdy jsem vlastně nechtěla pašovat heroin, určitě to pochopí. Samozřejmě že to pochopí. Jsem jenom mula. Jen to převážím – ty balíčky nejsou moje.

Muži odepnuli Robertovi opasek, boty už nemá na nohách ani Ruth. Mně ani mým taškám nevěnuje nikdo žádnou pozornost. Minuty ubíhají a já znovu myslím na dárky, které koupím všem doma.

„Vy,“ vyštěkne kdosi, „pojďte sem.“

Roberta zavedou za cosi, co vypadá jako nemocniční zástěna, za chviličku se vynoří zpátky, cosi zavrčí směrem k Ruth a stručně vysvětlí, že ho právě zrentgenovali.

Ksakru!

To slovo mi exploduje v hlavě. Přece mě nemůžou rentgenovat. Jeden z úředníků na mne co chvíli vrhne krátký pohled. Dívám se na Ruth, celá se třese. Moc toho o ní nevím. Viděla jsem ji v životě jen jednou a zdála se mi docela příjemná. I ji odvádějí za zástěnu. Stejně jako Robert před chvílí, i ona se rychle vrací, nejspíš ji taky zrentgenovali. Tiše a beze spěchu skládají celníci Robertovy a Ruthiny věci zpátky do tašek. Podívám se na Roberta. Netečně hledí mým směrem.

„Pojďte tudy prosím,“ říká žena, kterou jsem do té doby ani nezaznamenala.

Těžko se mi dýchá a celá se třesu.

Buď zdvořilá, říkám si.

„Pojďte sem,“ opakuje žena a vede mě za zástěnu. Rentgenová komora vypadá jako mučírna.

„Potřebujeme vás zrentgenovat,“ říká.

Pomalu se pokládám na stůl jako nějaká beztvará zelenina. Najednou se řítím do něčeho, co ztratilo jakýkoli smysl pro proporce. Hlava se mi točí, na krátký okamžik se ocitám zpátky u sebe v bytě a pohled upírám na černé balíčky heroinu, které sem před pár hodinami Robert přinesl. Proč jsem to udělala? Chce se mi zvracet.

„OK,“ říká jeden z těch mužů, „můžete jít.“

„Cože?“

„Můžete jít.“

Jeho slova mi explodují do obličeje. „Můžete jít.“ Slyším to znova.

Panebože! Málem to vykřikuji nahlas. Panebože.

Slyšela jsem dobře? Heroin se neukázal. Cítím nekonečnou úlevu. Nic nezjistili.

Kristepane, zmákla jsem to.

Je to dobře, že nic neobjevili? Nevím, a je mi to jedno. Okamžitě pocítím vinu, ale nic neříkám. Robert s kamennou tváří a Ruth, o dost živější než předtím, si vzadu v prohlídkové místnosti stěžují celníkům, že kvůli nim zmeškali letadlo, a jestli si uvědomují, jaké jim tím vznikly komplikace.

Celníci nás ubezpečují, že letadlo ještě neodletělo; pilot dostal instrukce a čeká na nás. Robert a Ruth přesto dál pokračují…

„Uvědomujete si, že jsme britští občané?“

Drž hubu, Roberte, ty idiote, myslím si pro sebe.

Rychle vycházíme z místnosti, Robert a Ruth si tiše něco říkají. Ve směnárně si vyměníme trochu japonských peněz a pak se k nám přidává žena z letištního personálu. Vysílačkou se domlouvá s pilotem našeho letadla. Zmákli jsme to.

Náš doprovod ukazuje na toalety 30 metrů od místa, kde stojíme, a ptá se, jestli ještě potřebujeme na záchod. Váhám. Jestli se toho svinstva opravdu chci zbavit, můžu to teď všechno spláchnout do záchodu a budu mít po starostech. Ale proč? Už to mám za sebou. Vydělala jsem 1000 liber.

„Ne, to není nutné,“ říkám. „Půjdu až v letadle.“

Usměje se; potom vysílačkou ujistí pilota, že už jsme skoro na místě. Slyším řev motorů. Robert a Ruth jdou napřed. Je čas dát se zase dohromady.

Pak za sebou uslyším rychlé kroky, najednou mě někdo popadne za rameno a jakási další ruka mi vytrhne moji hnědou koženou tašku. V panice se rozhlížím kolem a nesměle protestuji, že je to asi nějaký omyl.

„O co jde?“ ptám se a hledám Roberta.

„Já nevím,“ odpovídá žena s vysílačkou a vypadá trochu zmateně. „Je mi to líto, ale myslím, že chtějí, abyste se vrátila.“

Rychlou chůzí mě odvádějí zpátky na celnici a úředník, který čekal na Roberta u odbavovací přepážky, se na mě zpříma podívá.

„Víme, že chcete ze země vyvézt heroin.“

Muž vrhne pohled na stěnu, na které visí rentgenový snímek. Okamžitě poznám, že patří mně. Zavrtím hlavou. Ustoupím krok zpátky a poleje mne horko. Tohle je jasný důkaz viny, snímek mého podbřišku. Úředník ukáže prstem na snímek. Čtyři balíčky s heroinem, všechny stejné – je to ten samý heroin, který Robert přinesl ke mně do bytu. Do místnosti přivádějí vzteky rudého Roberta a vyděšenou Ruth. Robert křičí.

„Čeká na mě letadlo,“ vrčí. „Co se tady ksakru děje? To je neslýchané.“ Skoro ztrácí hlas.

Copak to nevidí? Copak nevidí ten rentgenový snímek na zdi?

„Spočítej si ty balíčky, Roberte, a zjistíš, proč dělají takový rozruch.“ Hlava se mi točí a slyším jen křik celníků. Mám pocit, že moje tělo zavalil nějaký těžký balvan. Otočím se na Roberta a prstem ukazuji na důkaz na zdi.

„Roberte,“ šeptám, skoro brečím, „vědí to. Oni to vědí.“

Když Robert spatří rentgenový snímek, zkroutí tvář do úšklebku a odvrátí se ode mne.

„Tuhle ženskou neznám,“ vykřikne. „O co tady jde? Neznám ji. To je skandál. Řekne mi prosím vás někdo, proč jsem tady?“

Upřeně se na Roberta podívám. Co to říká? Co to říká?

Můj bože! To snad nemyslíš vážně, Roberte. Tohle neříkej, to není pravda.

Srdce se mi rozbuší tak, že mám pocit, že se roztrhne na kusy. Jsem unavená a zmatená jako nějaká stařena, která neví, co se kolem ní děje. Nějakou chvíli jen tiše zírám na rentgenový snímek. Celníci dál pokřikují cosi v thajštině. Jeden z nich se na mě podívá a přiloží si dva prsty ke spánku.

„Prásk, v Thajsku chcípneš.“

Vidím schlíplý odraz sama sebe ve zlatých obroučkách jeho tmavých brýlí.

„Ty špatná. Ty heroin. Chcípneš. Haha.“

„Roberte, řekni jim pravdu. Musíš jim to říct.“

S rukama spoutanýma za zády a řetězem na kotnících ho odvádějí pryč. Když prochází dveřmi, jeden z celníků se nakloní na stranu, vyskočí vysoko do vzduchu a nakopne ho do ledvin. Robert se v řetězech plouží chodbou a křičí bolestí. Znovu a znovu slyším zvuk kopanců. Ruth odvádějí do jiné místnosti.

Celníci mě nechávají v prohlídkové místnosti s policistou, který mi nařídí se posadit, než přinesou těžká pouta. Tohle není sen, před tímhle už neuteču.

Panebože, Sandro, cos to udělala, cos to udělala?

Cítím, jak se uvnitř scvrkávám, a připadám si jako malé dítě.

Celník se směje; místností se nese ozvěna jeho smíchu.

„Prásk,“ říká, „v Thajsku chcípneš.“

Nepláču. Jsem v takovém šoku, že jen bez hnutí sedím a otupěle zírám.

Muž znovu opakuje s prsty u spánku: „Prásk, v Thajsku chcípneš.“

Přemýšlím, jestli to bude bolet.

Třídní akt

Školní vysvědčení, 1978

Obávám se, že Sandřina nešťastná touha mít vždycky poslední slovo jí bude přinášet čím dál víc komplikací…

Základní škola Swedelands, Lenham

Zavírám oči. Se svým bratrem projíždíme na kolech naší ulicí, na rámu svého kola mám nalepenou postavičku z komiksu. Je teplo a fouká svěží vítr, píše se léto roku 1971 a určitě jsem šťastná. Před chvílí – nebo za chvíli, už si dobře nevzpomínám – profrčíme slepou uličkou a v dálce slyším hlasy nějaké rodiny. Možná je to naše rodina, možná nějaká jiná, nevím, ale ty zvuky mi evokují hřejivé teplo čerstvě umytých lesklých vlasů a mateřskou lásku, to, co mi teď tak chybí.

A tady jsem zase já, Sandra Mary Gregoryová, ve věku dvou let, kudrnaté žluté vlasy a šelmovský výraz v očích. Na sobě mám novou růžovou noční košili a zírám do objektivu, jako by mě mohl přenést někam jinam, kde se dějí nadpřirozené věci. Vedle mne stojí opět můj bratr, vypadá tuctově, ale má v sobě jiskru; je jen o pět let starší než já, ale někdy mi i to připadá jako věčnost.

Vybavuji si další scénu, tentokrát je v ní i John, můj první a nejlepší kamarád; sedím mu na zádech a on mě vozí po trávníku. Vzpomínky, které se mi honí hlavou, nejsou nijak ucelené, jsou to pouhé záblesky z mého dětství, ale znamenají pro mě hrozně moc a mám jich v hlavě tisíce. Další vzpomínka: teď už je mi dvanáct a projíždím se po trávníku na Goldiem, svém nádherném poníkovi. I když mi ho jen půjčovali v jezdecké škole, dlouho jsem si představovala, že je můj. Byla jsem introvertní dítě, neustále jsem žila ve svých snech, někdy šťastných, jindy smutných, většinou pěkně sobeckých. Když mi bylo dvanáct, chtěla jsem mít všechno.

Narodila jsem se 30. května 1965 v Minchinhamptonu v hrabství Gloucestershire, ale vyrůstala jsem v Hollingboumu, pět mil od Maidstone v Kentu, protože právě tam se moji rodiče přestěhovali, když mi bylo půl roku. Hollingboume vypadá přesně tak, jak jeho jméno napovídá; je kvintesencí střední Anglie a všude kolem vidíte dobře vychované lidí, kteří sami sebe považují za skromné venkovany. Místní lidé tráví svoje životy vařením džemů a pečením koláčů, vyměňováním receptů se sousedy a chozením na vesnické slavnosti. Chloubou každého z nich je jeho zahrada. Nejznámější je v Hollingboumu asi Eyehom House, jehož obyvatelům dlouhá léta nahánělo hrůzu proslulé strašidlo.

Dostalo se mi typické středostavovské výchovy, přestože oba moji rodiče, Stan a Doreen Gregoryovi, vyrůstali v dělnických čtvrtích Stockportu a Dundee. Potkali se v Londýně a zanedlouho potom se vzali, čímž zlomili srdce matčiným rodičům, kteří těžce nesli, že jejich dceru jim, a samozřejmě i Skotsku, ukradl nějaký Angličan. Máma se do mého otce bláznivě zamilovala, když v Londýně dokončovala střední zdravotnickou školu.

Hollingboume bylo ideální místo pro dospívání. S Johnem a mým bratrem jsme si stavěli fantastické domy v korunách stromů, toulali se po polích a koupali v řekách a potocích. V Hollingboumu jsem chodila na zdejší základní školu, která byla maličká, nikdy zde nebylo víc než sedmdesát žáků.

Když mi byly čtyři roky, přihlásila mne máma na hodiny baletu, které probíhaly v místním sále, ale předvádět se v růžových šatičkách vůbec neodpovídalo mé povaze.

„Pobíhá jako slůně,“ řekla učitelka baletu mámě, „a neumí piruetu. A taky je jako z divokých vajec.“

To byla pravda. Neměla jsem tu správnou jemnou koordinaci jako mí spolužáci. Když mi učitelka nařídila propnout špičky, raději jsem kolem sebe divoce kopala. Máma se mi přiznala, že ji učitelčiny kousavé poznámky trochu šokovaly; nakonec se jí zeptala, jestli mě má vůbec vodit na další hodiny.

„Ne, myslím, že ne,“ řekla jí na to učitelka a odkráčela. Myslím, že jsem kvůli tomu dlouho netruchlila.

Při pohledu zpátky vím, že mne máma velmi milovala, ale mám podezření, že s sebou celou dobu nesla břímě strachu a prohry, které má každý, kdo po něčem příliš touží. Později jsem ji nejspíš zklamala ještě mockrát. Pracovala jako zdravotní sestra se specializací na plánované rodičovství a byla vůbec nejliberálnější ze všech matek, které jsem znala. Ať jsem si vymyslela cokoli, máma vždycky našla způsob, jak to udělat. Stačilo předstírat špatnou náladu a máma si ihned vzala volno a večer raději strávila se mnou vyprávěním pohádek o vílách v modrých šatech. Byla skvělá vypravěčka.

Školu jsem nenáviděla od prvního dne a učení mne nikdy nebavilo, navíc jsem nesnášela, když mi někdo říkal, co mám dělat – běhat, zpívat, tančit nebo odříkávat přihlouplá čísla. Nebylo to vinou školy ani rodičů, chyba byla ve mně.

Když mi bylo osm nebo devět, vnímala jsem dětství jako rozostřený sen, ve kterém jsem příliš nerozuměla svému okolí. Televize mě nudila. Všichni mí kamarádi nadšeně sledovali Doktora Kdo, Star Trek a později Šťastné dny, ale mě to vůbec nebralo a stával se ze mne škodolibý introvert.

Myslím, že jsem byla zároveň příliš náročná, vztahovačná a dost protivná.

Máma se s obrovským nadšením a elánem starala o moje oblečení, pečlivě pro mě vybírala nejlepší vzory a materiály. Taky pekla báječné cukroví. Jednou v sobotu jsem se vrátila domů z nákupu s malým sáčkem cukroví, za který jsem dala celé svoje kapesné, a máma na mě jen zděšeně mlčky hleděla. Týden nato upekla sirupové karamely, peprmintové řezy a hromady dalších dobrot; byla to velká hostina a děti z celého okolí si k nám přišly něco z toho koupit.

Bylo to skvělé, já se rychle naučila nejznámější recepty a pekla jsem cukroví sama. Takhle si mámu pamatuji: ryšavé vlasy, šedé oči a sladkost jejích cukrových pochoutek.

Tátu si pamatuji z mnoha fotografií. Stojí na nich vždycky s mámou, bratrem a se mnou. Na všech fotkách vypadá elegantně, ale vždycky tak trochu odtažitě, jako by nechtěl, aby ho zvědavý hledáček fotoaparátu zachytil. Asi měl pocit, že se tím kus jeho osobnosti stává nadbytečným, anebo se bál, že si ho tím někdo přivlastní. To nemohl dopustit. Patřil – a patří – jenom mé mámě.

Táta si hlídá objektiv fotoaparátu, stejně jako si hlídá sám sebe. Je rezervovaný, podezíravý a na fotografiích, zejména rodinných, svým postojem nijak nedává najevo svůj vztah k lidem, kteří stojí kolem něho.

Stan Gregory je skvělý člověk s laskavýma očima, ale nerad bývá centrem pozornosti, takže se někdy takřka vytrácí. Stejně jako já se bojí, že ho někdo bude zkoumat, a to platilo pro náš vztah po většinu mého dětství. Nikdy toho moc nenamluvil, málokdy se mnou začal hovor o čemkoli, a později už jsem byla nezvedený teenager, netolerantní a neschopný naslouchat. Nevím, co si o něm mysleli ostatní dospělí, protože byl a pořád je silný a uzavřený a jen zřídka ho něco rozesměje. Každé ráno nás všechny políbil na rozloučenou a odešel v čerstvě nažehleném obleku do práce. Domů se vracel až pozdě večer. Pracoval jako inženýr a je možné, že tajnůstkářství a komplikovanost jeho oboru částečně přešla i do jeho povahy.

Je zvláštní, že o něm vůbec píši, protože máma mi celý život říkala, že jsme si s otcem velice podobní, a teprve teď, když se do mé osobnosti otiskly události posledních několika let, vidím, jak moc měla vlastně pravdu. Otec se tomu pravděpodobně jenom zasměje, možná bude i souhlasit, ale určitě při tom bude cítit tak trochu smutek. Často si namlouvám, že po celou dobu našich vzájemných rozepří v době, kdy jsem byla problémový teenager, mě vlastně připravoval na něco, co jednou musí přijít, když dětství skončí – snažil se mě naučit trpělivosti, kterou člověk potřebuje, když se dostane do problémů.

Mám pocit, že jsem sama sebe vždycky považovala za druhořadé dítě. Byla to vždycky Sandra, kdo tak nějak nebyl dost dobrý. Bratr vystudoval univerzitu, byl chloubou svých učitelů; byl kreativní a chytrý a rebeloval velmi nenápadně a potají. Byl prakticky založený, rozumný a samozřejmě, byl to kluk. Přesto byl vždycky mým hrdinou, na kterém jsem obdivovala skoro všechno.

Stejně jako otec, i bratr se stal inženýrem; myslím, že to ani nemohlo dopadnout jinak, protože spolu byli věčně zalezlí v garáži a neustále tam něco kutili. Mě nikdy nevzali s sebou. Každý víkend jezdili na moře, kde měl otec zakotvenou malou jachtu, jmenovala se Chaos; závodili v Sheemess a často se domů vraceli s trofejemi, plaketami a stříbrnými poháry.

Jednou v neděli, když mi bylo asi jedenáct, jsem poznala, co je to opravdový strach. Bratr nemohl jet na moře a táta se mě zeptal, jestli nechci jet s ním. Když jsme toho nádherného rána v Kentu odjížděli, vzrušením jsem málem začala levitovat. Nikdy předtím mě na jachtu nepozval.

Moře bylo klidné, a když jsem si zvykla na vodu, loď a plachty, byla jsem šťastná, že můžu být s ním. Ukázal mi, jak si připnout popruhy a stát na boku lodi tak, aby se nepřevrátila. Třásla jsem se a učila.

Pozdě odpoledne, když jsme se zastavili v další zátoce, nás najednou začal proud unášet zpátky směrem k pláži, ze které jsme vypluli. Počasí se změnilo a na moři se zvedly vysoké vlny. Tvář jsem měla smrtelně bledou. Bouřka nabírala na intenzitě, v tátových očích jsem viděla obavy a jeho hlas zněl znepokojeně; rychle mi došlo, že lituje toho, že mě vůbec bral s sebou.

„Sandro,“ řekl o poznání hlasitěji, „budeme muset trochu přidat, musíme vrátit loď do klubu.“

Už to nebyla cvičná jízda, protože moře se divoce převalovalo, loď ve větru poskakovala a palubu bičoval prudký liják. Dostala jsem strach. Utáhla jsem si popruhy a znovu se postavila na bok lodi, ale popruh se přetrhnul a vítr mě smetl do vody. Loď není možné jen tak zastavit a otočit jako auto, takže jsem jen sledovala, jak táta odjíždí do dálky, a myslela jsem si, že mě tady nechá nadobro. Samozřejmě by nic takového neudělal, ale když jsem se tam na hladině pohupovala, tak jsem si myslela, že umřu.

Nakonec se mu podařilo loď otočit a vrátil se pro mne. Zmrzlá a vyčerpaná jsem se vyškrábala na palubu. Nijak jsme to nerozebírali. Byla jsem vyděšená a ponížená, ale nechtěla jsem, aby věděl, jak mi je, takže jsem zůstala navenek klidná a on se mezitím soustředil na řízení lodi. Když jsme se vrátili do klubu, vysprchovala jsem se, převlékla a on se mezitím bavil s ostatními jachtaři.

Měli výbornou náladu. Všichni se smáli, dokonce i otec. Myslela jsem si, že se smějí mně. Smáli se spíš proto, že všechno dobře dopadlo, ale pro mě to bylo poprvé, kdy mne nikdo neutěšoval, když mi bylo zle, protože se mnou nebyla moje máma. Nemohla jsem se dočkat, až budu doma, pryč od všech těch chlapů. Pak už mě otec na jachtu nikdy nevzal.

Jako dítě jsem dělala skoro všechno: chodila jsem na gymnastiku, plavat a později na soukromé hodiny francouzštiny. Nejvíc ze všeho jsem ale milovala zvířata.

„Sandro,“ říká mi máma, „chtěla bys jezdit na koni?“

„To víš že jo,“ vykřikla jsem, „to víš, že chtěla.“

Nemohla jsem uvěřit, jaké mě potkalo štěstí. Veškerý volný čas jsem trávila ve stájích a domů jsem pravidelně chodila pokrytá od hlavy k patě blátem a koňskými chlupy.

Máma mě vodila do stájí o půl hodiny dřív, abych mohla vyhřebelcovat a osedlat poníka, na kterém jsem ten den měla jezdit. Většinou musela máma cestou ke stájím zastavovat, abych si mohla odskočit do křoví, protože jsem se už nemohla dočkat, až tam budeme. Až se naučím jezdit, budu jezdit dostihy.

Jak měsíce ubíhaly, stala se ze mě neoficiální šéfka stájí, zastupovala jsem ženu, která tuhle jezdeckou školu založila. Pomáhala jsem jí s organizací a údržbou. Jednoho dne jsem se chtěla jedné holce pochlubit svým krotitelským uměním. Ostatní byli venku na projížďce a já se rozhodla prohnat na louce mladého poníka, který se teprve nedávno narodil.

To byste měli dělat s koněm, kterého už znáte, zásadně v uzavřeném prostoru a vzít si k tomu dlouhý provaz. Já si vzala metrový provaz, a když poník zjistil, jak jsem nezkušená, rozhodl se utéct. Stála jsem přímo za ním, on vyhodil zadníma nohama a levou nohou mě kopnul přímo do obličeje. Ta holka ke mně přiběhla, celá vyděšená; když jsem dala ruku z obličeje, z rány mi začala stříkat krev.

Moje zranění si vyžádalo sedmnáct stehů kolem pravého oka a jizva, dodnes zřetelně viditelná, se mi táhne od pravého oka až po záhyb lícní kosti. Upadla jsem do depresí. Nechodila jsem ven a celé týdny jsem měla zakázáno dívat se do zrcadla; ve škole jsem dostala přezdívku Scarface (Zjizvená tvář). Vypadala jsem a cítila se jako stvůra. Moje láska ke koním skončila a poté, co jsem překročila hranici třinácti let, se můj malý sobecký svět začal hroutit.

Kde berou rodiče právo přestěhovat se z místa, kde jsou jejich děti zvyklé? Když mi bylo čtrnáct, přestěhovali jsme se do starobylého Winchesteru, kdysi dávno sídla krále Alfréda. Bylo to hrozné. Do té doby jsem žila v místě, kde mě všichni znali, a já si jen těžko zvykala, že mám bydlet někde jinde, ostatně jako většina teenagerů. Chodit jsem měla do střední školy Westgate.

S tátou jsem si rozuměla čím dál míň; nerozuměl mi o nic lépe než já jemu. Máma se mezitím snažila porozumět nám oběma. Jak se dalo očekávat, moje školní výsledky se znatelně zhoršily a staly se dalším zdrojem napětí v naší rodině. Jak si liberální doba žádala, rodiče mi přenechali kontrolu nad svým kapesným a řekli mi, že si mám všechno, co potřebuji, kupovat sama – s výjimkou učebnic a školní uniformy. Tak jsem se měla naučit rozpoznávat, co chci a co skutečně potřebuji.

Viděla jsem třeba ve výprodeji džíny za polovinu obvyklé ceny. Táta pozorně poslouchal, když jsem mu vysvětlovala, že když mi na ně půjčí 10 liber, vrátím mu je za několik týdnů ze svého kapesného.

„Dám ti ty peníze,“ souhlasil, „ale musíš mi ještě navíc vrátit padesát procent celkové úspory.“

„To se mi vůbec nevyplatí.“

„Přesně tak. Pokud chceš džíny, musíš si napřed ušetřit peníze na to, aby sis je mohla koupit.“

Byla to teoretická diskuse, ale já o teorie moc nestála. Z jeho úhlu pohledu mi nemohlo uškodit naučit se trochu líp vycházet s penězi. Vždycky jsem sice nějaké peníze měla, ale vychovávali mě tak, abych měla k penězům respekt, téměř strach. Když nějaké peníze máte, není rozumné je lehkovážně rozházet.

Nemám svým rodičům za zlé, jak se ke mně chovali, ale odmítala jsem jejich poučování a rebelovala jsem při každé příležitosti.

Škola byla ztráta času a já přivedla záškoláctví téměř k dokonalosti. Začala jsem nenávidět všechno normální a konvenční.

Přestože jsem byla vždycky zvědavá naučit se něco nového, nikdy jsem nedokázala sedět a čekat, až mi to někdo vysvětlí. Raději jsem se učila přímo ze života. Nebavilo mě sedět v klaustrofobických třídách a poslouchat učitele, kteří podle mého názoru neměli žádnou představu o reálném životě. Chtěla jsem vědět všechno, ale chtěla jsem to hned. Chtěla jsem žít. Teď.

Claudiovi bylo osmnáct a mně čtrnáct. Bláznivě jsme se do sebe zamilovali. Mí rodiče ho nesnášeli. Claudio neuměl moc dobře anglicky a pracoval v italské restauraci. A taky měl motorku a kouřil a byl jiný.

Claudio končil v práci kolem půlnoci. Tou dobou jsem měla spát. Ve mně se ale bouřily hormony. Připadala jsem si jako dospělá v těle dítěte.

Když jsem se večer vykoupala a máma mi zapletla vlasy do copů, odešla jsem do svého pokoje a předstírala, že spím, ale hned jak rodiče odešli do ložnice, vylezla jsem oknem a až do čtyř nebo do pěti hodin ráno jsem byla venku. Takhle to šlo dlouhou dobu a já milovala to vzrušení a svobodu.

Jednou ráno jsem přišla domů a dveře od kuchyně byly zamčené a vchodové dveře na petlici. Zůstala jsem stát jako opařená. Rodiče to udělali schválně. Zazvonila jsem. Modlila jsem se, aby mi přišla otevřít máma.

Prosím, prosím, ať přijde máma.

Po schodech ke dveřím sestupovala pomalu postava v černém županu. Stála jsem přede dveřmi a celá se klepala. Dveře se otevřely.

„Všechno musí být vždycky podle tebe, Sandro, viď?“ řekl otec, rozhněvaný jako biblický patriarcha.

Co se stalo potom, za to mohl spíš jeho smutek než hněv. Popadl mě a udeřil přímo do obličeje. Ještě nikdy mě nikdo neuhodil. Dal mi takovou ránu, že jsem padla na zeď a sesunula se k zemi. Byl to zvláštní okamžik. Cítila jsem se ublížená, šokovaná, zahanbená a ponížená. I když byl otec nejneústupnější člověk, jakého jsem kdy potkala – když se odmlčel, mohlo to trvat i hodinu – měl pravdu; všechno musí být vždycky po mém. Není se co divit, že naše rozpory pokračovaly.

„Jak by se ti líbilo žít v Americe?“ zeptala se mě jednou máma, když otec dostal nabídku pracovat v zámoří.

„V Americe? Jasně!“ Bylo mi patnáct. Znělo to skvěle. Chtěla jsem se tam podívat.

Zanedlouho už jsme bydleli v příjemném městečku Sewickley Heights, kousek od Pittsburghu v Pensylvánii. To je úžasné, myslela jsem si, přesně tady žil Drákula.

Sewickley vonělo jako gigantický párek v rohlíku s kečupem. Pro moje rodiče to znamenalo nový závan rodinných hodnot s vůní jablkového koláče a zůstali jsme tam celé dva roky. Mně se tam také líbilo, ale z úplně jiných důvodů. Bylo tady pivo, kluci, podivná škola a to, před čím mě máma vždycky varovala: drogy. Díky tomu všemu jsem se stala postrachem střední školy Quaker Valley. Zanedlouho jsem měla americký vazební systém zmáknutý jako nikdo jiný na celé škole.

Na Quaker Valley jsem se poprvé dostala k drogám, i když jsem se zpočátku držela stranou. Ostatní si mysleli, že ta malá Angličanka je nějaká divná, když si nechce dát. Chtěla jsem zapadnout. Fyzicky to nebylo možné, protože všude kolem mě byly nádherné opálené Američanky se zářivými vlasy. Pomalu jsem se do toho dostala. Chtěla jsem ochutnat všechny ty nové věci, které brali ostatní. V šestnácti jsem s jednou holkou ze školy vykouřila prvního jointa.

Věděla jsem, že rodičům by se to moc nelíbilo, ale co mohli vědět? Jak by něco takového mohli vůbec chápat? Od jointů jsem přešla ke speedu a později k LSD. Brali všichni kolem mě a musím říct, drogy mi chutnaly. S údivem jsem zjišťovala, co drogy s člověkem dělají; bylo to nové a taky mě bavilo, že se to nesmí. Bylo to moje tajemství.

I přes můj slibný debut v Sewickley jsme se už za dva roky stěhovali zpátky do Británie, do stejného domu, ve kterém jsme bydleli předtím. Můj křehký svět dostal další ránu. Bratr s námi v Americe nebyl, protože byl na univerzitě, takže jsem si svoje rozčarování musela protrpět sama. Ten den, kdy jsme se vrátili, zrovna pršelo. Bylo mi sedmnáct.

Kvůli stěhování do Ameriky jsem prošvihla zkoušky na střední škole, takže jsem neměla žádnou kvalifikaci. Ale stejně, k čemu kvalifikaci? Chtěla jsem dokázat, že se bez takových věcí obejdu. Po půl roce studia na zkoušky, které jsem měla dělat už před dvěma lety, si mě zavolal ředitel školy k sobě a zeptal se, jestli jsem šťastná.

„Ne,“ odpověděla jsem, „nejsem.“

Zdvořile se mě zeptal, jestli nechci raději odejít. To jsem udělala a nesmírně se mi ulevilo. Byla jsem svobodná. Byla jsem dospělá.

Krátce předtím, než jsem praštila se školou, jsem začala chodit se Špikem. Vypadal divoce, byl nekonvenční, měl ostře řezané rysy, bylo mu sedumatřicet a měl čtyřletou dceru. Byl dokonalý.

„Kolik jsi říkala, že je mu let?“ zeptal se mě táta a podíval se na mě úkosem. Vmetla jsem mu do obličeje další lež.

Rodiče to se mnou tehdy neměli nejlehčí, hlavně táta, a dnes už vím, že jsem se měla chovat jinak. Nemohli Špika vystát, ale mně to bylo jedno.

Rodiče se znovu přestěhovali, tentokrát do skotského Aberdeenu, ale já už měla toho stěhování plné zuby. Winchester, Amerika, pak znovu Winchester. A teď Aberdeen. Kde to ksakru vlastně je?

Takže rodiče odjeli do Skotska a já si pronajala pokoj v domě jedné starší paní, jejíž syn byl transvestit. Ráda bych řekla, že to tam bylo skvělé, ale nějak jsme si nepadli do oka a já raději odešla. Pak jsem dva a půl roku žila se Špikem. Oba jsme milovali starožitnosti. Zanedlouho jsme si otevřeli vlastní krámek s nábytkem. Když jsem později zjistila, že Špike není muž mých snů, otevřela jsem si vlastní krámek se starožitnostmi. Nějaký čas jsem vedla kočovný život, nejprve jsem se přestěhovala do Salfordu, později do Halifaxu a nakonec jsem se usadila v Yorkshiru, v domě, ve kterém bydlím i dnes. Je to malý patrový domek s terasou, dva pokoje v každém patře, obrácený k jihu směrem na Calder Valley. Koupila jsem ho od majitele poté, co jsem si ho krátce předtím pronajala. Začala jsem s jeho rekonstrukcí. Žila jsem si tady spokojeně se svou kolií Károu, dvěma kočkami a papouškem. Byla jsem šťastnější než kdykoli předtím.

Někdy v listopadu 1990 jsem zrovna něco dělala doma a nijak zvlášť jsem se netěšila na další nevyhnutelnou mrazivou zimu, kterou strávím přešlapováním na vánočních trzích s nadějí, že něco prodám. Před domem najednou zabrzdil černý sportovní vůz a z něj vyskočila moje kámoška Shanty. Za volantem seděl docela hezký muž s vlasy jako uhel. Kdo je to?

Shanty ho přivedla dovnitř, představila mi ho jako Johna a pak hned odjela jeho autem. Bylo to dost zvláštní seznámení, ale mně to nevadilo, byla jsem zvědavá, co se bude dít. John mi vše vysvětlil. Po dvou letech se rozešel s holkou a v záchvatu zoufalství si koupil letenku do Thajska, kde hodlal svůj smutek utopit ve slunečních paprscích na tropickém ostrově.

Měl odlétat za pár dní, ale teď mu došlo, že by raději jel ještě s někým dalším; nikdo z jeho přátel ale nemůže tak narychlo odjet. Ani Shanty; ale zato věděla o někom, kdo by možná rád letěl.

„Společníci na cestách,“ říká John stroze. „Žádné vazby. Půjčím ti peníze na letenku.“

V tu chvíli dostal můj život zřetelnější kontury. K souhlasu mě přiměla moje zvědavost. Za dva dny už jsem měla vízum, dostatek peněz na několik měsíců a člověka, který si mezitím pronajme můj domek. Můj nejlepší kámoš, Holroyde, se postará o psa. Shanty si vezme na starost kočky a bude vybírat nájemné, abych mohla dál splácet hypotéku. Začalo se mi zdát o tygrech, slonech, deštných pralesech a písečných plážích. Připadlo mi to jako dobrodružství; dokonce ani neznám člověka, se kterým tam jedu.

Většina mých přátel měla za to, že takový výlet musí být fantastický. Jen Holroyde mi říkal: „Prosím, Sandro, nejezdi. Mám z toho divný pocit.“

Předtuchy jsou zrádné v tom, že nikdy nevíte, kdy jim naslouchat a kdy ne. Vynořují se pořád. Ale tehdy mě ani ta nejhorší předtucha nemohla zastavit. Se všemi jsem se rozloučila.

„Buď opatrná,“ řekla mi máma. „Brzy se uvidíme.“

Už dvě hodiny po startu mi začal John lézt na nervy. On si celou dobu seděl na svém sedadle, zatímco já strávila celou cestu na sedadle vedle záchodů a dívala se maličkým okýnkem na zadní část letadla.

Dva pánové ve středních letech mi v letadle řekli, že letí do Bangkoku za holkama. „V Thajsku mají nejlepší ženský na světě,“ říká jeden z nich. „Za pár bahtů udělají cokoli.“

Já jsem jim vyprávěla, že jedu do Thajska kvůli tygrům, slonům a džungli. „Jo, ty uvidíš,“ říkali, „nebo aspoň jejich zpracované části v obchodech pro turisty v Bangkoku.“

Najednou mě přepadl pocit, že cestuji s nesprávným člověkem, do nesprávné země a z nesprávných důvodů. Objednala jsem si pití.

To bude v pohodě, Sandro, uvidíš.

Být dva měsíce pryč je dlouhá doba. Ale já to zvládnu.

Opiová hora

Jsem z domu pryč teprve dva měsíce, ale připadá mi to jako věčnost. Život tady je nádherný a Thajsko je lepší, než jsem si kdy uměla představit. Rozhodla jsem se tady zůstat a najít si práci. Tolik jsem se toho tady naučila… život je dar a přesto, že každý považuje Bangkok za hlavní město všech drog, už nepotřebuji ani nechci kouřit marihuanu. Miluji zdejší jídlo, lidi, kulturu, klima a vůbec všechno v této skvělé zemi. V horách bylo krásně a takové pláže, jako jsou tady, jsem si nikdy nedokázala ani představit. Je to tady úžasné.

Oba vás miluji.

Sandra

Dopis domů, konec ledna 1991

Ani jsme se nenadáli a byla tma. Bez soumraku, bez výstrahy, prostě tma, jako kdyby někdo zhasnul obrovskou lampu nad městem. Udělali jsme chybu, když jsme se rozhodli ušetřit za taxi a vydali se do Bangkoku pěšky. Šli jsme už aspoň hodinu a nikde žádné známky neonů a blikajících světel velkoměsta, které leželo daleko před námi. Přistáli jsme v temnotě nějaké cizí planety.

Potom u krajnice zabrzdila omlácená bílá toyota. Z okýnka vykouknul shrbený ošklivec s pahýly místo zubů, usmál se a zeptal se nás, kam jdeme.

„Do Bangkoku, jdeme do Bangkoku.“

To ho šokovalo. „Bangkok velmi velký, vy jít dlouho. Svezu vás. 150 bahtů?“

Do té doby jsme vlastně vůbec nepřemýšleli o tom, kde přespíme. John i já jsme byli naprosto nepřipravení a o tomhle městě jsme nevěděli vůbec nic. Já měla v hlavě jenom džungli a tygry, a asi jsem si naivně myslela, že na mě budou čekat na letišti. Poslední, na co jsem pomyslela, byl velkoměstský zmatek. Rychle jsme hodili naše tašky na zadní sedadla a nasedli.

„To je úžasné!“ vykřikla jsem. Všude kolem svítily obrovské pestrobarevné billboardy a na nich usmívající se Thajky, všechny vypadaly čistě a exoticky. Obchody byly plné televizorů, šperků, hraček, oblečení, bot – všeho. A všude děti, tolik dětí, všechny ve školních uniformách; modrobílé pro děvčata a béžovobílé pro kluky. Proplétali jsme se přeplněnými ulicemi.

Policisté v těsných uniformách a zrcadlových brýlích proti slunci se s nevelkým úspěchem pokoušeli usměrňovat dlouhé kolony vozidel. Jejich hukot byl čím dál hlasitější. Horko se mi prodíralo přes kůži.

Na chodníku jsem zahlédla starce, jak se prohýbá pod těžkým nákladem na zádech, ruce nateklé jak přezrálé banány. Z hrnců nad rošty dřevěného uhlí syčela pára a ve skleněných nádobách čekaly na zájemce nudle všech tvarů a velikostí. Bylo nemilosrdné vedro a Bangkok vypadal exoticky, chaoticky a ve vzduchu bylo cítit napětí. Přitahoval mě, jako žárovka přitahuje můru.

John mi i nadále dělal starosti. Pochybnosti, které ve mně vzbudil už v letadle, teď ještě zesílily. Byl hlučný, arogantní a egocentrický. Od začátku cesty mi připadal jako přerostlý malý rozmazlený kluk. Nebo byl jenom nervózní? O tom jsem pochybovala. Rozhodla jsem se, že v jeho společnosti zůstanu jen tak dlouho, dokud to bude nezbytně nutné.

„Není pokoj, není pokoj.“ Protože jsem mladá, mám blond vlasy a na sobě jen přiléhavé kalhoty a tričko bez podprsenky, většina majitelů penziónů mě, jak jsem se později dozvěděla, považovala za konkurenci svých vlastních holek. Zkoušeli jsme to aspoň hodinu a už jsme to chtěli vzdát.

John měl adresu jakéhosi hotelu, ale když jsme ho našli, zjistili jsme, že je neskutečně drahý, takže jsme zkusili najít nějaký jiný ve čtvrti Soi Nam du Plee, což je místo, kde můžete sehnat laciný pokoj a ještě lacinější holky na celou dobu pobytu. Tehdy jsme ještě nevěděli, že je to jedna z mnoha vykřičených čtvrtí Bangkoku.

Thajka, co seděla před penziónem Anna’s Guesthouse, mě probodla podezíravým pohledem, ale když uviděla Johna, řekla, že má volný pokoj, ale jen v suterénu. Přihýbala si z láhve laciné whisky, byla tlustá a na sobě měla upnuté šortky, plastové sandále a tričko s nápisem Manchester United.

„Vy hledat pokoj? 100 bahtů za den.“ Vedle ní seděla nějaká odbarvená a hodně opálená Evropanka. Ani jedna se neusmívala, ale když jsme se rozhodli si pokoj prohlédnout, tak se ta blondýna zachichotala.

Thajka otočila vypínačem. Byla to jenom čtvercová komůrka, ale za ty peníze to nebylo nejhorší, takže jsme souhlasili. John okamžitě odešel někam na pivo a já zaplatila za nocleh. Pokoj nás přišel asi na dvě libry za den.

Dala jsem si sprchu v místnosti, která sloužila zároveň jako záchod. V tom příšerném dusnu mi studená voda udělala dobře. Stála jsem nahá nad výpustí v podlaze, všude kolem popraskané kachličky, a mně došlo, jak jsem bílá. Hnědá, nebo bílá kůže? V Thajsku to o vás nic neprozrazovalo. Dvakrát za sebou jsem se pořádně vydrhla žínkou, abych si připravila tělo na pořádnou dávku opálení.

Jak jsem se tam drhla, uviděla jsem, jak mi kolem nohou pobíhají velicí tmavě hnědí brouci. Děs. Vrátila jsem se do pokoje, rozsvítila žárovku a uviděla jich celé stovky, na posteli, v tašce a po celé podlaze. Došlo mi, čemu se ta blondýna venku chichotala.

Johna jsem našla v baru s nějakým starším Evropanem a mladičkou Thajkou, které mohlo být tak šestnáct nebo sedmnáct. Seděli pod stříškou na parkovišti nějakého bordelu. V televizi běžel jakýsi čínský akční film. Thajka seděla vedle toho druhého muže a krmila ho. Vždycky mu na jeho talíři připravila sousto a přitom na něj mluvila něžně thajsky. Znělo to pěkně, jako nějaká asijská dětská říkanka.

Pili jsme vychlazené pivo. Po každé láhvi byl John ještě protivnější a hlučnější.

Kolem projel nějaký chlapík na kole, v ruce držel mandl a věšák. Na hlavě měl plochý slaměný klobouk a na sobě špinavé šortky a sandály. Zeširoka se usmál, zastavil, postavil věšák na zem a začal protahovat mandlem něco, co vypadalo jako tenký kus lepenky. Co to dělal? Za pár minut mi podal papírový sáček s vymandlovanou lepenkou a malou misku, vyrobenou z banánového listu, plnou husté chilli omáčky. „Jo,“ pomyslela jsem si, „tohle je konečně Thajsko, jak má být.“ Cyklista i barman vypadali vyjeveně, když mě viděli, jak zírám do toho sáčku plného dobrot.

Byla to sušená, ohřátá chobotnice konzistence podrážky. Bylo to odporné, takže jsem ji věnovala té mladé Thajce, co krmila toho zhýčkaného Evropana. Usmála se na mne a s chutí se pustila do jídla. Byla jsem opravdu daleko od domova.

Museli jsme spát s Johnem v jedné posteli, každý na jedné straně. Nakonec se mi podařilo usnout, ale vzbudilo mě šimrání po celém těle. Lezlo po mně několik set těch potvůrek ze sprchy. Když jsem pak u snídaně seděla nad svou ranní kávou, vážně jsem uvažovala o tom, že se nejbližším letadlem vrátím domů. Co tady vlastně dělám? Konec konců, John se mi hnusí a jinak tady neznám živou duši. Co teď, proboha?

John si šel koupit letenku, protože měl v úmyslu pokračovat dál na jih, na ostrovy. Já jsem si to nemohla dovolit, tak jsem se rozhodla, že pojedu někam jinam. Byla jsem sice ráda, že se Johna zbavím, ale na druhou stranu jsem teď byla úplně sama. Rozloučili jsme se a John zmizel v davu.

„Kam jedeš?“ zeptala se mne nějaká dívka, když vystupovala z autobusu, kterým jsem měla pokračovat na sever.

„Do Chiang Mai,“ odpověděla jsem.

„Tam nejezdi,“ řekla mi, „jeď radši k Wisidovi v Chiang Rai. To je skvělé místo.“

Chiang Rai leželo zhruba patnáct hodin cesty na sever od Bangkoku a penzión Wisid leží v severní provincii Thajska, která sousedí s Laosem a Barmou. Tam určitě budou sloni, džungle a tygři.

S chlapíkem, kterého jsem předtím potkala v Bangkoku, a který jel taky na sever, jsme vystoupili na místě, vzdáleném asi pět mil na západ od Chiang Rai. Když jsme tam dorazili, vypadalo tohle městečko dost starobyle.

Vzali jsme si pestrobarevnou dvousedadlovou rikšu. Vezl nás nějaký místní stařec. Usilovně šlapal do pedálů, i když vypadal, že má stěží dost energie na to, aby mohl vůbec chodit. Vezl nás po hrbolatých uličkách, a když jsem sledovala, jak se mu napínají svaly na krku a na zádech, cítila jsem se provinile. Muž ale statečně šlapal dál.

Když nás dovezl k bráně malého dřevěného domku na kůlech, nádherně se na nás usmál, ale jeho tvář prozrazovala únavu. Měl zpocené ruce a ztěžka oddychoval. Jízda nás přišla na pouhých 40 bahtů – což je asi 70 pencí – ale já mu dala 80. Tvář se mu rozzářila, sepjal ruce jako při modlitbě a prstem se dotknul špičky svého nosu. Tak se v Thajsku vyjadřuje dík.

Penzión Wisid bylo malé stavení z teakového dřeva. Na kůlech stál z prostého důvodu – není dobré spát přímo na zemi, protože v okolí je spousta škorpiónů a hadů. Penzión provozovala rodina, která mluvila celkem dobře anglicky.

Bylo to úžasné místo. Dům měl vyvýšené dřevěné verandy, na kterých ležely trojúhelníkové polštáře, všude kolem rostly kytky s růžovými kvítky, tenoučkými jako papír. Z balkónů visely veliké dřevěné klece a v nich si prozpěvovali ptáci. Ve stínu se povalovali přátelští psi. Dostala jsem veliký vzdušný pokoj s obrovskou postelí, ve které by se klidně vyspali i čtyři. Poprvé od svého příletu do Thajska jsem se dokázala trochu uvolnit.

Můj známý ovšem druhý nebo třetí den odjel dál a já byla znovu sama.

Každý večer jsme s dalšími hosty penziónu seděli u táboráku a povídali si s Thajci, kteří v penziónu pracovali. Hráli jsme na kytary a ochutnávali neobvyklá thajská jídla. Zdálo se, že místní mají nejraději dokřupava propečené cvrčky.

Wisid, majitel penziónu, naplánoval na víkend výlet do hor. Po třech hodinách na korbě jeho džípu nikde žádný slon ani tygr, všude kolem jen kopce, pálící slunce, prach a křoví. Tehdy ještě do Thajska nejezdilo tolik turistů, a když jsme konečně zastavili, měla jsem pocit, že jsem se ocitla v nějakém dokumentu Davida Attenborougha. Byli jsme vysoko v horách a naskýtal se nám krásný pohled na celé severní Thajsko. Kolem nás lidé, kteří tady byli dávno před námi, byli jsme totiž v jedné z mnoha vesnic, ve kterých žijí horské kmeny.

Děti nosily na zádech usmívající se nemluvňata, ale dospělí nedůvěřivě sledovali nově příchozí. Přiběhly k nám další děti, všechny měly roztomilé a umouněné tvářičky a ruce jako hůlčičky. Zíraly na nás. Kolem pobíhaly slepice a rozhrabávaly prach kolem cest. Na velikém mlýnském kameni mlely ženy obrovské hromady rýže. K plochému kameni byla připevněná tyč, kterou ženy otáčely. Než umlely trochu mouky, trvalo to celé hodiny. Nahánělo mi to hrůzu.

„Chcete vidět opiové pole?“ zeptal se jakýsi stařec, který k naší skupince přišel, aby nás přivítal.

Kupodivu nikdo kromě mne neměl zájem. Stařec byl velmi starý a působil zlomeně. Rychlým krokem se vydal na cestu a já šla za ním. Šli jsme kolem chýší z bambusu se střechou z trsů trávy, kolem kterých pobíhala obrovská černá prasata. Všude byla spousta prachu. Došli jsme na konec vesnice a ještě asi hodinu jsme pokračovali po úpatí hory. Konečně se stařec zastavil.

„Opium,“ řekl roztomilou angličtinou. „Opium.“ Ukázal rukou.

Podívala jsem se na obdělávaný pruh hory a uviděla maličké rostliny, vypadaly přesně jako maličkaté hlávky zelí. Kvůli tomu jsme se sem trmáceli? Představovala jsem si rozkvetlé makové pole, kterým se prohání vítr.

Už při tom pohledu jsem pocítila závrať. Vzpomněla jsem si na film Čaroděj ze země Oz, na scénu, kde Dorothy usne uprostřed makového pole. Tady vysoko v horách, obklopená jen světlem a vzduchem, jsem měla chuť si na tomhle poli lehnout a usnout jako Dorothy.

Od roku 1959 je sice pěstování opia v Thajsku zakázáno, ale v roce 1990 se pořád ještě pěstovalo na mnoha místech. V 60. a 70. letech se nekontrolovatelná výroba a rafinace stala v těžko přístupných oblastech na pomezí Thajska, Barmy a Laosu běžnou záležitostí a toto území si brzy získalo přídomek Zlatý trojúhelník. Stála jsem přímo uprostřed toho všeho.

Když se vláda rozhodla, že začne pěstování opia potírat, znamenalo to, že horské kmeny si budou muset najít jiný způsob obživy. Thajská vláda proto začala zavádět jiné plodiny, jako je obilí, broskve a jahody. V mnoha oblastech na severu se pěstuje zelenina ve stejnou dobu a na stejném poli jako mák, aby maskovala produkci opia. Nemůžu uvěřit, že velká část heroinu v Thajsku pochází z takových míst, jako bylo tohle tajné pole mého průvodce.

Vydali jsme se rychlým krokem zpátky do vesnice. Tam nás přivítal mladý Němec s rozrušeným výrazem ve tváři. „Doktora. Potřebujeme doktora.“

„Na co doktora?“ Zeptala jsem se a pohledem hledala někoho, komu je špatně, ale Němec mě vůbec nevnímal.

Objevil se další stařec se synem a Wisid je oba naoko slavnostně pozdravil. Úctyhodný stařec rozbalil kus látky a rozložil její obsah na bambusovou verandu. Lehnul si na bok a Wisid se uvelebil naproti němu. Mezi nimi stála na verandě malá kovová miska, zapálená svíčka a stará opotřebovaná dýmka. Stařec nad svíčkou cosi nahřál, promnul mezi prsty a nacpal do dýmky. Pak ji podal Wisidovi a zapálil. Kouřili opium.

Tak proto jsme jeli do hor, zasmála jsem se. Wisid i ostatní mají rádi opium. Každý si párkrát potáhnul z dýmky, celé to trvalo asi půl hodiny. Zůstali ležet na verandě, všichni pěkně zkouření.

Při kouření opia musíte dodržovat sedm pravidel, vysvětlovali mně; je to určitá procedura, kterou se musíte řídit, jinak vás čeká neštěstí. Většinu těch pravidel jsem už zapomněla, ale jedno z nich bylo, že musíte vždycky vykouřit lichý počet dýmek: tři, pět, sedm nebo víc. Jedna, říkali, nemá žádný účinek. Dvě, to znamená jasné neštěstí. Wisid se starcem si účtovali 15 bahtů za jednu dýmku.

„Pojď si to taky zkusit,“ lákali mě všichni.

Kdybych si po první dýmce dala ještě jednu, přivolala bych na sebe neštěstí, a tři, to už by bylo příliš. Jedna mi stačila ažaž. Několik hodin mi potom bylo špatně, chtělo se mi zvracet. Choulila jsem se u malého ohýnku a modlila se, aby to skončilo. Ostatní ještě několik hodin seděli na verandě a posílali si dokola starcovu dýmku. To byla moje první zkušenost s drogami v Thajsku.

Lidi, co bydleli ve Wisidově penziónu, mě přestali zajímat. Přijeli sem jen kvůli opiu. Chtělo to změnu. V penziónu bydlela i Maria, mladá Francouzka, která už v severním Thajsku jednou byla a teď se chystala do „Penziónu Tři“, který leží někde mezi Chiang Rai a Chiang Mai. Chtěla tam vzít svého přítele předtím, než odletí do Austrálie. Zeptala se, jestli nechci jet s nimi.

Pár dní nato jsme nastoupili do autobusu a po několika hodinách jsme vystoupili na okraji tržiště, které leželo přímo u prašné cesty. Maria zde nakoupila thajské bonbóny, ovoce, chleba a zeleninu a mně řekla, ať udělám totéž. Čekali jsme na odvoz do hor.

Zastavila u nás dodávka toyota a Maria s řidičem domluvila cenu – každý dáme po 10 bahtech. Vzadu na korbě sedělo dalších asi osm Thajců. Nekonečně dlouho jsme projížděli hustými mračny prachu a stoupali nahoru do hor. Přes prach nebylo vůbec nic vidět, dostával se všude a příšerně pálil v očích. Kdyby mě viděli mí rodiče, určitě by si mysleli, že jsem se dočista zbláznila.

Zastavili jsme uprostřed hustého pralesa a vystoupili z auta. Maria mezitím vymýšlela trasu, jak se dostaneme k penziónu. Pochodovali jsme dlouhé míle lesem a v korunách stromů ohlašovala naši přítomnost ozvěna ptáků. Na stezce před námi se vyhřívaly ještěrky, a když nás uslyšely, rychle mizely v houští. Nakonec jsem skrze stromy uviděla prosvítat mýtinu a něco, co vypadalo jako vesnice.

Na mýtině stály na vysokých dřevěných kůlech bambusové chýše s doškovými střechami; kolem pobíhaly slepice a psi a hledali zbytky jídel. V prachu opodál se válelo stádo chrochtajících vepřů. Ze všech stran se k nám sbíhaly děti – některé nahé, jiné v roztrhaných hadrech, všechny bosé – a zdravily Mariu. Už tady jednou byla a zdálo se, že ji všechny znají.

Tak teď už vím, proč jsme nakupovaly ty bonbóny! Maria brala jedno dítě po druhém do náručí. Její přítel a já jsme byli ohromeni. Tak tohle byl Penzión Tři, nádherné tajemství, ukryté vysoko v horách.

Děti se znovu rozběhly a ukazovaly nám vesnici. Pokřikovaly na sebe jazykem, který se nepodobal ničemu, co jsem do té doby slyšela, dokonce ani v Bangkoku ne, ale bylo poznat, že jsou naším příjezdem úplně nadšené.

Tři z nich si nás pyšně vedly za ruku ke své rodině. Byly to děti ženy, která se jmenovala Annum, u které jsme potom bydleli. Thajsko se přede mnou začalo otevírat jako nějaká nádherná a starobylá kniha. Dorazili jsme do San Jalo Mai. Byla jsem okouzlena.

Maria zůstala ve vesnici se svým přítelem jenom pár dní, potom museli odjet, aby stihli letadlo do Austrálie. Mě však odjet ani nenapadlo; najednou jsem kolem sebe viděla tolik věcí, o kterých se mi dřív ani nezdálo. Proč už jsem do téhle země neodjela dávno?

Penzión Tři se stal na následujících pět týdnů mým domovem, pracovala jsem s místními ženami nad vesnicí v horách. Bylo mi jedno, co se děje doma, zapomněla jsem na celý okolní svět. Tady v horách nebylo žádné rádio, televize, telefony ani noviny.

V celé Británii lidé vstávali a odcházeli do práce, kterou nenáviděli. Já ne. Já si připadala jako v nebi.

Když jsme zrovna nebyli v lese, skládal se můj jídelníček z kopečků vydatné rýže s několika lístečky nahoře a husté pálivé chilli omáčky. Třikrát denně. Děti v lese sbíraly z kůry stromů tlusté brouky a housenky a rovnou si je strkaly do pusy. Ukazovaly mi, které druhy jsou jedlé a kterým se mám vyhnout. Mnohokrát jsem to zkoušela, ale nikdy jsem nedokázala svíjejícího se brouka spolknout. Děti se mi pokaždé smály.

Jednou odpoledne jsme šli s několika dalšími navštívit čísi babičku, která žila na sousední hoře. Byla to několikahodinová procházka a děti se už nemohly dočkat. Ukázalo se, že babička někam odešla, a my jsme čekali, až se vrátí. Sbírala v lese jídlo, aby mohla svoje vnoučata pohostit. To byly panečku pochoutky! Přinesla tlusté bambusové tyčky, naplněné stovkami vykrmených bílých housenek a tlustých brouků, a z velkých listů rozbalila další hromady hmyzu a brouků, hub a tmavě červených bobulí.

Všechnu tu svíjející se havěť dětem naservírovala na rohož. Jejich povykování a škádlení na chvíli vystřídaly výkřiky nadšení a za pár minut všechno sluply do posledního brouka.

Moje dny příjemně ubíhaly, pracovala jsem na poli a pomáhala ve vesnici. Většinou jsem sekala trávu na došky, vykopávala burské oříšky, sklízela zelí či sekala bambus, ze kterého se vyrábí kuchyňské náčiní nebo slouží k vyztužení chýší. Odřezky se házejí prasatům jako krmení. Věřil by mi někdo, jak jsem tehdy žila? Pochybuji.

O domově jsem přemýšlela čím dál méně. Mohla jsem klidně zmizet a nikdo by se to nedověděl.

Jednou za týden jsem se vytratila pryč a do vesnice se vracela s nákladem kostkového cukru, kuřat a kokosových placek. Místní lidé si na mě rychle zvykli; dokonce to vypadalo, že jsou rádi, že mě zde mají.

Když ve vesnici onemocnělo dítě, vodili je jeho rodiče z nějakého neznámého důvodu za mnou. Sice jsem měla u sebe jen velmi málo léků, ale na místní lidi dělalo dojem i to, když jsem svařila trochu vody se solí a použila to jako desinfekci. Výborně to zabíralo i na vážné kožní infekce. Jinak jsem měla ve své lékárničce už jenom pár obvazů, aspirin, heřmánek, levanduli a thajskou brandy.

Jednou ke mně přivedli malé dítě, kterému vlezl nějaký brouk do ucha a křičelo bolestí tak, že nemohlo už několik dní spát a jeho matka také ne. Kápla jsem mu do ucha trochu brandy a podařilo se mi toho brouka buďto zabít, nebo utopit. Jeho matka měla velikou radost a druhý den mi přinesla několik pytlů buráků a hromadu banánů, že by je celá rodina nesnědla za týden.

Seznam mých pacientů rostl. Děti z vesnice ke mně přiběhly, když si jeden chlapec vrazil mačetu do ruky. Rána vypadala ošklivě, palec mu visel jen za kůži, takže jsem ránu vyčistila a ovázala, jak jsem nejlíp dovedla. Druhý den přišel znovu, s dítětem přivázaným na zádech. Když jsem mu sundávala starý obvaz, sice trochu sténal, ale i přitom se usmíval.

Malé holčičky ve vesnici si propichovaly uši tenkými plátky bambusu, a když se bambus namočil, ucho se zanítilo. Některé záněty byly velké jako golfový míček. Jednou jsem šla po vesnici a uslyšela zvuky, jako když zabíjejí prase; myslela jsem, že je to řev nějakého zvířete.

Kolem jedné chýše stál hlouček vesničanů. Když jsem nakoukla dovnitř, uviděla jsem tam asi čtyřletou holčičku. Dědeček ji držel a otec stál nad ní a v ruce držel rezavý skalpel. Holčička měla na hlavě otok velký jako pomeranč a její otec se jej zrovna chystal proříznout.

Holčička se na mě podívala. Otec jí zánět prořízl a z rány vytrysknul zelený hnis a krev. Pak jí přidrželi u hlavy kus banánového listu, do kterého chytali vytékající hnis. Když byl list plný, hodili ho prasatům, která se potulovala kolem. Dítě nepřestávalo křičet a otec celou proceduru opakoval. Další výkřiky a další jídlo prasatům.

Když skončili, zabalili holčičku do deky a uložili na postel. Její rána zůstala otevřená a já si byla jistá, že umře, buď následkem šoku, nebo infekce, a snažila jsem se jejímu otci vysvětlit, že je potřeba okamžitě zavolat doktora.

Hned ráno jsem odjela nakoupit antibiotika, aspirin a obvazy, ale než jsem se vrátila, byla holčička pryč. Její otec si dal naštěstí říct a odvezl ji k doktorovi. Za pár dní už byla zpátky ve vesnici a zanedlouho běhala s ostatními dětmi s velkým obvazem na hlavě. Doktoři jí odoperovali čtyři palce kůže za uchem, aby vyčistili zanícenou oblast.

Největším milovníkem opia a žen v celé vesnici byl Aha. Celé dny proseděl ve své chýši a nikdy nic nedělal. Byl skvělý vypravěč, uměl to s dětmi, měl několik manželek a spoustu dětí. Všichni, včetně Aha, si mysleli, že bych pro něj byla dobrá manželka a všichni na toto téma neustále vtipkovali.

Jednou večer jsem přede všemi řekla, že Aha je neschopný člověk, který nikdy nic nedokázal. „Co vlastně umí? Nic!“ vtipkovala jsem. Druhý den Aha vstal ještě před úsvitem a odešel do lesa. Když se vrátil, přinesl hromadu jídla a večer své rodině uvařil večeři; taky upletl dva bambusové koše a spravil střechu. Ukázala jsem mu fotku Holroyda, mého kamaráda z Anglie, a tím jeho dvoření ukončila.

Těch pět týdnů byl můj život naprosto skvělý, ale pak jsem začala pociťovat neklid. Z jakýchsi nevysvětlitelných důvodů jsem si začala představovat, že se vesnice obrací proti mně. Možná že to byla pravda. Možná už měli svého nezvaného hosta plné zuby. V záchvatu stihomamu jsem se dokonce začala bát, že mě zabijí. Byl konec prosince a rozhodně čas k odjezdu, takže jednou ráno, kdy jako vždy vanul příjemný vánek a obloha byla bez mráčku, jsem se vytratila stejně potichoučku, jako jsem do jejich životů vstoupila.

Vrátila jsem se do Chiang Mai, kde jsem našla hordy opilých turistů, jak se motají kolem krásných mladičkých Thajek a oslavují Nový rok. Bylo to hnusné, městské a kašírované. Hned večer jsem se vrátila do Bangkoku, plného špinavých barů, krámků se suvenýry a bordelů. Okamžitě jsem dostala nutkání odjet. Hned.

Na jihu snad budu mít víc štěstí. Odjela jsem na ostrovy.

Ve zdraví i v nemoci

Prosím omluvte znovu můj hrozný rukopis. Za posledního půl roku dostaly moje nervy pěkně zabrat a trochu se třesu. Všechno vám vysvětlím podrobněji v příštím dopise. Věci už se trochu vyjasnily a nepochybuji, že jsem z toho vyšla silnější, lepší a zkušenější. Omlouvám se, že jsem o Vánocích do telefonu brečela, ale hrozně mne to dojalo, slyšet vás po tak dlouhé době…

Doufám, že se už letos vrátím domů, ale nechci se vracet netečná, nemocná, podvyživená a bez peněz. Tak se zrovna teď cítím a asi ještě chvíli potrvá, než se z toho dostanu. Miluji vás, myslím na vás každý den. Všem posílám pusu. Velkou tomu prckovi.

Dopis domů, začátek ledna 1993

Jednou večer, chvíli poté, co slunce zapadlo, jsem ležela na posteli ve svém bungalovu na ostrově Koh Samui a poslouchala úžasnou exotickou hudbu, která se linula z vedlejšího bungalovu. Nevím, co přesně to bylo, ale když jsem to slyšela, došlo mi, že už se domů vrátit nechci.

Už to budou tři měsíce, co jsem odjela z Anglie, a myšlenka, že bych se měla vrátit, mi naháněla hrůzu. Připadala jsem si jako dítě z dobrodružných příběhů Enid Blytonové, ve kterých bylo všechno neznámé a neodolatelné. Ostrov byl kouzelný, něco takového jsem si do té doby nedokázala ani představit: všude samé korálové zahrady, vodopády a skryté laguny. Stopy mé dřívější paranoie se pomaličku hojily.

Už pět týdnů jsem byla součástí kočovné ostrovní komunity. Pozdě odpoledne jsme hráli volejbal na pláži, létali na padáku, potápěli se, plavali a jezdili na výlety na motorkách, jindy jsme jen tak lenošili na pláži. Nejoblíbenější pláže byly Chaweng a Lamai. V noci se tu děly lecjaké neplechy a kluby, diskotéky a bary byly plné rozjařených návštěvníků, ale mě to tam vůbec nelákalo, raději jsem vyhledávala hlubší a smysluplnější rozhovory, které většinou končívaly tím, že jsme dokázali najít řešení všech problémů na světě během pár minut. Tady, v ráji, tomu ani nemohlo být jinak. Jestliže se svět nedá zlepšit přes noc, to si půjdu raději o půlnoci zaplavat nebo se vydám na dlouhou procházku po měkoučké písečné pláži.

Začaly mi docházet peníze a já se rozhodla vrátit do Bangkoku a sehnat si nějakou práci, abych měla dost peněz na zbytek svého pobytu, ať už bude jakkoli dlouhý. Sbalila jsem si věci a nařídila budík na šest hodin ráno, abych stihla jedinou loď, která z ostrova odjíždí na pevninu. O něco později jsem o svém plánu řekla rodičům. Řekli mi, že jim to nevadí, a že si mám dávat pozor. Konec konců, co by se mi tady mohlo stát?

V Thajsku, stejně jako v mnoha dalších rozvojových zemích, existuje obrovská poptávka po lidech, co umějí jazyky, hlavně angličtinu, takže v Bangkoku vznikly v krátké době stovky jazykových škol. Když jsem tam ale dorazila, neměla jsem už skoro žádné oblečení, natož oblečení, ve kterém bych mohla učit. Většinu dní jsem chodila po městě a sháněla práci. Vždycky jsem vešla do nějaké budovy a předstírala, že někoho hledám, protože jsem věděla, že je dobrým zvykem hostům nabídnout sklenici vody. Pokaždé někoho poslali hledat člověka, na kterého jsem se ptala, já vypila svou skleničku a vytratila se.

I přes počáteční nezdary a nulovou formální kvalifikaci učit se mi podařilo za pár dní práci sehnat.

Od února 1991 do října 1992 jsem učila na mnoha místech, na univerzitě, na několika jazykových školách, na mezinárodní škole pod záštitou OSN, i v mnoha firmách. Několikrát do týdne jsem dávala i soukromé hodiny studentům u nich doma, kde jsem poznávala, jací Thajci doopravdy jsou. Učení mě bavilo a sama jsem se naučila mnohem víc než mí žáci.

Zakrátko jsem si pronajala vlastní příjemný byt kousek od řeky Chao Prya a taky si našla hodně dobrých přátel. Dny plynuly a já zjišťovala, že Bangkok je mnohem příjemnější město, než se na první pohled zdálo. Jeho chaos, špína, dopravní zácpy, hluk, horko a neustálý ruch jsem teď milovala.

Často jsem se městem projížděla jen v hedvábím prošívané minisukni na zadním sedadle moto-taxi s walkmanem na uších a poslouchala Stinga, Tracy Chapmanovou, Lou Reeda a INXS. Užívala jsem si života.

Věřte tomu nebo ne, dostávala jsem i nabídky hrát v thajských filmech, videoklipech a později v několika televizních reklamách. Tak vypadal můj život a bylo to skvělé. Byla jsem mladá, lehkovážná a zvídavá. V ulicích to žilo, lidé se bavili, tohle město prostě mělo svoje kouzlo.

Měla jsem spoustu energie, Thajsko jsem si zamilovala a postupně jsem začala pociťovat antipatie ke svému starému životu v Anglii.

Někdy v polovině roku 1991 jsem začala chodit s jedním Američanem. Jmenoval se Hurley Scroggins. Trvalo mu dlouhou dobu, než mě přesvědčil, že mi stojí za trochu pozornosti, ale za několik měsíců jsem se do něj zamilovala až po uši. Vypadal jako Jack Nicholson, měl smysl pro humor, byl zcestovalý, dost excentrický a měl kolem sebe rád společnost. Nějakou dobu žil ve Španělsku a mluvil plynně Španělsky; uměl taky holandsky. Největší dojem na mne ale dělaly jeho vědomosti a výřečnost. Mluvil o věcech, o kterých jsem nikdy neslyšela. A co víc, byl mnohem odvázanější než já. K mému velkému údivu jsme se do sebe zamilovali.

Hurley pracoval jako novinář pro anglicky psaný časopis, vedli jsme vzrušující život plný překvapení. Teď už jsem se nepovažovala v Thajsku za turistku. Teď jsem byla bona fide přistěhovalec.

Přistěhovalecká komunita v Bangkoku není velká, pouhý ostrůvek uprostřed oceánu, kde zná každý každého, což ale neznamená, že jsou na sobě závislí, nebo že si musejí být nutně blízcí. Jsou tady Britové, Američani, Australani i Evropani – přistěhovalecká komunita v Bangkoku se rozprostírá po celém městě z jednoduchého důvodu, je totiž obrovské. Jako všude jinde, i tady se lidé stěhují do různých oblastí.

Sukkumvit je zhruba řečeno sídlem středostavovských rodin, kam se stěhují zámožnější cizinci. Starší cestovatelé, z nichž mnozí jsou na cestách už celá léta, a staří hippies se stahují do čtvrti Soi Nam du Plee, kde se tahají s Thajkami po barech. Panují tam drsnější poměry, občas se strhne nějaká ta rvačka. Studenti, kteří si o prázdninách vyrazili do světa, bydlí většinou v bezpečnější čtvrti Banglamphu. Tady najdou banánové mléčné koktejly a čtyřiadvacet hodin denně se tu promítají americké filmy. Seženete tady všechno, na co máte chuť (nezkušené cestovatele vždycky poznáte podle světlých, křiklavých šatů, které by si doma na sebe nikdy nevzali). Banglamphu je „stará“ městská část, ve které leží i královský palác a mnoho dalších historických budov. Žádný dům nesmí převyšovat králův palác, což Banglamphu chrání před mrakodrapy.

Většinu této čtvrti zabírají pouliční trhy, kde najdete všechno, od rýžové polévky ve tři hodiny ráno až po odpolední reggae koncerty. Všude vám nabízejí oblečení, jídlo, elektrické spotřebiče, ptáky a drobná zvířata. Každoročně sem přijíždějí prodat své zboží lidé z provincií. Když jsem bydlela v Banglamphu, užívala jsem si to nejlepší z obou světů. Byly zde jak staré známé věci, jako třeba evropské krámky se sendviči, tak i exotika.

Komunita, ve které jsem žila, byla malá semknutá skupina, která se zabývala nejrůznějšími aktivitami. Jeden můj přítel provozoval antikvariát, jiný učil angličtinu, další zase pracovali pro nevládní organizace. Byli tu i básníci a spisovatelé. Mnozí z nich si už před lety vzali za ženu Thajku, usadili se v Bangkoku a pracovali v barech a restauracích.

Bangkok je ale i město, kde se spousta lidí živí prodejem laciných drog. Ty jsou tady součástí kultury a stejně jako mnoho dalších, i já jsem tady kouřila levnou marihuanu.

Každé tři měsíce jsem z Thajska odjížděla do Penangu v Malajsii, abych si obnovila svoje thajské vízum. Thajská ambasáda jen málokdy dává cizincům víza na delší dobu než tři měsíce a já se podle toho zařídila. Cesta do Penangu trvá dvaadvacet hodin. Podívat se do Malajsie bylo zajímavé a tyto výlety pro mě znamenaly vítaný oddech od hektického života v Bangkoku. Vždycky jsem se ale těšila zpátky. Bangkok se rychle stal mým novým domovem. Cítila jsem, jak se moje minulost láme na kousky.

Spousta jmen a tváří z mého pobytu v Bangkoku se už ztrácí v mlze, ale jednu holku si dodnes pamatuji. Karolinu Johnnsonovou, Švédku, která mluvila několika jazyky, včetně thajštiny. Stejně jako mnoho lidí z naší komunity, i ona hodně cestovala. Byla vzdělaná, ale nedokázala svoji inteligenci uplatnit v normálním životě.

Karolina byla nemotorná holka s kudrnatými světlými vlasy. Moc pila a neměla moc přátel. U sebe doma často pořádala večírky, ale byla to jediná holka, která mi připadala opuštěná i ve svém vlastním bytě. Přesto se Karolina v Bangkoku účastnila dění, o kterém jsem sice slyšela, ale nikdy sama nezažila.

Karolina žila životem, jaký jsem znala jenom z filmů. Mnoho jejích známých v tom jelo taky – kupovali a prodávali pasy, vyváželi mladé Thajky do nejrůznějších zemí světa, pašovali zlato, stříbro a drahokamy, a samozřejmě taky drogy.

Za krátkou dobu jsem se seznámila s několika muži z rozsáhlé komunity přistěhovalců ze západní Afriky. Z nějakého důvodu, který jsem nikdy nerozluštila, si Karolina myslela, že do této pochybné komunity zapadá, a nechala se zatáhnout do jejich světa. Tito muži pokaždé předstírali, že Karolinu, nebo jinou zranitelnou mladou dívku, milují, neustále si ji předcházeli a pokaždé o ni mezi sebou bojovali.

Jí to lichotilo a zanedlouho pro ně začala pracovat. Minimálně jednou týdně kamsi zmizela, většinou do zahraničí, kde pro tyhle chlapy dělala něco nezákonného. Moji přátelé o tom věděli stejně jako já, ale skoro nikdy o tom nemluvili ani mezi sebou, ani s Karolinou.

Oblečená jako obchodní cestující byla Karolina neustále někde v exotické cizině, obvykle létala první třídou. Někdy převážela tašky plné drog nebo drahokamů, jindy doprovázela do Japonska nebo jinam mladé Thajky, které se tam potom živily jako prostitutky. Prodávali tyhle holky za cenu televizoru.

Muži, pro které pracovala, neustále verbovali nové rekruty a Karolina přišla několikrát i za mnou, jestli si nechci poslechnout návrhy jejích obchodních společníků. Jednou jsem se tam opravdu vypravila, ať už za to mohla moje zvědavost, hloupost, nebo obojí dohromady. Nejvíc mě asi zajímalo, co je to vlastně za lidi, se kterými kšeftuje, kolik nabízejí a jak fungují. Proč se s nimi dala Karolina dohromady? Co ji k tomu přimělo?

Když jsem se dostavila na schůzku, seděl tam nějaký Němec s velkým kulatým obličejem a vyvalenýma očima. Jak se slušelo na muže jeho postavení, byl ověšený kilogramy zlata a byl slizký jako had. Jeho specialitou bylo pašování zlata na Srí Lanku. Řekl mi, že už nemůže nasadit svoje obvyklé kurýry, protože už přecházeli hranici tolikrát, že by byli nápadní, a proto hledá nové lidi. Jestli to prý nechci zkusit. Chtěl po mně, abych převezla několik kilo zlata do Kolomba na Srí Laňce.

Pozval mě na pivo a načrtnul mi svůj plán. Proběhlo by to asi takto – šli bychom spolu koupit nějaké šaty, musejí být hodně široké. Jeho společníci by vyrobili pás, ve kterém bych pod šaty to zlato pronesla. Seznámil by mě se svým dalším společníkem, který by seděl v tomtéž letadle jako já.

V letadle by druhý pašerák nechal zlato na záchodcích. Já bych šla hned za ním a všech sedm kusů zlata bych si nacpala do svého pásu, vrátila se na svoje místo a užívala si let.

Němec se mě pokoušel uchlácholit a tvrdil, že v Kolombu na letišti nemají detektory kovu ani žádnou celnici, takže mě tam nemůže nikdo prohledávat. Byl ochoten zaplatit mně, nebo komukoli dostatečně hloupému, 500 liber.

Usrkávala jsem svoje pivo a po celou dobu našeho rozhovoru žasla nad tím, jak směšný jeho plán je. Jak ho proboha mohlo napadnout, že bych mohla udělat něco tak stupidního? Přišlo mi to tak dokonale absurdní jako z filmu Půlnoční expres, který natočili na základě skutečného příběhu Billyho Hayese, mladého Američana odsouzeného v Turecku za pašování drog na třicet let do vězení. Hayes si přivázal drogy k tělu a pokusil se je propašovat přes hranice. Něco takového může udělat jenom idiot.

„Nechám si to projít hlavou,“ řekla jsem mu, i když jsem věděla, že do toho nepůjdu ani náhodou. „Udělám to, ale napřed bych si to chtěla projet na zkoušku.“

Když mi zaplatí letenku do Kolomba, tak aspoň zjistím, jak moc ze mě dělal vola.

„Ne,“ řekl, „žádný zkoušky.“

„Jak mám ale potom vědět, co mám čekat? Jak mám poznat, jestli mi říkáte pravdu, jestli to není bouda?“ To si opravdu myslel, že jsem tak hloupá?

„Co když cestou něco kiksne?“ zeptala jsem se.

„Tak tě z toho dostaneme,“ odpověděl a podíval se mi zpříma do očí, skoro jako by se mě pokoušel svést.

„V tom případě,“ odpověděla jsem, „na to můžete zapomenout. Díky za pivo.“

Karolina byla buď o hodně odvážnější, než jsem si myslela, nebo o hodně hloupější. Každopádně jsem nemohla uvěřit tomu, pro jaké lidi pracuje a jaké věci pro ně dělá. Dostala jsem pak ještě několik dalších nabídek, všechny jsem s díky odmítla. Hurleyho vytáčelo už jenom to, že jsem na ty schůzky vůbec chodila.

Co naděláte. Tohle je Thajsko a takhle to tady chodí. Je sice krásné, ale korupce prorůstá z ulice až do vlády. Tady se to nepovažuje za problém, místní to berou jako součást života.

Pašovat zlato na Srí Lanku je jedna věc, ale převážet lidi je něco úplně jiného. Jednou se mě Karolina zeptala, jestli se nechci setkat s nějakým člověkem a poslechnout si jeho nabídku. Souhlasila jsem a šla na schůzku s jedním z těch Afričanů. Navenek tenhle obchod vypadal jednoduše a taky o něco výnosněji. Dostanu 1000 liber za to, že doprovodím jednu thajskou dívku do Japonska.

Afričan se zabýval vyvážením dívek do Japonska, kde měly údajně pracovat v restauracích nebo barech. Já s ní měla strávit trochu času a nacvičit fingovanou povídačku o tom, že spolu jedeme na dovolenou či na nákupy, nebo něco podobně nevinného.

„Jediný, co musíš udělat, je dostat ji bezpečně do Japonska,“ řekl mi, „a bez problémů.“

Do Japonska jsem s ní nejela. Zapomněl mi totiž sdělit, že všechny tyto dívky končí jako prostitutky, jako další sousto neukojitelného mnohamiliardového průmyslu s placeným sexem. Rodiny těchto dívek dostanou obvykle ekvivalent toho, co si manuálně pracující Thajka vydělá za dva roky, plus ujištění, že jejich dcera bude pracovat v hotelu nebo v továrně. Ty peníze jsou jednoduše záloha za její plat. Jejich dcera tuto půjčku co nevidět splatí a její rodiče nemusejí nic vracet. Tyhle dívky si můžete objednat jako pizzu.

Většinou jsou to mladé a přitažlivé dívky s nedospělými tělíčky, které se zoufale snaží uniknout příšerné chudobě ve venkovských oblastech Thajska. Neobyčejně riskují, když přijímají nabídky na práci jako číšnice nebo tanečnice. Když potom přijedou do „země zaslíbené“, pasáci jim zabaví pasy, většinou stejně padělky. Často je znásilní a prodají, a ty, které mají štěstí a zůstanou naživu, se obvykle dostanou do vězení. Ironické mi přišlo to, že se na tomhle trhu s otroky podílí zrovna černoch.

V Tokiu, nebo jiné cílové stanici, musí dívka nejprve splatit svoje cestovní náklady a platit si veškeré oblečení, mejkap, ubytování a jídlo. Musí odvádět část svého výdělku majiteli baru, kde pracuje, a taky splácet úroky za „půjčku“, kterou její rodiče dostali, než se vlastně do zahraničí vypravila.

V Thajsku se dělo spousta na první pohled nelegálních věcí, ale mnoho lidí ze Západu, kteří zde žili, je přijímali jako projev shovívavosti země, která se stávala den ode dne liberálnější.

Obrovský kšeft je v Thajsku také kupování a prodávání pasů, a to hlavně britských. Když jsem nutně potřebovala peníze na letenku domů, všichni mi říkali, že mám prodat svůj pas. Odmítla jsem. Vzpomínám si, jak jsem před mnoha lety seděla se svou mámou v Hollingboumu a ona mi řekla: „Buď hrdá na to, že jsi Britka, Sandro, je to nejlepší národ na světě. Nikdy nikomu nedávej svůj britský pas.“

Uvědomila jsem si, že Karolina, pohlcená svým tajným životem, není ta pravá kamarádka pro mne. Viděla jsem ji čím dál míň a raději se věnovala své učitelské profesi.

Karolíně dlouhé měsíce procházelo ledacos, ale nakonec ji štěstí opustilo. Dne 20. srpna 1994 byla zatčena na letišti Don Muang jako Eva Karolina Johnnsonová, když převážela ve svém kufru 7,8 kilogramu čistého heroinu. Zrovna se chystala nasednout do letadla do Curychu.

Těžko říct, kdy přesně se věci začaly hroutit, ale v květnu 1992 jsem neměla sebemenší tušení, co se semele. Jednou jsme se s Hurleym procházeli po Bangkoku a všude jsme viděli spousty vojáků. Městem se valily tanky a kolem budov parlamentu byl natažen ostnatý drát.

„Tohle je normální?“ zeptala jsem se Hurleyho nanejvýš naivně. „To tady bylo i minulý týden, nebo mně něco uniklo?“

„Ne,“ řekl. „Copak jsi to neslyšela? Byl puč.“

Puč, pomyslela jsem si, co asi znamená to thajské slovíčko puč! Hurleyho jsem se na to nezeptala, protože to řekl tak, že bylo jasné, že jedině naprostý idiot neví, co je to puč. Když jsem to nakonec zjistila, nemohla jsem uvěřit tomu, že armáda prostě jen tak svrhla předsedu vlády.

V únoru 1992 svrhnula po nekrvavém vojenském převratu thajská Královská armáda, vedená generálem Sunthomem Kongsompongem, nejvyšším armádním velitelem, a generálem Sučindou Kraprajunem vládu premiéra Čatičaje Čungavana, vůdce Thajské národní strany, který byl demokraticky zvolen v roce 1998. V dubnu 1992 byl generál Sučinda jmenován premiérem vládnoucí koalicí proarmádních politických stran, která si udržovala mírnou většinu v parlamentu. Krátce poté vypukly proti tomuto jmenování veřejné protesty, které během několika týdnů nabyly na intenzitě. Tehdy jsem o něčem takovém neměla ani potuchy.

Vypukly obrovské demonstrace a armáda vyhlásila v celém městě stanné právo. Jakékoli sdružování více než devíti lidí bylo považováno za nezákonné. Armáda zavedla také zákaz vycházení po desáté hodině večerní. Moje reakce byla prostě „No a co?“ Co můžou komu udělat, když někde bude po desáté víc jak devět lidí pohromadě? Přišlo mi to absurdní, ale netrvalo dlouho a venku se scházely ne desítky, ale tisíce lidí.

Thajci většinou nebývají prchliví, ani příliš spontánní, a nejsou zvyklí se angažovat v politice, ale všechno má své meze. Došlo k tomu, že příslušníci bangkocké střední třídy – ti, kteří spoléhají na hospodářský rozvoj Thajska – cítili jisté zklamání a vyšli do ulic spolu se studenty. Všichni už měli po krk vojenského řízení, chtěli demokraticky zvolenou vládu.

17. května začaly bezpečnostní síly v ulicích Bangkoku střílet do tisíců neozbrojených demonstrantů. Bylo to v menším měřítku opakování toho, co se odehrálo na pekingském náměstí Tchien-an-men tři roky předtím. Hurley a já jsme stáli uprostřed davu 150 000 lidí, kteří všichni požadovali Sučindovo odstoupení.

Tři minuty po desáté hodině večer jsme se zrovna chystali jít z demonstrace domů, když armáda začala střílet do lidí. Bylo to peklo. Vodní děla, obušky, samopaly a pušky, to byly prostředky, kterými se chtěla vláda s demonstranty vypořádat.

Každá třetí kulka za sebou zanechávala červenou stopu, abychom viděli, kam vojáci právě střílí. Viděla jsem, jak střely zasáhly jednoho mladíka a nějakou ženu. Na ulicích leželi ranění a křičeli o pomoc. Viděla jsem asi šestnáctiletého kluka s ustřelenou nohou. Většina lidí byla zasažena do zad. Dav námi smýkal a my se snažili utéct před postupujícím kordonem vojáků. Nějaký čas předtím jsem četla v deníku Bangkok Post o nepokojích v Brixtonu, ale proti tomuhle to nebylo vůbec nic. Tohle bylo brutální.

Zraněny byly tisíce demonstrantů, mnoho z nich bylo postiženo do konce života. Hodně lidí přišlo o život. Další zmizeli beze stopy a Bangkokem kolovaly zvěsti, že armáda jejich těla v noci odvezla na nedalekou krokodýlí farmu, kde je předhodili hladovým zvířatům. To nebylo samozřejmě nikdy potvrzeno, ale většina zaměstnanců té farmy byla v jednu hodinu v noci bez udání důvodu poslána domů.

Několik dní po této krizi generál Sučinda odstoupil a armádní velitelé, kteří měli toto krveprolití na svědomí, byli později postaveni mimo aktivní službu. Po Sučindově rezignaci se vládnoucí koalice dohodla na řadě ústavních reforem. Jednou z nich bylo i to, že premiérem se nemůže stát žádný důstojník armády.

Po tomto masakru mi vyhrkly do očí slzy, kdykoli jsem se nějakému Thajci podívala do obličeje. Celé to pro mě byl šok. Byla jsem zvyklá na to, že Thajsko je překrásná země a dlouho jsem nemohla uvěřit, že najednou tolik lidí přišlo o život. Něco takového jsem absolutně nečekala v zemi, kterou jsem si tak zamilovala. Chtěla jsem se vrátit domů.

Mělo to ale jeden háček. Peníze. Moje zpáteční letenka už byla dávno propadlá. Rozhodla jsem se, že začnu šetřit na cestu domů.

Ukázalo se, že je to nemožné. Thajská armádní banka v Bangkoku, kde jsem pracovala, se mnou rozvázala smlouvu, možná kvůli tomu, že jsem se vyjadřovala k politickému dění. Přišla jsem i o práci na univerzitě, na které jsem učila, a najednou jsem měla hrozně málo peněz na to, abych zvládla platit nájem, jídlo a cestovní náklady.

Pořád jsem ještě pracovala ve škole na druhém konci města, ale cesta autobusem tam trvala skoro dvě hodiny. Proto jsem raději jezdila po řece na dlouhých úzkých lodích, které byly mnohem rychlejší. Jediným problémem byla voda v kanálu. Je černá a vypadá spíš jako stoka, protože se do ní splachuje odpad 9 miliónů obyvatel tohoto města. Ti, kdo cestují na těchto lodích, si obvykle zakrývají ústa kusem papíru nebo kapesníkem. Já si jednoho dne zapomněla pusu zakrýt a šplíchlo na mě trochu vody.

Druhý den ráno mi bylo tak zle, že jsem si myslela, že umřu. Příšerně mě bolelo břicho a začala jsem mít halucinace. Ztrácela jsem na váze a po devíti dnech místní doktor potvrdil, že mám amébickou dyzentérii. Améba se rozmnožovala v mém těle. Do té doby jsem vždycky vážila 55 nebo 56 kilo, a i když jsem držela dietu, nemohla jsem se dostat na 50, ale teď, po ataku dyzentérie, jsem najednou těch 50 kilo měla. Když už jsem vážila jen 47, dostala jsem strach.

Týdny utíkaly a všechno kolem mě se hroutilo. Dne 4. července jsme se s Hurleym rozešli. Delší dobu jsme si nerozuměli a už to nebylo ono. Byla jsem daleko od domova a byla jsem sama. Měsíce plynuly.

Co jsem měla dělat? Stejně jako většina mladých lidí, kteří se dostali do úzkých, jsem měla poprosit svou rodinu a přátele o finanční pomoc. Jak bych ale mohla? Nechtěla jsem, aby se dozvěděli, že se mi nedaří a že si připadám jako ztroskotanec. Chtěla jsem se z toho dostat sama.

září 1992

Drazí rodiče,

moc mě zajímá, jak se má ta malá holčička? Promiňte, že tak naléhám, ale její příchod na svět pro mě hodně znamená, a to z mnoha důvodů. Jsem tak daleko, nic o ní nevím, nevím, jak se jí daří. Prosím pošlete mi aspoň pár jejích fotografií, ať vím, jak vypadá…

Sandra

Moje rodina měla doma svoje vlastní problémy a já usoudila, že je nebudu zatěžovat ještě svými. Bratr a jeho manželka se rozhodli založit rodinu a všichni z toho měli velkou radost. Prarodiče i rodiče si už dlouho přáli dítě, ale věděli, že od černé ovce rodiny se ho asi nedočkají, takže svoje naděje vždycky vkládali do mého bratra.

Byla jsem nadšená, že budeme mít děťátko, a toužila jsem se vrátit o to víc. Máma mi telefonovala, že malému plete dupačky. Máma i táta už se nemohli dočkat. Když se dítě v srpnu 1992 narodilo, zjistilo se, že trpí drobnými tělesnými vadami, o kterých do té doby nikdo neměl ani tušení. Rodina byla zdrcena. Proč zrovna naše dítě? Považovali to za nespravedlnost.

Cítila jsem se ještě dál od domova než předtím. Hrozně jsem si přála být s nimi, ale moje finanční krize mi to znemožňovala. Teď jsem je rozhodně o peníze prosit nechtěla. Aspoň jsem jim zatelefonovala.

„Všechno je v pořádku, mami,“ lhala jsem, „nemusíš se bát. Mám se skvěle.“

Proč by se měli strachovat ještě navíc o mne? Teď potřebovalo jejich péči to dítě, ne já. Bylo mi hrozně, protože jsem se měla všelijak, jenom ne skvěle. Už jsem byla v Thajsku skoro dvacet měsíců.

„Měj se, mami. Miluji tě, dej na sebe pozor.“

Komunita přestává být komunitou, když se její členové přestávají navzájem podporovat. Mnoho z těch, které jsem v Bangkoku považovala za svoje přátele, se mně začali vyhýbat, a já si začala připadat jako odhozený pytel se špinavým oblečením. Abych jim nekřivdila, asi už se mnou nebyla taková zábava jako dřív. Málokdy se mně chtělo ven, a už vůbec se mi nechtělo jít do parku házet frisbee nebo jít nakupovat látky na šaty. Cítila jsem se mizerně. Nebyli to přátelé do nepohody, moje problémy bylo to poslední, co by je zajímalo.

Dva mí známí, které jsem znala už víc než rok, se chystali na výlet na jeden z ostrovů v zálivu a zeptali se, jestli nechci jet s nimi. Nechtělo se mi, ale řekli mi, že to nebude drahé.

„Bangkok ti nedělá dobře,“ řekl jeden z nich, „a tam se můžeš uvolnit, uzdravíš se a budeš zase chvíli s přáteli.“

Krátce po příjezdu na ostrov se mi znovu udělalo zle a vrátily se mi horečky. Byla jsem skoro v deliriu, takže jsem nemohla ani k doktorovi, ale došla jsem aspoň do drogerie, kde mi lékárník řekl, že mě bodnul velký, černobíle pruhovaný moskyt; rychle se projevily příznaky horečky dengue. Nikdy předtím jsem o ní neslyšela, ale lékárník mě ubezpečil, že to přejde. „Jai yen yeti.“ To chce klid.

Nakonec to přešlo, ale na ostrově mě to nebavilo a nebyla jsem vůbec zábavná společnice. Přestěhovala jsem se do vlastního malého bungalovu. Zanedlouho poté, co jsem se uzdravila, jsem se nakazila horečkou dengue znovu a dostala takové křeče do celého těla, že jsem se nemohla ani pohnout. Nemohla jsem spát.

Dělo se se mnou něco podivného. Modrala jsem. Natekly mi žíly po celém těle. Nohy a kotníky jsem měla pokryté obrovskými boláky, které se nechtěly hojit. Dostala jsem další léky a nakonec se z toho dostala. To byla poslední kapka; jedu domů. Musím pryč z tohohle ostrova.

Dny ubíhaly a já byla pořád na místě. Už byly skoro Vánoce a já chtěla zavolat domů. Šokovalo mne, když jsem zjistila, že si nepamatuji telefonní číslo svých rodičů. Jak je to možné? Číslo se nezměnilo už celá léta a až doteď jsem si je vždycky pamatovala. V Bangkoku je mám napsané, musím se tam vrátit. Každý den jsem si natáhla budík na pět hodin ráno, abych stihla patnáctihodinovou cestu lodí, ale každé ráno jsem se probudila a řekla si, že to nechám „na zítra“. Fyzicky jsem na tu cestu neměla. Už si nepamatuji, kolik dní jsem v tom bungalovu o samotě proležela. Kdykoli jsem vyšla ven na světlo, myslela jsem si, že mi někdo rozštípnul hlavu sekyrou. Hrozně jsem si přála, abych mohla spát.

Teď už jsem zoufale toužila jet domů. Chtěla jsem šedivou oblohu a déšť; chtěla jsem pudink a britský humor. Ze všeho nejvíc jsem chtěla svou rodinu a přátele.

Ležela jsem tam v naprostém tichu. Tak jsem zavřela oči a vzpomínala na zvuky domova, zvuky ulic a škol a holek ve vysokých botách, a větru, co vane v Calder Valley. Poslouchala jsem a moje vzpomínky vibrovaly jako struny.

„Ahoj,“ uslyšela jsem hlas muže, který se nastěhoval do sousedního bungalovu. „Jak se máš? Já jsem Robert.“

Vypadal, jako by zrovna vystoupil z letadla z Londýna. Byl sám a vypadal přátelsky. A byl bledý, bledý jako jogurt. Okamžitě si mě získal. Připomínal mi domov. Byl Brit. Když jsem ho uviděla poprvé, měl na sobě zelené manšestrové kalhoty a lehkou košili. Na krku ani na zápěstích neměl žádné korálky, neměl ani sluncem vyšisované blond vlasy, žádné stříbrné šperky ani sandály.

Najednou se mi udělalo líp a já se na něj usmála. Povídali jsme si o červených patrových autobusech, příšerném jídle a hnusném britském počasí. Nádhera. Vyptával se na můj život a jak dlouho už jsem na cestách. Moc jsme se toho o sobě nedozvěděli, ani jsme spolu nestrávili příliš času, ale bylo skvělé mít si s kým popovídat, s někým, kdo mně připomínal tolik dobrých věcí, co jsou doma.

Robert vlastně nebyl součástí dění na ostrově. Prostě jenom bydlel v sousedním bungalovu a bylo skvělé spolu ráno nebo odpoledne prohodit pár slov. Jednou večer jsme spolu šli na večeři, ale nebylo to příliš zajímavé.

Robert věděl, že jsem na tom mizerně a věděl, že se chci vrátit domů. Povídala jsem mu o sobě a on mi na oplátku řekl, že je obchodník se šperky a že se zabývá exportem vzácných kamenů z Thajska do různých zemí; tím si vydělával na svoje cesty a dlouhé pobyty v Asii. Když moje horečka dengue odezněla, rozloučili jsme se a já se vrátila do Bangkoku.

Když jsem zavolala domů, seděli naši zrovna u masového koláče, popíjeli sherry a sledovali v televizi projev královny. Jak moc bych chtěla být s nimi. Krátce jsme si povídali.

„Veselé Vánoce, mámo a táto,“ řekla jsem. „Mám se dobře, všechny vás miluji. Ahoj.“

V Bangkoku jsem šla hned do nemocnice, a tam mi potvrdili, ano, je to horečka dengue, ale ne, léčit ji neumějí. Přejde to samo. Ano, přešlo, ale místo toho jsem dostala žaludeční křeče. Každý den jsem se modlila.

V lednu 1993 bolesti trochu pominuly a já odjela s jednou Dánkou do Patayi, kde jsme natáčely film pro thajskou televizi. Byl to propagační film o krásách Thajska, který se měl na podzim promítat v celé Evropě. Děj byl jednoduchý: byla to přehlídka sportů a my jsme hrály golf, tenis a jezdily po skluzavkách do vody. Pak jsme si navlékly rukavice a předstíraly, že jsme thajští boxeři. A taky jsme jezdily na motokárách. Ani nevím, jestli ten film vlastně promítali.

Jednou odpoledne, někdy v polovině ledna, jsem narazila na Roberta. Pořád ještě na sobě měl ty zelené kalhoty a nějak se mu podařilo se neopálit. Když se zpětně zamyslím, tak pochybuji, že naše setkání byla náhoda. Je možné vytvořit náhodné setkání? Myslím že ano.

„Už sis vyřešila ty svoje věci?“ zeptal se mne. „Už je ti líp? Už máš tu letenku?“

„Ne, je to pořád stejný.“

V Bangkoku bylo příjemně a teplo. Kolem prošla nějaká starší žena a netrpělivě oddychovala. Robert se na mě podíval a řekl: „Mám nápad, jak si na tu letenku vydělat. Chceš ho slyšet?“

Neváhala jsem ani vteřinu. „Jo,“ řekla jsem. „Chci.“

Nothing Like the Sun

Za pašování drog můžete dostat i trest smrti, skoro vždy ale odsouzený dostane trest od pěti do dvaceti let v thajském vězení. Co je však ještě více alarmující, je fakt, že policisté z protidrogového oddělení prý dostávají pětadvacet procent z tržní ceny zabavených drog, takže mají tendenci jejich množství zveličovat.

Turistický průvodce Rough Guide, Thajsko

Nikdo je v té době nevidí, ale v životě jsou kolem vás vždycky znamení, která předem signalizují, že se vydáváte na kamenitou stezku. My jim ale většinou nevěnujeme pozornost. Když mi bylo sedmnáct, jela jsem se svojí kamarádkou do Amsterodamu. Když jsme se vracely zpátky do Anglie a procházely celnicí v přístavu, došlo mi, že mám u sebe pořád ještě kousek hašiše, který jsem si v Holandsku koupila. V panice jsem se začala potit. Cítila jsem, jak se mi rozbušilo srdce. Celníci určitě poznají, že u sebe něco mám. Stačí se mi podívat do obličeje, ten mě rozhodně prozradí.

Čísi ruka mi zaklepala na rameno. Ignorovala jsem to. Neotáčej se, říkala jsem si, nechtějí tebe. To je omyl. Byla jsem vyděšená. Znovu jsem ucítila ruku na rameni. Polkla jsem a otočila se. Za mnou stál mladý americký kluk, kterého jsem nikdy předtím neviděla.

„Dej mi to, co máš u sebe, ať je to cokoli,“ řekl.

Podívala jsem se na něj plná vzdoru. Měla jsem strach.

„Cože?“

Opakoval mi celou tu větu. Řekla jsem mu, že nic nemám.

„Poslyš, je na tobě vidět, že něco vezeš, a když to poznám já, tak to poznají i oni, takže mi to dej a já ti to pronesu.“

Myslel to vážně? To je to na mně opravdu tak vidět? Mám dát hašiš úplně cizímu člověku? Co když je to léčka? Chvíli jsme na sebe hleděli. Pak jsem z kapsy vyndala ten maličký kousek hašiše a podala mu ho. Strčil si ho do kapsy a v klidu prošel kolem celníků.

„Nech si to,“ řekla jsem mu, když jsem prošla bezcelní přepážkou. Už tehdy jsem si měla uvědomit, že nikdy nemůžu dělat pašeráka drog, ale neuměla jsem to znamení přečíst.

Robertovi často přelétaly myšlenky z jedné věci na druhou. Chvíli mluvil o Japonsku, kam často jezdíval; potom ale hned přešel k úplně jinému tématu, jako kdyby mluvil s někým jiným. Během okamžiku se mu v očích objevil podivný chladný výraz, střízlivý a vzdálený, jako by ho váha samotné konverzace nedokázala uspokojit.

Večeřeli jsme na zahrádce před jedním z bangkockých sendvičových barů v evropském stylu. Jeho majitel si účtoval horentní sumy za sýry a klobásy a Robert mi vyprávěl, že se chystá na cestu do Japonska. Bydlel kousek odtud, v penziónu P ve čtvrti Pra Athit. Já se ubytovala v penziónu Peachy, 200 metrů odtud. Byl nádherný den a co chvíli kolem našeho stolku někdo prošel. Robert se mne zeptal, jestli bych mu za 1000 liber do Japonska neprovezla balíček.

Levou ruku měl příšerně nateklou, vypadala jako obrovský grapefruit; proporcemi se nehodila ke zbytku jeho těla.

„Roberte,“ zeptala jsem se, „co se ti proboha stalo s rukou? Přivřel sis ji ve dveřích nebo co?“

Na první pohled hloupá otázka. Jeho tvář, ještě před chvílí živá, se zachmuřila. „Ne,“ odpověděl, „to nic není. Místo do žíly jsem se trefil do tepny.“

Chtěl, abych mu převezla drogy. Myslela jsem, že povezu drahé kameny. Bangkokem neustále procházelo spousta rubínů, diamantů a smaragdů z Kambodži. Pašovat drahokamy sice nebylo správné, ale pokud by to byly jenom drahokamy, pak stálo za to o tom přemýšlet. Dokonce jsem už začala vymýšlet, jak to provést. Když jsem se podívala na jeho ruku, došlo mi to.

Bože, to nebudou drahokamy. To bude heroin.

Podíval se na mě a lehce se usmál.

Robert se mi přiznal, že si píchá heroin už dost dlouho, ale že by rád přestal. Když si omylem napíchnul tepnu, vyděsilo ho to. V balíčku do Japonska bude jen množství pro jeho osobní potřebu.

„Na to mi toho přijde celkem hodně,“ řekla jsem.

„To je proto, že si to už nepíchám; teď už si dávám jenom lajny. Proto potřebuju čtyřikrát větší množství než předtím.“

„Aha.“

To bylo jeho vysvětlení a já jen pokrčila rameny. V Bangkoku není takovýto rozhovor ničím výjimečným. Pašovat heroin mi přišlo absurdní, ale těch 1000 liber by se mi náramně hodilo. Bylo to mnohem víc, než jsem potřebovala na letenku domů.

„Potřebuji si to promyslet,“ řekla jsem Robertovi. Dojedli jsme a pak šli každý domů.

Tu noc jsem se převalovala v posteli a nemohla dostat Robertův návrh z hlavy. Připadlo mi to jako jednoduché řešení všech starostí. Tisíc liber. V duchu jsem je přepočítávala, znovu a znovu, a čím dál víc mi to začínalo připadat jako poctivě vydělané peníze. Zaměstnání? Pašerák drog. Skvělé. Kolik si vyděláš? 1000 liber. Nějaké další výhody? Ale ano, výlet do Japonska. Báječné. Tady mi to podepište…

Robertovy problémy nebyly moje problémy. Je dospělý a dokáže se o sebe postarat, tak proč bych se o něj měla strachovat?

Nebude to prodávat, řekl, bere si jen tolik, aby měl na dovolené dost pro svoji vlastní potřebu. Já si jenom potřebuji vydělat trochu peněz, abych se dostala domů. Robert ví, co dělá, ubezpečil mne, že to nehodlá prodávat nikomu dalšímu, a já mu věřím. Takhle jsem o tom uvažovala. Možná to zní hrubě a sobecky, ale celou dobu jsem myslela jenom na ty peníze, které za to dostanu. Vypadalo to jednoduše. Prostě odvézt jakýsi balíček do Tokia.

Jasně, tak to bude nejjednodušší. Nebudu muset obtěžovat rodiče ani svoje přátele a co nevidět budu doma. Rozhodla jsem se, že to risknu. Bála jsem se, že když tuhle příležitost propásnu, zůstanu tady ještě několik dalších měsíců, možná i let. O pár dní později jsem zavolala Robertovi.

„OK,“ řekl, „jdeme do toho.“

Hrozně se mi ulevilo. Budu mít letenku domů a o téhle epizodě v mým životě se nikdy nikdo nedoví. Od té chvíle, co jsem položila sluchátko, jsem o tom už vlastně moc nepřemýšlela, nějak jsem si představovala, že vlastně o nic nejde. Už jsem se těšila domů. Co na tom, jakým způsobem se tam dostanu? Jediný, kdo to bude vědět, bude Robert.

Když jsem byla malá, otec jezdil často na služební cesty a vždycky se vrátil se spoustou dárků pro celou rodinu. To byla pokaždé doma velká událost. Sedla jsem si ve svém pokoji ke stolu a na kus papíru sepsala jména všech členů naší rodiny a taky svých přátel. A jejich dětí. Vrátím se domů s plnou taškou dárků. „Podívejte se, co jsem vám přivezla,“ řeknu a všichni se budou usmívat. Na nic jiného jsem nemyslela. To jediné bylo důležité.

Krátce poté, co jsem Robertovi zavolala, jsme si sjednali schůzku. Během několika dalších dní jsme museli v rychlosti obstarat letenky a všechno naplánovat. Někdy v té době jsem poprvé uviděla Ruth Billinghamovou, Robertovou přítelkyni. Nikdy jsem se s ní o detailech našeho plánu nebavila, protože jsem nevěděla, jestli jí o tom Robert vůbec řekl. Věděla jsem, že Ruth pro sebe a pro mě rezervovala letenky. Z Bangkoku jsme měly letět 5. února 1993. Až do toho dne už jsem ani jednoho z nich neviděla.

Jen jednou mi Robert mezitím zavolal, aby mě ubezpečil, že všechno proběhne hladce. A že se nemusím ničeho bát.

„S celníky jsem to domluvil,“ řekl, „všechno dobře dopadne.“

Nechtěla jsem nic takového slyšet. „Samozřejmě že všechno dobře dopadne,“ odpověděla jsem. „Proč o tom vůbec mluvíš? Proč to vůbec říkáš?“ Už jsem ho nenechala pokračovat. Zhluboka jsem se nadechla; cítila jsem nepopsatelný strach.

Drazí rodiče,

mám pocit, že jsem pryč už tak dlouho, že si skoro ani nedokážu představit, jak to tam u vás vypadá. Ani nevíte, jak moc si přeji být zase u vás. Minulý týden mne kousnul malý škorpión, pěkně to bolelo! Chybí mi toasty s fazolemi u krbu a déšť bičující okenní tabulky. Už brzy se vrátím.

Dopis domů, listopad 1992

Můj pokoj v penziónu Peachy bylo, na zdejší poměry, docela dobré ubytování, ale poslední dobou si tady připadám jako ve vyhnanství a už se těším, až budu doma. Je to holá místnost s nízkým stropem a bíle natřenými zdmi. Kromě tenké matrace a několika tašek, ve kterých mám to, co jsem v Thajsku za dva roky nashromáždila, je v pokoji už jenom stůl, skříň, pár brouků a hromádky nedokončených dopisů, ležících opuštěně na stole. Připadám si tady jako v sirotčinci. Je to prostě jenom nouzové ubytování.

Z kazetového magnetofonu zní Chris Rea, album New Light through Old Windows. Kolikrát už jsem jeho hlas slyšela? Doprovázím Chrise svým zpěvem. Okenice do pokoje sice nepouštějí neustálé hučení z ulice, ale nedokážou zabránit, aby se do pokoje neprodraly prudké sluneční paprsky, které mě ještě víc znervózňují. Krátce se obejmu, částečně proto, že pořád nechápu, co se chystám udělat, částečně z obavy z možných následků.

Minulo poledne. Je vedro, v krku mám sucho a vzduch v místnosti je rozpálený. Nejraději bych si lehla a spala, ale nemůžu. Ať už mne čeká cokoli, nemůžu se zbavit paniky kdesi uvnitř. Jsem zmatená. Sžírá mě hrůza. Hryže mě svědomí.

Robert přijel, jak slíbil. Pozvala jsem ho dovnitř, lehce se usmíval. Vypadal jako člověk, který se snaží předstírat, že je vyšší, silnější nebo sebejistější než ve skutečnosti. Šel tak, jako by nebyl sám sebou, jako by si zoufale přál být někým jiným.

Se svým velkým nosem a směšným anglickým účesem vypadal skoro zranitelně. Ve skutečnosti byl ale energický a rozhodný. Náš rozhovor byl stručný, věcný a nepříjemně zdvořilý. Potom nastalo ticho, které mi připadalo jako věčnost. Ani jeden z nás nevěděl, co dalšího říct.

Robert udělal pár kroků k matraci a vyndal z kapsy čtyři malé balíčky, každý z nich pečlivě omotaný černou lepicí páskou. Balíčky byly všechny stejné a cítila jsem z nich strašlivé nezvratné rozhodnutí. Nedbale je položil na postel. Pokusila jsem se o úsměv. Snažila jsem se nepoddat tomu ochromení, které se mě pomaličku zmocňovalo. Vyhýbala jsem se pohledu na Roberta. V těch balíčcích byl heroin.

Předpokládala jsem, že vypiji trochu vody a balíčky polknu. Prostě je nechám zmizet jako nějakým kouzlem. Abrakadabra! Budou pryč. Ale tyhle balíčky jsou na to moc veliké.

„Roberte,“ řekla jsem, „to přece nemůžu nikdy polknout.“

Otočil se, zdálo se, že na něj moje slova neudělala žádný dojem. Sofistikovanost nebyla jeho silná stránka. Jemnosti mu unikaly.

V obličeji jsem cítila horko, celá místnost se se mnou zatočila. Vykašli se na to, Sandro, nemáš na to, vykašli se na to všechno. Nelíbilo se mi to, co přinesl, a nelíbil se mi ani on. Ale sama jsem ho sem pozvala; sama jsem mu řekla, že mu tu drogu propašuji.

Robert udělal pár kroků po místnosti. „Ne,“ řekl podrážděně, „nebudeš je polykat. To by tě zabilo. Udávila by ses.“

Vytáhl tubu lubrikantu a naznačil mi, kam mám balíčky schovat. Proboha, pomyslela jsem si a zavrtěla hlavou, co to ksakru dělám?

To odpoledne jsem ještě skoro nic nejedla, ale nějak jsem neměla chuť k jídlu. Žaludek se mi svíral a ruce se mi potily. Robert dál něco povídal, slova mu tiše vycházela z úst a já přikyvovala, souhlasila a říkala „ano“, když jsem si myslela, že to očekává, a „ne“, když se mračil. Žádná smířlivá gesta. Pak odešel.

Potom už jsme se viděli až na nádraží, odkud jsme se vydali na letiště.

„Pane Locku,“ řekl jeden z celníků, „konečně jste tady, pojďte prosím tudy.“ Nikdo z nich nevypadal překvapeně, že Roberta vidí. „Vy jdete s ním?“ zeptali se mne.

„Ano,“ odpověděla jsem.

Když jsem byla teenager, máma se mne jednou zeptala, jestli jsem někdy zkusila nějaké drogy. „Jo,“ odpověděla jsem jí bez rozmyšlení. Nechlubila jsem se tím, nechtěla jsem to použít jako záminku k hádce, prostě jsem jí řekla pravdu. Na něco se mě zeptala, čekala upřímnou odpověď a já jí ji dala. Zeptala se mě co a kolik. Tak jsem jí vysvětlila, že jsem vyzkoušela několik různých drog. Povídaly jsme si o tom a ona říkala, že jí to dělá starosti, ale já jí tvrdila, že když člověk nic nepřehání, nemůže mu to uškodit.

Později jsem o tom rozhovoru řekla několika kamarádům a ti byli ohromeni mou upřímností. „Když se tě rodiče zeptají na drogy, nesmíš se nikdy přiznat. Nikdy jim nesmíš říct pravdu.“ Moc jsem tomu nerozuměla. Rodiče mne vychovávali k upřímnosti a já prostě mámě upřímně odpověděla.

Mohla jsem klidně říct, že k Robertovi nepatřím, ale vůbec mě nenapadlo zalhat. Netušila jsem, že jde do tuhého. Mohla jsem říct, že k němu nepatřím a nastoupit do letadla. Nemohli vůbec tušit, že jdeme spolu. „Ano,“ řekla jsem, stejně jako kdysi své mámě.

Když Robert uviděl ten rentgenový snímek, tvář se mu zachmuřila a odvrátil se ode mne.

„Tuhle ženskou neznám,“ vykřikl. „O co tady jde? Vůbec ji neznám. To je skandál. Řekne mi někdo, o co tady jde?“

Jeho slova se rozléhala místností. Nemohla jsem tomu uvěřit. Proboha, to snad ne. Jak to, že mne nezná?

To jsem já, Sandra. Holka, kterou jsi potkal na ostrově. Mluvili jsme spolu o domově. O Anglii, o patrových autobusech; o starém dobrém anglickém počasí. O tvé matce, proboha. A co ty balíčky u mne v pokoji?

„Tuhle ženskou neznám, to je skandál.“ Byl bez sebe vzteky.

Všechno se odehrálo hrozně rychle. Místností se rozléhaly výhrůžky, výkřiky a obvinění. Přikázali nám posadit se na plastové židle s chromovanými opěradly. Hleděla jsem na Roberta. Ty bastarde, myslela jsem si. Ty bastarde! Jak to, že mě neznáš?

Ruth byla v šoku, dlaně si tiskla k uším; pokoušela se udělat scénu, ale vypadala vyděšeně. „Nevím, o co vám jde,“ křičela. „Já ji taky neznám.“

Nikdy by mě nenapadlo, že to takhle dopadne. Pak Roberta spoutali, odvedli a nakopali do ledvin. Když mně nasazovali pouta, roztřásla jsem se. Panebože, co se to děje? Jak se to mohlo stát? Oči mě pálily a začaly mi téct slzy.

Jeden z celníků, který mluvil docela slušně anglicky; ke mně přišel a v obličeji měl směs radosti a odevzdanosti.

„Víte, proč jsme vás zrentgenovali?“

Myslela jsem, že kvůli tomu, že jsem šla s Robertem.

„Ne,“ řekl. Vysvětlil mi, že když jeho muži prohledávali Roberta a Ruth, někdo další sledoval moje reakce. A moje oči se prý nedokázaly soustředit na jedno místo ani čtyři vteřiny. Čtyři vteřiny. Opakoval. Hlas mu poskočil o oktávu výš. V duchu jsem si počítala. Jedna. Dvě. Tři. Čtyři. Celníkova uvolněná tvář se zachmuřila.

Měl pravdu. Nemohla jsem se soustředit. Raději jsem se nedívala na nikoho a věděla, že moje oči prozrazují všechna moje tajemství. Celník se na mne znovu podíval. „Kdyby vás neprozradily vaše oči, neposlali bychom vás na rentgen,“ řekl uctivě a s trochou smutku. Stál tam nade mnou v čisté košili a pečlivě nažehlených kalhotách a jeho pohled mě znervózňoval.

První pouta, která mi přinesli, byla určena pro muže, byla skoro dvakrát větší a těžší, než jsou obvyklá pouta pro ženy. Byla masivní a měla tlustý řetěz. Naháněla mi hrůzu. Začala jsem cítit příšerný strach, otupělost ustupovala; měla jsem zpomalené myšlení.

Jeden z celníků si všiml, jak se třesu, a nařídil svému zástupci, aby mi pouta sundal. Místo nich mi ale nasadili pouta na kotníky, připomínaly sloní řetěz. Jednu nohu jsem měla připoutanou k pohovce, druhou k židli. Přehodila jsem si přes nohy i přes řetězy svůj kabát. Sejde z očí, sejde z mysli…

„Víme všechno, víme, že nám nemůžete říct nic nového.“ Říkali, že chtějí vyslýchat hlavně Roberta.

Někdo mi přinesl láhev whisky a popraskaný bílý hrnek. Nikdy mi whisky nechutnala, ale teď jsem si ji vzala. Možná chtějí, abych se opila a pak jim řekla všechno o Robertovi. Možná vidí, jak jsem rozrušená, a chtějí mě trochu uklidnit. Každopádně jsem si nalila několik hrnků. Byla jsem ale v takovém šoku, že jsem zůstala střízlivá. Zdálky jsem slyšela startovat letadla. Chtěla jsem brečet, ale nemohla jsem.

O něco později – kdy, to přesně nevím – přišel na celnici zástupce z protidrogového oddělení při britské ambasádě. Přivedl si mladou thajskou tlumočnici. Byl mladý, elegantně oblečený a měl ošlehanou tvář. Thajka byla velmi hezká a měla dlouhé černé vlasy. Vypadala jako můj pravý opak – kosmopolitní, sebejistá, úspěšná a dospělá.

„Už vám prohledali zavazadla?“ byla jeho první otázka. Měl kyselý a nepřátelský hlas.

„Ne,“ odpověděla jsem, „ještě ne, ale klidně to můžete udělat.“

Tlumočnice řekla, že to není potřeba.

„Klidně si je prohledejte,“ řekla jsem a dál seděla schoulená jako peskované dítě.

Rozepnula zip na mé tašce a opatrně začala vyndávat věci ven. Pokládala je na zem vedle tašky. Když vytáhla album rodinných fotografií, položila je na samostatnou hromádku. Měla jsem v tašce i pár kazet. Začala je pomalu vyndávat. Tracy Chapmanová, Chris Rea. A potom Sting a jeho album Nothing Like the Sun.

Dívka se na mě podívala a pak z ničeho nic začala tiše plakat. Nevěděla jsem, co se děje. Co se jí stalo? Utřela si slzy z očí a opřela se o opěradlo židle. Řekla mi, že tuhle Stingovu desku má doma.

Jak to říct, aniž by to znělo melodramaticky? Tehdy, přesně v ten moment, mi konečně došlo, v jak příšerné situaci jsem se ocitla, a věděla jsem, že ona to ví ještě mnohem jasněji. Dvě mladé ženy, jedna s řetězem na nohách, druhá v elegantním kostýmu. Jedna půjde domů poslouchat Stinga; druhá ho možná už nikdy neuslyší.

Muž z ambasády nade mnou žádnou lítost neprojevil. Proč taky? Nejspíš už takových idiotů, jako jsem já, viděl desítky. Zdálo se mi, že by byl raději, kdyby ten heroin u sebe měl Robert a ne já. Mnohem později jsem se dozvěděla, že britská ambasáda dostala na Roberta tip a nechali ho sledovat thajskými protidrogovými úřady. Proto na něj na letišti celníci čekali.

Mohla jsem si domyslet, co si asi myslí. Kráva pitomá. Mluvil ke mně asi deset nebo patnáct minut. „Vás v podstatě nechceme,“ řekl, „ale teď s tím nemůžeme nic udělat. Chceme Roberta Locka. Určitě nechceme Ruth Billinghamovou.“

Zavrtěla jsem se na židli. Ramena jsem měla svěšená.

„Když mi řeknete, že s tím nemá nic společného, nechám ji jít.“ pokračoval. „Nepodám na ni obvinění. Tak co, je do toho zapletená? Ví o tom něco?“

Jestli měl nějaké právo ji obvinit, nevím, ale nemělo smysl jí něco dávat za vinu, i kdyby o celém plánu věděla.

„Ne,“ odpověděla jsem. „Poprvé jsem ji viděla až dnes večer ve vlaku. Nic o tom neví.“

„Víme, komu ty drogy patří. Robertovi Lockovi.“

Přikývla jsem. „Ano, jsou jeho.“

Robert lhal a dělal, že mě nezná. Tak proč bych ho měla krýt? Zní to možná trochu směšně, ale to, že mě zapřel, mi přišlo nemravné. Jak se mohl opovážit všechno zapřít? Já nic nezapírala, tak jak to, že on ano?

Za nějakou chvíli se objevila Ruth. Roberta dál vyslýchali. Šla rovnou ke mně. „Neboj se, Sandro,“ řekla. „Všechno dobře dopadne.“ Myslím, že se mi podařilo na ni usmát.

Thajce musel muž z ambasády ještě chvíli přemlouvat, než Ruth propustili. To bylo naposledy, co jsem ji viděla.

Roberta přivedli zpátky do místnosti. Potřebovali naše fotky. Robert se posadil. Vedle mne stál malý thajský úředník. Odsunul stůl, u kterého Robert seděl a jiný hlídač se rozběhl a nakopnul Roberta do krku.

„Vidělas to?“ vykřikl Robert. „Já ho budu žalovat. To mu neprojde.“ Rukama se držel za krk.

„Nejsem si jistá, jestli jsem něco viděla, Roberte.“

Řekli mi, že se mám jít fotografovat, ale nejprve musím odevzdat ty balíčky s heroinem. Lekla jsem se. Proboha, tady ne. Cítila jsem, jak se červenám. Odvedli mě za zástěnu, kde už stála připravená nějaká žena s polaroidem.

„Vyndejte to,“ vyštěkla. Stála přede mnou a hleděla na mne. Bylo to ponižující. Musela jsem vytáhnout balíčky, které jsem měla zastrčené v těle, a ona zmáčkla spoušť pokaždé, když jsem vytáhla další balíček s heroinem. Stála tam jako nějaká kuriózní porodní bába a beze slova fotila.

„Prosím nefoťte mi obličej,“ žadonila jsem a odvracela hlavu. Cvak. Z polaroidu vylezla fotka. Vyndala jsem první balíček a podala jí ho.

„Chceme ještě další tři,“ řekla agresivně. „Víme, že jsou čtyři.“

Cvak. Další fotka. Cvak. Dalo mi práci uvěřit, že se mi to skutečně děje. Nasadila žraločí úsměv a mávala fotkami, aby uschly. Já tam stála a dívala se přes její ramena na protější zeď. Tohle bylo něco úplně jiného, než mi Robert sliboval.

Když mě dovedla zpátky do hlavní místnosti, posadili mě k nízkému stolku. Na stolku stála otlučená váha, podobná těm, jaké používají řezníci. Moje čtyři balíčky skoro nevychýlily ručičku. Na tom obrovském stole se skoro ztrácely. Odněkud přinesli dlouhou tenkou černou tabulku. Váhu posunuli stranou a místo ní postavili tuhle tabulku, na kterou napsali naše jména, data narození a datum zatčení.

„Dívejte se dopředu,“ zahřměl nějaký hlas.

Odjakživa nesnáším, když mě někdo fotí. Teď ale, v téhle prohlídkové místnosti, s heroinem před sebou, moji ješitnost vystřídal stud.

„Dívejte se do kamery.“

Nemohla jsem to snést a pořád skláněla hlavu dolů. Nakonec se jim to podařilo.

Jeden z celníků si navlékl tenké chirurgické rukavice. Skalpelem rozříznul jeden z balíčků, na špičku nože nabral trochu prášku a nasypal ho do malé zkumavky. Uvnitř byla nějaká chemikálie. Lehce zkumavkou zatřepal a její obsah zčervenal.

„Víte, co to znamená?“

„Ne,“ zalhala jsem, „to nevím.“

„Tohle je důkaz, že to je heroin. Věděla jste, že vezete heroin?“

Sklopila jsem hlavu. Zalapala jsem po dechu. Roberta znovu někam odvedli k výslechu. Seděla jsem tam ještě několik dalších hodin a hlavou mi poletovaly ty nejhorší obavy. Byla jsem unavená. Myslím, že jsem tam nakonec usnula.

Znovu přivedli Roberta. Místo řetězů mi nasadili pouta a vedli nás přes letiště ven na parkoviště. Jeli jsme na policii.

Pamatuji si, že chvíli jsem byla vyděšená, chvíli jsem pociťovala paniku, pak chvíli úplný klid a nakonec příšerný strach. Myslela jsem na svůj domov v Yorkshiru a na svoji rodinu. Na bratra, jeho dítě a taky na svého psa a kočky. Thajsko zmizelo z mého vědomí a místo něj jsem viděla studený a šedivý West Yorkshire. Viděla jsem zároveň svoji minulost i budoucnost, byly úplně pomíchané. Jsem ještě vůbec naživu? Chvíli před půlnocí jsem usnula.

S trhnutím jsem se probrala, když dodávka zastavila před policejní stanicí.

„To byl jenom sen, Roberte, viď,“ řekla jsem. „Řekni, že to byl jenom sen.“

„Ne, to je skutečnost,“ odpověděl úsečně. „A teď vylez z auta.“

Byla pořád tma jako v pytli. Policejní stanice byla někde v centru Bangkoku, ale nevěděla jsem přesně kde. Po rozvrzaných schodech jsme došli do tmavé místnosti, kde se něco hýbalo v koutě.

Už jsem moc nevnímala a měla jsem skoro jistotu, že vidím tváře křičících vězňů. Hlavou se mi míhaly stovky myšlenek najednou.

Někdo otočil vypínačem. Kancelář byla obrovská, u zdi stálo malé skládací lůžko, na kterém ležel policista. Pomalu se zvednul a celníci nás předali policii. Padlo několik slov.

Prohledali nám tašky a museli jsme vyndat všechny věci z kapes. Robert u sebe měl mimo jiné drahý fotoaparát, elektronické šachy a walkmana. Policista mu všechno zabavil. Mně sebral většinu peněz. Podepsala jsem mu stvrzenku. Bylo mi řečeno, že by mi je dole někdo ukradl. Dovolili mi nechat si svoje album fotografií. Celníci odešli a na chodbě se rozléhala ozvěna jejich smíchu.

Vedli nás jednou bránou, potom druhou, a nakonec jsme došli do prostoru osvětleného zářivkami. Na pravé straně byla obrovská místnost s mřížemi od země až po strop. Nalevo byla mnohem menší místnost, která měla mříže zepředu a z boku. Roberta zavřeli do té větší, ve které sedělo několik starších mužů, nejspíš vězňů. Mne šoupli do té menší. Z nějakého důvodu ani za jedním z nás nezamkli dveře.

Dvě strany mé místnosti tvořily mříže. Na konci místnosti byla oddělená část, která sloužila jako záchod – betonová podlaha s otvorem, vedle kterého bylo cementové koryto s odporně páchnoucí vodou. Na podlaze byla letitá špína. Smrad z vody, ve které jsem se měla umývat, byl tak hrozný, že se mi zatočila hlava pokaždé, když jsem kolem koryta procházela.

Mami, tati, šeptala jsem si pro sebe, je mi to líto, netušila jsem, že to takhle dopadne. Rozbrečela jsem se.

Strážní mně nechali pár kusů oblečení, tak jsem si u zdi na podlahu rozložila svůj kabát a snažila se usnout. Okamžitě se objevil ten policista.

„Ne,“ řekl mi a ukázal na opačný konec místnosti. „Tam nesmíte spát, musíte spát támhle.“ Přesunula jsem se a usnula.

Ráno jsem zjistila, že v cihlové zdi na konci cely je tenoučké okýnko, kterým je vidět schody nahoru do policejní stanice. Když se policista postaví na určitý schod, vidí přesně na to místo, kde jsem spala. To je asi u zadržených žen běžná praxe. Asi mě chtěli ukázat svým kamarádíčkům.

Co si teď počnu? Přinesli mi kovový tác, na kterém byla hromádka špinavé rýže s trošičkou rozvařeného zelí a položili ho přede mě na podlahu. Snídaně. Uviděla jsem něco v rohu místnosti. Zíraly na mne odtud dvě veliké oči. Převalila jsem se na podlaze a byla to největší chlupatá krysa, jakou jsem kdy viděla. Žrala moje jídlo. Byla půl metru ode mne. Ještěže nemám hlad.

Kdysi před lety, ještě v Americe, si o mně máma myslela, že jsem blázen, protože v kuchyni na stole pokaždé našla spoustu nakousnutých třešní. „Sandro,“ řekla mi, „jestli každou třešeň jenom nakousneš, tak ji hned vyhoď.“

Ale já to nebyla. Ukázalo se, že máme v domě myši. Lezly k nám ze zahrady dírou za sporákem. „Potíž je v tom,“ smála se, „že když vidíš jednu, můžeš vzít jed na to, že jich je aspoň sto. Nikdy je ale neuvidíš pohromadě.“

Hleděla jsem na krysu, myslela na ten rozhovor s mámou a pak se rozklepala. Do hajzlu, musí jich tady být stovky, běhají všude kolem a navzájem lezou přes svoje odporná mokrá těla. Najednou jsem se začala stydět, že tady vůbec jsem a že musím od svých strážců přijímat jídlo, o které se potom dělím s krysami. Ať si to klidně sežere. Nacpala jsem svůj kabát do díry, ze které předtím krysa vylezla. Na noc tam nacpu polštář.

Neměla jsem co dělat, aspoň prozatím. V cele byla špína, nashromážděná za několik let, a já se rozhodla, že si svůj příbytek trochu zútulním. Přinesla jsem si trochu vody, roztrhala košili na menší kusy a vydrhla s nimi prkennou podlahu a mříže.

Moje situace mi připadla dokonale absurdní, ale byla jsem přesvědčená, že se odtud už brzo dostanu. Jsem britská občanka. Nebudou mě tady držet dlouho. V téhle špíně.

Sebevražda je bezbolestná

Drazí rodiče,

hlava se mi točí z šoku, smutku, hanby a výčitek svědomí z téhle příšerné situace, do které jsem se dostala. Pořád si připadám špinavá a nevím, jestli si na tohle místo aspoň trochu zvyknu. Včera jsem byla u soudu a jeden hlídač mi dovolil vzít si s sebou jednoho thajského vězně jako tlumočníka. Měl jenom jednu nohu a ukázalo se, že anglicky neumí ani slovo…

Dopis rodičům, květen 1993

Každý den jsem se procházela v úzké uličce mezi oběma klecemi. Ještě šest dní jsem mohla mluvit s Robertem; stáli jsme u mříží, povídali si a nadávali na thajské policajty. Vlastně jsem se s ním bavila jenom kvůli tomu, že jsem zoufale potřebovala mluvit s někým, koho znám, i když to byl člověk, který nejvíc mohl za to, že jsem skončila v téhle díře. Ale myslela jsem si, že ví, jak nás odtud dostat.

Robert mě neustále prosil, abych ho kryla, abych říkala, že o těch drogách vůbec nevěděl, aby se mohl dostat ven. Pořád dokola mi opakoval, že mi spíš bude schopný pomoct, když bude na svobodě, než kdyby tady zůstal. Byla jsem příšerně zmatená. Pořád jsem vlastně z toho všeho byla v šoku a nedokázala si urovnat myšlenky, natož udělat racionální rozhodnutí, jak mám vypovídat o Robertovi a o tom, jakou roli hrál při tom pašování heroinu. Proč bych ale měla brát vinu na sebe?

Jedna věc byla jistá; byl pěkně vyplašený. Vystrašená žena pozná, že má chlap strach.

„Pojď, utečeme,“ řekl a ukázal na rezavou mříž vysoko nad mojí celou. „Zkus za ně zatáhnout, jestli se hýbou a podívej se, jestli se tudy dá protáhnout,“ pokračoval. „Rozhodně se dostaneme jednodušeji odtud než z vězení.“

Myslela jsem si, že se zbláznil. Nemáme zapotřebí utíkat z policejní stanice, natožpak z vězení. Nebudeme tady dlouho. Jestli chce utéct, fajn, ať to zkusí. Já ale byla moc vystrašená na to, abych se pokoušela o něco, co by policii mohlo popudit.

Robert mě dál přesvědčoval, abych řekla, že s tím heroinem nemá nic společného a já očekávala, že se mi minimálně omluví a řekne, že je mu to líto. Neřekl nic.

Hned druhý den mě v cele navštívila zástupkyně britské ambasády Jean Sharpeová. Měla na sobě hezké šaty s květinovým vzorem. Mluvila se mnou úsečným a úředním tónem. „Vaši rodiče budou informováni, co se vám přihodilo,“ prohlásila stručně.

Podala jsem jí dopis, který jsem své rodině naškrábala, v němž jsem je prosila, aby na mě zapomněli.

„Ne,“ řekla jsem, „ne prosím, neříkejte jim to. Nikomu neříkejte, kde jsem ani co se mi stalo. Odejděte a už se nevracejte.“

Vrhla rychlý pohled na můj dopis. „O váš případ by se mohla začít zajímat média, takže možná bude lepší, když se to vaši rodiče dozví od ministerstva zahraničí dřív, než si vaše jméno přečtou v novinách.“

„Média? To snad nemyslíte vážně. Média něco takového nezajímá. Mají na starosti zajímavější věci, než jsem já.“ Vyvalila na mě oči.

Uvažovala jsem, jaký trest můžu dostat; v nejhorším případě pár týdnů, možná měsíc. „Jean,“ zeptala jsem se, „kolik mi za tohle můžou dát?“

„Minimální trest je pětadvacet roků, Sandro,“ řekla, „ale můžou ti dát i maximum, což je, jak asi víš, trest smrti.“

Co? Cože? Co to sakra říkáš? Minimum? Maximum? Pětadvacet roků? Smrt?

„Ne, Jean,“ vyhrkla jsem. „To není možné. Tomu nevěřím! To nevydržím!“

Ani se nehnula. „Ale ano, vydržíš,“ řekla, „to vydržíš. Najdeš v sobě tu sílu.“

V cele byl suchý vzduch a já se zhluboka nadechla. Podívala jsem se na strop a došlo mi, že už možná nikdy neuvidím sluneční světlo. Když jsem si vzpomněla na krysy, málem jsem se pozvracela. V hlavě mi zněl můj rozhovor s Jean a celé mi to přišlo úplně šílené. Je blázen? „Najít sílu?“ To asi myslela jako žert.

„Ne, nenajdu,“ opakovala jsem. „Na to nejsem ten správný typ člověka.“

Jean znovu uhnula pohledem a podala mi brožurku se seznamem právních zástupců, řekla mi, že se uvidíme v LardYao, otočila se a odešla.

Co to je za hroznou ženskou, pomyslela jsem si. Přesto jsem potom několik dalších let na Jean spoléhala, a když se později ministerstvu zahraničí podařilo vyjednat můj přesun z Bangkoku, stýskalo se mi po ní tak, že jsem měsíc brečela. Ukázalo se, že je to báječná žena, která celou tu dobu bojovala za moje propuštění.

V celách oddělení pro potírání zločinu sedělo celkem dost Thajců a poté, co mně hned první ráno snídani sežrala krysa, jsem svoje špinavé příděly dávala vězňům v protější kleci. Pokaždé všechno zhltli za pár vteřin. Jídlo bylo bez barvy a pěkně nechutné. Mužské a ženské cely byly naproti sobě, takže nikdo neměl žádné soukromí. Sledovala jsem je stejně jako oni mě, protože jinak tady nebylo na co koukat.

V protější cele byli taky dva hubení špinaví bratři, kterým mohlo být tak šestnáct. Každou noc spali schoulení jeden do druhého. Někdo jim nabídnul 100 liber, když převezou náklaďák do Bangkoku. Zastavila je policie a našla v autě několik metráků marihuany, profesionálně slisované a zabalené. Dívala jsem se na ně, jak se k sobě tulí. Bylo na nich vidět, že strach jim sedí v žaludku jako hromada střepů.

V celách nebylo žádné přirozené světlo, ale taky tady nebyla nikdy tma. Strážci nechávali zářivky zapnuté i v noci. Když jsem vydrhla svoji celu, navěsila jsem na mříže staré noviny, aby mne světlo z chodby v noci nebudilo. Břicho mě nepřestávalo bolet a z těch zářivek mě pálily oči a příšerně bolela hlava. Ve vedlejší místnosti jsem viděla siluetu nějakého policisty.

Každý den mě vedli nahoru do služebny k výslechu. Třetí den mi policista, který měl na starosti můj případ a který vypadal jako slušný člověk, podal několik na psacím stroji napsaných listů papíru a řekl mi, ať je dole podepíšu. Do té doby jsem se snažila co nejvíc spolupracovat, ale když jsem uviděla oficiální dokument, napsaný na stroji thajsky, zpanikařila jsem. Vzpomněla jsem si na to, co mi kdysi říkal můj otec.

„Nikdy nic nepodepisuj, Sandro,“ varoval mě vždycky, „dokud sis nepřečetla a nepochopila to, co je drobným písmem. A když se ti to nelíbí, tak to nepodepisuj.“ I tady, 7000 mil od domova, to dávalo dokonalý smysl.

„Ne,“ řekla jsem, „to nepodepíšu. Co je tam napsáno?“

„Nic,“ řekl ten policista. „Jen to, co jsi mi řekla.“

Nastalo ticho. Bylo jasné, že lže a že na těch papírech je něco jiného. Zamračil se. Taky by to mohl být můj rozsudek smrti.

„Ne,“ zopakovala jsem mu to, „to nepodepíšu.“

„Podepiš to,“ řekl ještě jednou, tentokrát důrazněji. „Když ty nepodepsat, soud ti dát ten velký trest. Podepiš.“ Bylo jasné, že mluví o trestu smrti, ale podepsat jsem to nemohla. Dál naléhal. „Když můj král dát amnestie vězňům, ty nedostat amnestie, když nepodepíšeš. Ty umřít v thajský vězení. Když ty požádáš o královské pardon, nedostaneš, když nepodepíšeš.“

Dál a dál opakoval svoji podepisovací mantru a vyhrožoval mi, že strávím zbytek života ve vězení. Měla jsem strach, ale nepodepsala jsem. Druhý den si pro mě přišel dolů asi ve čtyři hodiny ráno.

„Vstávej, vstávej, ty podepsat.“ Odmítla jsem a napětí mezi námi zhoustlo. Později se vrátil a nabídnul mi, že mi půjde koupit k jídlu, co budu chtít. Věděl, že jsem už celé dny nejedla. „Podepíšeš?“ prosil mě a předstíral, že jsme dobří známí a chápe moji nepříjemnou situaci.

„Ne,“ řekla jsem, „nepodepíšu.“

Takhle to pokračovalo několik dalších dnů. Nakonec mu došla trpělivost a nechal si mě znovu předvolat k sobě do služebny. Zavřel za mnou dveře a zašeptal: „Nemůžu zastavit své muže, aby k tobě v noci chodili, když ty nepodepíšeš. Líbíš se jim, ale já jim říkat ne.“ Bylo jasné, co má na mysli, ale mně to bylo jedno, ať si mě klidně znásilní. Já se s tím nějak vyrovnám, ale ten zatracený papír mu nepodepíšu.

„Dělejte, co se vám líbí, ale já to nepodepíšu.“

Robert koupil od jednoho policisty thajskou whisky a tu noc jsme ji spolu vypili. Nic jsem nejedla a strach mi obíhal po těle jako satelit. Snědla jsem lahvičku paracetamolu a balení antidepresiv a celé to zapila tou whiskou. Už jsem těch sraček měla dost. Připadlo mi to jako nejjednodušší cesta z toho všeho. Chtěla jsem to ulehčit všem, koho se to týkalo: rodině, přátelům a dokonce i thajským úřadům.

„Jdu spát, Roberte,“ řekla jsem mu někdy kolem sedmé večer. „Nebuď mě.“

Někdy nad ránem jsem se vzbudila, nad hlavou mi bzučelo obvyklé světlo zářivek. Doufala jsem, že jsem mrtvá. I když jsem věděla, že jsem naživu, představovala jsem si, jak vypadá smrt – nebolí to, jen je všechno trochu v mlze a kolem je všechno šedivé. Kráva pitomá. Můj patetický pokus o sebevraždu se nezdařil. Dopotácela jsem se na záchod, uklouzla jsem a hlavou praštila do betonového koryta. Ležela jsem tam na mokré podlaze a uvědomila si, že nejsem v nebi, ale pořád ještě v thajském pekle. Pořád jsem cítila příšerný zápach policejní stanice.

Proboha, Sandro, ty seš ale idiot. Ty se neumíš ani zabít, aniž bys to zvrtala.

Ráno mi Robert řekl, že měl podezření, že se chci zabít. Myslím, že si přál, aby se mi to povedlo.

Zrovna jsem byla u dalšího výslechu, když do hlavní místnosti policejní stanice vešly dvě ženy. „Ksakru, novináři,“ řekl policista.

Obě ženy vypadaly na Britky a byly přibližně stejně staré jako já. Byly blond a velmi hezké. Nevím proč, ale když jsem je uviděla, měla jsem takovou radost, že jsem vyskočila ze židle a běžela je přivítat.

Přišly se na mě podívat, to je skvělé. Dostanou mě odtud ven.

„Kamarádka nám řekla, že jsi tady.“

Měla jsem takovou radost, že vidím někoho, kdo není Thajec, že jsem začala hystericky blábolit. „Chtějí, abych jim podepsala papíry, které jsou v thajštině. Co myslíte, mám to podepsat? Podepíšu to? Co si o tom myslíte? Jak dlouho tady ještě budu? Co…“

Obě se shodly, že na mém místě by to asi nepodepisovaly, a ptaly se, co si o tom myslí můj právník.

„Právník? Co tím myslíte?“

Žádného právníka jsem neměla. Ani jsem o žádném neuvažovala. Jestli už jsem prý volala domů nebo něco. Ne, ještě ne. To mě taky ještě nenapadlo.

Velitel stanice řekl svému zástupci, ať mne odvede dolů, a obě ženy šly za námi. Dovolili nám stát a hovořit. Stála jsem na jedné straně mříží a ony na druhé. Jmenovaly se Victoria a Olivia. Jedna pracovala pro Rádio Four a druhá pro Guardian.

Během chvíle jsem jim o sobě řekla všechno, odkud jsem a jak jsem milovala koně, jak hloupě jsem se občas chovala a jak jsem se dostala do Thajska a jak jsem nakonec skončila tady. Ukázala jsem jim všechny svoje rodinné fotografie, pověděla o miminku, které se nedávno bratrovi narodilo, a jak nemůžu svoje rodiče žádat o peníze, protože mají doma taky svoje starosti.

Myslela jsem si, že se jen tak zastavily na návštěvu. Vůbec mi nedošlo, že přišly, aby o mně mohly napsat. Když se Victoria zeptala, jestli by mi nevadilo, kdyby si mě vyfotila, tak mě to zaskočilo, ale byly na mě tak hodné, že jsem řekla jenom: „Proč ne?“

Dala policistovi nějaké peníze a otevřela svou tašku, ve které měla objektivy, blesky a několik fotoaparátů. Já tam stála, ruce za zády, potom ruce sepnuté vepředu, pak jsem se rukama chytila mříží a nakonec jsem si dala hlavu do dlaní. Udělala jsem všechno, co po mně chtěla.

Victoria mačkala spoušť a já se mezitím modlila, aby tyhle snímky, jak stojím za mřížemi, nikdy nikdo neviděl. Od roku 1993 jsem už Victorii nikdy neviděla, ale ty fotky jsem v novinách viděla za ta léta snad stokrát.

Druhý den přišly Olivia s Victorii na policejní stanici znovu a přinesly mi obrovské láhve jahodového mléka, velký sáček cukroví a pytlík pomerančů. Typické dárky pro vězně. Pár láhví mléka jsem vypila a cukroví a pomeranče si nechala až k soudu. Jídlo za pár fotek, to byl dobrý obchod.

„Pamatuješ si ty dvě holky z Birminghamu, které zatkli před pár lety?“ zeptala jsem se Roberta. „Vím jistě, že to bylo v Thajsku a že se kvůli nim tisk mohl přetrhnout. Jean Sharpeová mi říkala, že se možná začnou zajímat i o nás. Co myslíš? Myslíš, že budou zítra u soudu novináři?“

Karyn Smithová a Patricia Cahillová, dvě mladé holky z Birminghamu dostaly tresty 18 a 25 let za to, že se v roce 1990 pokoušely propašovat z Thajska přes 60 liber heroinu, který by na trhu stál asi 4 milióny liber. Naštěstí se vyhnuly trestu smrti i přes velké množství heroinu, které s sebou vezly.

Pamatuji si, že jsem je ještě v Anglii viděla v televizi, ale odjela jsem tři měsíce před tím, než byl vynesen rozsudek, a nikdy jsem se nedozvěděla, kolik let dostaly. Než jsem odjela do Thajska, varoval mě jeden můj starší známý v hospodě. „Nejezdi tam,“ zabručel, „skončíš ve vězení s těma dvěma holkama z Birminghamu.“ Jedna z prvních tváří, které jsem uviděla o dva roky později, když mě převezli do LardYao, patřila právě Karyn Smithové.

„Teď ale vážně, Roberte,“ pokračovala jsem, „ty si opravdu myslíš, že zítra u soudu nebudou žádní novináři, když uvážíš, kolik pozornosti věnovali těm dvěma holkám?“

„Nebuď hloupá, Sandro.“

Vsadil se se mnou, že u soudu nebudou žádní novináři. Když nějací přijdou, mám u něj láhev šampaňského. Chtěla jsem mu věřit, ale věděla jsem jistě, že to šampaňské bude každopádně ležet pěkně dlouho u ledu.

Ve čtvrtek po našem zatčení nás odvezli k soudu. Večer předtím mi nařídili sbalit si všechny svoje věci, protože na stanici se už nevrátím. Díky bohu, pomyslela jsem si, nikde to nemůže být tak hnusný jako tady. Ani tentokrát dveře od mé cely nezamkli, takže jsem se šla projít do uličky a pověsila zvenku na mříže svoji thajskou noční košili.

Ráno jsem ji šla sundat a pak jsem se chtěla jít umýt. Kruci, nemohla jsem věřit svým očím. Za bránou na konci chodby se tlačila velká skupina lidí s televizními kamerami a další pobíhali kolem se zápisníky a tužkami, okukovali mě a šmejdili kolem dokola. Tisk se dostavil.

Chvíli jsem na ně jen tak zírala a pak jsem utekla zpátky do klece. Ve spěchu jsem začala věšet oblečení na mříže, skrze které mě chodívali šmírovat policajti. Novináři se už určitě nemůžou dočkat, až si mne v téhle špeluňce vyfotí. Ne, ne, ne. Rodiče a přátelé mě nesmí vidět, jak tady pobíhám jako zvíře. Nechtěla jsem, aby mě tady viděl kdokoli. Prosím, nechte mne na pokoji.

Kolem půl deváté přišel do mé cely jeden z policistů, upravil si vlasy, pak si je načesal a řekl mi, že mám jít s ním. Sundával moje šaty z mříží a přitom na mě znovu zavolal. Všechny věci, které se válely na zemi, mi nacpal do tašky. Mě i Roberta postrkoval před sebou na chodbu a my se ocitli uprostřed pokřikujícího davu novinářů.

Nespala jsem a kromě toho mléka jsem nic nejedla. Vlasy jsem si umyla vodou z betonové nádržky a doufala, že před soudcem nebudu vypadat tak hrozně, jak jsem se cítila. Široké modré puntíkaté kalhoty, bílá košile a zelené boty by taky mohly udělat dojem, nebo bych v nich aspoň mohla vypadat seriózně.

Policie mi vrátila moji tašku a k mému velkému údivu mi policista, který žil v patře, vrátil v hnědé obálce i zbytek mých peněz, které mi předtím zabavil. I když jich nebylo moc, později se mi zatraceně hodily. Na stanici přišlo několik Robertových přátel a on jim předal svého walkmana, fotoaparát a elektronické šachy. Mne ignorovali a bavili se spolu šeptem.

Před pár dny, když jsem napsala svůj první dopis rodičům, se mi kupodivu dost ulevilo. Od té chvíle jsem si řekla, že už nejsem ten člověk, kterým jsem byla dřív, a že už nemám žádnou rodinu. Takhle to budu mít mnohem snadnější, budu v tom jenom já sama. Nějak jsem sama sebe přesvědčila, že je možné tuto zkoušku přežít, ale jedině, když na to budu sama. Dalo se to udělat jediným způsobem: vzdát se své minulosti. Když se dokážu odpoutat od své minulosti, pak cokoli se mi přihodí v příštích týdnech, měsících a chraňbůh letech, pak mně to bude úplně jedno.

To všechno se změnilo, když jsem uviděla ty novináře. Vzpomněla jsem si na všechny doma. Teď se o mně dozvědí a já přitom nechtěla, aby kdokoli věděl, kdo jsem nebo cokoli o mé rodině. Nechtěla jsem, aby někdo moji rodinu z čehokoli obviňoval.

Jedna z těch kamer měla na boku velkými písmeny napsáno ITN a já musela pořád myslet na svého dědu. Každý den se díval na zprávy na ITN a já věděla, že uvidí, jak mne thajská policie přiváží k soudu. Určitě z toho dostane infarkt a umře. Vypadněte s tou posranou kamerou! křičela jsem uvnitř. Policista mě protlačoval davem a já si rukama zakrývala obličej. Neboj se, dědo, myslela jsem si, jsem v pořádku.

Mnohem později mi lidé říkali, že když mě tehdy viděli v televizi, poznali, jak hrozně špatně na tom jsem. Ale já nebrečela kvůli sobě, ale kvůli dědovi. Když jsem ho viděla naposledy, už to byl sešlý stařík.

„Je mi to líto,“ vykřikla jsem do davu. „Počkej na mě, dědo, prosím! Prosím, neumírej.“

„Jak se cítíte?“

„Z čeho vás obvinili?“

„Jak to vypadá na celách?“

„Proč jste to udělala?“

„Čí to byl nápad?“ Reportéři mě šokovali. Nepřišli na policejní stanici, aby mě viděli, ale aby mě očumovali. Tlačili a strkali se, aby měli lepší výhled, a přitom na mě nepřestávali pálit stupidní otázky. Jak asi mysleli, že mně přitom bylo?

Kamery vrčely a fotoaparáty cvakaly. Byla jsem zvíře v zoo. Byla jsem někde mezi životem a smrtí. Věděli to mí rodiče? Co si myslím o trestu smrti pro pašeráky drog? Proboha, co je tohle za lidi?

„Mámo, miluji tě,“ vzlykala jsem. „Táto, miluji tě.“ Připadala jsem si úplně ztracená. Tolik mi chyběli. Chtěla jsem být s nimi doma a omluvit se za všechno, co jsem jim kdy provedla. Táto, měl jsi pravdu, vždycky musí být všechno po mém. Podívej se, kam mne to přivedlo. Mámo, promiň, že jsem tak sobecká. Podívej se, kde teď jsem. Nenáviděla jsem se.

Robert seděl na korbě otevřeného náklaďáku, hlavu v dlaních a na všechno odpovídal jen: „No comment.“ Vždycky jsem to slyšela říkat lidi ve filmech a nikdy by mě nenapadlo, že to uslyším ve skutečnosti. Snažil se tak oddělit od toho, co se kolem něho dělo, ale z jeho slov byla stejně cítit určitá vina a zmatek, jako kdyby jej drtila pravda, která byla moc velká, než aby jí rozuměl.

„Babi a dědo, promiňte mi to. Počkejte na mě, počkejte na mě.“ Z mých slov čišela příšerná prázdnota a slabost.

Posadili nás do rezavé dodávky. Já seděla vepředu, bez pout, Robert vzadu, z každé strany jednoho policistu. Na rukou měl pouta. Vezli nás přes Bangkok a trvalo zhruba hodinu a čtvrt, než jsme se dostali k soudní budově. I když jsem nevypadala jako vězeň, rozhodně jsem se tak cítila.

Projížděli jsme taky kolem paláce thajského krále Bhumibola Adulyadeje, což bylo docela surreálné. Mnohokrát jsem za poslední dva roky kolem tohoto paláce procházela a teď mě tady vezou v policejní dodávce. Vzadu za palácem je plocha obdělávané půdy se železnými zábradlími a zahradami. Král pěstuje na většině svých pozemků zemědělské plodiny, jinde se zase líně popásají vykrmené krávy. Taky má hodně skleníků.

Dodávka pokračovala v jízdě. Viděla jsem děti na cestě do školy, lidi, jak jedou do práce autobusem nebo na kole, prodavače u svých Stánků. Někteří křičeli, jiní jen ukazovali prstem. Jedni se usmívali, druzí mračili. Najednou jsem se do téhle země znovu zamilovala.

Cos to udělala, Sandro? Cos to udělala? Nemohla jsem potlačit slzy. Pořád jsem myslela na to, že kdyby nás na letišti nezastavili, možná bych zrovna dnes odlétala zpátky do Británie. Bylo to tak zvláštní, že chybělo málo a všechno mohlo klapnout. Teď ale bylo všechno jinak. Kupodivu jsem byla téměř šťastná; aspoň se nebudu domů vracet s tajemstvím. Pochybuji, že by je moje svědomí udrželo v bezpečí příliš dlouho.

Dodávka zastavila na křižovatce. Kousek od nás kdosi prodával buddhistické modlitební korálky, které se vyrábějí z drobných kvítků. Lidé si je obvykle věší na zpětná zrcátka a na miniaturní domky, které mají lidi chránit před zlými duchy. Koupila jsem si dvoje a vzala si je k soudu. Doufala jsem, že mi tyhle kvítky zaručí prominutí trestu za můj zločin. Potřebovala jsem nějak vyjádřit, že toho lituji. Potřebovala jsem modlitbu. A potřebovala jsem taky veškerou pomoc, kterou jsem mohla dostat.

Do soudní budovy jsme vešli zadním vchodem, kolem masivní klece plné lidí, kteří pokřikovali a ječeli. „Koukněte na tu bělošku,“ zakřičel jeden z nich. Kolem klece stály rodiny vězňů a všude byl neuvěřitelný hluk, protože všichni mluvili a křičeli najednou. Mříže a klece byly všude kolem. Místnost byla přeplněná masou lidí; připomínalo to výjev z Goyova či Boschova obrazu.

Řev byl ohlušující. Bylo tady šero a působilo to celé zlověstně. Všichni vězni na sobě měli špinavé hnědé šortky a trička. Vypadali jako zvířata. Brutality se tady neděly někde v zákulisí.

To je skutečnost. Připadalo mi neskutečné, že jsem součástí něčeho takového. To nejsem já. To se určitě děje někomu jinému. To musí být nějaký omyl. Tak je to, je to jeden veliký omyl. Přece mě nemůžou zavřít sem; jen tudy procházíme.

Dál jsme procházeli kolem té hrůzostrašné klece, uličkou mezi vězni a návštěvníky, až jsme došli do světlem zalité klimatizované místnosti. Na jedné straně stála skleněná přepážka s boxy a řadou dřevěných lavic. Nařídili nám s Robertem, abychom se posadili úplně dozadu. Sedla jsem si, položila svoje tašky na podlahu a začala si loupat pomeranč, který jsem si s sebou přinesla. Otočilo se na mě několik Thajců a vyděšeně se na mne dívali.

„Co to děláš?“ zdálo se, že říkají jejich pohledy. „Tohle není piknik.“

Dál jsem si trochu nervózně loupala pomeranč. Prostě jsem nevěděla, co mám dělat a jak se chovat. Nebyla jsem schopná si urovnat myšlenky v hlavě. Dívala jsem se na pomeranč a připadala si jako blázen. Snědla jsem ho a cítila, jak mne jeho šťáva dusí.

Po celé délce místnosti postávali dozorci v tmavě béžových uniformách. Pak do místnosti vešli další dva. Přiváděli nějakého člověka v chorobně hnědém zpoceném tričku a šortkách. Kůži měl dočerna spálenou od slunce. Ten ubožák vypadal příšerně. Jeho tvář vypadala jako rakovina pod mikroskopem.

Většina Thajců, pokud zrovna nepracují na ulici nebo na stavbách, má světlou pokožku; dělají všechno pro to, aby nemuseli na slunce a jejich pokožka zůstala co nejsvětlejší. Hlavu měl vyholenou a kotníky měl spoutané párem sloních řetězů.

Byly to veliké železné kruhy, široké v průměru skoro palec. Mezi nimi byl řetěz, asi tři stopy dlouhý a palec tlustý. Uprostřed je vždycky uvázaný provaz, kterým si vězni řetěz drží, aby mohli chodit a nezakopávali o něj. Při chůzi to celé vydává těžký řinčivý zvuk. S tímhle řetězem se nedá normálně chodit, musíte se šourat a jednu nohu vláčet za sebou.

Když toho muže přiváděli k soudu, jen jsme se na sebe s Robertem podívali a tiše zírali. Byl to šok. Nemohli jsme tomu uvěřit, bylo to odporné. Hrůzou mi vstávaly vlasy na hlavě. Co proboha udělal?, uvažovala jsem. Muselo to být něco příšerného, když skončil takhle. Nejspíš to byl masový vrah, možná znásilnil spoustu žen. Posadil se kousek od nás a mně teprve teď došlo, že jsme v soudní místnosti. Rychle jsem schovala pomeranč do tašky. Doteď jsem si myslela, že jsme v čekárně.

Vepředu seděla spousta úředníků, všichni na sobě měli typické úřednické uniformy. Jeden z nich vstal, vzal nějaký papír a podal ho prvnímu z obžalovaných. Uslyšela jsem svoje jméno, pak Robertovo. Policista, kterého jsem si pamatovala ještě z policejní stanice, přešel k přepážce, kde mu podali dva papíry, které nám vzápětí přinesl. Podal mi jeden z nich a řekl, že to mám podepsat.

Neměla jsem na vybranou. Nervózně jsem ten papír podepsala a dostala kopii. O pár týdnů později jsem zjistila, že to byl prostě papír, kterým jsem souhlasila s dalším pobytem ve vazbě. Měla jsem ve vazbě strávit dalších 11 dní, než policie sepíše formální obvinění. Prokurátor bude mít 84 dnů na to, aby náš případ dostal k soudu, a my budeme mezitím čekat na jejich rozhodnutí a každých devět nebo jedenáct dní jezdit k soudu podepsat další prodloužení vazby.

Po téhle proceduře nás odvedli zpátky stejnou cestou, jakou jsme přišli, kolem té řvoucí smečky. Teď to bylo černé na bílém: byli jsme vězni. Roberta zavřeli do klece nalevo. Později ho převezli do věznice Klong Prem. Rozloučili jsme se, popřáli si hodně štěstí a kupodivu mi přišlo, že to oba myslíme upřímně. Budeme to štěstí potřebovat. I přes to, co se stalo, mi Robert dál připomínal domov. A taky jsme oba měli strach, takže naše rozloučení nám pomáhalo trochu zaplašit obavy o naši budoucnost.

Teď jsem byla sama. Úzkou chodbou mne kolem úředníků odváděli dozorci dolů po schodech. Došli jsme k další zamřížované místnosti. V mřížích byla brána a za ní kancelář, oddělená dalšími mřížemi. Mříže byly všude, kam jsem se podívala. V kanceláři postávaly dvě dozorkyně, na sobě vojenskou uniformu a gumové sandály. Přišly ke mně, podepsaly nějaké papíry a převzaly mě do vazby.

Beze slova vyskládaly obsah mé tašky na podlahu. Jedna z nich vzala všechno moje spodní prádlo a nacpala je do plastikové tašky.

Když z tašky vytáhla kartón cigaret, obě se usmály a položily ho stranou, stejně jako zbytek mého oblečení. Do igelitky mi potom daly ještě nějaké toaletní potřeby, mejkap a album rodinných fotografií.

Všechno ostatní naskládaly zpátky do mé cestovní tašky a odnesly do kanceláře. „Nesmět, nesmět,“ křičely obě dohromady. Sebraly mi i moje modlitební korálky. To si opravdu nezasloužím takové posvátné předměty?

Prohledali mi moji příruční kabelku, ale nenašly balíček cigaret, který jsem schovala do vnitřní kapsy. Nechali mi v ní jen pomeranče a pytlík sušenek. Následovala důkladná osobní prohlídka. Pak mi řekli, ať si sundám boty. Otevřely bránu, strčily mě do cely a zabouchly za mnou.

V cele bylo asi třicet lidí a na první pohled nevypadali jako lidské bytosti. Všichni na sobě měli hnědé oblečení podobající se pytli. Všichni byli bosí, špinaví a povalovali se po zemi. Dvě holky seděly u zdi a navzájem si probíraly vlasy a vybíraly vši. I mně zabavili boty. Nebyla jsem na tom o nic líp než ostatní. Ve vzduchu viselo hmatatelné očekávání.

Na druhé straně mříží stály Olivia s Victorií. Když si jich dozorkyně všimly, řekly mi: „Mít tady dvě přítel, my dát tvoji tašku?“ Než jsem měla šanci odpovědět, předaly jim moji tašku. Bylo to moje jediné spojení s mým starým životem, a i když jsem v tašce neměla nic důležitého, sledovat, jak ji předávají dvěma skoro cizím lidem, nebylo nic příjemného. Spolu s taškou přede mnou mizel i můj život.

Když se brána zavřela, šla jsem k místu, kde stály Olivia s Victorií. Stály jsme asi dvanáct stop od sebe a v místnosti bylo šero, ale byla jsem ráda, že jsou tady.

„Můžete dát vědět mému dědečkovi?“ zeptala jsem se. Bála jsem se toho, až mne uvidí v televizi. Když se o mně dozví předem, nebude to pro něj takový šok. Dala jsem Olivii adresu a telefonní číslo svého bratra.

„Řekněte mu, ať zavolá dědečkovi, prosím.“

Opravdu bratrovi zavolala a ten dědu varoval.

Přemýšlela jsem, jak se asi daří Robertovi, jestli se mu děje to samé co mně. Na policejní stanici se zhoršily moje bolesti břicha a u soudu jsem nemohla skoro ani chodit. A tady v téhle cele to bylo stejné, žaludek se mi svíjel v křečích.

V cele nebylo žádné přirozené světlo a vzduch byl vydýchaný a štiplavý. Všude byla špína a smrad jako na nejhorším záchodě. Na jedné straně cely byl oddělený prostor s thajskými záchodky – byly to v podstatě díry do země, vedle kterých stály velké nádrže vody.

Těžký vzduch mne pálil do očí, dráždil mi kůži a nosní sliznici. Všechny Thajky vypadaly, že je jejich okolí naprosto nezajímá, ale já tam seděla a rozhlížela se kolem v bezmezném úžasu. Přišla ke mně nějaká žena a začala na mne mluvit anglicky. Jmenovala se Anna a byla z Nigérie. Slyšela, jak se bavím s Olivií a Victorií, a řekla mi, že je mohu požádat, aby mi sem nosily jídlo.

„Můžeš jíst všechno, na co budeš mít chuť,“ řekla.

„Nemám hlad.“

Nechápavě se na mne zadívala. Jídlo bylo to poslední, na co bych pomyslela, ale Anna naléhala, abych si něco objednala. Vězení nedává lidem, co čekají na soud, žádné jídlo ani vodu, a protože Anna nemá ve městě žádné přátele, rodinu ani kontakty, nemá dnes co jíst.

Annu čeká soud za to, že jí manžel nařídil jet do Bangkoku a přivézt balík, který jí měl předat jeho přítel. Nevím, jestli věděla, co v tom balíku bylo, ale když jsem ji rok poté znovu viděla, byla už odsouzená na doživotí – 99 let – za pokus o vyvezení kila heroinu z Thajska.

Pořád jsem ještě měla ten pytlík cukroví a pomeranče, ale vůbec mě nenapadlo je Anně dát; myslela jsem, že tady všechny chuť k jídlu přejde stejně jako mne. Vůbec mě nenapadlo, že většina z žen už je tady celé měsíce, některé i roky, a že mají hlad jako psi.

„Dnes večer tě odvezou do LardYao,“ řekla Anna. „Zítra uvidíš ty dvě Angličanky, co tam sedí za pašování heroinu.“

LardYao bylo ženské oddělení věznice Klong Prem, známého „bangkockého Hiltonu“. Měla na mysli Patricii Cahillovou a Karyn Smithovou.

Anna o mne rychle ztratila zájem a já byla úplně na dně, zoufalá a opuštěná. Jedna z úřednic, tlustá, strohá a dost agresivní, přistoupila ke mřížím a zakřičela několik jmen. Holky, které volala, se shromáždily u mříží a padly na kolena. Poslušné a pokořené vypadaly jako zvířata v zoo před svými cvičiteli. Bylo to příšerné.

Úřednice jim rozdala papíry od soudu. Holky si je přečetly, některé vypadaly, že mají radost, jiným se ve tváři objevilo zoufalství. Těm, které se usmívaly, právě přišla zpráva, že budou ještě ten večer propuštěny domů na kauci. Ostatním byla kauce zamítnuta a budou muset čekat dalších jedenáct dní na další slyšení. Několik dalších dostalo oficiální potvrzení trestu, který právě u soudu dostaly.

Do vězení přicházeli příbuzní a přinášeli rýži, ovoce, ořechy a další thajské pochoutky, které dozorkyně napřed zkontrolovaly a pak je podávaly ženám do klece. Nadšení, které vězeňkyně projevovaly při otevření každého balíčku, ve mně vzbuzovalo soucit, ale pak mi došlo, že v sáčcích není jenom jídlo a pití. Pod vajíčky, rýží a zeleninou se často skrývaly i zapalovače, cigarety, peníze, šňupací tabák a léky.

Ti, kdo dostali svůj příděl, utíkali dozadu, posadili se do kroužku, roztrhli obal a začali si cpát jídlo plnými hrstmi do pusy. Já tam jen mlčky seděla. Už několik hodin jsem neměla cigaretu. Pak jsem si vzpomněla na krabičku cigaret, kterou dozorkyně přehlédly. Některé vězeňkyně už mě předběhly a kouřily na záchodcích. Někdo jim asi do cely propašoval cigarety. Vyndala jsem svůj balíček a poprvé od chvíle, co mě sem zavřeli, se o mě holky začaly zajímat. Nabídla jsem krabičku jedné z nich, doufala jsem, že se dá se mnou do řeči. Nic takového. Popadla celou krabičku a thajsky zavolala na ostatní.

Všechny zalezly na záchodky a já několik vteřin sbírala odvahu, abych se vydala za nimi. Poprosila jsem o jednu cigaretu. Dřepla jsem si vedle nich. Cigareta chutnala báječně. Pak jsme se přikrčily a vyplazily se ven. Nabídla jsem holkám svoje cukroví a pomeranče a za pár minut bylo všechno pryč. Seděly jsme tam a usmívaly se na sebe. Právě jsem porušila svoje první vězeňská pravidla.

V půl šesté večer si všechny holky vyzvedly svoje boty a seřadily se u brány. Odjížděli jsme odtud.

Vězeň č. 228/36

Drazí rodiče,

… celé odpoledne se mi zase chtělo brečet… jsem na dně. Doživotní trest tady znamená 100 let a zdá se, že většina lidí u soudu dostává právě doživotí. Většina žádostí o milost je zamítnuta… a „trest smrti“ tady znamená smrt… včera za mnou přišla jedna kolegyně z univerzity, přinesla mi mýdlo a šampón. Hrozně jsem se před ní styděla. Nějak si poradím s tímhle podivným světem zdí, ale když sem přijde někdo zvenčí, tak se hroutím…

Oba vás miluji

Sandra

Dopis domů, leden 1993

Venku bylo pochmurné šedé světlo. Převáželi nás přes město v náklaďáku s klecí na korbě. Lidé na ulici si nás prohlíželi a ukazovali svým dětem. Byly jsme veřejným majetkem, vystaveny posměchu kolemjdoucích.

Vzadu na korbě seděli dva hezcí mladíci s puškami v rukách. Napadlo mě, že bych se mohla pokusit o útěk a doufat, že mě zastřelí. Jeden z nich mi uklidňujícím, takřka rodičovským hlasem řekl, že vězni na útěku se vždycky střílí zezadu do kolen. Je lepší, když si odpykají celý svůj trest, než aby je zabili.

Asi za hodinu nákladní auto trhavě zastavilo před LardYao; jako by cítilo neochotu žen, které vezlo. Na autě sedělo tolik žen, že jsem přes ně jen stěží viděla robustní světle zelenou bránu. Ta se otevřela a náklaďák vjel dovnitř.

Tak, pomyslela jsem si. Tak tohle je opravdové vězení. Bylo tady víc cihel, mříží a zářivek, než jsem si kdy byla schopná představit.

Poprvé jsem zaslechla ten nezaměnitelný rachot kovových klíčů, který budu poslouchat ještě několik let. Přikázali nám seskákat z korby, pak nás dva policisté spočítali a zavřeli do úzké, vlhké a tmavé betonové cely. Po zemi skákaly maličkaté žáby, ani ne centimetr dlouhé. Jinak se nic nehýbalo.

Zvláštní bylo, že mi tohle vězení bylo povědomé, jako kdyby ve vzduchu zůstaly vzpomínky žen, které tudy prošly. Kolem mne se tlačila spousta žen, mladých i starých. Trhaly si šaty a strkaly se dopředu ve frontě, která se mezitím vytvořila. Já si svoje šaty nechala na sobě a zůstala stát na konci.

Otevřely se těžké ocelové dveře. Pět žen jimi prošlo. Mohla jsem dveřmi vidět ven. Byla tam tráva a strom. Viděla jsem krásné trávníky a záhony květin. To je nádhera! myslela jsem si. To nebude tak hrozné. Minimálně budu moct vidět oblohu.

Dalších pět žen bylo na řadě. Pak dalších pět, a tak to šlo dál, až nás tam zbylo jen několik. Byla jsem na řadě. Měla jsem strach, ale zároveň už jsem chtěla být uvnitř, abych zjistila, jak moc špatné nebo dobré to ve vězení bude. A pokud tam mají stromy…

Dveře se otevřely a já uviděla blonďatou hlavu v modré uniformě. Byla to Australanka a jmenovala se Nola Blakeová. Jaká úleva, vidět její malou blonďatou hlavičku mezi všemi těmi černovlasými Thajkami. Měla na obličeji trochu moc mejkapu, byla vyzáblá na kost, měla vrásky a celá vypadala dost hrubě. Vyznala se tady. Velitelé věznice jí důvěřovali a požádali ji, aby šla přivítat tu farang – cizinku – a tlumočit pro ni. Modrou uniformu měla, protože už byla odsouzena a byla regulérní vězeňkyní. Mluvila plynně thajsky.

„Vítej v bangkockém Hiltonu.“

Ve vězení byl sice klid, ale mně připadlo naprosto chaotické. Ostatních 1700 vězeňkyň bylo zamčeno na noc, ale všude jsem cítila sladkokyselý pach zpocených těl. Musely jsme se svléknout a další vězeňkyně nás velice podrobně prohledaly. Dostala jsem tlustý hnědý džínový sárong, jaký tady nosí všichni, kdo čekají na soud, a košili. To byla moje uniforma. Většinu mých osobních věcí, co mi ještě zbyly, odnesla Man Kwilleanová, Číňanka z Hong Kongu, které jsem později dala přezdívku Rifkin, což byla postava vězeňského donašeče ve filmu Půlnoční expres.

Rifkin vyndala věci z mé igelitky a cestovní tašky na podlahu, vzala si moje hodinky a pár šperků, co jsem měla, ale dovolila mi nechat si album rodinných fotografií. Boty a oblečení mi nacpala do kožené tašky a už jsem je nikdy potom neviděla. Měla jsem pocit, jako kdybych padala do propasti.

Dostala jsem malý špinavý pytel s pískem jako polštář. Nola mne zavedla do špinavé zelené místnosti, která sloužila jako umývárna. Přímo naproti nám stál na zemi masivní zásobník na vodu, obložený modrými kachlíky. Kromě malé loužičky na dně v něm nebyla ale žádná voda. Měla jsem sice kartáček na zuby a mýdlo, ale netušila jsem, jak se mám bez vody umýt.

Kolem se potloukalo několik znuděných žen, žádná z nich neměla podprsenku. Na sobě měly jenom krátké sárongy kolem pasu a vypadaly jako mladí kluci.

„To jsou divošky,“ řekla Nola, když viděla, jak na ně civím. Nikdy jsem nic takového neviděla; měly hrubá, amatérsky udělaná tetování, která jim pokrývala těla modrými a zelenými čárami. Některé měly na rukách, na nohách a na zádech neuměle vytetovaná srdce a ornamenty, jiné zase slova jako Smak, namísto Smack (angl. heroin).

Přítomnost těchto divošek mě pořádně vyděsila. Měly krví podlité divoké oči. Nola se s nimi pustila do řeči, smála se a žertovala s nimi v thajštině, ale já neměla tušení, o čem se baví. Mimoto jsem pořád přemýšlela, jak se mám umýt.

„Máš misku?“ zeptala se mě Nola.

„Ne.“

Někam odběhla a přinesla mi svoji misku, zatímco já tam stála a na všechny zírala, úplně ohromená.

Plastiková miska, kterou mi Nola přinesla, měla asi šest palců v průměru. Používala se na nabírání vody z nádrže a polévání, což je typický thajský způsob koupele. Takhle se budu sprchovat. Jak ale dostanu tu kaluž vody z nádrže ven? Jedna z divošek postavila kbelík pod kohoutek a ten se rychle naplnil vodou. Miskou si nabírala vodu z kbelíku.

Ve věznici LardYao má kbelík cenu zlata. Jsou drahé, a když ho máte, je to symbol vašeho privilegovaného postavení. Pokud máte svůj kbelík, uděláte skoro cokoli, abyste si ho udrželi.

Nola mi řekla, že se „klukům“, kteří se sprchují u nádrže, líbím, takže si od nich jejich kbelík můžu půjčit. Styděla jsem se svléknout, ale pořádně se umýt v sárongu taky moc dobře nešlo. Po dlouhém dni ve vazební cele u soudu mi bylo horko, byla jsem špinavá a unavená. Vyčistila jsem si zuby bez pasty. Nola mi přinesla tenké bavlněné šortky a tričko: moje nové pyžamo.

„Vezmi si tohle,“ řekla. „To je lepší než to, co máš na sobě, v tom se nedá spát.“

„Díky.“

„Máš hlad?“

„Ne.“

„OK.“

Připadala jsem si jako malé dítě. Řekla mi, že ve čtvrtek sem chodí křesťanští misionáři a mají dovoleno nosit vězňům jídlo. Nabídla mi polovinu svého hamburgeru, který měla v tašce. Hamburger! Tady? Fantastické. Vrátily se mi křeče z hladu. Seděla jsem v tichu na zemi, nade mnou blikaly zářivky, kolem chodily dozorkyně a já po víc než týdnu jedla svoje první pořádné jídlo.

„Jak dlouho už jsi tady?“ zeptala jsem se.

„Sedm a půl roku.“

„Cože?“

„Sedm a půl roku.“

To není možný, pomyslela jsem si, to není možný. To snad ne. Nebylo divu, že vypadala tak vyčerpaně. Co jsem těch sedm a půl roku dělala já, zatímco ona byla tady? Zděsila jsem se. Přece není možné, abych tady byla taky tak dlouho.

Nevěřícně jsem v tom šeru hleděla na Nolu. Dva roky jsem bydlela v Bangkoku a vůbec netušila, že ona a další tady takhle žijí. Do hajzlu, Sandro, pomyslela jsem si, to je hrozný.

Nolu zatkli v Bangkoku, když zjistili, že v kočárku se svým dítětem schovává heroin. Zatkli ji spolu s jejím manželem a jedním Thajcem. Oba byli na heroinu závislí. Několik let jsme se s Nolou vídaly, ale tu noc, kdy se se mnou podělila o svůj hamburger, jsme si připadaly jako nejlepší přítelkyně.

„Sedm a půl roku,“ řekla znovu.

Zvuk prořízl ostrý zvuk sirény a Nola řekla, že je čas vrátit se nahoru. Odvedla mě do místnosti, ve které na nás čekal nějaký policista. Otevřel bránu. Zmateně jsem se ohlédla jako boxer po prohraném zápase, ale Nola už byla pryč. Pomaličku jsem se nejistě ploužila dovnitř. Místnost byla přecpaná spícími těly. Přesto jsem se cítila úplně sama.

Na stropě svítily tři dlouhé zářivky a místnost byla zalitá světlem. Nikdo tomu nevěnoval pozornost. Bylo tam asi sedmdesát žen, většina z nich klečela na polštářích se sepjatýma rukama a zpívala do rytmu s melodickým hlasem, který vycházel odněkud z reproduktoru.

„Ty,“ vyštěkla jedna z nich. „Sedni si. Nechodit. Thajský lidi se modlit.“

Ještě jednou mi to rozčileně zopakovala lámanou angličtinou. Posadila jsem se, rozhlížela se kolem sebe a nechápala, kde jsem se to ocitla. Tohle byla vazební místnost. Tady se budu další tři a půl roku pokoušet usnout.

Každou noc v místnosti spalo 70 až 120 žen. Byla to betonová cimra na kůlech, měla zhruba 26 čtverečních stop – za ty roky jsem si to odkrokovala. Dvě její stěny tvořily mříže od země až po strop, takže jsme se mohly dívat do vězeňského dvora. Ležely jsme tady namačkané jedna vedle druhé jako sardinky, nohy nám sahaly až ke kolenům ženy, co spala naproti. Někdy muselo dokonce pár žen spát vsedě, spalo se i na záchodcích, některé ženy dokonce nespaly vůbec. Celou noc plakaly, protože si neměly kam lehnout. Po čase jsem si zvykla probouzet se omotaná rukama a nohama ženy, která zrovna spala vedle mne. Byly to stísněné a primitivní podmínky.

Jediný způsob, jak někomu přiblížit spaní v maličké místnosti se 70 až 120 dalšími ženami, je asi tenhle: Zavřete oči a představte si, že ležíte čtyři roky v přecpaném vlaku jeden vedle druhého na prostoru, který není větší než dva vagóny. Bylo to příšerné.

Asi za dvacet minut modlitba skončila. Jedna Thajka, „matka místnosti“ – vězeňkyně, která se starala o spaní, peníze a úklid místnosti – přešla na druhý konec místnosti, kde byly záchodky, a řekla několika ženám, že se mají posunout. Ukázala na prostor široký zhruba 15 palců a řekla mi, že to je moje místo na spaní. Moje postel byly dva čtverce linolea na betonové podlaze.

Posadila jsem se tam a ženy okolo na mě zlostně koulely očima; kvůli mně přišly o 15 palců místa na spaní. Vypadaly rozčileně.

Ostatní, které ležely dál ode mne, si společně oddychly, že to nepotkalo je. Nedali mne do jejich řady.

Co teď ksakru budu dělat? Byla jsem nervózní, ale i přesto jsem se vyplašeně usmívala, krčila rameny, jako bych chtěla říct: „No, co s tím, ale já za to nemůžu.“

Ženy vypadaly příšerně. Byly otrhané, vyhublé a nemocné. Jedna z nich, mohlo jí být tak padesát, měla dvoubarevné vlasy. Konce měla černé jako uhel, ale u hlavy jí rostly pět palců dlouhé šedivé vlasy. Jak dlouho už tady mohla být? Vypadalo to, že je to už pěkně dlouho, co jí došla černá barva. Oči měla zapadlé pod vystouplým čelem a pořád mávala rukou někomu, koho viděla jen ve své hlavě. Byla nepochybně blázen a znervózňovala mě. Připadala jsem si, jako bych dostala hlavní roli ve filmu Přelet nad kukaččím hnízdem.

Usnout tady bylo naprosto nemožné. Každou hodinu do mne strčil někdo, kdo spal zrovna vedle, a zasyčel: „Zůstaň na svých dvou čtvercích.“ OK, OK, OK. Odteď budu dělat, co po mně chtějí, a naučím se spát jako sardinka na svých dvou čtvercích. Byla jsem si jistá, že slyším, jak se někde kolem mě prohánějí krysy. Tohle je šílenství a nemůžu to přežít.

Jediné, co bylo horší než nedostatek spánku, byla bolest v mém žaludku, která ne a ne přestat. Dokonalým řešením byla rolička toaletního papíru, která patřila jedné z mých sousedek. Strčila jsem si ji pod hrudník, abych bolest trochu potlačila. Seděl jako dělaný na míru. Jediná horší věc než můj žaludek bylo vedro. Bylo nesnesitelné.

Ráno jsem se probudila a chvíli mi trvalo, než mi došlo, kde to jsem. Byla jsem vězeň 228/36 – 228. člověk, který se dostal do LardYao v roce Páně Buddhy 2536 (1993) – a hluk uvnitř věznice mě děsil. Myšlenka, že budu muset vstát, mně naháněla hrůzu. Na záchodcích jsem slyšela šplíchat vodu, vězeňkyně se připravovaly na další den, který byl před nimi. Bylo zhruba pět hodin ráno. Kolem záchodků – a všude, kde bylo trochu mokro – pobíhaly kolonie podivného hmyzu. Bylo to odporné.

Nade mnou a kolem mne stála velká skupina žen, ale ani jedna z nich se na mě nedívala – stály tam frontu na záchod. Na sedmdesát žen připadaly dvě díry do země. Některé tam stály a povídaly si s někým, kdo byl zrovna na záchodě, ale většina jich jen netečně postávala a čekala, až na ně přijde řada. Než se každé ráno všechny vystřídaly, trvalo to obvykle 20 až 30 minut.

Ostatní mezitím uklízely svoje místo na spaní. Velké ručníky a maličké polštáře se musely poskládat určitým způsobem a vyrovnat do komínku na určené místo uprostřed místnosti. Když bylo uklizeno, všechny si posedaly na podlahu a čekaly, až se dveře otevřou a ony budou moct jít ven.

Chvíli po východu slunce jsem slyšela cvaknout těžkou železnou bránu a za ní změť hlasů. LardYao se oficiálně otevíralo. Vězni se vyrojili na chodbu jako kobylky.

„Běž se vysprchovat,“ nařídila mi matka místnosti. Zařadila jsem se za několik žen, které v rukách držely kbelíky, ručně vyrobené tašky, kočky, misky na polévání, velké plastové kelímky vody a plastové rohože. Proboha! honilo se mi hlavou, jak tady může žít tolik lidí? Šla jsem po schodech do míst, kde jsme s Nolou jedly hamburger.

Každý si myslí, že si dokáže představit, jaké to ve vězení je, jak se vězni chovají a jak si na takové prostředí zvykají. Mýlí se. Myslela jsem si, že se snadno přizpůsobím a na všechno si zvyknu. Myslela jsem si, že vím, jaké to bude, ale všechno bylo jinak. Okamžitě mi došlo, že to není jako vězení ve filmu nebo v televizi. Bylo to mnohem šílenější, příšernější, emocionálnější a nechutnější.

Tam, kde včera nebyla živá duše, se to teď hemžilo lidmi. Ženy posedávaly na plastových rohožích, na sobě sárongy. Další stály v rohu a svlékaly se. Mnoho zajatkyň bylo téměř nahých. Jedna žena si česala chlupy mezi nohama, jiná si zase čímsi škrábala jazyk. Některé seděly, jiné pobíhaly kolem. Venku se u vězeňské zdi sprchovalo několik stovek žen najednou. Viděla jsem, že už teď stojí po kotníky ve špinavé vodě. Uviděla jsem jakousi tvář, která mi přišla povědomá.

Proboha, to je ona! Poznala jsem ji, měla světlou kůži a ohnivě rezavé vlasy. Karyn Smithová, ta dívka z Birminghamu, co jsem ji před dvěma lety viděla v televizi.

Karyn na sobě měla stejné šortky a stejnou košili jako všichni ostatní. Stála tady přede mnou a na její úsměv dodneška nezapomenu.

„Ty seš Angličanka?“ zeptala se Karyn.

„Obávám se, že jo,“ odpověděla jsem.

„Vykašli se tady na tu verbež, já dnes ráno nejdu do práce, tak pojď se mnou.“

Karyn se dozvěděla, že jsem v noci přijela a snažila se mě najít. Je hodná, že mne chtěla přivítat, myslela jsem si, ale později jsem si uvědomila, že každý nově příchozí je vítaná změna monotónního vězeňského života. Jenom vězni, kteří tady byli už mnoho let, se vyhýbali nově příchozím, protože s nimi byly jenom potíže: potřebovali, aby jim někdo ukázal co a jak, a taky vzbuzovali lítost.

Karyn se mnou byla ve vězení půl roku a staly se z nás dobré kamarádky. Těch prvních pár hrozných týdnů mi pomáhala si zde zvyknout, kdybych na to byla sama, bylo by to mnohem horší. Za čas jsem ale začala zjišťovat, jak tvrdá a prudká je.

„Tos byla vždycky taková jako teď?“ zeptala jsem se jí.

„Ne,“ řekla mi s povzdechem. „Ale tady si od těch hajzlů nesmíš nechat nic líbit.“

„Nechtěla bych tak zhrubnout jako ty.“ Ale zhrubla jsem.

Karyn a její spolupachatelka Patricia Cahillová už byly v LardYao dva roky. Ptala jsem se jí na Patricii a Karyn mi řekla, že spolu nevycházejí moc dobře. Karyn jí říkala „Plastik“. Počkám, až ji uvidím sama.

Karyn utíkala přede mnou kolem rohu vězení a já se snažila s ní držet krok, ale pořád mě příšerně bolelo břicho.

„Potřebuješ na záchod?“ zeptala se.

„Hrozně.“

Podala mi plastovou láhev s uříznutým hrdlem a ukázala mi, jak se dostanu k záchodům. Nebyly tam žádné dveře, žádné soukromí, ale neměla jsem na vybranou.

„Pozor na kanál.“

Přeskočily jsme hluboký příkop. Tekla v něm voda, byla černá a smrděla stejně jako kanály, po kterých jsem v Bangkoku jezdila lodí. Bylo to semeniště nemocí; ve vězení to ale smrdí všude.

Kousek od nás několik vyhublých holek protahovalo kanál dlouhými tyčemi. Dělaly to každé ráno, aby stoka nepřetekla; stahovaly páchnoucí obsah kanálu do kouta věznice.

Všechny kanály se sbíhaly do veliké nádrže, zapuštěné hluboko v zemi. Nějaká žena stála uprostřed nádrže, všechno to svinstvo jí sahalo až po pás. Nabírala tu černou vodu a lila ji do tlusté trubky ve zdi.

„Bože!“ říkám Karyn, „doufám, že jí za to aspoň dobře zaplatí, když už musí stát po pás v těch sračkách.“

Samozřejmě že jí neplatili. Stejně jako většina žen v tomhle vězení – protože nevyráběly nic, co by se dalo výhodně prodat – si nevydělala dohromady ani šest liber za rok.

„To ještě nic není,“ řekla Karyn. „Počkej, až uvidíš, co dělají dvakrát do roka pod záchody.“ Suše se zasmála. Za pár měsíců jsem viděla to, o čem mluvila. Několik mladých dívek, obvykle ze soi – kázeňského bloku – bylo vybráno, aby vynosily žumpu, která byla pod záchody. Žumpa byla hluboká přes deset stop, a aby ji mohly vyčistit, musely vlézt dovnitř. Trvalo jim to několik dní. Vynášely v malých rezavých kbelících sračky, které se tam nashromáždily za půl roku.

Pokud už to samotné nebyl dostatečný trest, pak to, že vás ostatní viděli, jak to děláte, rozhodně ano. Byla to hnusná, příšerná práce. Smrad byl nesnesitelný. Mělo to jen jednu diskutabilní výhodu – tyhle holky měly obvykle v noci na spaní víc místa než ostatní.

Karyn mne provedla celou věznicí. Obešly jsme zeď, kterou bylo vězení obehnané, a mě udivilo, jak malou plochu ve skutečnosti zaujímá. Přes vysoký plot jsme mohly vidět, co nám dnes přichystali na snídani. To byl gonglean – velký uzavřený prostor, ve kterém stály tři řady dřevěných stolů s lavicemi. Ženy stály ve frontě po obou stranách místnosti, v rukou kovové tácy, na které jim služba u dveří plácnula hromádku hnědé rýže. Pak si sedly na lavici u stolu. Bylo to jako scéna z Olivera Twista. Na malém pódiu vepředu stála socha Buddhy a pár náboženských tretek. Gonglean sloužil i jako shromažďovací místnost, když nám chtělo vedení věznice něco sdělit. Každý týden sem přijížděl mnich, aby se s odsouzenými modlil. Ale hlavně to byla jídelna.

Ženy, které zde pracovaly, tahaly po zemi masivní kovové hrnce a nakládaly každému na talíře vařené okurky. Po pětiminutové modlitbě, při které všechny vězeňkyně měly sepjaté ruce a zpívaly, se všichni pustili do jídla. Všichni na sobě měli hnědé oblečení; všichni jedli krátkou kovovou čínskou lžící. Ženy vypadaly hůř než pacienti v nemocnici.

„Máš hlad?“ zeptala se Karyn.

„Ne.“

Šli jsme dál.

„Tobě je špatně, že jo?“

Neodpověděla jsem. Karyn zamířila ke skupině lidí, kteří se motali kolem vězeňského obchodu. Za chvíli se vynořila s kouskem chleba a smaženým vajíčkem v plastovém sáčku. Opravdu jsem neměla hlad, takže Karyn řekla, že si to nechá na později. Myslím, že vlastně nevěděla, co si se mnou to ráno počít, a já to taky nevěděla. Bylo to všechno velmi zvláštní. Kdy už mě z toho ta ambasáda vyseká?

Pořád jsem se jí na něco ptala. „Kdo to je?“

„Co je tohle?“ „Proč tady stojí?“

„Odkud je?“

„Jak tohle funguje?“ „Proč to ti lidi dělají?“ Cokoli. Všechno.

Všude kolem byly ženy: staré, mladé, tlusté, hubené, ženy všech národností. Bylo tady tolik žen, že mi přišlo nemožné, aby všechny spáchaly nějaký zločin. Některé seděly na plastových rohožkách, jedly nebo se prohlížely v maličkých zrcátkách. Další se procházely kolem, další se motaly kolem záchodů. Hodně z nich klečelo na zemi a pralo šaty. Na chvíli jsme se odmlčely a já sledovala lidi kolem. Slunce pražilo. Neměla jsem potuchy, kolik může být hodin.

A potom kočky. Ve věznici bylo skoro tolik koček jako vězeňkyň. Ty si je nosily na rameni a v kapsách. Jedna bezzubá stařena se slepenými šedivými vlasy jich měla plnou rohožku. Seděly vedle ní a ona je všechny krmila rýží. Za co tady byla? Ta by přece neublížila ani mouše.

Jednou za čas v noci přišly stráže a všechny kočky, které pochytaly, nacpaly do pytlů od rýže a odnesly z vězení pryč. Mnoho koček se vrátilo zpět, ale ženy pokaždé hořekovaly a bály se o osud svých miláčků. Žilo tady mnoho koček, které v životě neviděly psa nebo muže. Já jsem si zanedlouho taky jednu pořídila. Když jsem pracovala v pekárně, měla jsem Jow-Sona, a potom Upstairs. Toho jsem měla moc ráda.

Přes den si vězeňkyně nosily všechny svoje věci u sebe. Moc toho neměly: pár kusů erárního oblečení, toaletní potřeby, kartáč na vlasy, kbelík s ledem a nějaké jídlo. Všechno v igelitkách z dílen nebo koupených na černém trhu.

Velitelé věznice prováděli razie – obvykle v pravidelných intervalech – a zabavovali vše, co nebylo dostatečně schované. Zabavené věci často prodávali zpátky bývalému majiteli.

Když vám našli na cimře knížku nebo víc pyžam, dostali jste je zpátky za krabici pracího prášku. Tašky a kbelíky na led se vyráběly ze starých plastových pytlů od rýže a škopků. Ty zabavovali pokaždé; když jste chtěli, aby vám vrátili obsah tašky, museli jste zaplatit taky. Tašky si dozorčí většinou nechali. Holky z dílen – vězeňkyně, které pracovaly v jedné z pěti dílen, co ve věznici byly – se na razie pokaždé těšily. Po takové razii měly totiž šanci prodat zase pár tašek a trochu si přivydělat. Dozorčí, které měly na starosti dílny a které domlouvaly pracovní smlouvy, dostávaly obvykle od těchto děvčat podíl ze zisku. Nic tady nebylo zadarmo.

Prošli jsme kolem jedné velmi tmavé ženy, která měla tělo pokryté zelenými a černými podlitinami. Ruce a nohy měla řetězem přivázané ke sloupu. Když jsme procházeli kolem ní, řvala jako topící se dítě a z očí jí tekly slzy.

„Co jí ksakru je?“ zeptala jsem se Karyn.

„Ále, zrovna se vrátila z policejní stanice. To je jedna z těch magorů.“

Možná se mnou na policii zacházeli mnohem líp, než jsem si myslela…

Šly jsme dál a došly do místnosti plné malých dětí. Plazily se tam po špinavé podlaze. Ženská věznice byla poslední místo, kde bych něco takového čekala, ale napočítala jsem jich tam aspoň dvacet. Zeptala jsem se Karyn, kde jsou jejich matky. Řekla mi, že se chystají do práce.

Nebylo možné jen tak projít místností plné malých bezprizorních batolat a odejít. Sedly jsme si k nim. Většina z nich byla nahá, některé na sobě měly roztrhané hadry. Žádné z nich nemělo plenky. Jeden prcek křičel tak dlouho, než se jeho matka vrátila z prádelny. Hodila hromadu mokrého prádla na zem a snažila se dítě nakrmit mokrou rozvařenou bílou rýží. Dítě jíst nechtělo a dál křičelo.

„Chudák, chce mléko, ne rýži,“ řekla jsem Karyn, která to přeložila matce. Usmála se na mě, neměla žádné zuby, a přiložila si dítě na prsa. Byla neuvěřitelně hubená a nejspíš žádné mléko neměla. Nemohly jsme jí nijak pomoct, tak jsme odešly.

Jindy zase, když jsem ráno o samotě seděla na podlaze, mi za zády proběhl malý černoušek. To ne, pomyslela jsem si, tady přece nemůže žít dítě. Potom jsem uviděla další, byla to holčička, byly jí tak tři roky, byla bosá a vlasy měla spletené do copánků. Byly to dvě malé africké děti, Mama a Toyin, které v LardYao žily se svými matkami. Narodily se už ve vězení a v životě neviděly nic jiného než zdi.

Každý den přijížděly nové vězeňkyně a já jen těžko rozeznávala jednu od druhé. Jedna dívka mi ale utkvěla v paměti. Byla to mladá kapsářka, kterou zavřeli do místnosti se ženami, které byly všechny závislé na heroinu. Někdy kolem čtvrté hodiny ráno všechny vzbudily neustávající hysterické výkřiky. Znělo to, jako by někoho vraždili.

Přispěchala jedna dozorčí v pyžamu, nakoukla mřížemi dovnitř a odešla. Vrátila se s Boosecan, vězeňkyní, která pracovala jako zdravotní sestra v nemocnici. Dozorčí otevřela dveře a Boosecan, která si přinesla injekční stříkačku se sedativy, strčila dovnitř do cely. Pak už byl klid.

Každopádně dozorčí, která měla službu, měla takový strach, že se dokonce bála tu holku pustit z cely ven. Její spolubydlící byly v šoku, to holka se je chystala všechny zabít. Přišlo mi to celé hodně podivné, takže jsem se ráno za tou holkou šla podívat a zjistit, o co vlastně šlo.

Čtyři urostlé divošky se ji zrovna chystaly odvézt do nemocnice. Vypadala tak na osmnáct a vážila zhruba 50 kilo. Podle toho, jaké úsilí jim dalo ji odvést, mi došlo, že musí být mnohem silnější, než vypadá.

Následovala další injekce valia a pak ji odvedli do zadní části budovy, kde se vyráběly deštníky. Byla jsem zvědavá, a tak jsem šla za nimi. Najednou dostala dívka další záchvat zuřivosti; protože zrovna dostala další dávku sedativ, ohromilo mě to.

Ty čtyři divošky začaly křičet o pomoc a přiběhlo několik dalších, aby jim pomohly dívku držet. Oči měla zalité krví a zuřivě házela hlavou ze strany na stranu. U pusy měla pěnu a z hrdla jí vycházel chrapot. Něco takového jsem v životě neviděla. Vypadala jako posedlá ďáblem.

Osm vězeňkyň ji drželo do té doby, než přivedli Boosecan. Ta si myslela, že dívka záchvat jenom předstírá a odmítla jí dát další injekci. Najednou dívka začala kvílet. Boosecan jí znovu a znovu píchala jehlu do svalu na noze, a když dívka nereagovala, vrazila jí jehlu do ruky. Děvče padlo v bezvědomí k zemi.

Karyn a já jsme se rozhodly, že ji navštívíme. Odvedli ji k Maře Moowayové, dozorčí, která tvrdila, že dokáže vymítat zlé duchy. Stáli jsme s Karyn nad dívkou a Maře Moowayová seděla se zkříženýma nohama vedle ní, pravou ruku držela nad její hlavou a něco nesrozumitelného si pro sebe mumlala.

„Tam nestůjte,“ vykřikl kdosi. „Když duch vyjde ven, vstoupí rovnou do vás. Postavte se stranou a zlý duch prostě odejde.“

Maře Moowayová tak seděla deset minut a nepřestávala mumlat. Pak se najednou zdálo, že z dívčina těla něco vychází. Zavřela oči, hlava se jí uvolnila a tělo sebou přestalo škubat.

„Zůstaň v klidu ležet!“ vykřikla Maře Moowayová.

„Mám žízeň,“ řekla dívka.

Jestli byla posedlá nebo ne a jestli z jejího těla vyšel zlý duch, to asi nikdy nebudu vědět jistě. V LardYao nevíte jistě nikdy nic.

V LardYao bylo víc šílenců než koček. Mnozí z nich trpěli chorobou, které Thajci říkají, „jump“, následkem které řekli nebo udělali všechno, co po nich kdo chtěl. Některé ženy dokázaly tyto ubožáky trápit celé hodiny a přikazovaly jim, aby skákali na místě nebo dělali nejrůznější směšné věci.

Jedna žena trávila celé dny tím, že objímala kokosovou palmu, z plna hrdla zpívala a volala na každého, kdo šel kolem. Každé ráno křičela na svůj strom, vyčítala mu, že málo vyrostl a nadávala mu, že je k ničemu. Pak ho až do večera objímala.

Další byla zase šílená kleptomanka. Jee-up ukradla všechno, co jí přišlo pod ruku, třebaže se na ni někdo díval. Pořád od někoho dostávala výprask, ale krást nepřestala. Další zase celé dny proseděla se sárongem vyhrnutým po pás a masturbovala.

Karyn mi řekla, ať se jdu osprchovat, prý za mnou přijde Patricia. Proč? Co se děje? Karyn odešla do práce.

Usušila jsem se a převlékla do druhé sady těžkých hnědých šatů, které jsem včera dostala. Patricia Cahillová za mnou potom přišla, nalíčená a oblečená v modrém sárongu a košili. Po všech těch vrásčitých obyvatelkách věznice, které jsem potkala předtím, vypadala skoro oslnivě, jako by sem ani nepatřila. Zdálo se, že není moc ráda, že mě vidí.

„Jsou tady tvoji rodiče,“ řekla studeně, „čekají na tebe.“

Moji rodiče? Ne, to není možné, někdo se asi spletl.

Lapiduši

Nejdražší rodiče,

připadá mi to jako celá léta, ale je to teprve osm dní, co jste odjeli. Vaše návštěva pro mne znamenala úplně všechno, a přestože jsme se loučili za tak zvláštních a nešťastných okolností, dali jste mi sílu. To je nejspíš jediná věc, kterou budu dalších x let potřebovat… Jestli dostanu doživotí, budete na mě ale stejně muset zapomenout. To nemůžu zvládnout, zůstat tady na doživotí. Oba vás moc miluji.

Sandra

Dopis domů, únor 1993

Cítila jsem Patriciin dech na svém uchu. Podívala jsem se na ni, jako kdyby mi právě řekla, že mí rodiče zemřeli, a ne že jsou tady, že mě přijeli navštívit. Určitě bych spíš uvěřila, že umřeli; ale že by byli tady? To se zdálo nemožné. Patricia dál něco povídala, ale já už ji moc nevnímala.

Copak nedostali můj dopis? Copak mě neposlechli? Jasně jsem jim řekla, aby na mě zapomněli, aby zapomněli, že měli dceru. Patricie, to musí být nějaký omyl, myslela jsem si pro sebe. Nemohla jsem údivem promluvit, jen jsem tam stála s otevřenou pusou. Máma s tátou tady nejsou, jak by taky mohli? Jedině v případě, že ta pitomá ženská z ambasády zapomněla odeslat můj dopis. Tak je to; ta sobecká kráva ho prostě hodila do koše. Bylo mi jasné, že se vůbec neobtěžovala ho odeslat.

Patricia mě odvedla do kanceláře a už skoro nic neříkala. Slyšela jsem, jak mi buší srdce. Patricia něco řekla thajsky úřednici, která tam seděla, a pak mi řekla, že se mám postavit ke hlavní bráně.

„Co když jsou to opravdu mí rodiče?“ zeptala jsem se jí.

„Jsou to oni,“ řekla. „Viděla jsem jejich pasy. Vběhni tam, popadni svou mámu a rychle ji obejmi, protože pak tě posadí za mříže.“

„Za mříže? Ne, ne! Přece se nemůžu na svoje rodiče dívat přes mříže!“

„Vyber si, buďto přes mříže, nebo vůbec. Je to na tobě.“

Patricia mi vysvětlila, že ambasáda zařídila, aby návštěva mohla proběhnout v místnosti, kterou ve věznici má, a ne v obvyklé návštěvní místnosti. Ta většinou trvá 15, maximálně 20 minut, a je to tmavá místnost plná lidí, kteří na vzdálenost čtyř stop křičí jeden na druhého. Žádný kontakt, žádné objímání a žádný čas na nějaký rozhovor.

Jak vypadám? Co moje vlasy? Bože, takhle by mě neměli vidět! Jen s námahou jsem pokračovala k bráně. V prstech jsem žmoulala lem svého sárongu.

Byli tam. Opravdu to byli mí rodiče, ale nevypadali tak. Na první pohled vypadali jako moji prarodiče. Zdálo se, že oba zhubli, jako by se jejich těla jaksi scvrkla, jako by po tom, co mě potkalo, ztratili sebejistotu. Jejich pohyby byly nejisté, takové, jaké mají malé děti. Čela měli svraštělá a jejich chůze byla pomalejší. Vypadali, jako by se měli zlomit v půli.

Stáli tam a po tvářích jim tekly slzy. Máma vypadala o dvacet let starší. Viděla jsem, že stejně jako já přemýšlejí, kde se stala chyba. Jak to, že jejich krásná blonďatá dcerka, co jezdívala na ponících a chodila na hodiny francouzštiny, skončila tady?

Seděli na černé pohovce potažené koženkou. Než jsem se k nim mohla rozběhnout a obejmout je, dozorčí mě zavřela do malé klece v rohu místnosti. Mezi námi byla těžká mříž; na ní byla pro jistotu natažena ještě jemná kovová síťka. Máma jí protáhla svoje křehké prsty a dotkla se mých. Tělem mi proběhl nepopsatelný pocit úlevy. Hladila mi ruku a pak se mě pokusila políbit. Otec položil svou velkou, teplou ruku na mříž a naše prsty se setkaly. Mám dojem, že jsme všichni plakali. Neviděla jsem svoje rodiče více než dva roky.

Nevím, co jsme si ten den řekli, ale ten pocit blízkosti si pamatuji, jako by to bylo včera. Pořád ho cítím. Je skoro hmatatelný. Na krátký okamžik naše dotyky ozářily celou místnost jako ohňostroj na temném nebi. Většinu slov jsem zapomněla, ale tu scénu si dobře pamatuji.

„Už musíte jít!“ zvolala dozorčí. „Běžte!“

„Cože?“

„Běžte. Hned!“

„Ale vždyť jsem teprve…“

Přiběhla k okénku a stáhla přes ně okenici. Přijela Jean Sharpeová z ambasády a řekla mi, že venku čekají novináři a chystají se nás fotit.

„Věznice je citlivá na pozornost médií a její vedení chce, aby příčina pozornosti novinářů odešla.“ Tím myslela moje rodiče. Byli jsme spolu ještě dvě minuty a pak je odvedli.

„Jean,“ prosila jsem ji, „zařiďte, ať se rodiče nedostanou do novin.“

Její pohled mě nenechal na pochybách, čí je to vina, že se o ně teď zajímají média. Odešla s novináři vyjednávat.

Ještě ten den si mě zavolali do kanceláře. Příbuzní mohou vězňům posílat jídlo, které si můžete vyzvednout vždycky večer poté, co je stráže zkontrolovaly. Máma mi do Thajska přivezla krabice proteinových doplňků jídla a ovocný koláč, který sama pekla. Dívala jsem se na ten balík a měla pocit, že mi máma přinesla do vězení celý pytel jídla. V duchu jsem viděla obchody, kde ty věci nakoupila, viděla jsem, kde je doma měla uložené, než se vydala na letiště. Nakoupila mi věci, které mi dávala před lety, když jsem byla ještě dítě. Teď tady byla znovu a přinesla mi plný balík jídla. Do očí mi vyhrkly slzy.

Odpoledne mě jedna strážná sledovala, jak se kroutím bolestí, a poslala pro jednu vězeňkyni z nemocnice, která prováděla tělesné prohlídky nových vězňů. „Ty ne dobrý, ty zůstat v nemocnice.“

Po návštěvě z ambasády se velitelé věznice báli všeho papírování, které by museli dělat, kdyby se něco vážného stalo cizinci, takže mě ještě v noci přeložili do nemocničního křídla věznice. V nemocničním bloku se hrůza každodenního vězeňského života vytratila do dálky. Nemocnice byla maličká, bylo to jenom pět místnůstek, v každé z nich leželo asi deset žen. Nemocnice nenabízela vězňům velkou šanci, že se uzdraví nebo že se jim dostane léčby. Mladé i staré ženy – které byly ve vězení za nejrůznější zločiny, některé na pár let, jiné na doživotí – v těchto pokojích strádaly a často umíraly bolestivou smrtí.

Jedna místnost byla pro ženy ve vysokém stadiu těhotenství a ty, které nedávno porodily. Další byl pro ženy starší šedesáti let a třetí pokoj byl nejspíš pro ženy, které měly přístup k velkým částkám peněz; byl o trošičku pohodlnější a ženám, které v něm přebývaly, se dostávalo mnohem větší péče. Já byla v pokoji pro „ostatní“, lidi, kteří nespadali do žádné z předchozích kategorií.

V této místnosti ležela jedna dívka, mohlo jí být tak dvacet. Z břicha měla vyvedenou hnědou trubici, která vedla do láhve pod její postelí. Ležela na posteli úplně nahá a něco z ní vytékalo. Zapáchala a vypadala hrozně. Další žena zase měla na krku nádor, veliký jako fotbalový míč. Chtěla jsem okamžitě pryč odtud.

Na konci chodby byla ještě jedna místnost, kam se dostávali ti, kdo měli AIDS nebo tuberkulózu. To, že je dávali dohromady, je většinou spolehlivě zabilo během pár týdnů, většina z těchto smrtelně nemocných žen dokonce nedostávala ani paracetamol na ztišení bolesti.

Máma s tátou mi slíbili, že se vrátí, ale o víkendech nebyly povolené návštěvy. Ležela jsem na nemocničním lůžku a rozhodla se za každou cenu uzdravit. Taky jsem chtěla vypadat podstatně líp, až se na mě znovu přijdou podívat. Opálení dělá divý. Celé hodiny jsem seděla na schodku přímo proti slunci. Lidi bývají udivení, když jim vyprávím, že jsme nebyly celé dny zavřené v celách. Vlastně to ani nebylo potřeba: vysoká zeď s ostnatým drátem a stráže se samopaly bohatě stačily, aby vězně udržely pod kontrolou. Opékala jsem se.

Fascinovala mě myšlenka na útěk. Seděla jsem na slunci, doufala, že se uzdravím, a najednou jsem měla pocit, že slyším vrtulníky. Pak mi najednou jeden opravdu přeletěl přímo nad hlavou a já poznala, že se mi to nezdálo. Potom letěl zpátky a bzučel nad věznicí hrozně dlouho. Pak odletěl. Znovu se vrátil. Zmizel, a pak se znovu vrátil. To byl můj táta, to musí být on. Jasně, že je to on. Přiletěl si pro mne. A vrtulníkem!

Bylo to úžasné. Slunce pražilo a já byla, poprvé po hrozně dlouhé době, zase šťastná. Táta mě přiletěl osvobodit. Připadala jsem si znovu jako malá holčička, ale tentokrát se na mě nevykašlal, jak jsem si myslela tehdy, když jsem spadla do moře. Tentokrát mě přijel zachránit. Dostane mne odtud.

Uprostřed vězeňského dvora byla velká písčitá plocha a já pořád nemohla přijít na to, k čemu slouží. Buďto to byl velký záchod pro všechny místní kočky, nebo přistávací plocha pro vrtulníky. To je ono! Přesně tady táta přistane. To bylo jediné možné vysvětlení, proč přelétá nad věznicí. Pokouší se přistát. Ale jak to, že zrovna dnes? Nic mi neřekl. OK. Poví mi svůj plán v pondělí. Řekne mi, v kolik hodin ho mám čekat. A já mu řeknu o skvělém místě na přistání. Už jsem se nemohla dočkat.

V pondělí už jsem měla obličej celý spálený od slunce. Že mám návštěvu, mi oznámili až před polednem. Už jsem si myslela, že zapomněli přijít.

„Vaši rodiče na vás čekají v místnosti ambasády,“ řekla mi dozorčí.

Už tam čekali několik hodin, ale dozorčí mě volali v thajštině, jen jednou a dál se nenamáhali. Už jsem se nemohla dočkat, až mi táta poví o svém plánu s vrtulníkem. To bude skvělé. V hlavě jsem si představovala, jak s tátou odlétám z LardYao, mávám ostatním vězňům i dozorčím v jejich naleštěných botách a tmavých brýlích se zlatými obroučkami. Nenávistně se na mě budou dívat, ale já jenom pokrčím rameny a řeknu něco jako: „Víte, já tady stejně byla jenom nedopatřením.“

OK, tati, řekni mi o tom svém plánu. Sama od sebe jsem se ho na to vlastně nezeptala, chtěla jsem, aby mi to řekl sám jako překvapení. OK, tati, jsem připravená. Ví o tom máma? Asi ne. Bylo to tajemství, pro jistotu, kdyby se náhodou nechala unést a prozradila to. To by nám pokazilo náš plán. OK, tati, jsem připravená.

Měli jsme na rozhovor jenom půl hodiny, ale to byla spousta času. Kdybychom dozorčí zaplatili, mohli jsme na sebe mít celý den, ale to jsme tehdy nevěděli.

OK, o vrtulníku zatím nic neřekl. Asi o tom nechtěl mluvit před mámou, ale zítra už mi to poví. Řekne jí, aby šla na záchod nebo něco, a pak mi to všechno vysvětlí. Ale druhý den to bylo to samé; o tom, že přiletí vrtulníkem a odveze mne, nepadlo ani slovo.

Když jsem je viděla čtvrtý den, což byla středa, bylo všechno jinak. Oba ke mně byli chladní a zdáli se být v šoku.

„Co se děje?“

„Dnes se vracíme domů, Sandro.“

„Proč?“

„V našich místních novinách psali o tom, že jsme za tebou odletěli do Thajska, a otiskli i naši adresu a fotku našeho domu a vedle ní napsali přehnaný odhad, kolik dům stál. Někdo se k nám vloupal. Jedeme se podívat domů na tu spoušť, za kterou vlastně můžeš ty.“

„Takže ty se vypořádej se svými problémy a my se jedeme vypořádat s našimi.“

Odešli. Mí rodiče vždycky milovali svůj domov. Když jsem byla mladší, často jsem se jich ptala, proč nechodí večer ven jako jiní rodiče. Nechápala jsem, jak můžou být pořád doma. Smáli se a říkali, že mají svůj dům stejně rádi, jako mají rádi mne. Doma měli věci, které nasbírali a střežili jako poklad po celá léta.

Bylo mi hrozně, když jsem se dozvěděla, že je vykradli. Později mi v dopisech máma psala, že „vlastně neukradli nic moc, jenom nějaký alkohol, televizi a nějaké šperky“. To byla ovšem jen část pravdy. Když jsem se později, po osmi letech, mámy zeptala, proč už nenosí svůj snubní prsten, řekla mi, že to byla jedna z těch věcí, co tehdy ukradli. Byl to nádherný prsten z bílého zlata, na který před čtyřiceti lety musel táta dlouho šetřit. Teď byl najednou pryč.

Potom, co odjeli, jsem tátu neviděla skoro pět let. Žádný plán s vrtulníkem nikdy neexistoval.

Několik dalších měsíců jsem se do nemocnice pravidelně vracela, většinou ze stejné příčiny. Většinou byla tato bolest způsobená psychikou a v nemocnici jsem snadněji překonávala svoje pocity sebelítosti. Když jsem si povídala s mladou dívkou, které se právě ve vězení narodilo dítě, nebo s mladičkou prostitutkou, která umírala na AIDS, začínala jsem svoji vlastní situaci vidět z trochu jiné perspektivy. Já měla aspoň nějakou naději.

V LardYao šlo o peníze, ne o rehabilitaci. Slovo rehabilitace bylo jako klatba. Bylo to miniaturní město a svět sám pro sebe, kde peníze mluvily a dozorčí pozorně naslouchaly. Vězni samozřejmě nesměli mít žádné opravdové peníze; místo nich se každé ráno rozdávaly kupóny, kterými se ve věznici platilo. Byly platné jen to dopoledne, kdy byly vydané. V 11 hodin už to byly jen bezcenné kusy papíru.

V LardYao nebylo nic zadarmo. Všichni museli platit za všechno, s výjimkou pytlů s pískem, které jsme měly místo polštáře, velkých ručníků, které sloužily jako přikrývky, vody z kohoutku a táců vrzající hnědé rýže, polité něčím špinavým a vařeným. Za toaletní potřeby, čisticí prostředky, tenké uniformy, prášek na praní, kávu či jakékoli jídlo z vězeňského obchodu, poštovní známky a dopisní papíry jste museli platit. Vzkvétal černý trh. Nebyl problém sehnat cokoli, od horké vody na čaj a kostky šedého ledu dvakrát denně, až po zakázané věci, jako malé nože, rádia, šňupací tabák, cigarety, pilulky a prášky.

Ti, co provozovali černý trh, půjčovali vysoké částky peněz na padesátiprocentní úrok. Vězni prali za 30 bahtů týdně oblečení, další provozovali přenosné „obchody“ ve svých taškách. Od nich jste si přes den mohli koupit něco k jídlu. Prodávali je s padesátiprocentní přirážkou a museli jste jim zaplatit do příštího úterý.

Od holek, které provozovaly černý trh, jste si mohli nechat udělat většinu věcí a koupit skoro všechno, ovšem za určitou cenu. Když jste nezaplatili do stanoveného dne, zvyšoval se váš dluh o padesát procent každý den, a když jste ani potom nezaplatili, většinou přicházelo ke slovu násilí. Tyhle holky obvykle dlužnici vypátraly, obstoupily ji a sebraly všechny peníze, které u sebe měla, dokud nebyl dluh vyrovnán, nebo jí sebraly všechno, co měla, a prodaly to. Nebo ji zbily.

Nějaké ženě z Nigérie jednou za to, že nezaplatila dluh, ukously spodní ret a hodily ho kočce. Při dalším incidentu zmlátily jednu Thajku za neplacení splátek do bezvědomí amatérsky vyrobenými obušky. Na černém trhu se podílely dokonce i stráže.

Světlo v ložnicích se v LardYao nikdy nezhasínalo, aby na všechny bylo v noci pořád vidět. Páry žen spolu spaly před zraky všech, které snad zajímal jejich lesbický poměr: vězeňkyně s vězeňkyní, dozorčí s vězeňkyní, dozorčí s dozorčí. Myriády kombinací. Často za mnou chodily holky, které si se mnou chtěly něco začít, ale já odmítala. Ne proto, že bych neměla zájem – prostě se mně žádná z nich moc nelíbila.

Každou noc jsem si omotala hlavu malým ručníkem, abych mohla vůbec usnout. Byla jsem jako pštros, schovávala jsem se přede vším, co se dělo okolo mne.

Prvních několik měsíců jsem spala vedle několika tak zvláštních žen, že to překonávalo moji představivost. Jedna z mých sousedek zabila svého manžela, protože věnoval své druhé manželce víc pozornosti než jí. Rozsekala jeho tělo na osm kusů, vzala maso z jeho stehen, nasekala na drobné kousky, nacpala do plechovek od sušenek a hodila do řeky jako krmení rybám.

Když jsem se dozvídala takovéto příběhy, nebylo divu, že jsem odmítala jíst jídlo, které nám každý den předkládali: špinavou rýži plnou kamínků, červů a brouků, polévku z celé ryby, vařené okurky s vejcem nebo chlupatým vepřovým. Holky z kuchyně prostě rozkrájely mrtvé prase, s kostmi, se vším. Většinu masa okrájely a prodaly na černém trhu, takže k obědu zbyly jenom kousky špeku a tlustá kůže s hrubými štětinami.

Zoufale jsem potřebovala trochu klidu a ticha. Proto jsem chodila s Karyn posedět do „loděnice“ – malého dřevěného domku na kůlech, který stál nad zeleným špinavým rybníkem plným obrovských ryb. Chodily jsme tam, kdykoli jsme měly chvilku času, užívaly si relativní klid, který tam vládnul, a povídaly si.

Kousek odtud stála budova nemocnice a z té jsme jednoho dne ucítily příšerný zápach. Z nemocnice vyběhly Thajky se sklopenými hlavami a křičely. Kolem úst měly omotané košile, aby necítily ten šílený smrad. Myslela jsem si, že asi prasklo odpadní potrubí v některém pokoji v patře.

Stropem protékala jakási odporná hnědá tekutina. Na dlážděné podlaze pod ním se začala tvořit velká kaluž. Tekutina nepřestávala téct; zápach byl nesnesitelný. Všem se z něj dělalo špatně a v místnosti se nedalo dýchat.

Tři dny předtím umřela v nemocnici jedna žena na AIDS a tuberkulózu. Nikdo nezavolal pohřebáky, aby ji odvezli. Nechali ji tam ležet v příšerném horku tři dny, její tělo se nafouklo a nakonec prasklo. Ta žena prostě explodovala.

Nebylo se čemu divit, když se dozorčí držely daleko odtud, zatímco dvě vězeňkyně pod prosakující strop postavily kbelík, aby zachytily to, co vytékalo z těla té ženy. Většina toho tekla mimo kbelíky, a tak to shrnovaly z podlahy na trávu.

Buddhističtí Thajci se neradi dotýkají mrtvých těl, protože věří, že každý člověk má uvnitř duši, která po smrti žije dál. A tato duše může, velice snadno, přeskočit do těla člověka, který se mrtvoly dotkne. Takže zavolali lapiduchy. Ti bývali obvykle jiného vyznání a odváželi většinu lidí, co v LardYao zemřeli, na lékařské výzkumy. Věznice pro ně znamenala docela slušný zdroj příjmů, protože co chvíli jsem viděla, jak někoho odvážejí na vozíku.

Než lapiduši přijeli, přestaly ženiny vnitřnosti protékat stropem. Když potom vešli do místnosti, ve které žena ležela, nemohli ten pohled snést a okamžitě vyběhli zase na chodbu. Měli na sobě obleky, které připomínaly skafandry kosmonautů a v rukách nesli veliký vak. Nakonec mrtvé tělo snesli dolů. Položili tělo na podlahu, aby je mohli vyfotografovat. Jeden z nich mrtvole zlomil prsty, aby jí vůbec mohl sejmout otisky prstů, než ji odvezou pryč.

Ležela tam, bez života a většiny tělních tekutin, její ztuhlé tělo připomínalo groteskní moderní sochu. Většina žen, které byly svědky této scény, se prostě odvrátilo, protože věděly, že by mohly klidně skončit úplně stejně. Žena zemřela příšernou, ošklivou smrtí, ale zdálo se, že nikoho nezajímá, kromě zápachu, který způsobila. Prostě další den v LardYao.

Když ji náklaďák odvezl z věznice, její jméno vyvolávali, znovu a znovu, a prosili její duši, aby opustila věznici spolu s ní.

„Prosím,“ volal hlas, „odejdi. Jsi teď propuštěna, prosím odejdi z tohoto vězení.“

Udělalo se mi špatně. Nebylo to jen tím šokem, měla jsem taky obrovský strach. Jsou místa, kde se se smrtí tak nějak počítá, ale tady, ve vězení, vás smrt vykolejila ještě mnohem víc. Bylo totiž nádherné ráno, na obloze zářilo slunce a přitom vnitřnosti té ženy protékaly stropem. Tahle nemocnice byla prostě veřejným pomníkem mrtvých.

Vždycky jsem přemýšlela, jak bych reagovala, kdybych se stala svědkem něčeho opravdu tragického. Teď už to vím. Stejně jako ostatní ženy jsem si oddychla, že se to nestalo mně. Nikdo neplakal. Jen jsme na to hleděly v němém úžasu. Nikdo nic neříkal, ve vzduchu bylo jen ticho té mrtvé ženy. Chtěla bych, ale dodnes si nemohu vzpomenout na její jméno.

Každý v téhle věznici si určitě aspoň jednou přál, aby vyvolávali jeho jméno, jen aby se odtud, z tohoto bídného místa, dostal. Připadala jsem si jako v horroru.

Od šesti od rána do šesti do večera jsme všechny byly venku na dvoře, což byl prostor, velký zhruba jako fotbalové hřiště, na kterém se tísnilo 1700 žen, později dokonce kolem 3000. Komunikace mi zpočátku dělala potíže a navíc jsem neuměla thajsky. Naučit se jazyk a něco z kultury Thajska byla jediná možnost, jak být přijata do života věznice a rozumět dozorčím, co říkají. Jinak zůstanu outsiderem a vůbec nebudu vědět, co se kolem mě děje. Krátce po svém uvěznění jsem začala pracovat v prádelně pro dozorčí a říct někomu, jak mi je nebo co chci, bylo bez znalosti thajštiny dost těžké.

Thajskou společenskou strukturu tvoří pevné hierarchie a Thajci v každé situaci jednají podle své vlastní společenské pozice, stejně jako pozice těch, se kterými přicházejí do styku. Thajcům dělá velmi dobře, když mohou nařizovat Evropanovi, co má dělat, obzvlášť ve vězení, kde každý ví, kde je jeho místo a kolik si může dovolit, takže mi nařizovali dělat věci, které nebyly vůbec potřeba, a neustále mě šikanovali jen proto, že mohli. V mé nepřítomnosti mi prohrabávali věci a brali si, co chtěli. Od prvního dne jsem se proti nim musela bránit.

„Jak se řekne thajsky Běž do hajzlu?“ ptala jsem se Karyn.

„Prostě jim to řekni anglicky,“ řekla mi.

Když přišla vhodná příležitost, tak jsem řekla jen „Fuck off. Just fuck off!“

Smály se mi. Od té chvíle jsem věděla, že se bez thajštiny neobejdu. Pomaličku jsem se thajsky naučila a dnes mluvím docela dobře. Když už jsem uměla jejich jazyk, začala jsem se razantně domáhat svých práv, až jsem někdy litovala, že jsem se thajsky naučila tak dobře. Skoro každý den jsem se s někým pustila v thajštině do hádky. Ani jednou to nebylo nic hezkého.

Když jsme poprvé dostali od cenzora poštu, dostala jsem velkou kupu dopisů. Nemohla jsem uvěřit, kolik lidí mi napsalo. Byli to nejrůznější lidé – některé jsem znala, o jiných jsem v životě neslyšela – ale všem stálo za námahu, aby si sedli a napsali mi. Někteří mě v dopise odsuzovali, jiní zase utěšovali.

Dny, kdy jsme nedostávaly poštu, však ubíhaly velice pomalu a já většinu času přemýšlela, jak se mají doma. Příjezd mých rodičů byl jeden z nejkrásnějších zážitků, ale zároveň v něm byl takový smutek, že bylo skoro nesnesitelné myslet na něj. Bylo sice skvělé je znovu vidět, ale raději bych byla, kdyby zůstali doma. Budu se tady muset bez nich obejít.

Jediný den, kdy se každodenní vězeňská rutina změnila, byl 5. prosinec, kdy měl thajský král narozeniny. Ten den všichni vězni vstávali ve čtyři hodiny ráno, rychle se umyli a hodinu a půl strávili na modlitbách. Ten den chodili do věznice buddhističtí mniši a sbírali tašky se suchým jídlem a toaletními potřebami, které některé ženy věnovaly chudým lidem z města.

Zpočátku mě každodenní rutina ubíjela, ale jak roky ubíhaly, nacházela jsem stále více věcí, které mi vyplňovaly čas. Většinu času jsme se chovaly jako zombie. Jinak ale provoz ve věznici organizovaly hlavně vězeňkyně, přestože neměly žádné pravomoci. Když velitelky vydaly rozkaz, určití vězni začali odemykat, nebo aspoň sundávat petlice z ostatních cel. Vězni měli na starost účetnictví věznice i dílen, stavěli a opravovali baráky, spravovali elektrické vedení, provozovali nemocnici, vařili jídla a dělali vlastně vše, co bylo potřeba.

V osm ráno zněla celou věznicí thajská národní hymna, po ní následovala desetiminutová modlitba, kterou zpívalo hodně vězeňkyň, možná většina. Pak se na stožár vyvěšovala thajská vlajka a všichni museli stát v pozoru, v řadách modrých, hnědých a světle hnědých uniforem. Světle hnědé uniformy nosila děvčata, která se u soudu odvolala.

V práci jsme musely být od 8.15 do poledne. Mezi polednem a jednou hodinou byl oběd a pak jsme se vracely do práce, kde jsme byly až do půl páté. Kolem šesté večer jsme večeřely, umývaly se a praly. Od šesti večer do šesti do rána jsme byly zamčené na celách. Při troše štěstí jsme si i přes den našly čas na odpočinek.

Po práci všichni seděli na rohožkách. Mohli jste si sednout, kam jste chtěli, ale jenom v době volna.

Všechno jsme musely prát hned, jak jsme to sundaly, takže všichni prali dvakrát za den. Ženy, které neměly šňůru, musely svoje oblečení vyprat a usušit, než se ozval zvonek v osm ráno. V době dešťů to nebylo nic lehkého, takže většina z nás v té době chodila v mokrých šatech. Skoro všechno oblečení a osobní věci vám tou dobou zplesnivěly.

Z přetékajících stok neustále vylézaly krysy a lezly nám do cel. Když jsme někde nechaly ležet jídlo, okamžitě ho sežraly. Vězeňský obchod byl otevřený od sedmi do osmi hodin ráno, takže v té době jsme si musely stihnout nakoupit jídlo na celý den. Obchod byl otevřený i od 12 do jedné odpoledne, ale to byla doba oběda, a když jste si v té době nestihli uvařit, najíst se, umýt misku, příbory a vyzvednout prádlo, tak jste to už nestihli nikdy. V době přestávky na oběd nebyl čas stát v dlouhých frontách.

Když chtěl některý z vězňů mluvit s dozorčí (které byly všechny ženy), musel si kleknout na kolena, sepnout ruce na prsa jako při modlitbě a uklonit se. Pokud jsme našim nadřízeným – což tady byli všichni – projevovaly náležitou úctu – pak vás obvykle nechávali na pokoji.

Ve vězení jsme u sebe nesměli mít noviny ani výstřižky z novin, ale mohli jsme mít některé časopisy. Rádio i televize byly zakázané a nikdy jste si nemohli zatelefonovat, dokonce ani těsně po zatčení.

Dopisy nám chodily, i když cenzorka je rozdávala sporadicky a nikdy v nějaký specificky určený den. Když jsme měly štěstí, dostaly jsme poštu zhruba třikrát do měsíce, ale mohlo uběhnout i několik týdnů bez jediného dopisu. Než se k nám dopis dostal, mohly uběhnout klidně i čtyři týdny; a obvykle jsme je ani nedostávaly v pořadí, v jakém přišly. Dopis napsaný v červenci jsme klidně mohly dostat po tom, který byl napsaný v srpnu nebo v září.

Ven z vězení jsme mohly posílat tři jednostránkové dopisy za týden a každé slovo, které jsme napsaly, nám přičinlivě zcenzurovali. Cenzorce se často nechtělo naše dopisy číst, takže si je nechala předčítat od některé jiné cizinky, následkem čehož potom po LardYao kolovaly nejrůznější klepy. Když se cenzorce dopis z jakéhokoli důvodu nelíbil, putoval přímo do takzvaného Registru 13, aniž nám o tom řekli.

Pokaždé, když jsem šla k soudu, vynášela jsem ven smotek popsaných aerogramů a celou knihu ještě nenapsaných. Nebylo lehké je dostat ven, protože Rifkin nad námi pokaždé stála, když jsme se převlékaly do šatů k soudu. Rifkin neměla při donášení na svoje spolubydlící žádné zábrany. Když jsme odjížděly k soudu, prohledávaly nás pokaždé jiné strážné, než když jsme se vracely, takže byla malá šance, že si někdo všimne, že s sebou nesu čisté aerogramy. Ty jsem potom ve vazební cele popsala, předala příznivě nakloněnému úředníkovi u soudu, aby je poslal, a vrátila se bez nich. Úředníkovi u soudu nebo dozorčí ve vězení jsem dávala 50 bahtů za každý dopis a oni je potom rozeslali, ale nemohla jsem si dovolit jich posílat příliš mnoho.

Psát domů nebylo lehké, protože jsem se pokaždé snažila, aby byl dopis povzbudivý a pozitivní, i když jsem se tak sama nikdy necítila. Přesto byly ale dopisy jedna z věcí, které mě držely při životě: od matky, od otce, od bratra, od přátel, od neznámých lidí. Bylo nádherné od nich dostávat dopisy, i když to byla jenom krátká zpráva nebo škrábanice. Když jsem je četla, přenášelo mne to zpátky domů. Cítila jsem z nich domov; hlavně z dopisů od mé rodiny. Pokaždé jsem si dopisní papíry přikládala k nosu a čichala k nim. Někdy jsem dopisy neotvírala hned; místo toho jsem si je vzala večer do cely, sedla si a představovala si, jak je psali. Možná u toho seděli doma, možná v kavárně, možná v práci. Bylo to nádherné.

Ještě lepší bylo, když jsem v dopise našla fotografii. Pokaždé jsem ji vytáhla z obálky a přiložila si ji k tělu, aby ji nikdo neviděl. Hrozně jsem se rozzuřila, když se někdo kolem snažil zahlédnout, co na ní je, což bylo skoro vždy. K pláči bylo už to, že jsem tady byla já, ale mít tady ještě svou rodinu, aby mi ji ostatní okukovali, to už bylo příliš.

Nikdy jsem rodičům nepsala do dopisů úplnou pravdu. Bylo nemožné jim říkat, jak se věci doopravdy mají. Jak jsem jim mohla třeba říct, že v místnosti, ve které spím, zabil elektrický proud mladičkou dívku?

Přivezli ji do LardYao týden předtím spolu s její přítelkyní, vypadaly jako pár. Obě studovaly na univerzitě. Otec jedné z dívek byl policista a podezíral ji, že doma krade peníze. Podal na ně žalobu, aby jim ukázal, jak vypadá život ve vězení.

Pro tyhle dvě měla slabost dokonce i přísná „matka pokoje“ a dovolila jim spát vedle sebe. Každý večer šla jedna z nich na záchodky, vzala hadr, co visel na jedné z mnoha trubek, a vytřela podlahu na místě, kde měly spát. Dělalo to hodně vězeňkyň, protože podlaha byla vždycky hrozně špinavá.

Ten večer si šla ta holka zase pro hadr. Namočila ho, vydrhla s ním podlahu a šla ho pověsit zpátky. Když hadr věšela, trubka praskla. Uvnitř trubky vedl elektrický drát pod napětím. Dívka se ho dotkla. Slyšely jsme bzučení a potom sršení jisker. Stála v centimetr hluboké louži vody a levým bokem narážela do starého kovového chladiče vody.

Několik minut létaly jiskry, pak její přítelkyně popadla v panice ručník, smotala ho v provizorní provaz, přehodila ho dívce kolem krku a odtáhla ji od drátu pryč. Když dopadla na zem, vyšlo jí z hrdla krátké zasténání. Její mladé tělo se zaživa usmažilo, ležela na podlaze v kaluži vody a odněkud zevnitř jejího těla vycházel kouř. Byla to jedna z nejhroznějších a nejsmutnějších věcí, jaké jsem v životě viděla. Najednou byla mrtvá. Bylo to, jako by právě vyklouzla z vlastní kůže a zmizela.

Její otec stáhnul svoji žalobu. Dal jí pořádnou lekci. Vězeňkyně, která měla na starosti elektrické rozvody, byla potrestána. Všechno se ututlalo a nikomu z vedení věznice se nic nestalo.

Nakonec jsem se v tomhle prostředí naučila i spát. Nevím přesně kdy, protože jsem ve vězení neměla žádný pojem o čase. Dny i měsíce tady vypadaly stejně. Spánek byl jediný způsob, jak z toho všeho uniknout.

Po určité době se v těchto podmínkách naučí usnout každý, ale nikdy vlastně nespí celou noc. S tolika lidmi okolo to prostě není možné. Často jsem se probudila a viděla, že všechny ženy už odklidily svoje polštáře a ručníky a teď sedí u dveří a čekají, až je pustí ven. Ležela jsem tam úplně sama, stočená do klubíčka uprostřed pokoje pokrytého linoleem. Proč ta panika? Kam tak spěchaly?

Každé ráno jsem vstala, šla ven a posadila se na svoji modrou rohožku. Po celá ta léta pro mne byla nejdůležitější horká voda, abych si ráno mohla uvařit kávu. To byl můj recept, jak začít den nějakým civilizovaným způsobem. Záchod mohl počkat, nádrž s vodou mohla počkat a celé vězení mohlo počkat.

Posadila jsem se na velkou čtvercovou plochu, nad kterou visely paralelně napjaté prádelní šňůry, a vypila jsem si svoji kávu. Když se zadařilo, mohla jsem si tam hovět celou půlhodinu, jindy jsem se nestačila skoro ani posadit a už byl čas jít do práce. Když jsem měla štěstí, nezabavila mi cenzorka časopis nebo komiks, co mi rodiče poslali z Anglie, a já s údivem četla nové zprávy nebo kreslené vtipy v časopise Viz. Jenom díky The Spectator, Time a Private Eye jsem se nezbláznila a dokázala se vyrovnat se tím, v čem jsem žila.

Ale opakování se brzy stane nepřítelem každého vězně; zpočátku dodávala rutina mým dnům alespoň nějaký smysl a přežít den bylo snazší, ale brzy se každý další den stával pouhou kopií toho předchozího a nic nemohlo snížit napětí, které jsem kvůli tomu pociťovala.

Kdykoli se k vám blížila dozorčí, museli jste se zastavit, uhnout stranou, postavit se tváří k ní, sklopit hlavu a čekat, až projde. Projít kolem dozorčí bez tohoto tak trochu směšného rituálu se považovalo za urážlivé a projev nedostatku úcty. Nenáviděla jsem to, ale tohle bylo Thajsko a takhle to ve věznici chodilo. Bylo to ponižující, ale bylo to pravidlo. I tak mi ale bylo z duše protivné se takhle ponižovat před autoritami. Obvykle jsem sice dělala, co chtěli, ale myslela jsem si přitom svoje.

Pokud dozorčí seděla a vy jste s ní chtěli mluvit, museli jste si kleknout na zem, abyste byli níž než ona. Každé z nich jsme musely ukazovat, že jsme nižší forma života než ony. Ale bolelo to, takhle se ponižovat. Na nohách jsem měla ošklivou infekci a při klekání mě hrozně bolely. Měla jsem na nohách tolik zánětů, že jsem měla zvrácené potěšení z toho, že jsem je každý den počítala, abych zjistila, jestli jich přibylo, nebo ubylo.

Ve vězení jsem si vedla něco jako deník. Ne každý den, ale jen když se událo něco pozoruhodného. Pomáhalo mi to pochopit to, čím jsem procházela, čím procházela moje rodina a čím procházely ty tisíce žen, které tady byly se mnou. I když jsem si nikdy nebyla úplně jistá, co je za den a kolik je hodin, snažila jsem se být tak přesná, jak jen to šlo.

Úryvek z deníku

14. května 1993

Přišli se za mnou podívat tři moji přátelé, se kterými jsem se seznámila v Bangkoku. Je mi hanba, když lidé vidí, co se ze mne stalo. Když jim povídám o své dětinské existenci a jak si musím prát oblečení na betonu a sedět na místě a pozorovat, jak po mokré betonové podlaze běhají žáby a ptáci. Ptali se mne, jestli něco nepotřebuji. Je to hrozné, být tak zbytečná, tak závislá… Omezení jsou tady nekonečná, připadám si jako na základní škole. Bylo mi trapně, že mne Susan vidí v tak zoufalé situaci, ale tak ráda jsem ji viděla… můj život před mým zatčením zůstává pořád v jakési mlze, nevím, jestli za to může šok, ale těžko si vybavuji lidi a jména…

LardYao bylo jako loď ztroskotaná na ostrově. Byl to náš ostrov a metafora naznačuje, že jsme v tom byly všechny dohromady. Většina vězňů chtěla, aby toto společenství fungovalo, ale kvůli všem těm tlakům, které na nás vězeňský systém vyvíjel, se to ukázalo jako nemožné. V mnoha ohledech, jak už jsem říkala, to byly vězeňkyně, kdo se staral o provoz celé věznice, ale pocit jednoty mezi nimi nebyl moc silný. Pořád jsme se ale snažily udržovat aspoň trochu harmonii v naději, že nás jednou někdo z tohoto ostrova zachrání.

Několik měsíců poté, co mne sem přivezli, jsem se pohádala s většinou zdejších cizinek. Nikdy jsme spolu nevycházely tak, jak jsem já – a nepochybně i ony – doufala. Ráda jsem se bavila s Thajkami a stačilo mi povrchní přátelství s nimi. Rozuměla jsem si s nimi lépe než s ostatními. Ve vězení se mnou bylo několik Američanek, ale málokterá z nich předtím byla někde v zahraničí a já zjistila, že Thajskem a Thajkami opovrhují. Já ne, a tím, že jsem je neustále obhajovala, jsem si získala špatnou reputaci.

Jednou večer, když už jsme byly všechny zamčené v celách, vypukla rvačka mezi několika Američankami a Thajkami. Byl to nechutný a krvavý boj. Jedna z Thajek mne popadla a strčila na záchodky.

„Tebe nechceme,“ řekla a odplivla si, „chceme je.“

Druhý den mne Američanky označily za zrádkyni a po tomto incidentu jsem už s většinou z nich nikdy nemluvila. Nebylo to pro mě moc těžké, přišla jsem do vězení sama a odejdu odtud taky sama, takže si to tady sama i odsedím. Nikoho jsem nepotřebovala.

Když se perete s Thajkou, neperete se jenom s ní samotnou, perete se s nimi se všemi. Není možné se prát jenom s jednou, protože drží pospolu, loví ve smečkách a dávají pozor, aby se jejich přátelům nic nestalo. Možná můj rozkol s Američankami nebyl zas až tak špatný výsledek.

Karyn Smithová a já jsme i nadále zůstávaly dobré kamarádky, ale žily jsme každá úplně jiný život. Ona pracovala v gongleanu a já na druhé straně věznice v prádelně. Věkový rozdíl mezi námi – ona byla pořád ještě teenager a mně táhlo na třicet – způsoboval, že jsme měly rozdílné zájmy. Abych byla upřímná, nechtěla jsem na ní být závislá, ani jsem nechtěla, aby byla ona závislá na mně. Nějakou dobu jsem si byla jistá, že mě propustí. Bylo by pro ni hrozné, kdybychom se příliš sblížily a já ji tady potom musela nechat…

Nedělní odpoledne byla jediná doba, kdy se nepracovalo, a tehdy černý trh organizoval takzvané „hodinové hotely“. Všude, v dílnách, pod prádelními šňůrami, pod stoly i na záchodcích postavili něco jako dětská doupata. Páry v nich mohly po zaplacení strávit hodinu spolu, aniž by je někdo rušil – žena z černého trhu dávala pozor a dávala znamení, když se blížila dozorčí.

V neděli odpoledne se také dozorčí nechávaly od svých svěřenkyň masírovat, dělat si manikúru nebo vytrhávat šedé vlasy. Celé LardYao si tou dobou dopřávalo péče. V praxi to znamenalo, že dozorčí neměly čas dělat razie v hodinových hotelech. Zprvu mě šokovalo, jak si ženy veřejně užívají sexuálních radovánek, ale časem jsem si zvykla a v mnoha případech jsem ty ženy naprosto chápala.

Úryvek z deníku

17. května 1993

Moje thajština se zlepšuje, ale pořád vlastně nevím, o čem se kolem mne baví. Stejně jsem raději sama. Nechci se nechat zatahovat do hloupých chichotavých rozhovorů a prázdných klepů…

Nevím, jestli sem přicházejí lidé s omezenou inteligencí, nebo jestli rutina a bezobsažná existence způsobuje, že jsou tak malicherní. Pořád se modlím, abych dokázala samostatně uvažovat, až se odtud dostanu, jestli vůbec. Mám strach ze soudu. Co jim mám říct? Vlastně si přeji, aby mne odsoudili a už to bylo za mnou…

Neměla jsem tušení, kdy k soudu půjdu. Dostat informace od kohokoli nadřízeného se zdálo doslova nemožné a já byla čím dál deprimovanější tím, že se ve věci mého soudu nic nedělo.

Každý den jsem slyšela vlaky, které projížděly kolem věznice a pokaždé se mi rozbušilo srdce. Pokaždé, když jsem nad sebou viděla prolétat letadlo, tak jsem se rozbrečela. Rozbolela mě hlava, když jsem si představila lidi v letadle – turisty a lidi na dovolené – jak si objednávají svoje první drinky, když mizeli v mracích nade mnou a mě nechávali tady, v téhle kobce. Jediné, na co jsem myslela, byl návrat domů. Kdy přijde řada na mne, nastoupit do letadla a jet domů?

Z LardYao se stal příšerný zpomalený sen, ve kterém všude kolem byli lidé. V tom snu jsem vždycky viděla, kam chci jít – chtěla jsem projít tou těžkou vězeňskou bránou. Trvalo věčnost se k ní dostat, protože všichni lidi okolo mne pořád tahali zpátky. Půl roku se mi každou noc zdálo, že jsem utekla; autobusem, letadlem, vlakem, na kole, na saních, na člunu. Utíkala jsem, šla, krčila se v křoví, prodírala se lesem, kličkovala po městě, ale vždycky, vždycky mě chytili.

Po nějaké době se mi začalo zdát i o tomhle vězení, jako by se můj mozek smířil s tím, kde jsem a na to všechno kolem si zvykl. Tyhle sny byly nejhorší.

Na konci května 1993, když jsem byla ve vězení už rok, jsem seděla v gongleanu a čekala, až Karyn domyje nádobí po obědě. Byla sobota. Jedna z dozorčích se začala nudit, našla jakousi kazetu a pustila ji do vězeňského rozhlasu.

Pomaličku se ty písničky prodraly do mé hlavy. Byla to nádherná hudba a pomaličku mi docházelo, co to je. Bylo to Bílé album od Beatles. Neuvěřitelné! Lennonův a McCartneyho hlas prozářily celé vězení a já viděla, jak se tváře mnoha žen – Thajek i cizinek – rozjasňují a začínají si broukat a zpívat s Beatles.

Několik posledních měsíců jsem žila v podivném stavu odmítání, přesvědčená, že se z LardYao dostanu. Když jsem tam tak v té špinavé jídelně seděla, uvědomila jsem si, že tohle není sen, Sandro. To je skutečnost. Seš tady, seš vězeň a nejspíš tady budeš ještě několik let. Tak by bylo lepší si na to zvyknout. Tentokrát jsem nemohla potlačit slzy. Karyn se na mě podívala, uviděla hrůzu v mém obličeji a okamžitě jí došlo, jak mi je.

„To bude dobrý,“ řekla, když odcházela a nechávala mě s mým smutkem.

Zůstanu v LardYao ještě dlouhou dobu; nedostanu se ven na kauci; soudce můj případ nevyhodí; policie mě konečně obviní a já neuteču. Lennon zpíval dál. Začala jsem se potit a v uších mi pulzovala krev. Poprvé jsem „Bílé album“ slyšela jako dítě, pořádně jsem je začala poslouchat až jako teenager. Doma ve West Yorkshiru je mám na desce.

Jak jsem mohla být tak arogantní a myslet si, že jsem jiná než ostatní ženy tady? Nebyla jsem ničím jiná. Byly jsme všechny stejné. Byla jsem vězeň, odsouzenec a zločinec. Ony to věděly. Teď to vím i já.

Karyn viděla, jak mě to vzalo, ale nemusela se ptát, co se děje. Stejně jako každý jiný, i ona byla tady. Klidně a v tichosti odešla pryč.

V červnu už jsem byla ve vězení víc než rok a dostala se do stadia, kdy jsem se netěšila už vůbec na nic. Polovinu času jsem ani nevěděla, jestli jsem naživu, a bylo mi to jedno. Někdy jsem se vzbudila, rozhlédla se kolem sebe, uviděla všude okolo mě polonahé ženy a myslela si, že jsem mrtvá. Ne, že bych si to přála, opravdu jsem si to myslela. Seš mrtvá, Sandro, protože nikdo, kdo je naživu, by nemohl žít takhle. Bylo to nelidské.

Občas jsem se na sebe podívala do zrcadla nebo jsem zahlédla odraz v okně. Byla jsem vyzáblá, slaboučká, unavená, jenom stín toho, co jsem bývala. Bolely mě záda, ledviny pálily, chvílemi jsem špatně viděla. Už jsem si nepřipadala jako Sandra Gregoryová. Už jsem jenom používala její jméno.

Nikdy předtím jsem ve vězení nebyla, ani mě nikdy z ničeho neobvinili. Těch pár gramů, co jsem převážela, se stalo ve vězení oblíbeným vtipem. Proč jsem riskovala svůj život kvůli takové trošce?

Vím, kdy jsem se narodila, a kdy jsem se poprvé pohádala s otcem, a moment, kdy jsem se poprvé líbala s klukem, a okamžik kdy jsem se rozloučila s rodiči. A taky vím, kdy jsem byla tak smutná, že mě to málem zabilo. Dne 21. července 1993 jsem seděla na betonové podlaze a prala špinavé oblečení našich dozorčích, když někdy kolem osmé ráno ke mně přiskákala Karyn.

„Víš, že Dana má na pokoji načerno rádio a poslouchá každý den zprávy? No, a právě teď slyšela, že dvě Angličanky, co sedí v Thajsku za pašování drog, mají dneska dostat milost a jít domů.“

Zastavilo se mi srdce. „Cože?“

Zopakovala mi to.

„Ne, Karyn,“ řekla jsem, „nebuď hloupá. Musela se splést. Média nemůžou vědět, že půjdeš domů, dřív než ty. Běž do práce a zapomeň na to. To nemůže být pravda. Dana si z tebe dělá srandu, to bys přece věděla, že máš jít domů.“ Nedokázala jsem si představit, že by jediná kamarádka, kterou tady mám, šla domů.

Karyn šla do práce a já se dál snažila prát, ale myšlenkami jsem byla jinde. Představovala jsem si, že mě Karyn nechá v tomhle pekle, ani se neotočí a prostě odejde bránou domů. Neopouštěj mne.

Chvíli poté, co Karyn odešla do práce, se odněkud z vězení ozval hlasitý výkřik. Tak je to pravda. Celá věznice začala vřískat nadšením, takže to musí být pravda. Karyn a Patricia jdou domů.

Najednou jsem z toho měla radost taky. Vyskočila jsem, abych se po Karyn podívala. Snažila jsem se předstírat, že mě můj vlastní osud tak moc nezajímá. Ale část mne uvnitř plakala.

Všechno se seběhlo tak rychle, že už jsme skoro neměly čas spolu mluvit. Ten večer se Karyn svlékla, hodila svou uniformu na zem a oblékla si civilní šaty, které z ní dělaly někoho zvenčí. Ona ani Patricia už nebyly vězni. I když jsem Patricii neměla nikdy moc ráda, popřála jsem jí hodně štěstí.

Prošly zelenou bránou; ta se za nimi zavřela a Karyn byla pryč. Už tady nebyla. Zítra z ní zbude jenom vzpomínka. Věděla jsem, že už ji nikdy neuvidím.

Ten večer jsem myslela, že mi srdce pukne bolestí. Odešly a mě tady nechaly. Moje jediná kamarádka je pryč a teď jsem sama. Od té chvíle už jsem se nikdy nedívala, když někoho tou bránou pouštěli na svobodu; příliš to bolelo.

Nikdy v životě jsem se necítila tak osamělá jako ten měsíc po tom, co Karyn odešla. Pořád jsem brečela. Pokaždé, když jsem viděla něco, co mi ji připomnělo, nebo když se na mě někdo podíval a zeptal se „Chybí ti Karyn, viď?“, začala jsem se hroutit pod vahou své osamělosti. Ale Karyn mě něco naučila a já se rozhodla, že bez ní přežiju. Zasloužila si být doma a já si zasloužila být tady.

Když se Karyn vrátila do Anglie, tak mi mnohokrát psala, ale za nějaký čas jsem se rozhodla, že už jí nebudu odpovídat. Ne proto, že bych nechtěla nebo jí neměla co říct, ale protože byla mladá a musela žít svůj vlastní život. Poslední dopis, který jsem od ní dostala, byl jako obvykle vřelý a chápající, lehkovážný a legrační. Přečetla jsem si ho a pak zahodila. A tím Karyn Smithová zmizela z mého života.

Krátce poté, co Karyn a Patricia odešly, umřela v mém pokoji jedna mladá dívka na záchvat astmatu. Udivilo mne, jak málo jsem její smrt prožívala. Zapomněla si svoji pumpičku pro astmatiky venku. Když ji chytil záchvat a někdo zavolal dozorčí, zrovna kolem procházely dvě policistky v pyžamech. Zastavily se u mříží a ptaly se té ubohé holky, proč si zapomněla pumpičku.

„Co s tím máme dělat?“ bylo všechno, co jí řekly. Myslely si, že záchvat jenom předstírá a že je tím obírá o drahocenný čas na spaní. Stály tam a domlouvaly se, jaký jí za to zítra udělí trest.

Dívka tam bezmocně klečela, za deset minut se svalila k zemi a držela se za krk. Během pár minut zemřela, přímo před našima očima. Další smrt. Po tomto incidentu jsem se o osud ostatních přestala zajímat.

Už jsem toho měla dost. Hluk, špína a neustálé vedro se staly nesnesitelnými. Ale neměla jsem kam utéct, kam se schovat, a nemohla jsem ani brečet nebo křičet, aniž by mě někdo viděl. V době dešťů stoky přetékaly a nepředstavitelně zapáchaly.

Odevšad vylézaly krysy, švábi a stonožky a běhali nám po cele. Jako vetřelci, kteří se chystají ovládnout náš svět.

Do vězení neustále chodili právníci. Thajky je informovaly, když do LardYao přijela nějaká cizinka. A když právník dostal její případ, měla vězeňkyně za informaci právo na deset procent jeho honoráře. Všichni si mysleli, že když jsem Evropanka, musím být kdovíjak bohatá, a už ani nevím, kolik právníků se na mě přišlo podívat. Všichni mi samozřejmě říkali to samé, že mě mohou dostat ven, ale po třetí nebo čtvrté nabídce na propuštění mi došlo, že kdyby to bylo tak jednoduché, tak už by ve vězení nebyla ani noha.

Všichni mi radili, že mám říct, že Robert je nevinný, že o těch drogách nic nevěděl. „Přiznejte se k držení drog,“ říkali všichni. „Za to jsou menší tresty než za pašování, budete mít kratší soud a dostanete minimální trest.“

Netušila jsem, co mám dělat nebo co mám u soudu říkat, ať už k němu dojde kdykoli. Všichni, dokonce i většina vězeňkyň, mi radili, ať u soudu řeknu, že Robert o drogách nic nevěděl. Proč bych to ale dělala? Nebyla to pravda. Věděl všechno. Byly to jeho drogy.

Ale možná by bylo lepší lhát, přemýšlela jsem, protože být ve vězení práskač, donašeč, to není nejlepší způsob, jak strávit trest, a přiznat se k držení by mohlo znamenat nižší trest. Slíbila jsem si, že o tom budu přemýšlet.

V srpnu 1993, jednoho dne, kdy se nepohnul ani lístek, mne s několika dalšími naložili do autobusu a odvezli k soudu. Dostala jsem papíry s oficiální obžalobou. Vazba skončila; začalo soudní řízení. To však potrvá dalšího dva a půl roku a v té době budu jezdit každý měsíc jeden den k soudu. Znovu jsem se viděla s Robertem, Vypadal neurvale a dost zhubnul.

„Podívej se, Roberte,“ řekla jsem mu, „vyjdu ti vstříc. Můžeme se oba přiznat k držení a budeme to mít rychle za sebou.“

„Seru na tebe.“

„Cože?“

„Seru na tebe.“

Když je to tak, potom nemám žádný důvod lhát a krýt ho. Od té chvíle jsem se rozhodla, že o Robertovi řeknu čistou pravdu a budu vypovídat proti němu. To bylo naposledy, co jsme spolu mluvili.

Znovu nás přivezli k soudu až v den, kdy začal náš proces. Na vysoké lavici seděl starý vetchý soudce a vedle něj dva další lidé, kteří vypadali jako studenti. Soudce si vyžádal ticho. Seděl tam prokurátor a obhájci, a taky moje ubohá matka, která podstoupila další cestu, aby mě viděla. I když jsem na to, že přijede, nebyla připravená, měla jsem ohromnou radost, když jsem ji uviděla a hned jsem se cítila líp. Bohužel přijela s tím, že soud bude trvat pár dní, nanejvýš týdnů. Chystala se tady se mnou zůstat až do konce, což se ukázalo jako nemožné, když uvážím, za jak dlouho měl soud vynést konečné rozhodnutí.

Když jsem mámu u soudu uviděla, v hlavě mi nezůstala jediná myšlenka. Jen jsem na ni beze slova hleděla. Byla to příšerné, vyčerpávající období. Soudní síň pro mne byla, s výjimkou mámy, jenom moře cizích tváří. Obě jsme se na sebe dívaly ubrečenýma zastřenýma očima a přemýšlely jak, jak se to mohlo stát? Nejtěžší pro mne bylo, když odešla a já neměla tušení, kdy, nebo jestli vůbec ji ještě uvidím. Trhalo mi to srdce na kousky.

Vedle mě seděl jeden z celníků, mluvil velmi špatně anglicky a řekl jenom „Jestli budeš lhát, abys ho kryla,“ ukázal na Roberta, „a soud to zjistí, dostaneš maximální trest. To ale určitě víš.“ Jeho hlas se ztratil v šumu soudní síně.

Seděli jsme na starých dřevěných lavicích, a když jsem se otočila na mámu, byla bledá a já měla strach, že spadne z lavice na zem.

„Proboha, Sandro,“ prosila mne, „už tak jsi v tom až po uši. Řekni jim pravdu. Ať už je jakákoli, pověz jim pravdu.“

Řekla jsem pravdu. Jak mě Robert požádal, abych mu propašovala jeho drogy, jak jsem souhlasila, jak nás chytili a jak lituji všeho, co jsem udělala.

Když jsem se vrátila do věznice, tak jsem si za to, co jsem řekla, vytrpěla od ostatních vězňů svoje. Všichni o procesu věděli, protože o něm zeširoka informoval britský tisk. Za to, že jsem o Robertovi řekla pravdu, jsem si vysloužila pověst práskače.

Za několik měsíců se u soudu objevilo několik Robertových kamarádů a řekli mi, že vědí, kde bydlí moji rodiče, a pokud nebudu mlčet, vyhodí jejich dům do vzduchu. Ve vězení je všechno jinak než v normálním světě. Většina míst mimo vězení má svoje pravidla, ale když je porušíte, následky jsou obvykle minimální. Ve vězení si neustále dáváte pozor, abyste nepřekročili nějaké pravidlo, zákon nebo zvyk. Jak to funguje? Co bych měla udělat? Jak se zachovat? Nekonečné množství takových otázek, na které vám dá odpověď jedině zkušenost.

Jednoho dne za mnou přišla na návštěvu jakási žena. Její tvář mi byla povědomá, ale nedokázala jsem ji přesně zařadit. Měla australský přízvuk a při řeči se usmívala. Znám ji z Anglie, nebo z Bangkoku? Řekla mi, že se jmenuje Natalie, a neustále mi něco vyprávěla, zatímco já se snažila přijít na to, odkud ji znám.

Měla výbornou náladu a já jí nemohla říct, že si ji ne a ne zařadit, takže jsem s tou šarádou pokračovala po celou dobu její návštěvy, která trvala čtvrt hodiny. O několik týdnů později přišla znova, a do té doby jsem si díkybohu vzpomněla, že ji znám z Bangkoku, kde jsme se docela často vídaly. Dospělo to tak daleko, že jsem si už nemohla vybavit tváře lidí, natožpak jejich jména, a abych pravdu řekla, zčásti jsem si přála, aby mne ti lidé nechali na pokoji. Zpočátku jsem návštěvy vítala, ale jak měsíce plynuly, tak mi návštěvy jenom připomínaly, že lidé za zdí věznice žijí svoje vlastní životy a mohou chodit, mluvit, jíst, spát a pít, kdy se jim zachce. Já pro ně byla jenom vzpomínka.

V LardYao nic nedávalo smysl a všechno se zdálo neskutečné. Nebyly povoleny žádné hry: míčové, karetní, kostky, šachy, nic. Ta velká písčitá plocha, o které jsem si myslela, že slouží kočkám jako záchod nebo jako přistávací plocha vrtulníků, sloužila vlastně dozorčím jako hřiště pro pétanque nebo volejbal.

Mohly jsme přihlížet, ale nesměly jsme samy hrát. Každý večer celý měsíc trénovaly dozorčí volejbal a my mohly tak maximálně běhat pro zatoulané míče. Každý volejbalový trénink byl jen další způsob, jak zabít čas. Každý, u koho našli podomácku vyrobenou hru, nebo byl přichycen, jak hraje fotbal s míčem ze zmačkaného papíru, riskoval uvěznění v soi, temné místnůstce, určené vězňům, kteří se dopustili přestupku. Nechávali je tam několik týdnů.

Pokud jste měli peníze, mohli jste se nechat ostříhat nebo si nechat nalakovat nehty od jedné z vězeňkyň, co pracovaly v „salónu krásy“. Když jste na to peníze neměli, poprosili jste o to některou z dívek na dílně. Když některou z nich přistihli, jak někomu stříhá vlasy, nebo zjistili, že jste se nenechali ostříhat v salónu, dozorčí okamžitě udělovaly trest. Většinou jsem si nechávala vlasy stříhat ilegálně.

Prádelna, ve které jsem pracovala, byla jen pro dozorčí. Každý den přinášely svoje špinavé oblečení a my jim je každý den praly, sušily a žehlily, protože večer si je chodily vyzvednout. Když nás přistihly, že pereme v erární prádelně oblečení někomu z vězňů, bylo toto oblečení zabaveno a dostaly jsme trest nebo pokutu. Nikdy jsem nechápala, a dodnes nechápu, jak souvisejí tělesné tresty s rehabilitací. Výprasky, které vězni dostávali, mě zpočátku děsily, ale časem jsem je skoro přestala vnímat.

Strážné nutily ženy, které se dopustily prohřešku, bouchat stokrát až dvěstěkrát ohnutými prsty do betonu tak, aby to bylo slyšet pět kroků daleko. Pokud dívka jednu ránu vynechala, musela začít od začátku. Po takovém trestu měla potrestaná žena většinou omlácenou ruku až na kost.

Jindy se zase ženy musely plazit po břiše po betonové podlaze v pálícím slunci tam a zpátky po celé délce věznice.

Při dalším trestu se sešla skupina dozorčích a vyhlásila, že se bude konat výprask. Když se všichni shromáždili, viník se musel posadit a potom dostal výprask ratanovým klackem nebo tvrdým obuškem. Po takovém výprasku musel hříšník zvednout ruce nad hlavu a hlasitě pronést: „Děkuji za potrestání za moje špatné činy.“ Tresty a tato podivná potřeba napravovat viníky obvykle přicházela od vedení věznice a byly čím dál zlomyslnější.

Jiné dozorčí dávali místo trestů přednost ponižování. Třeba dívce pověsily na krk ceduli, na kterou napsali zločin, za který byla ve vězení. S touto cedulkou pak musela chodit celý den. Mohla tam mít napsáno „Jsem zlodějka“, nebo taky „Mám psí držku“.

Páry, které stráže nachytaly v intimních situacích, dozorčí obvykle svázaly provazem k sobě a nechaly sedět celý den uprostřed trávníku, vystaveny nemilosrdným slunečním paprskům. Už samotné vedro by stačilo, ale tráva představovala další problém.

Trávníky ve vězení se na první pohled zdály krásné a husté, ale tráva byla plná zákeřných mravenců, kteří nejen kousali, ale dokázali se na lidské kůži přichytit tak, že jste je museli jednoho po druhém odtrhávat. A navíc trávníky každý den zalévali vodou z odpadní stoky.

Každý den vzala některá z žen kbelík a ponořila ho do stoky. Do kbelíku vložila pumpu s hadicí. Kbelík filtroval sračky ze stoky, aby se hadice neucpala. Takto se sice trávník výborně pohnojil, ale když jste se po mokré trávě prošly, otevřené rány na nohách se ošklivě zanítily. A otevřené rány měla většina místních žen.

Dívky, které nechaly takto svázané sedět na trávníku, skončily s příšernými infekcemi, což bylo také součástí jejich trestu. Nemohla jsem ale pochopit, proč byly vězeňkyně trestány kvůli sexu, když dozorčí dělaly to samé, mnoho z nich s vězni. Každý vězeň v kriminále dobře pozná sám sebe a pomocí trestů je toto poznání ještě hlubší. Vězni si skládají svoje vzpomínky z brutality.

V prosinci už jsem nemohla dál; nohy jsem měla pokryté obrovskými boláky a měla jsem deprese. Při sebemenším podnětu jsem se rozbrečela, připadala jsem si bezmocná. Nevěděla jsem, co se děje u nás v rodině, co si o mně myslí, a polovinu času mi to bylo dokonce vlastně jedno. A můj případ? To věděl jenom bůh.

Ráno, když jsem si věšela svoje oblečení, jsem občas odněkud zaslechla hlas lesního holuba. Zavřela jsem oči a poslouchala jeho vrkání. Lesní holuby jsem slyšela před mnoha lety v Kentu, když jsem byla ještě dítě, takže jsem se vždycky na pár vteřin se zavřenýma očima vracela do těch šťastných časů. Potom holub odletěl, já otevřela oči a uviděla hromady špinavého prádla a kolem sebe obtloustlé Thajky. Nebo se mi ti holubi jenom zdáli? Nevím. Ale těch pár vteřin mi bylo vždycky blaženě.

Nejhorší bylo přežít noc. Pozdě odpoledne až do rána jsme byly zamčené na cele. Byla to pokaždé příšerně dlouhá doba, kdy jsem byla úplně sama se svými myšlenkami. Nic nedávalo smysl, kromě bolesti, tělesné i psychické, které jsem obě pociťovala najednou. Bolest té cely nebyla ani tak fyzická, ale někdy, vlastně většinou, jsem si přála, aby byla.

Než jsem se dostala do LardYao, myslela jsem si o sobě, že přežiju cokoli, ale ve vězení jsem poznala svoje limity. Den za dnem, měsíc po měsíci, jsem se dostávala čím dál víc ke dnu. Bylo to neskutečné. Celou dobu mi běhal po zádech mráz z holých, nemocemi prolezlých krys, které dorůstaly velikosti koček, a létajících švábů, velkých přes dva palce. Dokázala jsem si poradit s ostatními vězni, ale ne s krysami a šváby.

Někdy byla propast mezi rehabilitací, o které mluvilo vedení věznice, a realitou každodenního provozu, tak obrovská, že bylo těžké poznat, co je horší – jestli myšlenky, které se vám honily v hlavě, nebo napětí, které se vám rozlézalo v žaludku jako klubko hadů.

Co jsem mohla dělat? V podstatě nic, leda tak přemýšlet, proč jsem tady, jak jsem se sem dostala a jak jsem svou vlastní hloupostí ublížila své rodině. Celou dobu nad námi větrák mamě rozháněl nekonečné vedro.

Nebýt mé rodiny doma, určitě bych se už dávno zabila a bylo by po všem. Ale dlužím jim toho ještě víc; pomáhali mi až do této chvíle, nevykašlali se na mě a celou dobu mne podporovali. První, co se mi vybavilo, když jsem se každé ráno probudila, stejně jako když jsem usínala, byly tváře členů mé rodiny a mých přátel. Každou noc za mnou přicházeli do cely plné žen a přáli mně dobrou noc, abych věděla, že je pořád mám. Jejich tváře proplouvaly před mýma očima. Byla to tak trochu schizofrenie. Chtěla jsem je mít blízko, ale ne tady. Bála jsem se o svoji rodinu, mnohem víc než sama o sebe.

Na konci tohoto prvního roku ve vězení jsem měla ještě pořád nohy plné obrovských děr. Zdálo se mi, že bolest vychází odněkud zevnitř kostí, že se infekce vyvíjí kdesi uvnitř a teprve potom vybuchne na povrchu. Nikoho to ale nezajímalo. Proč taky? Byly dny, kdy mně bylo tak hrozně, že jsem si myslela, že už na tomhle místě nevydržím ani hodinu. LardYao byl blázinec, sanatorium pro pološílené zločince. Modlila jsem se, aby se stal nějaký zázrak. Modlila jsem se za nějaké znamení. Modlila jsem se, aby tyhle moje modlitby někdo vyslyšel.

Veselé Vánoce! Ale 25. prosinec byl pro většinu žen i pro mne prostě jen další den. Něco ve mně jako by pořád chtělo něco slavit, zvlášť když mi od rodiny i od neznámých lidí přicházelo tolik dopisů a blahopřání. Na Štědrý den jsem rozbalila všechny toaletní potřeby a nové kalhotky, co mi poslali rodiče, a rozdala je Thajkám, se kterými jsem pracovala. Nevím, jestli věděly, co si počít s ponožkou plnou dárků, ale dělalo mi radost svoje věci rozdat ostatním.

Přišel Nový rok, ale nějak nebylo co slavit. Oslavy jsem nahradila přežíváním a tím jsem se dokázala vypořádat s obrovskou zátěží nesnesitelného. Uvědomila jsem si, že vězení nic nepotvrzuje a nic nedokazuje. Prostě jenom je.

Domácí násilí

Drahá Sandro,

ani nevíš, kolikrát už jsem Ti zkoušel psát a kolik nedopsaných dopisů skončilo v plamenech a stejně pořád nemůžu napsat to, co bych Ti chtěl říct. Moc Tě milujeme (ty huso pitomá). Prosím, prosím, vrať se zpátky…

Dopis od bratra, červen 1993

Přicházelo za mnou mnoho lidí, kteří zrovna projížděli Bangkokem. Často to byli úplně neznámí lidé, jako kdybych byla nějaká kuriozita ve výstavní skříni. V návštěvní místnosti jsem se jich ptala, proč za mnou přišli a doufala, že mi přinesli vzkaz od některého známého z Anglie, nebo aspoň nějaké zprávy ze světa za vězeňskou zdí.

„Přišel jsem tě jenom navštívit,“ říkali pokaždé, když viděli můj udivený a zklamaný výraz. Nemohla jsem s tím nic dělat.

Křičet přes čtyři stopy širokou mezeru jenom zvyšovalo můj pocit frustrace a odcizení. „Hraničí to se surreálnem,“ řekl mi jakýsi reportér, který za mnou jednou přišel. Můj život patřil LardYao.

Uplynul rok ode dne, kdy mne sem přivezli, a já pořád nevěděla, kdy už mne konečně právoplatně odsoudí. Byl na mě kuriózní pohled, styděla jsem se za bídné podmínky, ve kterých jsem tady žila, a zároveň měla vztek na lidi venku, kteří věděli, jak tady musím žít. Projevovat soucit je prastarý instinkt a o to víc jsem jejich litování nenáviděla.

Paradox LardYao byl do očí bijící; všichni chtějí, aby vězni byli potrestáni a očekávají rehabilitaci. V pořádku. Ale zranitelnost vězňů a jejich nedostatek sebevědomí redukuje všechny tyto dobré úmysly na méně než nulu. Chtěla jsem si otevřít dopis, nebo uvařit šálek čaje, když jsem na něj dostala chuť. Chtěla jsem se najíst, když jsem měla hlad, a ne, když mi to nařídili. Zakázáno bylo dokonce i projevovat emoce. Všichni to cítili, ale nikdo to neřekl nahlas. Nemohl, nebylo to možné. Ukázat cit bylo projevem slabosti a kdo ve vězení projeví slabost, vrhnou se na něj jako dravci. Byla jsem slabá a brzo mne přestalo bavit nasazovat si masku a předstírat, že jsem tvrdá a houževnatá.

Byly samozřejmě i dny, kdy jsem si uvědomovala, jaké štěstí vlastně mám a o kolik horší by moje situace mohla být. To jsem pak lépe snášela útrapy a nacházela potěšení v maličkostech.

Rána, kdy jsem jezdila k soudu, byla často tichá a poklidná. Vstala jsem brzy, ještě než se ostatní probudily, a ještě za tmy mne dozorčí pustily z cely ven. Bylo to příjemné vybočení z ubíjející rutiny. Byla to jedna z mála možností, jak být chvíli víceméně sama.

Na pár minut jsem si sedla venku s kočkou na klíně na plastovou rohožku a sledovala, jak po dvoře skáčou tlusté žáby. Žárlivě jsem se na ně dívala, jak poskakovaly kolem; byly svobodnější než kdokoli jiný v této věznici. Byly dokonce svobodnější než naše dozorčí, které tady pracovaly, jedly, a některé dokonce i žily. Zoufale jsem si přála být jednou z těch žab, nebo dokonce holubů, kteří celý den do věznice přilétali a zase odlétali.

Jednou ráno, když mne měli odvážet k soudu, jsem se rozhlížela po ostatních ženách, co měly jet se mnou, a všimla si jedné dívky. Byla hodně mladá, vypadala skoro jako dítě, a bylo jí špatně. Všichni jsme se postavili do řady na vlhké chodbě, aby nás mohli spočítat, ale ona se nemohla postavit na nohy. V očích neměla jedinou známku života a byla tak hubená, že byl div, že je ještě naživu.

„Žáby. Žáby.“ Poskakující žáby upoutaly její pozornost.

Její příběh byl typický. Její rodiče dostali za svoji dceru „půjčku“ a bylo jim řečeno, že dostane práci v jedné továrně v Bangkoku. Místo toho ji přinutili pracovat v bordelu. To jí bylo dvanáct let. Zanedlouho dostala HIV a v patnácti už byla závislá na heroinu. Krátce poté se u ní HIV vyvinul v AIDS a v sedmnácti ji policie zatkla za držení heroinu. Z LardYao odjížděla k soudu, kde ji budou soudit za držení necelé pětiny gramu heroinu.

Dva týdny po jejím slyšení u soudu jsem viděla, jak se její vyzáblé tělíčko potácí po dlážděné podlaze vězeňské nemocnice. Viděla jsem, jak klesla na kolena a se sepjatýma rukama prosí sestru o paracetamol.

„Běž pryč!“ odehnala ji sestra rukou.

O pár dnů později jsem ji viděla znovu. Lapiduši ji odnášeli z věznice v plastikovém vaku. Bylo jasné, že to mládě posledních několik nocí svého života křičelo bolestí. Ale nikdo se nenamáhal dát jí nějaké léky. Thajci by řekli, že za její smrt mohla její karma. Jak může člověk vyprávět takový hrozný příběh? To je jednoduché. Jste rádi, že v tom plastovém vaku nejste vy.

V prádelně, kde jsem byla zaměstnaná a kde jsem kartáčem drhla oblečení dozorčích a jejich rodin, jsem si úplně zničila nohy. Dozorčí přinášeli špinavé prádlo každé ráno a my je musely vyprat, usušit, vyžehlit a nachystat do čtvrté hodiny odpoledne téhož dne. Nohy jsem měla celé pokryté boláky a záněty; vypadaly jako měsíční krátery a neustálý kontakt se špinavou vodou vůbec neprospíval jejich hojení. Odešla jsem z prádelny, když už jsem tu bolest nemohla snést, a raději začala pracovat v pekárně. Tam bylo aspoň sucho.

Žádná z žen, které pracovaly v prádelně, nesměla mít kočku, protože jsme praly oblečení dozorčích, a kdybychom poslaly ven tašku oblečení s kočičími chlupy, trest by nás neminul. Hned jak jsem přešla do pekárny, jsem adoptovala mladého kocoura, který se jmenoval Jow-Son. Zanedlouho se pro mne stal nejdůležitější věcí v mém vězeňském světě.

Rodiče a přátelé v Británii mi psali a ptali se, co mi mají poslat. Nebylo to ale tak jednoduché. Cokoli bych opravdu chtěla, nebylo v LardYao povolené, a to, co povolené bylo, jsem stejně nechtěla. Všem jsem jim děkovala za laskavou nabídku a psala, že nic nechci. To se ale změnilo, když jsem si uvědomila, že krmit JowSona bude problém (krysy v LardYao byly příliš velké, než aby si je kočky mohly chytit).

Zatímco jiní vězni dostávali lahvičky s voňavkami, mejkap nebo spodní prádlo – většinu z toho dostávaly dozorčí jako úplatky, nebo se s tím platilo na černém trhu – já si nechala z domova posílat krabice se žrádlem pro kočky.

Jednou ráno se odkudsi objevila nádherná rezavá kočka a thajská děvčata z cukrárny ji okamžitě adoptovala. Byla to největší kočka, jakou jsem v životě viděla. Ten kocour musel utéct z bangkocké zoo, myslela jsem si, protože prostě nevypadal normálně. Dala jsem mu přezdívku Brutus.

Za pár týdnů začal Brutus terorizovat všechny ostatní kocoury, a když jsme ráno vyšly ven, často jsme viděly některého vystrašeného kocoura, jak se drží na vršku plotu a na zeď pod něj z něj teče smradlavá hnědá tekutina. Kocouři z pekárny měli záněty po celých svých zadních nohách, protože Brutus na ně v noci systematicky útočil.

Zanedlouho i Jow-Son kvílel bolestí, když jsem ho zvedla ze země; jeho záněty praskaly a špinily mi košili, byla jsem celá pokrytá zeleným hnisem z jeho zraněných nohou. Brutus znovu a znovu útočil na všechny kocoury. Bylo to až nepřirozené. Brutus odmítal mír, ve kterém žili ostatní kocouři. Podobala se mu všechna koťata, která se narodila po jeho příchodu. Jednou jsem pracovala dlouho do noci v pekárně a uviděla ho, jak se pyšně prochází kolem. „Tak,“ řekla jsem si, „už toho mám dost.“ Už jsem nemohla dál nečinně přihlížet, jak tahle stvůra terorizuje všechny naše miláčky.

Zvedla jsem ho a strčila do pytle od rýže. Abych pravdu řekla, nevěděla jsem, co s ním udělám, ale byla jsem rozzuřená. Třásla jsem se. Vyšla jsem z pekárny s pytlem přehozeným přes záda. Podívala jsem se na vězeňskou zeď. Slyšela jsem, jak se Brutus snaží uniknout ze svého malého vězení.

Když ho hodím přes zeď, přemýšlela jsem, zraní se a může tam ležet celé dny. Začaly se mně potit dlaně. Slyšela jsem jenom bušení vlastního srdce a tichý hukot, který vycházel z pekárny. Všechno se se mnou zatočilo. Když jsem se podívala přes dvůr, uviděla jsem rybník, kam jsme si chodívaly povídat s Karyn. Šla jsem k němu a hodila pytel i s kocourem do vody. Na hladině se objevilo pár bublin. Brutus byl pryč.

Bože, co jsem to udělala? Když jsem se vrátila do pekárny, příšerně jsem se klepala. Když se mne děvčata ptala, kde je Brutus, stěží jsem mohla promluvit.

„Pryč kde?“ chtěly vědět.

„Za zdí.“

To bylo poprvé, co jsem zabila. Za pár dní vyplaval pytel s mrtvou kočkou na hladinu rybníka. Když se kolem mě seběhly rozzuřené holky z cukrárny, odmítala jsem jejich obviňování s tím, že nemám potuchy, kde jejich drahocenná kočka je.

Zanedlouho poté Jow-Son zmizel, ale i když jsem o něj přišla, nelitovala jsem toho, co jsem udělala. Trvalo strašlivě dlouho, než jsem na svůj vražedný incident zapomněla a než se mnou někdo vůbec začal zase mluvit. K thajské cukrárně jsem se nikdy ani nepřiblížila.

Je to kuriózní příběh a mě vždycky udiví reakce lidí. Příběhy o zvířátkách. Jsou z toho smutní. Celé to šílenství, všechno to utrpení, morální chaos, dvě mrtvé dívky, všechny ty příšerné věci v LardYao, a jediné, co lidi řeknou, je: „Ty jsi zabila kočku?“ Nikdy to nepochopím.

Jedna z nejtěžších věcí, na které jste si museli zvyknout, bylo plynutí, nebo spíš neplynutí času. Dny mi někdy připadaly jako hodiny, hodiny někdy jako týdny a týdny často jako celé roky. Ale vždycky nakonec přišla neděle. Chvíli poté, co mě přivezli do LardYao, jsem dostala malý kapesní kalendář a snažila se udržet si pojem o čase. Měsíce utíkaly rychle, ale kalendář působil jako brzda. Kolik takových kalendářů ještě dostanu?

Každý rok mi spousta různých lidí posílalo kalendáře, všichni si asi mysleli, že mi může být kalendář nějak užitečný. Nemohla jsem se na ně ani podívat; nesnášela jsem všechny kalendáře, ale nikomu jsem to neřekla. Nechtěla jsem, aby to vyznělo, jako že jsem nevděčná.

Lidé mi také psali, jaké je u nich doma roční období, a rok co rok jsem slýchala o jarních narcisech a o tom, jak na podzim hnědnou listy na stromech. Tolikrát jsem se modlila, abych už další anglické jaro mohla vidět na vlastní oči. Psala jsem si s jedním člověkem ze Skotska. Jednou za mnou přijel do Bangkoku. Přivezl mi ukázat malou kytici narcisů. Byla to jedna z nejkrásnějších věcí, které jsem v životě viděla. Dívala jsem se na ně přes dvoje mříže a přes návštěvní místnost. Stráže mi samozřejmě nedovolily si je vzít, ale já nikdy nezapomenu na to, jak jejich nádherné žluté květy v té tmavé šedivé chodbě svítily.

Ve vězení je jen velmi málo věcí, podle kterých můžete sledovat plynutí času. Všechny dny jsou stejné. Pomalu se vlečou a najednou uplyne celý rok nebo dva a vy jenom mamě přemýšlíte, co se to s vaším životem děje a kam spěje. Je to téměř svůdné, jak ve vězení čas mizí.

Moje první výročí minulo a já si toho skoro ani nevšimla. Skutečným měřítkem času byly události za vězeňskou zdí. Život venku šel dál beze mne, bez nás všech. Jednou za čas se na mě usmálo štěstí – jako s těmi narcisy – ale většinu času jsme žily v tom světě, jaký jsme znaly, než nás sem zavřeli.

Když se probírám událostmi za posledních několik let, přemýšlím, kdo mi tam zapadá a kdo byl proti mně. Znamenaly něco, nebo byly prostě součástí mého pádu? Nějakou chvíli jsem se potýkala s absurditou své vězeňské identity.

Mezitím se Shanty, mé kamarádce z West Yorkshiru, narodilo třetí dítě a rychle rostlo, stejně jako jeho dva starší bratři. Holroyde ztratil svoje chlapecké vzezření a sága jeho života se rozkrývala v jeho dopisech. Můj pes Kara stárnul a pravidelně chodil k veterináři. Moje dvě kočky byly „pryč“. Moji prarodiče nebezpečně zestárli, rodiče se snažili vést normální život, ale dopadala na ně hanba za to, kde je jejich dcera a z jakých důvodů se tam dostala.

Jednou odpoledne mě navštívila ve vězení jedna žena z West Yorkshiru. Jmenovala se Jackie a říkala mi, že za mnou bude chodit pravidelně celou dobu, než se z Bangkoku vrátí zpět do Británie. Bydlela zhruba míli od mého domu a její návštěvy mne přenášely tak blízko mého domova, že jsem se ho mohla téměř dotknout. Těch dvacet minut, co její návštěva trvala, jsem skoro cítila Yorkshire; cítila jsem hrboly na chodníku, když mi popisovala cestu mezi jejím a mým domem, a cítila jsem chuť čaje, o kterém jsme mluvily.

Po půl roce se ale musela vrátit do Anglie. Byla jsem zoufalá. Připadalo mi to, jako by za mnou teprve teď začala chodit; propadla jsem dojmu, že za mnou bude chodit pořád. Když odjela, připadala jsem si dočista ztracená. Rozhodla jsem se, že na její návštěvy zapomenu a budu se soustředit na to, abych přežila. Důležité bylo jedině konečně dostat trest a přežít ho, ať už bude jakkoli dlouhý.

Otázky, které mne zajímaly teď, byly tyto: Kolik let už tady sedíš? Kolik let tady ještě budeš? Bude letos amnestie? Jestli ano, půjdeš domů?

Bratr mi poslal svazek nedokončených dopisů a jeden, který se mu podařilo dokončit. Když jsem si je přečetla, najednou jsem si uvědomila, jak moc jsem celou rodinu vyděsila. Tolikrát mi začal psát dopis, ale pokaždé se tak rozrušil, že jej nedokázal dokončit. Bylo skvělé číst jeho dopisy, ale nebylo to pro mne nic lehkého.

Drahá Sandro,

zkoušel jsem Ti za několik posledních měsíců psát mnohokrát, ale vždycky jsem to musel vzdát. Co bych ti měl napsat? Celé mně to připadá jako sen. Nemůžu o tom ani přemýšlet… bože, ať už nás nikdy, nikdy nic takového nepotká… hrozně jsme plakali… prosím, vrať se co nejdřív.

Pořád nemůžu uvěřit tomu, co se Ti přihodilo (miluji tě), prosím, vrať se… nemůžu myslet na situaci, ve které jsi. Když o tom přemýšlím, úplně mne to vyvede z míry. Seš sice hloupá a nerozumná holka, ale chceme Tě zpátky… jednou se zase uvidíme.

Já jsem se dost změnil a ty určitě taky… to jsou pitomosti, proč to píšu? Už jsem Ti zkoušel napsat mockrát a tenhle dopis už pošlu, ať je jakýkoli, i kdyby to byla jen snůška nesmyslů…

Když jsem byla ve vězení druhým rokem – nevím už přesně kdy – jednoho dne mne přijel navštívit bratr. Neviděli jsme se několik let, hodně se změnil. Už neměl dlouhé vlasy ani smradlavý afghánský kabát, místo toho měl na hlavě rozumný účes, na sobě elegantní oblek a na nohách kožené polobotky. Vypadal jako náš táta. To, že měl svoji vlastní rodinu, ho očividně dost změnilo a mě jeho vzhled trochu rozhodil. Na druhou stranu jsem ale byla ráda. On pokračoval se svým životem, zatímco můj stál na místě.

Několik vteřin jsme nic neříkali; pak jsme si začali povídat. Mrzelo nás oba, že se nemůžeme navzájem dotknout, nebo být aspoň blíž. Byl pořád stejně vitální, ale o hodně rezervovanější, nejspíš proto, že viděl svoji sestru v takovém stavu. V obličeji měl stejně jako dřív záhadný smutek.

O čem jsme mluvili? O všem, mám dojem, a taky o všem, co mi připomínalo, jak moc jsem všechny zklamala. Měla jsem už být, stejně jako bratr, dospělá, mít slušnou práci a rodinu, ale místo toho dřepím tady, pološílená, v bídě, a modlím se, abych nedostala trest smrti.

Bylo tak těžké se s ním rozloučit, a když odešel, znovu se mně málem rozskočilo srdce. Jak já si přála, abych mohla odjet domů s ním! Začala mi třeštit hlava.

Lidé kolem mne často dostávali zprávy, že někdo z jejich rodiny nebo někdo z jejich přátel umřel, a já žila v ustavičném strachu, že mi přijde podobný dopis. Dívky se z toho většinou rozsypaly a nebyly k utišení. Možná toho člověka neviděly rok, možná tři, možná pět, některé možná už deset roků. Vinu, kterou pociťovaly, si nikdo nedokáže představit.

Některé plakaly před ostatními, jiné jen fňukaly. Mnoho z nich si sedlo do kouta cely a hleděly do zdi. Smířila jsem se s tím, že se děda konce mého trestu nedožije. Raději jsem nemyslela na to, že by to mohl být také někdo další.

Dopisy se špatnými zprávami byly vždycky psané v minulém čase. Byly to věci, které už byly pryč a teď se usoudilo, že mi je mohou sdělit, protože nakonec všechno dobře dopadlo. „Děda onemocněl a museli ho odvézt do nemocnice, ale už je v pořádku.“ Nebo: „Dědovi bylo přes Vánoce hrozně špatně a už jsme mysleli, že se z toho nedostane, ale už je zase doma a má zase chuť k jídlu.“ Uvažovala jsem, co všechno přede mnou doma tají.

Zdálo se mi o domově tak často, že jsem někdy nedokázala rozlišit, co je sen a co skutečnost. Zdá se mi to, že jsem vězeň? Nebo je sen to, že jsem doma? Připadala jsem si jako blázen, když jsem se snažila rozluštit, který sen je vlastně skutečný. Všechno se mi slévalo dohromady a občas jsem skutečně nevěděla, jestli jsem se už nezbláznila.

Moje sny byly čím dál absurdnější. Představovala jsem si, že soudce mne osvobodí jednoduše proto, že ho o to poprosím, policie se vůbec nebude obtěžovat na nás podat žalobu, nebo že se nějak dostanu ven na kauci a jakýmsi způsobem na ni seženu peníze.

Mezi svobodou a mnou nebylo nic jiného než zeď. Klidně se může stát, že jednoho dne zmizí. Každé ráno jsem se probouzela vyčerpaná, protože se mi celou noc zdálo, že jsem na útěku a stráže mne pronásledují. Byla jsem tím posedlá dokonce i ve dne. Jedna žena, se kterou jsem se dost sblížila, mi řekla, že udělá všechno, co bude v jejích silách, aby mi pomohla, pokud najdu způsob, jak utéct. Ona tady prý ale zůstane. Proč? zeptala jsem se jí. Ji prý už velmi brzy propustí, odpověděla. Dostala padesátiletý trest a měla za sebou pět let.

Vzpomínám si, jak jsem jednou večer seděla v cele, dívala se na všechny ty asijské tváře kolem sebe a uvědomila si, že od mého uvěznění ještě žádná Britka neudělala v Bangkoku takovou hloupost jako já.

Pokaždé, když jsem šla k soudu, tam postávala smečka novinářů a reportérů a sledovala každý můj pohyb. Věděla jsem, že mým případem se zabývá v Británii většina hlavních novin a televizních stanic. Seděla jsem tam a přemýšlela, jestli můj případ odradil nějaké další pašeráky před hazardem. Najednou se mlžný závoj rozplynul a najednou můj pobyt tady dostal alespoň nějaký smysl.

V dubnu 1994 se ale mlha znovu snesla k zemi. Na bangkockém letišti zatkli Patricii Hussainovou za držení sedmi kilogramů heroinu, který se pokusila vyvézt z Thajska. Každým dnem měla přijet do LardYao.

„A kurva,“ řekla, když jsem ji potkala ráno poté, co ji přivezli. „To seš ty. Viděla jsem tě v televizi, než jsem odjela do Thajska, a říkám svý kámošce: Do prdele, Dolly, jestli to udělám, můžu skončit jako tady ta holka v televizi. Dolly mně říkala, ať to nedělám, ale já si myslela, že všechno bude OK. Asi jsem se spletla, viď?“

Patricia byla z Manchesteru. Byla to bývalá prostitutka a měla dvě děti. Byla malá, silnější a vypadala divoce; měla křivý obličej, protože ji několikrát v životě zmlátili basebalovými pálkami. Hystericky se pochichtávala. Spřátelily jsme se, a několik měsíců mne zásobovala čerstvými historkami z domova. Její zážitky byly ale dost odlišné od toho, co jsem si pamatovala z Anglie já, a když mi vyprávěla o svém životě v Manchesteru, byla jsem ráda, že jsem v Thajsku. Rychle si na vězeňský život zvykla a zařídila se podle něj; pocházely jsme každá z jiného světa a neměly jsme toho moc společného, takže se dalo čekat, že se nebudeme přátelit dlouho.

O něco později dostala Patricia trest smrti, který byl okamžitě změněn na doživotí. Poprosila jsem jednu svoji thajskou kamarádku, aby Patricii napsala odvolání, a za rok po prvním verdiktu jí soud zmírnil trest na pětatřicet let a později, při všeobecné amnestii, na pětadvacet. V červenci 1996 odletěla Patricia do Spojených států, kde měla svědčit v procesu s pašeráky kokainu z Latinské Ameriky. Z Bangkoku odlétala v doprovodu amerických soudních úředníků. Později byla převezena do Británie, aby svědčila v dalším drogovém procesu. Její žádost o milost thajský král vyslyšel, přestože byla uvězněna více než rok po mně, takže nakonec jí byl trest snížen na deset let vězení.

V mnoha ohledech byla naše věznice Potěmkinova vesnice. Všechno, o čem se dalo říct, že bylo v dobrém stavu, sloužilo buďto hladkému fungování vězeňské mašinérie, nebo pro dobro dozorčích, které tady pracovaly. Absolutně nic se nedělalo proto, aby se místním ženám usnadnil život. V Thajsku mají takové rčení – „Posypat na povrchu koriandrem“ – což v podstatě znamená „Udělejte dojem, že vnitřek je stejně hezký jako povrch“. Thajské jídlo se obvykle podává posypané koriandrem, takže dokonce i nejodpornější jídlo může po závěrečných úpravách vypadat dobře.

Ve městech se příšerné slumy skrývají za hezkými ploty, v LardYao zase podmínky, ve kterých vězni žili, zakrývaly keře a živé ploty. Povrch LardYao byl neustále, obrazně řečeno, posypáván koriandrem. Byla to připomínka ráje, který ležel venku. Každý, kdo viděl LardYao poprvé, musel mít dojem, že je tady všechno v pořádku.

Některé zaměstnankyně vězeňských dílen pracovaly šest dnů v týdnu a vyráběly umělé květiny, deštníky nebo koše ze starých telefonních seznamů. Další zase seděly celé dny u šicích strojů a šily vojenské a školní uniformy. Většina těch žen, které šily školní uniformy, už byla ve vězení tak dlouho, že už zapomněly, jak vlastně dítě ve školní uniformě vypadá. Tyto ženy dostávaly za svou práci zhruba devět liber za půl roku. Seděly v úhledných řadách, což vytvářelo dojem pořádku. Když věznice uzavřela smlouvu s nějakou firmou, ženy často pracovaly obvyklých osm hodin denně a pak ještě celou noc – šily a balily uniformy – aby zakázka byla hotová včas. Dozorčí vyhrožovaly každému, kdo nebyl ochotný pracovat přesčas.

Většina zakázek byla pro velké nadnárodní společnosti, například slavnou dětskou filmovou společnost, jednoho dobře známého výrobce fotografických potřeb, nebo jednu londýnskou firmu, která vyrábí velmi drahé exkluzivní tašky. Šily se tady lyžařské kombinézy, dětské oblečení pro evropský trh, balené hrací karty a lepené dětské hračky, které se lepily hořlavým lepidlem.

Další ženy pracovaly v některé z pěti kuchyní, v prádelně, nebo se prostě staraly o provoz věznice. Jedna z nich byla elektrikářka a za poplatek spravovala rozbité větráky na celách. Skupiny děvčat pracovaly na zahradách, čistily nádrže na vodu a každý den protahovaly odpadní stoky.

Pece v pekárně se zapínaly ve tři hodiny ráno, kdy do práce přicházela první směna, a vypínaly se až v deset hodin večer. Práce začínala ve čtyři ráno a končila v osm večer. Pekly jsme pečivo a chleba, které se prodávaly v obchodě, který stál venku před bránou vězení. Dozorčí si pro sebe mohly objednávat pečivo a na Nový rok jsme byly v práci celých 24 hodin, abychom stihly všechny objednávky a v obchodě venku nedošlo zboží.

Zaměstnankyně pekárny pracovaly každý den, dvaapadesát týdnů v roce. Stejně jako šičky, i my jsme dostávaly za tuhle práci asi devět liber za půl roku, i když jeden rok jsme nedostaly vůbec nic, protože šéfová pekárny nám řekla, že „veškerý zisk jsme projedly, takže nedostaneme nic“.

Přestože velmi málo našich výrobků bylo určeno pro vězně, existovaly způsoby, jak nějaké pečivo sehnat. To, co bylo „navíc“ – to znamená to, co jsme mohly ukrást – přišlo vždycky vhod. Čerstvě upečený bochník bílého chleba přímo z pece vám dokázal v LardYao zajistit trvalé přátelství, zvlášť když se vám k němu podařilo ukrást ještě kus másla. Chuť nějakého evropského jídla představovala úžasné zpestření nekonečných přídělů rýže a vařených ryb. Ale za nějaký čas se i jídlo z pekárny omrzelo a přejedlo.

Vězeňskou pekárnu pokaždé ukazovali, když do LardYao zavítala nějaká oficiální návštěva: dozorčí z jiného vězení, úředníci z oddělení pro převýchovu, nebo občas zástupci nějaké ambasády. To potom většinu žen vyhnali zadním vchodem ven a nařídili jim, aby zůstaly schované za plotem, dokud návštěva neodjede. Ty, které zůstaly, měly zakázáno říct cokoli špatného o věznici, jejím personálu nebo o osudu samotných vězňů.

S pronikavou vůní pekárny, usmívajícími se dozorčími a naaranžovaným okolím se LardYao jevilo jako takřka dokonalé. Pekárna měla sloužit coby ukázka toho, jak funguje celá věznice, jako názorný příklad rehabilitace. Pokud vězni mají svoji pekárnu, nemůže být život v tomto vězení tak špatný. Stačí trocha koriandru a…

Krysí populace v kuchyni a v pekárně ale tento dojem kazila. Každou noc vylézaly krysy z děr a sežraly všechno, co nebylo pod zámkem. Každé ráno po sobě nechávaly stopy v míchacích strojích, na pultech i na stolech. Prokousávaly pytle s cukrem a zeleninou a často zůstávaly uvězněné v trubkách.

Začala jsem v pekárně dokonce i bydlet; ostatně jako všechny ostatní holky, co tady pracovaly. Náš skromný majetek – vězeňské oblečení, trocha toaletních potřeb, trocha jídla a dopisy – jsme si schovávaly mezi regály a pytli s moukou nebo mezi nádobím. Musely jsme všechno úzkostlivě ukrývat před dozorčí, která měla pekárnu na starosti. Byla to jedna z nejsprostších, nejzuřivějších a nejubožejších žen v LardYao. Říkali jsme jí „Stará Matka Penis“.

Její pravé jméno bylo Maře – zdvořilé oslovení starší ženy – Dick. Matka Dick. Pokud někdy Stará Matka Penis uviděla třeba jen špinavý okraj mísy nebo odložené mýdlo, začala vykřikovat sprosté urážky, házet nádobím a vyhazovat naše věci na dvůr.

„Prostitutky!“ křičela. „Krávy!“

„Svině!“ A „děvky!“ Opakovala to pořád dokola, dokud nebyla celá rudá vzteky a nemohla dál.

Nebylo radno si ji poštvat proti sobě. Jednou nechala stát Pee Pom celý den na dvoře na žhnoucím slunci za to, že v peci ohřívala misku zeleniny pro svoji kamarádku. Den poté zase zbila ubohou Deng, protože zapomněla do těsta dát kypřící prášek, takže jsme je musely vyhodit. Deng už pracovala v pekárně skoro deset let, ale Stará Matka Penis ji za toto opomenutí ten den vyhodila, takže Deng nedostávala skoro celý rok od vězení žádné peníze.

Umývaly jsme se vzadu v pekárně a vždycky dávaly pozor, aby nás při tom nechytily stráže nebo jejich donašeči. Vězeňské sprchy, kde se měli všichni vězni umývat, byly neuvěřitelně odporné, a když jsem se mohla umýt kdekoli jinde, i když skrčená za nádrží s vodou, tak jsem byla na vrcholu blaha.

Jednou ráno jsem se umývala v hlavních sprchách, většina ostatních už byla pryč, když ke mně přišla jedna Nigerijka a říkala mi, abych vypadla a pustila ji do sprchy. Ukázala jsem na volnou sprchu hned vedle, ale ona se začala cpát do mé sprchy.

„Ty se kvůli tomu chceš prát?“

„Jo?“ odpověděla.

Rozzuřila jsem se. Co si sakra myslí? Vzteky jsem po ní skočila a začala ji mlátit do obličeje. Prásk, prásk, prásk. Vypadni, svině!

Začala se bránit. Byla o dost větší a já myslela, že mě zabije, ale po několika ranách sklopila hlavu a její údery vyšly do prázdna. Byla jsem pořádně rozzuřená a cítila v sobě neobvyklou sílu.

I když měla sklopenou hlavu, dál jsem jí dávala rány do nosu. Chtěla jsem vidět krev, její krev.

Nikdy jsem netušila, že se dokážu prát, ale to ráno jsem ji zmlátila, jako kdybych odmalička boxovala. Měla jsem chuť ji zabít. Dál jsem jí zasazovala údery. Pak bylo po všem.

Po tomto incidentu jsem si získala pověst rváče, což mi v budoucnosti ušetřilo spoustu problémů. Pěsti jsem potom musela v LardYao použít už jenom třikrát. Ve vězení je to prostě někdy jediná možnost řešení rozepří.

My, co jsme pracovaly v pekárně, jsme nikdy neměly žádný důvod odcházet někam jinam. Pekárna byla jako klub, kde jsme před sebou neměly žádné tajemství. Staly jsme se součástí pekárny a pekárna se stala, s její moukou a párou, součástí nás. Neměly jsme ani čas, ani chuť měnit naši rutinu, navíc jsme měly práce až nad hlavu, protože dozorčí si neustále něco vymýšlely a taky jsme musely neustále doplňovat zásoby pečiva v krámě.

Pekárna měla svůj vlastní černý trh a děvčata schovávala jídlo pro svoje kamarádky v lednici, teplá jídla v pecích, kradl se cukr, máslo, chleba i pečivo. Na černém trhu se také ve velkém obchodovalo s „chlastem“ a návštěvníci nikdy nesměli do LardYao nosit jednu věc: ananas. Když rozmačkáte ananas, smícháte ho s cukrem a necháte venku na slunci, změní se ananas za dvanáct hodin v čistý alkohol. Vězni sice vařili alkohol i z jiných druhů ovoce, ale pokud jste chtěli slušný nápoj, potřebovali jste ananas.

V pekárně jsme dlouhé hodiny stály a loupaly čerstvé ananasy, pak jsme je rozmačkaly kusem dřeva a vymačkaly z nich šťávu. Co zbylo, jsme smíchaly s cukrem a několik hodin jsme tuhle směs vařily. Nakonec vznikla sladká hustá pasta, která se používala jako náplň do pečiva. Do pekárny pokaždé přivezli najednou až 150 kilo ananasu. Šťávy jsme sice mohly vypít, kolik jsme chtěly, ale zbytek jsme musely vylévat do stoky. Nesměly jsme ani šťávu, ani zbytky ananasů nikomu dávat.

Jednou jsem z téhle šťávy udělala něco jako víno a rychle mi došlo, proč je ananas zakázaný. Než jsem stačila dopít první hrnek ananasového vína, nemohla jsem ani chodit. Než mne zavřeli na noc do cely, tak jsem se z toho rozbrečela. Nechtěla jsem být opilá na takovém příšerném místě, takže už jsem nikdy tohle víno nevyráběla. Stačila jsem ale ještě dát několik litrů šťávy každému, kdo šel kolem. Ten týden se několik lidí ve věznici pěkně opilo.

Poledne ohlašovalo příšerné hromady šedivé špinavé rýže s něčím, co vzdáleně připomínalo zeleninu. Často to bývaly vařené salátové okurky nebo malé vařené rybičky, které nikdo neočistil, a chilli. Tyhle delikatesy nám servírovali třikrát denně. Thajky jakýmsi záhadným způsobem z tohoto jídla tloustly a tloustly, zatímco já neustále ztrácela na váze. Každý den, zatímco masivní pece vyplivovaly plněné chleby, ananasové moučníky a zdobené koláče, jedna z nás šla do jídelny a přinesla nám všem oběd nebo večeři.

Thajky, se kterými jsem pracovala, měly obvykle moc práce, nebo se jim nechtělo nosit jídlo ostatním, takže tato povinnost většinou zůstala na mně. Vzala jsem dvacetilitrový hrnec na marmeládu, abych mohla přinést smrdutou „pochoutku“, která zrovna ten den byla na našem jídelníčku. Byla to pokaždé úleva, když jsem mohla vypadnout z přeplněné pekárny, i když jsem kvůli tomu musela čichat zápach z mrtvých ryb a utíkat před tisíci much, které sedaly na zdechliny, které čekaly, až je někdo hodí do hrnce.

Většina Evropanů by v naší vězeňské kuchyni asi nepoznala, že je to kuchyně. Byla to prostě místnost, kde se krájelo a vařilo jídlo. Holky, které tam pracovaly, seděly na betonové podlaze s nožem v ruce a odkrajovaly pařáty kuřatům nebo rozřezávaly hromady zabitých prasat na menší kousky a dávaly je do hrnců. Kolem poletovala mračna masařek a běhala hejna švábů. Hygiena tady byla spíš zbožným přáním než skutečností.

Zanedlouho jsem se docela spřátelila s Noi, Thajkou ve středním věku, která měla na starosti vězeňskou kuchyni a vaření. Když jsem v pekárně ukradla balíček sušenek, dala mi za něj zeleniny na celý týden. Noi se mohla utlouct po čemkoli, co bylo z Evropy, třeba po mýdle, žvýkačkách nebo čokoládě, věcech, které jsem mohla dostat poštou od své rodiny. Ty jsem s ní potom vyměňovala za různé pochoutky, jako třeba pečenou rýži s kuřetem a chilli.

Noi si tady odkroutila už patnáct let a ve tváři měla tvrdý výraz, jaký jsem začínala mít taky. Byla podsaditější než většina ostatních Thajek, měla orlí nos a hluboké hnědé oči. Měla hlavní slovo v kuchyni a byla to dobrá kamarádka. Pomalu jsem ale nějak vycítila, že ostatní ženy jsou vůči ní trochu podezíravé a říkaly mi, ať se s ní raději moc nebavím.

Jednou odpoledne si mne vzala Pee Porn stranou a zeptala se, jestli to o Noi vím. „Ne,“ odpověděla jsem.

Jestli prý vím, proč se s ní nikdo moc nebaví? Nevěděla jsem, a ani mě to nezajímalo.

„Noi je lidožroutka,“ řekla Pee Pom.

„Cože?“

„Je to lidožroutka.“

Pee Porn mi o Noi začala vyprávět. Údajně prý zapálila dřevěný domek, ve kterém spala její rodina, a když oheň dohořel, vešla dovnitř a všem pěti lidem vyřízla srdce a játra. Ty potom snědla.

Tohle bylo LardYao a nic už mne nemohlo překvapit. Přišlo mi jako lehká ironie, že vězeňské kuchyni šéfuje právě lidožrout. Někdo z vedení věznice měl očividně smysl pro humor. Noi byla propuštěna po všeobecné amnestii v červnu 1996.

Celou věznicí oblétla nová zvěst. Jedna naše dozorčí byla obviněna z vraždy a za pár dní se má do LardYao vrátit jako vězeň. Tahle dozorčí byla zákeřná a zlomyslná jako kobra. Říkali jsme jí Vrána. Všechny jsme byly nedočkavé, až se Vrána stane jednou z nás. Kolovaly pověsti, že si její manžel vzal, stejně jako mnoho dalších Thajců, druhou manželku, a Vrána je doma nachytala ve své vlastní posteli.

Vyběhla z domu, vzala si pistoli, vrátila se domů a oba je střelila do hlavy, když byli zrovna v nejlepším. Nevím, jestli se to událo přesně takto, ale za pár dní ji velitelka LardYao dostala z policejní cely s tím, že místo toho bude Vrána zavřená u nás. Vidět kteroukoli z dozorčích jako vězně by byla pochoutka, ale že to bude právě Vrána, to bylo přímo skvělé.

Věděly jsme, že bude od prvního dne chráněná a dostane se jí zvláštního zacházení, ale doufaly jsme, že bude muset sdílet aspoň část prostoru s námi a bude se s námi muset venku sprchovat. Těšily jsme se na to, až bude Vrána stát po kolena ve špinavé vodě se všemi ostatními obyvatelkami vězení, a přitom budou nad věznicí létat vojáci ve vrtulnících a sledovat, jak se umýváme.

Vrána ale následující týdny strávila v patře, v klimatizované části věznice, kde spaly stráže, když měly noční službu. Dozorčí jí tam třikrát denně nosily jídlo. Za několik dní se už ani ostatní dozorčí nemohly vyhnout těm pověstem a vražda byla potvrzena. Několik týdnů po jejím zatčení Vrána zmizela a už jsme o ní neslyšely, kromě toho, že si nechala změnit jméno a pracuje někde mimo Bangkok.

Naše dozorčí měly čím dál větší potěšení ze sadistických trestů a mučení, dokonce si svoje oblíbené metody pečlivě připravovaly a vylepšovaly. Čím déle jsem byla ve vězení, tím pestřejší škálu trestů jsem viděla. Vězni, kteří porušili pravidla, byli vždy potrestáni, dokonce i za poměrně neškodné přestupky, jako byly hádky. Dozorčí svolávaly vězně k veřejným výpraskům, buďto ratanovou holí, nebo krátkým obuškem. Viděla jsem ženy zbité, zmlácené do bezvědomí, spoutané, popálené rozžhaveným železem, mučené hladem a ponižované, většinou jinými ženami, které bych v nejlepším případě označila jako perverzní.

Jednou brzo ráno chytili nějakou dívku, jak krade v jeslích, zatímco matky dětí venku praly. Když přišla v devět hodin ráno dozorčí, našla zlodějku sedět na podlaze v očekávání, jak s ní dozorčí naloží. Shromáždil se velký dav a přihlížel, jaký bude její osud. Čekání bylo totiž součástí trestů.

Dozorčí dívce přikázala položit jednu ruku dlaní dolů na stůl. Zvedla vysoko nad hlavu svůj obušek a pak jím vší silou praštila dívku přes prsty a všechny jí je zlomila.

„Druhou ruku na stůl,“ nařídila dozorčí.

Znovu jsme slyšely, jak kosti zapraskaly. Dívka si klekla na zem, zvedla svoje zlomené ruce k nosu a poděkovala dozorčí za napravení svého špatného chování. Pomalu se zvedla a odešla. „Vidět znamená uvěřit,“ zní jeden aforismus.

Pověst opravdových sadistů měly obzvláště tři dozorčí a jejich trestům bylo opravdu lepší se vyhnout. Už nějakou dobu jsme všechny cítily, že tyhle tři už delší dobu nikomu neukázaly svoji brutalitu a byly jsme všechny nervózní.

Jednou o víkendu se zase pyšně procházely po dvoře a hledaly někoho, na kom by si obnovily svoji uvadající reputaci. Jedna z nich byla velmi roztomilá, maličká, vypadala jako panenka na hraní, ale pochodovala vždycky jako robot nebo voják při slavnostní přehlídce. Neustále před sebou očima hledala vhodnou oběť. Už si nevzpomínám, proč si vybrala zrovna onu konkrétní dívku, ale přikázala jí stoupnout si po pás do sraček a celý den vynášet žumpu pod záchodem. Když byl čas odchodu na cely, zavřely tu dívku, téměř na pokraji zhroucení, do malé prázdné místnůstky, aniž by jí dovolily se umýt. Nechali ji tam celou noc a větší část druhého dne. Dozorčí se jenom usmívala. LardYao upadalo čím dál hlouběji do podivného mravního zapomnění.

Většina vězňů měla hrůzu ze soi, trestní místnosti, kam občas zavřeli až třicet dívek za nejrůznější přestupky, jako byly rvačky, krádeže, neúcta k nadřízenému nebo sex. Viníka tam mohli zavřít až na tři měsíce.

Nebyly tam deky, větráky ani moskytiéry na mřížích, žádné náhradní oblečení, knihy ani dopisní papíry. K jídlu jste dostávali dvakrát denně pomyje. Jako záchod sloužil kbelík v rohu místnosti, kde na vás bylo ze všech stran vidět. Mýt jste se mohli jednou za tři dny. „Stráže, stráže, kbelík je plný,“ slýchávaly jsme často naříkání ze soi. Po několika týdnech strávených na tomto místě se dívky vracely vyhublé a bledé, pokryté štípanci a kožními záněty.

Dozorčí se často dívek ptaly, jestli chtějí do soi, nebo raději bití, a většina si vybrala to druhé.

„Máš to rychleji za sebou,“ řekla mi k tomu jedna dívka, Nai.

Jednou ráno Nai přistihli při rvačce a nabídli jí sedm dnů v soi, nebo sedm ran obuškem. Vybrala si obušek, po kterém jí naskákaly fialové a zelené podlitiny. Ale měla to rychleji za sebou.

Vůbec jsem tyhle zvířecí choutky našich dozorčí nechápala. Dozorčí hledaly dokonalost, svět bez nepřátel; svět bez lidí, kteří by mohli vrátit úder. Za každou cenu jsem se snažila jejich trestům vyhnout, a ony se zase snažily mne netrestat. Ambasády, zejména britská, americká, evropské a australská, se neustále ohrazovaly proti fyzické brutalitě a trestům. Nebylo ale možné být v LardYao a nevědět, kdo je tady pánem.

Angela byla jedna velmi urostlá Američanka, kterou zatkli a posléze obžalovali za pokus o propašování kilogramu heroinu z Thajska. Její rodina jí zajistila jednoho z nejdražších právníků v Bangkoku, ale šest měsíců po svém zatčení se vrátila od soudu s doživotním trestem. Její rodina zaplatila tomu právníkovi další tisíce dolarů, ale rok po jejím odsouzení odvolací soud potvrdil původní verdikt.

Angela vykřikovala, jak je to nespravedlivé, když jiné lidi chytili s mnohem větším množstvím heroinu a přitom dostali kratší tresty než ona. Její rodina znovu zaplatila právníkovi několik tisíc dolarů a Angela doufala, že jí Nejvyšší soud trest sníží, ale ten znovu potvrdil doživotí.

Když se vrátila od soudu, Thajky mi o ní šeptali různé historky. Za jednou z nich přišel kdosi na návštěvu a řekl jí, že v novinách četl o nějaké ženě, kterou chytili při pašování kila heroinu z Thajska a ona měla heroin ukrytý v těle mrtvého dítěte. Thajci obvykle drogy nepašují. Většinou najdou nějakého cizince, který to za ně udělá, takže Thajky ve věznici měly podezření, že v těch novinách psali právě o Angele.

Pašování drog je špatné samo o sobě, ale pašovat je v těle mrtvého dítěte bylo nemyslitelné, a když se mne ostatní ženy ptaly na tento případ, řekla jsem jim, co mi řekly ty Thajky. Znělo to logicky a vysvětlovalo to, proč jí soud nesnížil trest, i když osobně jsem historce o mrtvém dítěti nevěřila a taky jsem jim to řekla. Historka se rychle rozšířila po celém vězení. Druhý den se o tom dozvěděla Angela, ale tak, že „Sandra mi říkala, že jsi zabila thajské dítě, abys v něm mohla pašovat drogy.“

Bylo pochopitelné, že se Angela naštvala, ale zkuste něco vysvětlovat ženské, která má metr osmdesát a váží 140 kilo. Doufala jsem, že jí to vysvětlí někdo jiný. Angela pobíhala po věznici celá zpocená vztekem a já se od ní několik dnů držela raději dál. Nemohla jsem se s ní prát, a i kdybych chtěla, nebyla jsem tak rozzuřená jako ona; byla jsem tak vyčerpaná z práce, že jsem málem usínala vestoje. Když mě konečně dostihla, byla jsem zrovna v pekárně, kam mají přístup jenom zaměstnanci. Když vešla dovnitř, všechny Thajky okamžitě utekly a nechaly nás tam samotné. Mezi námi byl jenom kovový pracovní stůl.

Byla bez sebe vzteky. Už je to tady, proletělo mi hlavou, teď tě tenhle kus špeku zabije. Když ji praštím, ruka se mi jenom odrazí od sádla a na to, abych jí dala ránu do obličeje, je moc vysoká. Měla jsem pokušení popadnout jeden z desetipalcových nožů na vedlejším stole, ale nechtěla jsem, aby se mi věci vymkly z rukou. Chvíli zuřila a křičela na mě a já s ní souhlasila, že je to hrozná historka. Řekla jsem jí, že má právo mě zbít, protože jsem udělala chybu, když jsem ostatním opakovala fámu, která se ke mně dostala. Situace se uklidnila. Přestože jsme nikdy předtím spolu moc nemluvily, začaly jsme si povídat a nakonec se z nás staly výborné kamarádky. Když jsem nakonec z LardYao odcházela, byla vlastně Angela jediný člověk, se kterým jsem se stýkala.

Na konci srpna 1994 zatkli nezávisle na sobě za pašování drog jednoho Brita a nějakou Švédku. Švédku zatkli na letišti v Bangkoku se 7,8 kilogramy heroinu v kufru. Byla to Karolina Johnnsonová. Když mi o tom reportér, který mě přišel navštívit, vyprávěl, nemohla jsem tomu uvěřit. Musela to být stejná Karolina, kterou jsem znala z Bangkoku.

Jednou v pátek večer se bránou přikolébala nějaká dívka s kudrnatými vlasy. Její nejistá chůze ji prozradila. Karolina přijela, tatáž Karolina, která mě přemlouvala k pašování zlata a holek; tatáž Karolina, na kterou jsem myslela, když mi Robert nabízel ten obchod. Když může pašovat ona a nechytí ji, tak nechytí ani mne, když to udělám jenom jednou, myslela jsem si.

Vzpomněla si na mě někdy, když se dozvěděla, že mě na letišti zatkli? Napadlo ji někdy, jestli její tajné výpravy nějak ovlivnily moje rozhodnutí? Druhý den ráno mi několik dívek přišlo říct, že mě ta nová chce vidět. „Říkala, že tě zná.“

„Jo,“ odpověděla jsem, „zná mě.“

Věděla, že jsem v LardYao celou tu dobu, ale ani jednou ji nenapadlo mne navštívit. Vydala jsem se ji najít.

„Tak už seš konečně tady,“ řekla jsem jí. „Říkala jsem si, jak dlouho ti to ještě bude trvat.“ Ignorovala moje kousavé poznámky.

„Jaký to je, žít s tolika ženskejma? Nemůžu tady bez chlapů přežít.“

Nechala jsem ji tam, aby mohla zjistit, že nemít tady chlapa je až ten úplně poslední problém. Dostala pětatřicet let natvrdo.

K soudu jsem jezdila každý měsíc a pokaždé jsem se modlila, aby už to skončilo. Amnestie byla tématem každodenních rozhovorů, stejně jako jídlo nebo kdo s kým spí nebo kdo byl potrestán a za co. Každý mluvil o případné milosti. Bylo to jako posedlost. Co taková amnestie udělá s naším trestem? Uvažovaly jsme. Kolik let bychom si po ní musely ještě odsedět? Jedly jsme stejné jídlo. Kladli jsme si stejné otázky. Snažily jsme se ze všech sil předstírat, že se náš život už brzo zlepší. Ale já věděla, že pokud soud co nejdřív nevynese rozsudek, nebudu mít právo vůbec na žádnou amnestii.

Když jste dostali milost, existovaly čtyři druhy zkrácení trestu. Všichni vězni museli být nejprve odsouzeni. Teprve potom mohli žádat o milost. O tom, kdo dostane milost, a zda ji dostanou i odsouzení za drogové delikty, rozhoduje thajský král a ministerstvo spravedlnosti.

Aby jim mohli zkrátit délku trestu, museli všichni vězni projít sérií testů v thajštině, aby dosáhli určité „třídy“. Půl roku po odsouzení chodili všichni vězňové na hodiny amnestie, které zvyšovaly počet let, o které bude trest zkrácen. Například tři třídy mohly zkrátit trest o jednu pětinu, nebo až o polovinu. Dvě třídy zkracovaly trest o třetinu nebo šestinu. Jedna třída se rovnala zkrácení délky trestu o jednu sedminu. Pokud jste do hodin nechodili, zkrátili vám trest jen o jednu osminu. U amnestií ale nebylo nikdy nic jisté, a když jste ji dostali, nikdy jste neměli záruku, že do ní budou zahrnuty všechny případy. Při životě nás udržovala jenom možnost amnestie a spekulace kolem ní.

Pokud jste měli známé mezi dozorčími, často pomohl úplatek. Vězni se museli naučit thajskou národní hymnu a zpaměti opakovat několik souborů pravidel:

PĚT BUDDHOVÝCH PONAUČENÍ

Nezabíjej zvířata.

Nedopouštěj se cizoložství.

Nekraď.

Nelži.

Nepij alkohol.

PĚT POVINNOSTÍ

Buď vlídný ke všemu živému.

Buď pilný a dodržuj zákony.

Nebuď oplzlý.

Buď poctivý

Konej správně a mysli na dobré věci.

DESET VĚZEŇSKÝCH PRAVIDEL

Žádné opium, marihuana, ani jiné drogy.

Žádné opojné nápoje.

Žádné pomůcky pro útěk.

Žádný hazard, žádné hry.

Žádné zbraně a ostré předměty.

Žádné zkažené jídlo.

Žádné cennosti.

Žádná zvířata.

Žádné výbušniny.

Žádné noviny ani deníky.

ČTYŘI POTŘEBNÉ VĚCI

Jez, abys mohl žít.

Měj dobrou karmu.

Respektuj zákony.

Respektuj všechny nadřízené.

ŠEST POVINNOSTÍ DOBRÉHO OBČANA

Dodržuj zákony.

Plať daně.

Braň svou vlast.

Vzdělání je povinné.

Chraň veřejný majetek.

Dodržuj tradice a zvyky.

ŠEST NEŘESTÍ, KTERÝM SE VYHNOUT

Nepij alkohol.

Nechoď pozdě v noci ven.

Neoddávej se rozkoším.

Nehraj hazardní hry.

Vyhýbej se špatným přátelům.

Nebuď líný.

Rok 1994 se změnil v rok 1995 a ten zase v rok 1996 a nikdo s tím nic nenadělal. Zabořila jsem hlavu do dlaní a uvnitř křičela bezmocí; další rok mého života byl nezvěstný. Nemohla jsem svou osamělost odložit někam stranou; byla se mnou pořád a rostla jako nádor.

Nepřála jsem si nic jiného, než konečně dostat rozsudek, ať už bude jakkoli krutý. Potom už si najdu čas aspoň na jeden kurz, potřebný ke zkrácení trestu. Pokud dostanu doživotí – nebo, ještě hůř, trest smrti – budu se muset odvolat, a to znamená, že můj proces ještě nebude uzavřený a já nemohu dostat amnestii. Takhle se s lidmi zacházelo ve středověku. Už jsem tady v té díře roky a pořád nemám tušení, co mne čeká. Jako zvíře v cirkuse.

Někde hluboko v sobě jsem pořád chovala naději, že se mnou budou jednat shovívavě. Taky jsem se ale naučila, že falešná naděje je horší než žádná. Když jste vězeň, všechno co zažíváte, dostává naprosto odlišný význam při srovnání se zkušenostmi někoho venku. Poslouchala jsem a neustále hledala informace o tom, kdo se může dostat ven, kdo může dostat milost, nebo dokonce kdo ví, jak vězeňský systém přesně funguje.

Ve všech těchto případech jsem viděla sama sebe, především jsem doufala, že v případě milosti bych další na řadě mohla být já. Modlila jsem se, abych nedostala trest smrti a hrozně jsem si přála, aby můj proces už co nejdříve skončil. Přála jsem si, aby se Robert přiznal, abychom mohli konečně nastoupit regulérní trest.

Nebylo by nic divného, kdybych se tady zbláznila; mnoha ženám se to stalo. A tím jediným, co mě drželo při životě, byly dopisy, které jsem dostávala, a fotografie mé rodiny. Někdy jsem předtím, než nás večer zamkli, hladila prsty povrch každé fotografie nebo dopisu. Rysy všech tváří ožívaly a slova ke mně promlouvala. Pak jsem je zase schovala. LardYao, to byla jenom tma a stíny.

Umění přežit

Drazí rodiče,

Thajci mi říkali, že 29. únor je pro rozsudek velmi dobrý den. Tento den je zde považován za velmi příznivý a já odjížděla k soudu s nadějí na pozitivní výsledek. Doprava v celém Bangkoku byla omezena kvůli euroasijskému summitu a tento den byl vyhlášen za státní svátek. Celý šťastný den si ale přivlastnil John Major. Řekli mi datum mého trestu…

Sandra

Dopis domů, březen 1996

„Ukončení života,“ říká soudce téměř nepostřehnutelně. Byla jsem odsouzena k smrti.

Z několika příštích minut si nepamatuji nic. Jsem v šoku. Z toho asi rodiče nebudou mít radost, pomyslím si. Jak mne může tenhle člověk odsoudit k smrti? To je snad na nich, jestli žiji, nebo ne? Oni mi dali život a oni by měli rozhodnout, kdy o něj mám přijít.

Rozhlédnu se po soudní síni a všude kolem plavou tváře, které neznám. Podlamují se mi nohy a srdce mi prudce buší. „Ne,“ zalapám po dechu, „to není možné.“ Skoro padám únavou.

Vidím Robertovu tvář, ale odmítá se na mne podívat. Je 28. února 1996, den, kdy jakýsi člověk rozhodl, že mám zemřít, a den, kdy byl Robert shledán „nevinným“. Tři roky jsem na tento den čekala, a když slyším, že byl zproštěn obžaloby, tak jenom ohromeně zírám. Výraz v jeho obličeji napovídá, že je rozsudkem stejně ohromený jako já.

Odkudsi za mnou slyším hlas. „Ne,“ křičí. Je to hlas nějaké reportérky. „Ne,“ říká ještě jednou. „Soudce změnil trest na doživotí a potom ho zkrátil na 25 let za pašování.“ Její hlas se vytrácí…

Dvacet pět let! Díky bohu! Z toho, co soudce říká, neslyším skoro ani slovo, a cítím hroznou úlevu, že netrval na trestu smrti. Soud zprostil Roberta obžaloby a já si pro sebe šeptám: „To je nespravedlnost.“ Robert se na mě odmítá podívat.

Odvádějí mě od soudu na místo, kde se tlačí dav reportérů a čekají na fotografii nebo prohlášení. „Je to nespravedlivé,“ říkám, „je to nespravedlivé. Tak nespravedlivé. Cítím se hrozně, kvůli svým rodičům. Robert je ten, kdo lhal. Já mluvila pravdu po celou dobu procesu. Jak to, že já dostala pětadvacet let a ho propustili?“

Několik posledních let jsem chodila k soudu a teď mě konečně odsoudili. Pořád jsem ale zůstávala zmatená. Copak jsem pětadvacetkrát horší než Robert? Ano, jsem vinna, ale Robert taky. Ale on odjede z Thajska jako bezúhonný člověk. Byla to fraška.

Když za mnou před několika lety poprvé přišel do LardYao můj obhájce, Khun Tawitchai, slíbil mně minimální trest a já ho dostala. Aspoň někdo dokáže držet slovo. Chodilo za mnou do vězení spousta právníků a slibovali mně všechno možné – „Dostanu vás ven na kauci“, „Znám se se soudcem“, nebo „Za tohle dostanete šest let“ – a já nevěděla, kterému z nich můžu věřit.

Khun Tawitchai byl aspoň upřímný. „Myslím, že vám mohu zajistit minimální trest,“ řekl. „Pokud dostanete víc než 25 let, vzdám se svého honoráře.“ Bylo mu sotva dvacet, před nedávnem dokončil univerzitu a neuměl vůbec anglicky. Nikdy předtím neměl žádný závažný případ. Okamžitě se mi zalíbil. Uzavřeli jsme dohodu, že mu zaplatím až po vynesení rozsudku, ale když dostanu vyšší než minimální trest, bude pracovat zdarma.

Celé dva roky přicházel do věznice před každým soudním slyšením, nikdy nechyběl u soudu a potom za mnou ještě vždycky přišel den po návratu od soudu. Na začátku procesu jsem byla obviněna místo původních 89 z držení 102 gramů čistého heroinu, což jsem popírala. Při držení více než 100 gramů zákon nařizuje trest smrti, nebo doživotí. V raných fázích procesu vyšlo najevo, že jeden zaměstnanec britské ambasády dal thajským úřadům tip, aby sledovali Roberta na letiště. Prokuratura uzavřela svoje důkazy v roce 1994 a soud byl odročen, aby mohly být dokumenty obhajoby přeloženy do thajštiny.

V lednu 1995 jsem ukončila svou výpověď a moje přítomnost u soudu už nebyla nutná. Musela jsem čekat, až Robert skončí se svou výpovědí a na výsledek našeho procesu. V novinách jsem se po vynesení rozsudku dočetla, že Jean Sharpeová z britské ambasády řekla, že je „ráda“, že byl Robert osvobozen, už kvůli jeho rodině, i když potvrdila, že pracovníci z protidrogového oddělení ambasády upozornili thajské úřady na jeho údajné aktivity. Khun Tawitchai si vydělal svůj honorář – 1000 liber. Dal mu je můj otec. Ironie toho celého neunikla ani jednomu z nás; kdybych si tak v roce 1993 od rodičů půjčila na letenku domů!

Když je někdo v Thajsku v závažném případě zproštěn obžaloby, prokurátor má povinnost se proti tomu odvolat. Má 28 dní na podání odvolání a obvykle trvá dalších 12 měsíců, než se případ dostane k odvolacímu soudu. Vracela jsem se do LardYao s tím, že Robert bude muset strávit za mřížemi ještě další rok, než bude propuštěn na svobodu.

Někdy v této době se ve věznici objevila epidemie vší a všichni dostali příkaz se nechat ostříhat nakrátko, aby se vši nešířily. Mít příliš krátké vlasy byl za normálních okolností přestupek, za který dostávali vězni trest, protože divošky se považovaly za zdroj problémů, nezapadaly do představy o řádně vypadajících vězních.

Já si už předtím ostříhala svoje dlouhé blond vlasy nakrátko a začala si je barvit načerno, abych lépe zapadla mezi ostatní Thajky. Den po vynesení rozsudku jsem se cítila úplně ztracená a poražená. Zdálo se, že jediná věc, nad kterou mám nějakou kontrolu, jsou moje vlasy. Ostříhala jsem si je úplně nakrátko a znovu nabarvila načerno. Skoro okamžitě jsem se cítila lépe vybavená na to, vypořádat se s následujícími desetiletími. Zkusila jsem je spočítat: ještě dvě desítky let. Přišlo mi to nemožné.

„Já tobě vařit, Sandy,“ řekl někdo. Nebo: „Já za tebe vyperu, Sandy.“ Můj radikálně nový vzhled měl na thajská děvčata úžasný efekt. Myslely si, že se ze mě stala divoška. Myslely si, že hledám vězeňskou „manželku“, a udělaly by pro mne téměř cokoli výměnou za trochu sexu v neděli odpoledne. Rozhodla jsem se, že si raději nechám znovu narůst vlasy; raději si začnu znovu prát sama, děkuji pěkně.

Pár dní poté za mnou do LardYao přišel nějaký mladý muž ze Skotska, kterého jsem nikdy neviděla. Byl hyperaktivní, tancoval po návštěvní místnosti a vykřikoval, jak hrozné to všechno je.

„Mám venku auto,“ řekl. „Mohl bych tě odtud rovnou odvézt.“

Pořád jsem nemohla nějak přijít na to, proč za mnou vůbec přišel. Najednou vytáhl malý fotoaparát a začal fotit. Okamžitě ho obklopily stráže, najednou ztratil odvahu a vypadal vyděšeně, ale já měla větší strach než on. Věděla jsem, že to budu já, kdo zaplatí za jeho hloupost a řekla jsem mu, ať jim dá ten film.

„Zavřou mne?“ křičel na mne, když ho odváděli z návštěvní místnosti pryč. Mně řekli, že nebudu mít žádné návštěvy celý příští měsíc. Do návštěvní místnosti mě ale volali hned příští týden.

„Proč byli včera před bránou ti reportéři?“ ptala se dozorčí, která mne odváděla. Vůbec jsem nevěděla, že tam nějací byli.

„Jsi lhářka,“ řekla a odvrátila se.

Zůstala jsem stát a vrtěla hlavou. Už mě nazývali všelijak, ale lhářka mi ještě v LardYao nikdo neřekl. Můj problém byl, že jsem vždycky říkala pravdu, i když to znamenalo, že budu vypadat jako blázen nebo se dostanu do potíží. Byla jsem v šoku, a když jsem se po návštěvě vrátila do věznice, cítila jsem se hůř než kdykoli předtím. Neexistovalo pro to žádné reálné vysvětlení. Kdo byla ta dozorčí? Nic pro mě neznamenala, ale zdálo se, že na mě má větší vliv, než všechny ostatní dozorčí dohromady.

Najednou mi její vojenská uniforma, kterou měla na sobě, připomněla vojenský masakr, který jsem zažila v roce 1992. Byly to ošklivé vzpomínky a na mne znovu padla tíže mého trestu. Tihle lidi měli naprostou kontrolu nad mým životem a já dostala strach. Jako nějaký černý mrak na mne padla deprese. Takže nakonec zvítězili; dostali mě na kolena.

Ve filmu Půlnoční expres je jedna slavná scéna, kdy Billy, mladý pašerák, úplně ztratí rozum a vrhne se v záchvatu zuřivosti na Rifkína. Scéna vrcholí ve chvíli, kdy Billy ukousne Rifkinovi jazyk. Je to brutální scéna, ale zcela zásadní, protože Billymu konečně přeskočilo. Turecké vězení ho dostalo na kolena. Přišel o rozum. To ráno jsem si připadala jako Billy Hayes. Zlomili mne a já sama před sebou uznala porážku.

Poprvé a naposledy jsem v LardYao seděla celé odpoledne za záchodky a brečela. Bylo to, jako by všechno, co jsem kdy poznala a naučila se, nedávalo smysl, a já klesala hlouběji a hlouběji ke dnu. Nevím, jak dlouho jsem tam seděla uprostřed černočerného víru, a nevím, jak jsem se odtud dostala, ale ještě nikdy jsem nic tak hrozného nezažila.

Prokurátor nepodal odvolání a měsíc po vynesení rozsudku Roberta propustili na svobodu. Odvezli ho z věznice Klong Prem v policejní dodávce na nedalekou policejní stanici k podepsání propouštěcích formalit. Když byl ve vězení, dostal podmíněný patnáctiměsíční trest za držení heroinu, ale odvolal se a soud jeho trest zamítnul.

O několik let později, když jsem četla o jeho propuštění, jsem zjistila, že řekl, že vědomí jeho neviny mu dalo sílu přežít. Odmítnul všechna moje tvrzení a tvrdil, že mne nikdy neviděl. Jeho propuštění mě sice vyvedlo z míry, ale brzo mi došlo, že jeho zproštění obžaloby nemá absolutně žádný vliv na moji vlastní situaci. Mne shledali vinnou. Pustila jsem Roberta z hlavy a už o něm moc nepřemýšlela.

Dne 29. února 1996 (den po mém rozsudku) přijel do Thajska na mezinárodní summit ministerský předseda John Major. Řekl, že nemá v úmyslu intervenovat v můj prospěch, a britští úředníci tvrdili, že nemohou mluvit nebo se angažovat do věcí, které spadají do kompetence thajských úřadů.

Ministerstvo zahraničí se už také vyjádřilo, že nebude v můj prospěch intervenovat, ale bylo těžké to přijmout, když člověk znal Majorovo předchozí postavení. Nerozuměla jsem tomu, proč Major pomohl Karyn Smithové a Patricii Cahillové a odmítal udělat to samé pro mne. Napsal v jejich prospěch thajské vládě, nezpochybňoval jejich obvinění, ale prosil o milost z humanitárních důvodů. Proč to neudělal i kvůli mně?

Počátkem roku 1996 se počet žen v LardYao zvýšil zhruba na 2800 a problémy s přelidněním narůstaly. Někdy v březnu teploty pravidelně stoupají nad 40 °C a v takovém žáru, namačkané jedna na druhou, se nebylo čemu divit, že co chvíli někomu ruply nervy. Většina vězňů odpočítávala hodiny, které zbývaly do sprchování, kdy mohli uniknout horku pod studenou vodou.

Jednou v sobotu ráno jsme vstaly a zjistily, že nádrže s vodou jsou vyschlé na prach a já se rozběhla rovnou ven, abych se dostala do sprchy dřív než ostatní. Smůla, nádrže ve sprchách byly taky prázdné. Věznice byla bez vody až do pondělního dopoledne.

Nikdo se neumýval, nepral oblečení ani nemyl příbory, nikdo si ani nečistil zuby. Nemohly se umýt ani batolata a děti, záchody se ucpaly, protože nešlo spláchnout. Suchá byla dokonce i odpadní stoka. V kuchyni se válely hromady špinavého nádobí. Ten víkend byl v celé věznici neuvěřitelný zápach a my tam žily ve své vlastní schnoucí špíně.

Naštěstí jsem hned první den „období sucha“ nějak sehnala kbelík vody a celý den jsem u něj seděla a hlídala si ho; chtěla jsem se předtím, než nás večer zamknou, umýt. S jednou ženou jsem se dohodla, že se s ní o vodu podělím. Někdy ve čtyři hodiny odpoledne se šla trochu umýt. Zvedla kbelík a já viděla, jak se ucho kbelíku utrhlo a voda se vylila na betonovou podlahu. Nezbylo ani na vyčištění zubů.

V pondělí někdo zjistil, že kdosi otočil hlavním ventilem před bránou a do oběda byl problém vyřešen. Všichni už se zoufale potřebovali umýt. Když začala do nádrží a ze sprchových hlavic proudit voda, skupina žen z Nigérie vystartovala k nádržím a vymočila se kolem nich. Nikdo nechtěl přejít bosý přes jejich moč; zajistily si pro sebe u nádrže dostatek prostoru.

Dne 9. června 1996 přislíbil thajský král amnestii při příležitosti svého zlatého jubilea a mně zkrátili trest o tři roky, osminu celkové délky. Poprvé za dlouhá léta se amnestie týkala i drogových přečinů, ale snížení mého trestu bylo tak nepatrné, že snad ani nestálo za to. Všichni, kdo žili v naději na propuštění, klesli ještě do hlubší deprese.

Tak malé zkrácení jsem dostala kvůli tomu, že jsem byla odsouzená teprve nedávno a neměla čas chodit do vězeňských kurzů amnestie. Ženě, která spala na podlaze vedle mne a která rozřezala tělo svého manžela na osm kusů a hodila do řeky, zkrátili její pětadvacetiletý trest na dvanáct roků. Propustili zhruba 290 Thajek a tři cizince z mužské části vězení, Klong Prem.

Buddhistický mnich, který zavraždil jednu britskou turistku, vyjádřil svoji vděčnost králi za to, že mu změnil trest smrti na doživotí. Yodchart Suephoo, který se stal mnichem poté, co zatajil obvinění ze znásilnění, zavraždil v prosinci 1995 Johanne Mashederovou, dívku z Chesteru, když navštívila oblíbený turistický chrám. Hodil ji do propasti, která byla za chrámem, a potom ji umlátil k smrti kamenem. Její napolo spálené ostatky byly nalezeny o měsíc později. V takovéto skvělé společnosti jsem žila, ale podle Thajců byl můj zločin namířen proti celému lidstvu, ne proti jednomu člověku, a proto jsem měla menší právo na královu shovívavost než vrahové.

Svoje malé zkrácení trestu jsem přijala se zarputilou hrdostí. Budu se s tím muset vyrovnat stejně jako všichni ostatní.

Ve vězení už bylo tolik lidí, že si ráno nebylo kam sednout. Umývaly jsme se, připravovaly, snídaly a snažily se vést normální život, přestože jsme si už skoro lezly po hlavách. Kerry, mladá Australanka, byla v LardYao už skoro deset let a každé ráno seděla se svými thajskými kamarádkami. Když jednou zrovna snídaly, postavila se nad ně jedna Nigerijka a začala si škrábat jazyk podomácku vyrobeným nožem. Kerry a její společnice se ji snažily nevnímat, ale když si hned poté začala nad jejich rýží česat chlupy mezi nohama, Thajky poprosily Kerry, aby jí něco řekla.

„Kdyby to byla Thajka, tak bychom jí řekly samy,“ ozvala se jedna z dívek, „ale ona není. Ty jsi cizinka, tak jí musíš říct, aby se chovala slušně.“

Kerry řekla té Nigerijce, ať jde někam jinam.

„Seru na tebe,“ odpověděla jí.

Ve vězení si nemůžete dovolit ztratit tvář před svými přáteli, takže Kerry se do ní pustila a byla z toho rvačka. Pravidla v Thajsku bývala obvykle jasná. Začni si něco s Thajkou a máš je proti sobě všechny, ale když se začneš prát s cizinkou, zůstaneš sám. Thajky ale braly Kerry jako jednu z nich, takže se přiřítilo mnoho dalších Thajek, aby jí pomohly.

Ostatní Nigerijky se také přidaly a vypukla regulérní bitva. Nad tou spouští se ozval hlas z ampliónu. Thajská dozorčí svolávala všechny Thajky, aby přišly pomoct svým „sestrám“. Ze všech stran přibíhaly Thajky s holemi, kameny, noži a mačetami a začaly Afričanky mlátit hlava nehlava. Deng měla v ruce dvě hole a zahnala Annu, Nigerijku, která se mnou byla u soudu, do rohu věznice.

„Vezmi si hůl, ať se můžeš bránit,“ nařídila Anně.

„Ne, já se nechci prát.“

„Vezmi si tu hůl, nebo tě zabiju,“ zařvala Deng.

„Ale já se nechci prát.“ Anna se málem rozbrečela. Nakonec si hůl od Deng vzala.

Hned potom Deng zařvala: „Fajn, teď máš hůl, teď to bude fér,“ a rozbila Anně obličej na kusy. Zdálo se, že se do rvačky pustilo celé vězení; někomu z obličeje trčely střepy z rozbité sklenice, další žena vypadala, že nemá ruku. Po betonové podlaze tekla krev, hustá a tmavě rudá.

S tím dozorčí nepočítaly. Rvačka se zvrhla ve vzpouru a stráže se bály, že přeroste v masové nepokoje. Zavolaly pohotovostní jednotku z mužského vězení. Ženy, které se rvačky neúčastnily, se rychle běžely schovat, nebo prohledávaly tašky, které nikdo nehlídal.

A já? Zůstala jsem sedět na schodech a všechno jen užasle sledovala. Nic takového se ve věznici nikdy nestalo a nebyl to můj boj, takže jsem se držela stranou. Věděla jsem, jak zuřivě Thajky bojují, když brání některou z nich. Viděla jsem, jak přijíždí zásahová jednotka. Měli štíty, hole a obušky a já šla pryč, abych neviděla to krveprolití. Nebylo důležité, proč jsem ve vězení; jediné, co jsem chtěla, bylo přežít.

Později jsem byla přeložena z vazební místnosti, kde jsem spala více než tři roky, do Pyleenu, budovy, určené pro vězně odsouzené na méně než 25 roků. Místnost, ve které jsem tady měla spát, byla sice větší a na spaní lepší, ale spolu se mnou tady spalo přes 180 dalších žen. Byly ale klidnější; věděly, jak dlouho tady budou, a byly s tím smířené.

Když jsem šla jednou v noci na záchod a překračovala řady spících těl, uviděla jsem na podlaze holku celou od krve. A sakra, pomyslela jsem si, někdo ji pobodal. Zatřásla jsem s ní, abych ji probudila. Měla oči jako vystrašená laňka.

Nikdo ji nepobodal, ležela v kaluži své vlastní menstruační krve. Poprosila jsem Thajky, aby mi půjčily vložku. „Ale jasně, Sandy, dám tobě,“ řeklo několik dívek kolem, ale když jsem jim řekla, že je pro tu holku, tak mi ji nechtěly dát. Nolay byla děvče z horského kmene a neuměla skoro vůbec thajsky. Přišla z hor severního Thajska na hranicích s Barmou a Laosem. Byla velmi chudá. Tu noc jsem nemohla nic dělat, ale druhý den jsem měla návštěvu a požádala jsem ji, aby mi přinesli seznam věcí. Čekala jsem na tu dívku a večer jí v tašce všechno předala. Klekla si přede mnou na kolena a se sepjatýma rukama mi děkovala. Viděla jsem, že pláče. Popadla tašku oběma rukama. Celou noc spala s rukama i nohama omotanýma kolem tašky. Ani jednou ji nepustila.

Nolay měla pocit, že se mi musí nějak odvděčit a každý večer mi pletla náramky a dávala dvouhodinové masáže. Jmenovala se Nolay, ale vedení věznice jí dalo kuriózní příjmení Mai Me Namsakoon, což znamená „Ne Mít Příjmení“. Odhadovala, že je jí něco mezi 24 až 28 lety. Přijela z hor se svým známým, který jí dal dva palce dlouhou slánku plnou heroinu. Když přijela do Chiang Mai, šel ten chlap na policii a řekl jim, co u sebe Nolay má. Byla zatčena.

Za pětinu gramu heroinu byla Nolay obviněna za obchodování s drogami a protože neměla žádné peníze a nemohla si dovolit právníka, odsoudili ji na 21 a třetinu roku. Zavřeli ji do vězení i s jejím maličkým dítětem, ale policie jí chlapečka sebrala a Nolay už o něm od té chvíle nikdy neslyšela. Bez peněz, bez dítěte, bez příjmení a bez své rodiny se Nolay snažila v LardYao přežít. Koupila jsem jí nové uniformy, dávala jsem jí toaletní potřeby, nechávala jsem jí stříhat vlasy a dvakrát denně jsem si k ní přisedala na jídlo. Když jsem potom z LardYao odjížděla, Nolay mne objala kolem pasu a plakala jako malé dítě.

Půl roku po mém odchodu Nolay onemocněla a celé tělo jí oteklo. Vypadaly jí vlasy, byla celá žlutá a nakonec umřela. Když její tělo odváželi v plastovém vaku bránou ven, dozorčí na její duši volaly. „Nolay Ne Mít Příjmení, odejdi odtud.“

Mnoho obviněných matek ve věznici bylo zatčeno za drogy. Thajci vědí, že pokud je zavřou s drogami, nejspíš se už nikdy nedostanou na svobodu, takže jejich děti vychovává buď jejich rodina, nebo se dostanou do státního dětského domova. Každopádně ale mnoho žen z LardYao už svoje děti nikdy neuvidí.

Pokud je žena při zatčení těhotná, dítě se narodí až ve vězení, často na židli, na které se jinak prováděly „intimní“ osobní prohlídky, v lepším případě na nemocničním oddělení věznice. Malé děti a nemluvňata mohou v LardYao zůstat do tří let. Když si pro ně nikdo nepřijde, pošlou je do státního sirotčince a jejich matka už je nikdy neuvidí. V LardYao můžete vidět mnoho smutných věcí, ale pohled na matku, které odvádějí dítě bránou ven, je jeden z nejsmutnějších.

Děti jsou umístěny v budově, které se eufemisticky říká „jesle“ a starají se tam o ně thajské vězeňkyně, protože jejich matky pracují ve vězeňských dílnách. Některé z těchto opatrovnic jsou velmi brutální a často děti sadisticky trápí. Jednou jsem chtěla dětem něco přinést a uviděla jakési batole přivázané za kotník ke sloupu. Jedna z žen vyrobila provaz a dítě přivázala, protože nechtělo přestat brečet. Na nohách mělo všude ošklivé šrámy. Ta ženská je k tomu totiž mlátila půlmetrovou rákoskou.

Protože je věznice přelidněná, musí novorozenci a batolata spát na podlaze spolu se svými matkami, které je v noci svými těly chrání před ženami, které spí namačkané hned vedle. Nemoci a vyrážky jsou zde zcela běžné. První tři roky svého života tyto děti ani jednou neuvidí auto, obchod, muže, cokoli, co většina lidí považuje za normální. Dostane se jim autentické vězeňské zkušenosti ještě předtím, než se naučí chodit.

Knihovna byla malá místnost s regály vedle hlavních kanceláří a stejně jako pekárna byla chloubou vedení věznice. Protože noviny, rozhlas i televize byly zakázány, hodně lidí tady začalo vášnivě číst knihy. Já četla všechno, od návodu na zubní pastě až po Motýlka od Herního Charričra. V knihovně byla vynikající sbírka knih, které věznici věnovali bývalí vězni za dlouhá léta. Většinou jsem četla knihy z vězeňského prostředí a detektivky, jindy zase cestopisy a špionážní příběhy. Trvalo mi půl roku, než jsem se v LardYao dokázala soustředit na čtení jakékoli knihy. V hlavě jsem měla takový zmatek, že cokoli, co vyžadovalo i jen minimální koncentraci, jsem okamžitě zavrhovala. Žárlivě jsem sledovala ostatní, jak se noří do dobré knihy, a doufala, že i já dostanu znovu chuť na čtení. Nakonec se mi to podařilo a potom jsem se každý večer utíkala do knihy Briana Keenana Kolébka zla, ve které popisuje, jak ho teroristé několik let drželi jako rukojmí v Libanonu. Ve srovnání s tím, co musel vydržet on, jsem si uvědomila, že si vlastně nemám na co stěžovat. Nebyla jsem rukojmí; za to, že jsem tady, jsem si mohla sama. Tato kniha mi dodala hodně síly a bez ní bych nepochybně nevydržela to, co bylo přede mnou.

Jednou za mnou přišla žena, která v knihovně pracovala, a řekla mi, abych si šla půjčit knížek, kolik jen unesu, protože knihovna bude nějaký čas zavřená. Bez udání důvodu. Byla zavřená celé měsíce. „Musí se uklidit,“ znělo obvyklé vysvětlení. „Musí se přerovnat, abychom měli přehled.“ Když ji konečně znovu otevřeli, většina dobrých knih byla pryč. Na několika regálech bylo pečlivě srovnáno pár romantických paperbacků a hromada biblí. Kolovaly zvěsti, že knihy si odvezli američtí misionáři a potom je prodali v jednom antikvariátu v Bangkoku. „Není dobré, když moc přemýšlíte,“ řekl nám kdosi. „Pak byste mohly mít divné nápady.“

Za tu dobu, co jsem byla v LardYao, zde duševně onemocněly stovky lidí ze stresu, ve kterém tady žili, ale aby se vám dostalo základní nemocniční péče, museli jste na tom být opravdu hodně špatně. Winnie byla krásná, charismatická dívka z Eritreje. Bylo jí 23 a vypadala jako modelka. Byla tichá a zdvořilá, a ty, kdo ji okamžitě nezačaly nenávidět za to, jak vypadala, si ji na první pohled oblíbily. Rok po svém zatčení byla Winnie odsouzena na čtyřicet let. Muž, který jí tvrdil, že ji miluje, a kterému převážela drogy, ji opustil a nikdy za ní nikdo nepřišel na návštěvu. Málokdy dostávala dopisy. Začala se citově hroutit a za nějaký čas už se s ní nedalo normálně mluvit. Rychle přišla o svůj úžasný vzhled a místo toho vypadala jako blázen z LardYao. Málem přišla o rozum a všichni mají za to, že svůj trest nepřežije. Jaký je společný jmenovatel všech těchto příběhů? Muži. Většina, pokud ne všechny ženy, které se do LardYao dostaly za drogové přečiny, naverboval nebo podvedl nějaký muž. Málokterá, pokud vůbec nějaká, to udělala z vlastního rozhodnutí.

Moje místo na spaní v Pyleenu bylo o několik palců větší než v cele, kde jsem spala předchozích několik let. „Matka pokoje“ do mne jednou strčila a řekla jakési šlachovité dívce, aby si lehla mezi mne a moji sousedku. Lui Lee a já jsme se na sebe s hrůzou v očích podívaly, když jsme viděly, co mezi námi leží; ta holka vypadala divoce, byla špinavá a dost velká. Jmenovala se Ghoonk, což znamená garnát.

Hned ráno jsem se rozhodla ji pořádně vydrhnout. Umyla jsem jí její rozcuchané vlasy, ostříhala ji, koupila jí pyžamo a tašku s toaletními potřebami – jestli má spát celou noc vedle mne, tak ať je aspoň čistá.

Ghoonk bylo osmnáct a v mnoha směrech mi připomínala mne samotnou v tom věku. Byla pouliční sirotek, jakých je v Thajsku spousta, a žila pod jedním mostem v Bangkoku. Dostala krátký trest za držení heroinu, na kterém byla taky závislá. Neuměla číst ani psát, takže jsem jí každý večer dávala školení. Začala mi říkat maře – matka.

Skoro každé ráno byly také zvláštní kurzy pro negramotné Thajky a Ghoonk na ně začala po menším nátlaku chodit také. Když jsme se po „hodině“ vrátily na celu, řekla mi pokaždé, abych si lehla. „Umyju ti vlasy, mami.“ Lehla jsem si a ona mi masírovala hlavu a záda.

Na schody před pekárnou někdo položil krabici se dvěma slepými koťaty a Ghoonk se o ně začala starat. Za pár týdnů se koťata uzdravila a ona s nimi dováděla po místnosti a volala na ně: „Dam-Dam-Dam, Sua-Sua-Sua.“ Milovala je. Ghoonk byla bystrá a nemohla jsem se na ni vynadívat. Třeba chytila za ocas krysu, běhala s ní po věznici a strašila s ní ostatní. Pořád drhla betonovou podlahu kolem místa na mytí a v jednom kuse se smála. LardYao ji ani trochu nevyvedlo z míry.

Půl roku poté, co mě vedoucí pokoje odsunula, abych Ghoonk udělala místo na podlaze, dostala se na seznam lidí, kteří měli být převezeni do menšího vězení někde na venkově. Když potom jednou ráno v pět hodin strážné vyvolaly její jméno, zhroutila se.

Rozbrečela se a začala sebou škubat. Když odmítla odejít z pokoje, přišly dvě dozorčí, odtrhly ji ode mne a už jsem o ní v životě neslyšela.

Většina žen v LardYao byla nevzdělaná, ale byly tady i takové, které svým vzděláním zdaleka převyšovaly velitele věznice. Těžko se srovnávaly s tím, že se ze svého společenského postavení najednou dostaly mezi ty nejopovrhovanější individua z celého Bangkoku. Mnoho z nich se dopustilo podvodu, našli u nich drogy, nebo spáchaly zločiny bez oběti, za které by v Británii dostaly trest na svobodě.

Jedna velice chytrá žena zde ale byla za vraždu tří svých manželů. Všem třem zatloukla kladivem hřebíky do hlavy. Ve všech třech případech jí šlo o životní pojistku jejích manželů. Byla nadšená zahradnice a všechny tři muže našli zakopané na její zahradě. Než stačila vyzvednout životní pojistku svého třetího muže, policie ho vykopala a obvinila ji z vícenásobné vraždy. Dostala trest smrti, ale osm let po uvěznění jí soud trest změnil na doživotí. Stejně jako lidožroutka Noi, i ona měla práci, která odpovídala jejímu zločinu. Byla v LardYao hlavní zahradnicí.

Co s člověkem několik let ve vězení udělá? Stane se agresivním, zadumaným, zuřivým, pomstychtivým, zlomyslným, rouhavým a frustrovaným. Můžete si sem dosadit kterékoli přídavné jméno, které vyjadřuje nepřátelství. Nepřátelství a agresi se v LardYao dařilo jako bacilům a já sama jsem žasla, jak prchlivou jsem se ve vězení stala.

Do vězení přijela jedna Francouzka. Zatkli ji za držení drog a dostala pětiletý trest. Pět let, to je v LardYao něco jako přijít o volný víkend, a „Slimačku“, jak se jí začalo říkat, nikdo nepolitoval. Už víc jak dvacet let byla závislá na heroinu a teď, když byla ve středním věku, bylo její tělo masou zelených zanícených kráterů. Byla vychytralá, sobecká, úchylná a ráda manipulovala s lidmi kolem. Moo, ženě, co pracovala v nemocnici, bylo z nějakého důvodu Slimačky líto a strávila dlouhé hodiny tím, že ji masírovala a připravovala jí speciální jídlo. Taky pro ni kradla léky.

Tak to pokračovalo několik týdnů, až si jedna dozorčí všimla, že se ztrácejí léky. Moo řekla Slimačce, že už pro ni nemůže léky brát. Slimačka se okamžitě vydala do kanceláře a řekla strážným, že jí Moo dávala prášky na spaní a antidepresiva. Moo byla okamžitě vsazena na tři měsíce do soi.

Jak to mohla Slimačka udělat? Den ode dne jsem byla podrážděnější. Pokaždé, když jsem ji viděla, jsem jí zcela jednoznačně dala najevo, co si o ní myslím. Když jsem jednou seděla na schodech, Slimačka prošla kolem mne a vyhýbala se mi pohledem. Když ale byla nahoře, podívala se na mě a řekla jenom: „Seš zasranej pes.“

Trvalo mně tak dvě vteřiny, než jsem ji popadla. Chtěla jsem ji zabít. Opravdu jsem si přála, aby byla mrtvá. Dala jsem jí pořádnou ránu a z nosu jí začala téct krev. Málem jsem ji hodila dolů z balkónu, ale najednou mě vztek přešel stejně rychle, jako mne popadnul, a já ji nechala být. Tentokrát už mi vůbec nepřišlo divné, že jsem se zase s někým porvala. Ve vězení se z vás stane něco, čím opovrhujete. Rvačky berete jako něco normálního.

Příliš mnoho žen umíralo v LardYao na nejrůznější nemoci. Byl to logický následek příšerných podmínek a ještě horší hygieny. Ve věznici se dala sehnat většina léků, a když někdo onemocněl, mohl požádat o návštěvu člověka, kterému se říkalo „doktor“. To byl velmi volný pojem. Přicházel skoro každý týden a docela rád předepisoval nemocným vězňům léky.

Když jste měli předpis, dali jste ho některé návštěvě, aby vám léky donesla. Když jste měli štěstí, návštěva se vrátila i s léky a předala je dozorčímu na bráně. Pak jste museli čekat, až vám nemocnice léky vydá, a pak jste je mohli začít užívat. Od chvíle, kdy jste onemocněli, do chvíle, kdy jste dostali léky, obvykle uběhlo několik týdnů. Někdy jste si mohli v LardYao léky koupit přímo od některé „přítelkyně“. Nebylo těžké sehnat tablety a každý, kdo měl peníze, měl obvykle také velkou tašku antibiotik a léků proti bolesti. Já sama jsem takovou tašku měla pořád, ale pokaždé jsem její obsah rychle rozdala. Vždycky byl nablízku někdo, kdo potřeboval léky víc než já. Zanedlouho se to rozkřiklo a každý, kdo měl nějaký úraz, nemoc nebo infekci, šel rovnou za mnou.

Jednou ráno, když jsem čekala, až vztyčí thajskou vlajku, jsem uviděla, jak kolem nějaké holky postává několik dalších děvčat.

Dívka klečela na zemi, hlavu měla svěšenou a rukama se držela za krk. Její kamarádky jí něco vyndávaly z krku a odhazovaly listy do křoví. Šla jsem se tam podívat.

Dívka měla na krku otok velký jako tenisák a z něho jí vytékal zelený hnis a krev. Ostatní ho sbíraly do listů. Ubohé děvče jen dál sedělo a křičelo bolestí. Málem jsem začala zvracet. Když Thajky mluví o bolácích, tak tím nemají na mysli akné.

Ta dívka s otokem na krku za mnou chodila třikrát denně víc jak týden a já jí dávala antibiotika. Neměla žádné peníze a nikdo za ní nechodil na návštěvu. Dostala přezdívku „Bolák na krku“. Byla jsem ráda, že jí můžu dát něco proti infekci. Nakonec se uzdravila.

Drogy se v LardYao daly sehnat také, ale nebylo jich tady tolik, jak si asi většina lidí myslí, a to z prostého důvodu, že jsou drahé. Dozorčí vydělávaly hromadu peněz tím, že do věznice nosily například šňupací tabák, který kupovaly ve městě ve velkém, balíček za čtyři bahty, a pak ho prodaly vězňům až za 1000 bahtů. Jen málo žen si mohlo dovolit dát tolik peněz za šňupací tabák, natožpak za něco jiného, takže drogy tady bralo překvapivě málo lidí.

Jak už jsem říkala, v červnu 1996 byla Patricia Hussainová z LardYao pryč už pět týdnů. Než odjela, dostala z Anglie dopis, ve kterém bylo, že jejího sedmiletého syna „vyzvedli“ ze školy dva muži, kteří ho několik hodin vozili po Manchesteru a pak odvezli domů. Někdo chtěl Patricii naznačit, že jestli bude svědčit proti drogovým baronům, udělají něco jejímu synovi, takže si má pořádně rozmyslet, co udělá. I přesto odjela svědčit.

„To není pomsta, Sandro,“ říkala. „Kdyby aspoň jeden z těch chlápků poslal mým dětem třeba deset liber, nebo mi po mém zavření aspoň napsal, držela bych hubu, ale oni se chovali, jako by mě nikdy neznali.“ Třicet lidí půjde za mříže jenom kvůli tomu, že jejím dětem neposlali pětku? Tak to aspoň znělo.

V říjnu 1996 přijela na návštěvu thajského krále Bhumibola a královny Sirikit britská královna a vévoda z Edinburghu. Tajně jsem doufala, že královna má ke králi Thajska přístup jako nikdo jiný a využije svůj vliv v můj prospěch. Nechtěla jsem nic jiného, než jít domů. Možná bych mohla být na začátku roku 1997 přemístěna do Británie, ale modlila jsem se za víc než jen to. V noci se mi zdávalo, že se domů vracím královniným soukromým letadlem. Královna přijela, odjela, a já byla pořád tam, kde předtím.

Když už jsem měla za sebou čtyři povinné roky v Thajsku, přišla za mnou jeden den zástupkyně britské ambasády a zeptala se mne, jestli chci být přemístěna do Británie. Jestli chci? Co si proboha myslí? Čtyři roky jsou konečně za mnou a já už se zoufale těšila domů. „Ano, rozhodně chci!“ Vůbec jsem si nemyslela, že se této chvíle dočkám. Myslela jsem si, že budu už dávno mrtvá, nebo šílená. S jistotou jsem ale věděla jen to, že nejsem mrtvá.

Přinesla s sebou formulář, který teď srolovala a prostrčila mříží. „Podepište se na tečkovanou čáru,“ řekla mi s úsměvem. Byla to ta nejjednodušší věc, jakou jsem v životě udělala. Rychle jsem se podepsala a ona mi potvrdila, že mí rodiče už poslali peníze na letenku, „zbytek,“ řekla „jsou jenom formality.“

Podle mezinárodní smlouvy o výměně vězňů mezi Thajskem a Británií mají vězni s trestem nižším než doživotí po čtyřech letech vězení v Thajsku právo na transfer do britského vězení. Vězni odsouzení na doživotí musejí čekat osm let. To samé platí i o thajských vězních v Británii, ale ještě nikdo nikdy neslyšel o Thajci, který by usiloval o transfer z Británie do Thajska.

Bylo mi řečeno, že si pravděpodobně budu muset odsedět ještě polovinu zbývajícího trestu, než budu mít právo na udělení milosti. Vypadalo to, že příštím ministerským předsedou se stane Tony Blair, a mně nepřišlo pravděpodobné, že by mě labouristická vláda nechala ve vězení ještě tolik let. Ne, myslela jsem si, všechno bude OK, hned jak se dostanu na rodnou půdu.

Už jsem viděla, jak se na základě mezinárodních dohod vrací domů pár Američanek, a ty všechny byly propuštěny na svobodu jen pár měsíců po transferu. Většina evropských zemí po transferu zkracuje tresty, a dokonce i Austrálie, která dohodu o výměně nemá, podporuje udílení milosti vězňům poté, co si odseděli zhruba stejnou dobu, jakou by za stejný čin dostali v Austrálii.

Rozhodnutí, že si mohu odpykat zbytek trestu v Británii, ohlásil stálý tajemník thajského ministerstva spravedlnosti Kukiat Sunthombura 6. března. Toto rozhodnutí bylo přijato spíše z humanitárních důvodů než ze shovívavosti vůči pašerákům drog. Netušila jsem, jak dlouho potrvá, než k transferu skutečně dojde, ale byla jsem v euforii z toho, že konečně vypadnu z LardYao.

Dne 17. dubna 1997 mi thajský soud povolil transfer do Británie, kde si odsedím zbytek svého pětadvacetiletého trestu. Nemohla jsem tomu uvěřit. Byla jsem prostě ohromena. Za osm až deset týdnů budu přemístěna z Bangkoku do věznice Holloway. Nějak jsem pořád pochybovala, že ten den skutečně přijde.

Všechno ve mně vřelo. Konečně odtud vypadnu, z tohoto příšerného vězení, které mne tak hrozně změnilo.

Na začátku května mi někdo z ambasády řekl, že odjíždím 4. června. Sedla jsem si a počítala, kolik je to dnů. „Panebože, už jenom pět týdnů.“

Žena z ambasády se na mne podívala a usmála se, ale dala mi radu. „Těch pět týdnů by mohlo být velice dlouhých, Sandro,“ řekla, „tak se snaž za každou cenu zůstat klidná.“

Pět týdnů? Dlouhá doba? To snad ne! To uteče jako voda. Myslím, že jsem ten den byla nejšťastnější člověk v LardYao.

Už uplynul rok od vynesení rozsudku a byl čas podat králi žádost o udělení milosti. Mí rodiče najali právníka, aby žádost vypracoval, a měsíc po vynesení rozsudku řekli jednomu z nejlepších právníků v Bangkoku, aby se o milost postaral. Když si mne tenhle právník zavolal k sobě, ukázalo se, že je to tentýž právník, který obhajoval Roberta. Přišel za mnou, aby shromáždil podrobnosti, nutné k vyřízení mé žádosti o milost. Seděl tam, usmíval se, jako by to byla úplná samozřejmost, pracovat pro někoho, proti komu pracoval tři roky předtím. Abych vůči němu byla spravedlivá, byl velmi profesionální a dělal vše pro to, aby mohl žádost podat ještě předtím, než odletím z Bangkoku. V Bangkoku bylo hodně věcí ironických, a tohle byla jedna z nich.

Tři roky jsem každý týden drhla s několika děvčaty celou pekárnu, ale když přišel můj poslední úklid, přišla i Stará Matka Penis, aby na celý proces dohlédla. Proto se hodně dalších děvčat z pekárny rozhodlo, že nám pomohou, aby byla šéfová spokojená.

Rozhodla jsem se, že drhnout nebudu. Nechala jsem ostatní, ať předvedou svoje umění.

V LardYao bylo tolik koťat, že jsem celé odpoledne strávila tím, že jsem chytala kočky a odnášela je do nemocnice, kde jsem jim dávala antikoncepční injekce pro kočky, které jsem si nechala poslat. Stará Matka Penis se pekelně naštvala a začala po mně házet všechno, co jí přišlo pod ruku. Řvala na mne: „Ty sračko, ty zasraná líná Evropanko.“ Příval urážek ale nepřestával. „Necháváš thajský holky, aby po tobě uklízely tvůj bordel. Pracuješ zde, jíš thajskou rýži, měla bys pomoct uklízet!“ Myslela jsem si, že ji z toho trefí šlak.

Po letech práce v tom příšerném vedru a špíně jsem už nedokázala mlčet a řekla jsem jí, že je sprostá, blbá, zkorumpovaná ropucha a že se vůbec nedivím tomu, že její manžel utrácí veškeré peníze v bordelech. Samozřejmě že mě z pekárny okamžitě vyhodila, ale ztratila velkou část své autority přede všemi děvčaty z pekárny. Odešla jsem s úlevou, že už tu svini nikdy neuvidím. Hrozně se mi ulevilo, když jsem té otrokářce řekla, co si o ní myslím, ale poslala mě do kanceláře pro potrestání. Těch několik posledních týdnů se mi snažila dělat ze života peklo, ale mamě; nic už mne tady nemohlo rozházet.

Dozorčí se mě zeptala, jaký chci trest za to, že jsem byla drzá na Starou Matku Penis. Zastavit poštu mi nemohla, protože z LardYao už stejně brzy odejdu. Venku na dvoře stály za trest na slunci dvě Thajky, tak jsem navrhla, že se k nim na zbytek odpoledne přidám. Bylo příšerné vedro, ale když jsem si uvědomila, že už brzy odjedu, rozhodla jsem se, že se do Británie vrátím pěkně opálená. Tak jsem tam tedy stála s těmi dvěma holkami, které dozorčí nachytaly v hodinovém hotelu. Řekla jsem ostatním, ať nám nosí velké kusy ledu, a my tam stály, cucaly veliké kostky ledu, smály se a předstíraly, že jsme na dovolené. LardYao už mi mohlo vlézt na záda.

To, že mě vyhodili z pekárny, znamenalo, že jsem přes den neměla kam jít, takže jsem těch několik týdnů strávila tím, že jsem seděla pod prádelními šňůrami. Rozdala jsem většinu svých věcí; kbelík, kartáč na mytí, všechny svoje poštovní známky a oblečení. Nudle, pytlíky chilli a sušených ryb. Misku na mytí i většinu toaletních potřeb. Nechala jsem si malý polštářek na spaní. Z mého života se vytratily „věci“, ale o to reálnější mi můj odjezd připadal.

Drazí rodiče,

už to mám za sebou. Vracím se domů. Jaká úleva! Tohle je můj poslední dopis z Bangkoku. Pořád nemohu uvěřit, že na mne přišla řada a já se konečně můžu vrátit domů. Je to skvělý dárek k narozeninám, odejít z LardYao. Po takové době tady se všechno bude zdát tak jednoduché! Jsem bez sebe štěstím, že ani nevím, jestli se směju, nebo brečím.

Tyhle čtyři roky byla pěkně dlouhá doba a myslela jsem si, že to nikdy neskončí. Bez vaší pomoci bych to asi těžko zvládla. Děkuji za všechno.

Brzy se uvidíme

Sandra

Dopis domů, květen 1997

Na konci května mi bylo 32 a já uspořádala „hostinu“ na oslavu svých posledních narozenin v Thajsku. Za posledních pár let jsem si ale tak zničila zuby, že jsem nemohla jíst nic tvrdšího než vařenou rýži. Děvčata uvařila vynikající ostrá jídla, ale já nemohla jíst ani jedno z nich.

Těch posledních pár týdnů zde bylo svým způsobem dost smutných. Když jsem se dozvěděla, že odcházím, chtěla jsem s sebou vzít i všechny ostatní. Ty, které jsem znala, i ty co jsem neznala. Ty, které jsem měla ráda, i ty, které jsem nenáviděla. Chtěla jsem je vzít všechny s sebou. Za ta léta jsem viděla už tolik lidí odcházet a pokaždé jsem přemýšlela, jestli i na mě přijde někdy řada. A teď, kdy už to bylo jasné, jsem nechtěla odcházet sama. Taky jsem věděla, jaké to je, vidět někoho odcházet ven, a já nechtěla, aby mě někdo viděl.

Jen těžko jsem se smiřovala s tím, že se budu muset rozloučit se svým kocourem, malým Upstairs. Narodil se v LardYao a byl to jeho domov. Kdo mu bude chystat dvakrát denně jeho sardinky s rýží a stát nad ním na stráži, když bude jíst? Kdo mu bude seškrabovat strupy na břiše? Byl to můj jediný věrný přítel od chvíle, co odešla Karyn. Bude to jediné, co mi bude chybět, až odejdu z nápravného zařízení LardYao. Rozloučila jsem se s ním a cítila hrozný smutek, že ho musím nechat tady. Umřel asi rok poté, ještě pořád jako malý kocourek.

Přišlo ráno, kdy jsem měla odejít. Za bránou už byli nachystaní reportéři, ale já musela zůstat uvnitř až do odpoledne, protože velitelé věznice neměli rádi, když se o ní mluvilo v médiích. Přála jsem si projít bránou, která vedla ven, ale místo toho vjela dovnitř dodávka a obklopily mě stráže.

„Sandro,“ řekla velitelka věznice, když jsem nastupovala, „jestli budeš roznášet lži o mém vězení nebo některé mé dozorčí, budeš mít špatnou karmu. Rozumíš mi?“

Řekla jsem jí, že rozumím, a že o jejím vězení nemusím lhát, protože je už tak dost špatné. Velitelé věznice si zoufale přáli mít poslední slovo.

Přijela thajská televize a řekli mi, abych se posadila před kameru. Poskytla jsem jim v thajštině interview, které ten den dávali ve večerních zprávách v celém Thajsku. Reportéři na mě křičeli otázky.

„Je to skvělé,“ odpovídala jsem jim, „ale nedovolí mi s vámi mluvit.“ To bylo všechno; neměla jsem jim víc co říct. Byla jsem prostě ráda, že odjíždím.

Ve středu 4. června jsem odletěla z Thajska do Británie, kde jsem si měla odkroutit zbytek svého pětadvacetiletého trestu. Za doprovodu čtyř britských strážců jsem nasedla do letadla British Airways a na letišti Heathrow jsme přistáli druhý den ráno.

Letěla jsem se třemi dalšími Brity, kteří dostali také vysoké tresty za pašování heroinu. Kevin dostal 25 let, Andy a Peter doživotí, ale po amnestii v roce 1996 jim byly tresty zkráceny na 40 let. Ani jednomu z nich ještě nebylo čtyřicet. Kevin se ve vězení přátelil s Robertem a naprosto mne ignoroval. S Peterem jsme byli cestou na letiště spoutáni dohromady. Moc jsme si toho neřekli. Oba jsme byli v šoku a trochu jsme měli strach z nepříjemných strážců, kteří nás eskortovali. Do pasů jsme dostali razítko: „Deportován z Thajska 4. června 1997. Odsouzen za pašování narkotik.“ Plus data.

Kroužili jsme nad Londýnem. Budovy měly povědomou šedou barvu a v oknech se odráželo nebe. Srdce mi bušilo. Ozval se kapitánův hlas: „Připravte se na přistání.“

Už jsem se připravovala čtyři roky, čtyři měsíce a čtyři dny.

Klokani

Pašeračka drog Sandra Gregoryová včera v noci trávila svoji první noc v britském vězení poté, co tam byla přemístěna z Thajska, aby si odseděla svůj pětadvacetiletý trest. Dvaatřicetiletá učitelka byla převezena přímo do londýnského vězení Holloway, kde se rozhodne o tom, do které britské věznice bude nakonec umístěna… Včera v noci si zvykala na to, jaké to je, být za mřížemi v Británii.

6. června 1997, The Herald

Nejprve vyvedli z letadla ty tři muže, kteří cestovali se mnou. Pak jsem byla na řadě já. Do kabiny vešli dva obrovští policisté v neprůstřelných vestách a s pistolemi u boku. „Nedělej potíže a my tě necháme na pokoji,“ vyštěkl na mě jeden z nich, „a nemluv s novináři, co jsou venku.“

Nemohla jsem pochopit, jak je možné, že jsou tak velicí; byli masivní, chlupatí a hrubí. Za posledních několik let byli jediní muži, které jsem viděla, buďto návštěvníci, nebo Thajci, a thajští muži jsou obvykle tiší a mnohem menší než já.

Měla jsem jet do vězení Holloway, ale bylo tak brzy ráno, že personál na recepci ještě nepřišel do služby, takže mě zatím odvezli i s těmi třemi muži do věznice Wandsworth. Protože je ale Wandsworth vězení pro muže, nemohli mne zavřít do cely, takže mě dali do malé místnosti bez oken s popraskanou, loupající se omítkou.

„Kurva, měli jsme zasranej…“ řekl jakýsi hlas.

„Ti zasraní Thajci…“ řekl někdo jiný. „Ta zkurvená ženská vás…“

Hlasy zněly agresivně, hlasitě a neomaleně. To spolu mluvili strážci, kteří pro nás jeli do Bangkoku. Jejich křik pokračoval a já si připadala jako kus zkaženého masa. Seděla jsem tam, poslouchala je a doufala, že jsem neudělala chybu, když jsem požádala o transfer.

Z Wandsworthu mě odvezli asi v osm hodin ráno, a když jsme odjížděli, zahlédla jsem svoje tři spolucestující. Byli zavření v jedné cele a zdáli se stejně šokovaní tím prostředím jako já. Peter mi zamával a popřál mi hodně štěstí. Taky jsem mu zamávala. Štěstí budu potřebovat.

Vězeňská dodávka se s rachotem vydala na cestu. Celou cestu, kdy jsme projížděli Londýnem, jsem se bezděky usmívala; Londýn byl čistý a spořádaný, historický a nádherně povědomý. Připadala jsem si jako na zájezdu.

Když jsme dorazili do Holloway, ještě pořád propouštěli ženy na svobodu, takže jsme zatím čekali venku. Žasla jsem nad tou sbírkou bizarně vypadajících žen i jejich oblečením. Všechny měly v nose cvočky a kroužky a na těle tetování. Většina z nich měla vlasy ostříhané úplně u hlavy. Na sobě měly volné džíny. Všechny měly maličkatá trička.

Připadala jsem si hloupě. Na sobě jsem měla tropické krémové lněné šaty a byla jsem opálená. Oba strážci, muž a žena, stáli venku u auta a kouřili.

„To víš, miláčku, tady na tom místě budeš muset být silná,“ řekla mi ona. „Když jsem se hlásila na tenhle job, nechala jsem si do smlouvy dát větu, že nikdy nebudu nasazená tady v Holloway. Řekla jsem jim, že jestli mě někdy budou nutit pracovat tady s touhle verbeží, okamžitě podám výpověď. Už jsem se potkala s pár pěkně hustejma týpkama, ale nikdy bych nepracovala v Holloway.“

Těžko se mi dýchalo. Měla jsem pocit, že dýchám pod vodou.

Její kolega se ke mně naklonil a řekl: „Holčičko, tady tě sežerou zaživa.“

Když jsme konečně vešli dovnitř, byla jsem ohromená tím, jaký byl ve věznici klid. Pamatuji si, jak jsem zůstala zírat na kohoutek ve zdi, ze kterého tekla horká voda. Už jsem úplně zapomněla, jak vypadá normální vodovod, všechno mi připadalo tak moderní! Lidé mluvili rychle a úsečně, chvílemi spolu sarkasticky žertovali. Připadala jsem si jako cizinec. Já byla cizinec.

„Tady jsou zrcátka zakázaná,“ řekla mi dozorčí, která mě prohledávala, „a spreje taky. A tohle taky. Mohla byste tím někoho zranit. Co to vlastně je?“ Zabavila mi skoro všechno, co jsem si s sebou přinesla v igelitce, kromě alba fotografií a pár řasenek.

Máte sebevražedné sklony? Ne. Jste závislá na drogách? Ne. Potřebujete doktora? Ne. Trpíte psychickými potížemi? Ne. Ubližujete si? Ne.

„Podívejte se,“ řekla mi úřednice, „nemůžete na všechno říkat ne.“

Vůbec mne nezajímalo, co mi říkají, jenom jsem byla pořád u vytržení z toho, jak příjemné se tady všechno zdálo ve srovnání s LardYao, takže jsem tam stála a zubila se jako nějaký obecní idiot. Okamžitě mě poslali na lékařskou jednotku, která je víceméně určena pro mentální případy a lidi se závažným onemocněním.

Dostala jsem vězeňské číslo – BJ 4218 – a dozorčí z recepce mě odvedla po schodech dolů. Prošli jsme věznicí a ona ukázala na regál plný erárního materiálu. Oblečení bylo z úplně stejné látky jako to, co jsme nosily ve vazbě v LardYao: hrubá hnědá bavlna.

„To ne,“ řekla jsem, „to si na sebe přece nemůžu obléct. Ne tady.“

„Nebuď hloupá,“ odpověděla. „To je deka na postel.“

Na lékařské jednotce to vypadalo asi takhle: jedna žena seděla v rohu, kývala se, kroutila a škubala celým tělem; další chodila sem a tam po cele, mluvila do zdi a křičela na stíny. Většina žen tady měla tělo pokryté rudými šrámy a nateklými jizvami. Mě doktor neprohlížel, takže se mohu jenom domnívat, že si nejspíš myslely, že jsem asi blázen.

Hned první večer v Holloway jsem si koupila za dvě libry telefonní kartu a zavolala rodičům. „Jak se s tím zachází?“ zeptala jsem se jedné vězeňkyně. To byla chyba. Došlo jí, že jsem s nimi nemluvila čtyři roky, od září 1993, takže svolala všechny svoje kamarádky, aby si šly poslechnout, o čem budu mluvit.

Vytočila jsem číslo, celá jsem se třásla, a přitiskla si sluchátko k obličeji. Vzala to máma a táta stál u druhého přístroje.

„To jsem já.“

Minutu nebo dvě to bylo všechno, co jsem ze sebe dostala. Měla jsem knedlík v krku. Hlasy jim přeskakovaly a já cítila, že mají radost. Skoro jsem se jich mohla dotknout. Ale taky jsem cítila bolest. Byla jsem u vytržení. Ale bylo v tom ještě mnohem víc věcí.

Máma mi řekla, že už si zamluvila návštěvu a přijde se za mnou podívat hned druhý den. Já ale nebyla připravená někoho vidět a nechtěla jsem, aby mě tady viděli.

„Jestli opravdu přijdeš, mami,“ řekla jsem, „nedívej se na nikoho jiného; jenom na mne. Nedívej se na ty ostatní holky tady, vypadají trochu divně.“

Druhý den přijela. Většina ostatních žen v návštěvní místnosti vypadala docela normálně, možná o dost normálněji než já. Byla jsem to já, kdo byl v Holloway za exota. Mezi mnou a mámou nebyly mříže, a poprvé za mnoho let jsem přešla místnost bez mříží a pořádněji objala. Pevně jsme se k sobě přitiskly. Čtyři roky jsem si ji představovala. Slušelo jí to, ale bylo poznat, čím prošla, a v očích měla obavy.

Na lékařské jednotce si mne nechali dva týdny a velikost cely mě neustále udivovala. „Kolik lidí tady dohromady žije?“ zeptala jsem se dozorčí. Jen se zasmála a zastrčila zástrčku na dveřích. To není možné. Že bych měla celou tu obrovskou celu jenom pro sebe? I moje postel se zdála pro jednoho moc velká.

Ostatní ženy volaly z oken na svoje kamarádky, nebo ječely otvory ve dveřích, aby jim rozsvítili světlo na cele. Já seděla na posteli a s úžasem poslouchala všechny tyhle nové zvuky. Vězení bzučelo neustálým ruchem. Přesto jsem si několik prvních týdnů připadala osamělá. Všechno kolem se tvářilo velmi přísně a nepřístupně a všechny těžké dveře byly zamčené. V Holloway se nikdo nesměl jen tak procházet po vězení, jak jsem byla zvyklá v LardYao.

Byla mi hrozná zima, chyběly mi ty stovky dalších žen kolem a neměla jsem si s kým povídat. Většinu času jsem se choulila v zelených vězeňských přikrývkách.

Když se náš blok odemykal, hned jsem si všimla, že nikdo z vězňů si neklekal, když chtěl mluvit s dozorčí. Jak s nimi mám jednat? Neměla jsem sebemenší tušení o místní etiketě, takže jsem se jim snažila vyhýbat. Tak to pokračovalo několik měsíců a mnoho dozorčích si o mně muselo myslet, že jsem arogantní namyšlená kráva. Ale byla jsem tak zvyklá na systém v LardYao, že mi trvalo dlouho, než jsem se přizpůsobila. Roky jsem mluvila jenom thajsky; teď jsem musela mluvit anglicky. Tehdy mně došlo, že už se necítím jako úplná Britka.

10. června 1997

Drazí rodiče,

nemůžu uvěřit, jak rychle se ke mně dostává pošta a kolik můžeme posílat dopisů. To je skvělé. Myslím, že když jste za mnou přišli, tak jsem byla v šoku. Nemohla jsem pořádně ani mluvit… místní jídlo má příšerný vliv na můj žaludek a já myslela, že tu hodinu to ani nevydržím. Bylo mi trapné, že jste mne viděli právě tady. Je mi líto, že jste si toho kvůli mně museli tolik vytrpět. Nechci, aby mne tady viděli babička s dědou, ani v žádném dalším vězení. Nemůžu se ani rozhoupat k tomu, abych jim zavolala…

Sandra

Po dvou týdnech na lékařské jednotce mne přesunuli o patro výš do hlavního bloku. Byl to šok. Ještě že mně vedení věznice dalo dva týdny na to, abych si tady trochu zvykla v klidu lékařské jednotky…

Nahoře v „normálním“ vězení jsem se ocitla uprostřed čirého šílenství a chaosu; všechno tady bylo nenormální, jako by tohle místo bylo stvořeno pro apokalypsu. Holloway byl příbytek největší bandy magorů, šílenců, zlodějů, feťáků, gangsterů a úchylů, jaké jsem kdy viděla. Všude byl neuvěřitelný hluk. Muzika duněla naplno, vězni na sebe bez přestání pokřikovali přes dvůr, zdálo se, že se tady hádá a rve každý s každým. Neustálý rachot klíčů na řetězech zněl spíš jako hukot motorové pily a bouchání železných dveří a zástrček nikdy neustávalo.

Rutinu zdejších vězňů jsem nechápala a byla jsem zmatená. Bylo to zároveň vzrušující i hrozné, šokující a zároveň uklidňující.

Snažila jsem se zapadnout do tohoto nového světa zdí a úchylů. Chtěla jsem těmhle lidem porozumět, stejně jako podivnému slangu, kterým všichni mluvili. Nečekala jsem, že si po návratu budu připadat tak cize, ale tohle nebyl „domov“, jak jsem si ho pamatovala. Všechny zdi v mé nové cele, kterou jsem sdílela se třemi dalšími ženami, pokrývalo grafitti a vzduch v cele byl šedý od cigaretového kouře. Ze stropu visely svíčky, vyrobené z vložek, které nechávaly na stopě veliké černé skvrny. Na zdech byly všude kusy vysušené zubní pasty. Ta se používá k přichycení obrázků na zeď; každý bílý flek byl připomínkou vězňů, kteří tady byli před námi.

Tohle byl Bejrút. Bylo to hlučné, drsné a agresivní. Co nejvíc jsem se snažila lidem tady vyhýbat; Holloway mne naprosto šokovalo.

„Smotni lajnu,“ zakřičel kdosi. „Dneska večer jedeme.“ Nebo: „Bacha, klokan jde.“

Vězeňský žargon jsem vůbec nechápala. Trvalo mi věčnost, než jsem pochopila, že „klokan“ je označení pro dozorčí. V noci jsem seděla na cele, sledovala a poslouchala ty tři ženy vedle sebe, a pokoušela se pochopit jejich jazyk, rutinu, a zjistit, jak to v tomhle vězení chodí.

Moje počáteční zděšení ale začaly vyrovnávat netušené výhody: mohla jsem tady číst noviny, poslouchat rádio a měla jsem přístup k telefonu. Pomaličku, opatrně jsem si začala na nové prostředí zvykat. V LardYao toho moc dovoleno nebylo; žádné stolní hry, žádné karty, žádné míčové hry. Žádné telefonní hovory, noviny, rádia, televize, magnetofony, nic na elektriku. Nikdo nesměl mít šperky, hodinky ani svoje vlastní oblečení. Bylo zakázáno kouřit, nebyla tam tělocvična ani žádné učební pomůcky. Žádný kaplan, žádné propuštění na zkoušku, osobní poradci, ombudsman, nic, co by mizérii toho místa nějak ulehčilo. Holloway mi se všemi těmito vymoženostmi začalo připadat poměrně dost normální.

Jednou odpoledne se tady nějaká žena zapálila a utrpěla popáleniny třetího stupně. Když se za čtyři měsíce vrátila z nemocnice, vedení věznice ji obvinilo z „poškozování majetku Jejího Veličenstva královny“ a zavřeli ji na týden na samotku.

Zástupkyně velitelky vězení si mě zavolala k sobě do kanceláře. „Zavři dveře, Gregoryová,“ řekla mi. Posadila se za stůl a já stála nad ní. Jak se tady vězni mají před nadřízeným chovat? Mám si kleknout na zem? Mám zůstat stát, nebo si sednout na volnou židli? Zpanikařila jsem. Přišlo mi trapné stát nad někým v jejím postavení. V LardYao by to byl projev drzosti. Posadila jsem se.

„Kdo ti kurva řekl, že si máš sednout?“ zařvala. „Kdo si kurva myslíš, že jsi, ty arogantní svině? V mé kanceláři se stojí, do prdele!“

Moje chování, pokračovala, je nepřijatelné a provokativní. I na cele prý mám nepořádek. Trvalo mi několik týdnů, než mi došlo, že si musíme každé ráno stlát postel. Měla jsem svoji vlastní přikrývku po víc jak čtyřech letech. Co čekala? Byla jako vzteklý pes. Nohy se mi klepaly.

Abych velitelům a mnoha dozorčím v Holloway nekřivdila, většina z nich se ke mně chovala podle pravidel. Brzy mi ten chaos začal dávat smysl. Povinné testy na drogy, prohlídky cel, nová terminologie a vězeňský protokol se staly součástí mého života podobně, jako se mi dostal do krve řád v LardYao.

„Co to umí?“ zeptala jsem se ženy ve vzdělávacím bloku, když jsem uviděla první počítač v životě. Začínala jsem se sžívat s touhle podivnou novou Anglií, kde vězně podporovali v tom, aby se vzdělávali. Chvíli jsem se zabavila prací v knihovně, potom jsem začala pracovat v tělocvičně. Sedm dní v týdnu. Pořád jsem cvičila. Byla jsem ve skvělé formě! Bylo to neuvěřitelné. Lepší práci než v tělocvičně jste v tomto vězení nemohli dostat.

Personál tělocvičny mi vysvětlil, jak tohle vězení funguje; zdejší pravidla i jak obecně funguje vězeňský systém v Británii. Potom už jsem se snažila si ve vězení zvyknout a dělala všechno, co po mně vyžadovali.

Dlouhodobí vězňové měli dovoleno mít ptáka a klec, takže jsem okamžitě požádala o papouška. „Ne,“ zněla odpověď, tak jsem podala žádost o párek agapomisů, což je druhý nejmenší druh papoušků. Vedení věznice souhlasilo. Ještě jsem před sebou měla dlouhou dobu za mřížemi, takže mi ptáčci aspoň budou dělat společnost. Syd a Flo dorazili 31. srpna 1997, v den, kdy zahynula princezna Diana.

Tihle dva žlutí, tak trochu divocí papoušci se rychle zabydleli v cele pro jednoho, do které jsem byla nedávno přemístěna. Ve dne v noci poletovali po místnosti a svými masivními zobáky sezobli všechno, na co narazili. Občas se porvali do krve. Někdy mne napadlo, jestli jsem neudělala chybu. Copak musím vždycky všechno zkazit? Stejně jsem je ale měla moc ráda.

Na stejném bloku jako já bydlela ještě jedna holka, co měla ptáky. Jmenovala se Sharon Carrová.

„Každý den vstupuje do mých snů ďábel, někdy ho vidím i v zrcadle, ale pak mi dojde, že jsem to já,“ napsala si Sharon do svého deníku, když zabila osmnáctiletou Katie Rackliffeovou. Sharon bylo tehdy dvanáct let. Když jí bylo v roce 1997 sedmnáct, odsoudili ji a poslali do vězení. Zavražděná dívka měla na těle minimálně 29 bodných ran.

Několik let po vraždě si Sharon psala deník a taky o svém činu psala básně a poznámky. Jednou si napsala: „Jsem vrah. Vražda je byznys – a byznys je dobrý.“ Byla už ve vězení za to, že zaútočila nožem na jinou třináctiletou dívku, přesně dva roky poté, co zavraždila Katie Rackliffeovou.

Jednou se mne Sharon zeptala, jestli si může půjčit Syda, aby vyzkoušela, jestli se bude s její samičkou pářit. Byla jsem tehdy ještě dost důvěřivá, tak jsem jí půjčila oba. Nechtěla jsem, aby jim po sobě bylo smutno.

„Je tady krev, Sandro,“ řekla mi Sharon, když jsem si odpoledne pro svoje ptáky přišla.

Krev? Do hajzlu. Když jsem ptáky přinesla zpátky k sobě do cely, byli v šoku a celí od krve. Flo měla pořád zvednutou nožku a ani jeden z nich nechtěl ven z krabice vystlané vložkami, kterou měli na spaní. Flo měla zlomenou nohu a jedna dozorčí ji odnesla k veterináři. Syd z krabice nevylezl víc jak týden.

Mnohem později jsem se dozvěděla, že Sharon s mými ptáky pořádala kohoutí zápasy. Flo už se na tu nohu nikdy nepostavila.

Holloway mne nikdy nepřestalo udivovat. Nebo děsit. Ženy se většinou mezi sebou neznásilňují, ale není to neznámá věc. V LardYao ke znásilněním docházelo v soi, ale v Británii to ženy dělají, když si myslí, že má někdo u sebe schované nějaké drogy.

Jednou se skupina žen v Holloway dověděla, že jedna dívka má u sebe balíček drog. Chtěly jí ho vzít. Čekaly do večera, kdy ostatní chodí na večerní shromáždění, a počkaly si na tu dívku, až bude v cele sama.

Dvě z nich se postavily ke dveřím a hlídaly, jestli někdo nejde. Ostatní ji držely. Vytáhly jí ten balíček z jejího těla, ale to jim bylo málo; znásilnily ji kusem dřeva a nechaly ji tam ležet v takovém stavu, že musela přijet záchranka s nosítky. Znásilnění mezi ženami je jedna z nejhrůznějších věcí, o kterých jsem slyšela, ale jen málokdy při tom šlo o rozkoš nebo mučení. Většinou šlo o drogy.

Heather byla chytrá, panovačná a posedlá žena, a když jsem odmítala její pokusy o sblížení, začala na mě být sprostá a dělala co mohla, aby mne dostala do potíží. Začala o mně rozšiřovat různé fámy. Skupině jamajských žen řekla, že jsem donašeč. Mít ve vězení pověst donašeče je to nejhorší, co se vám může stát.

Patricia Hussainová, holka z Manchesteru, která se mnou seděla v LardYao, svědčila proti nějakým Jamajčanům, pro které předtím pracovala, a Heather těmhle Jamajčankám řekla, že jsem to byla já, kdo ty chlapy udal. Situace se stala velmi napjatou a já si neustále dávala pozor, koho mám za zády. Ty Jamajčanky šly po mně.

Od jedné holky jsem koupila velký stříbrný prsten s obrovským měsíčním kamenem a hodlala jsem ho použít, kdyby se Jamajčanky rozhodly si mne podat. Rvačky obvykle začínaly v šatnách, a já chtěla být připravená. Pak už jsem jenom čekala. Prsteny s velkým kamenem jsou ve vězení klasifikovány jako zbraně. Jednou si mě kvůli čemusi zavolali do recepce, a když dozorčí uviděla můj prsten, stáhla mi ho z prstu a dala do plastového sáčku.

„Můžete ho poslat domů po dalším člověku, který vás přijde navštívit.“

Další na řadě byla máma, která hned potom měla odjíždět na pět týdnů na dovolenou a chtěla mě ještě předtím vidět, takže jsem prsten dala jí.

Před mnoha lety jí táta koupil veliký stříbrný prsten s měsíčním kamenem a já se jako malé dítě divila, jak je velký. Když máma uviděla prsten, který jsem musela poslat ven, sundala si svůj vlastní a podala mi ho v návštěvní místnosti přes stůl. „Vezmi si ho,“ řekla, „a nos ho, dokud budu pryč.“

Nechtěla jsem si ho vzít. Nechtěla jsem mít ve vězení nic ze své rodiny. Snažila jsem se jí to vysvětlit, ale ona trvala na svém. Velmi opatrně jsem si prsten navlékla na prst, aby si toho žádná dozorčí nevšimla. Na mých hubených prstech sice nevypadal nejlíp, byl až moc velký, ale máma chtěla, abych si ho nechala.

Máma mi vyprávěla, že když jsem byla malá, vždycky jsem začala hrozně vyvádět, když někam odcházela. Vždycky mně dala nějakou svoji věc a řekla mi, abych na ni dávala pozor, dokud se nevrátí. Vždycky mne to uklidnilo a ona mohla odejít. Teď se usmála a sevřela mi ruce. „Vezmi si ho. Vrátím se brzy.“

Nechala jsem ten prsten ve své cele vedle postele, protože jsem ho nechtěla nosit na chodbě, a taky mi sklouzával z prstů. Jeden den ale přišly dozorčí na prohlídku cely a jedinou věc, kterou našly, byl tenhle mámin prsten.

„Co to je?“ zeptala se jedna z nich, když ho vzala do svých tlustých prstů. Rozbušilo se mi srdce. „Ne, prosím, ne. Neberte mi ho. Vezměte si co chcete, ale ten prsten mi nechte.“

Chtěla vědět, odkud ho mám, tak jsem jí to řekla. „To určitě,“ řekla a v obličeji jí zaškubalo, „pašovaný kontraband.“

Prsten mi zabavila a uschovala v kanceláři. Když se máma vrátila z dovolené, řekla jsem jí, co se stalo. Rozčílila se. Napsala do Holloway a žádala, aby jí prsten vrátili. Napsali jí, že musí prokázat, že je její. Po delší korespondenci jí ho nakonec vrátili.

Zbytek mého pobytu v Holloway jsem musela v návštěvní místnosti sedět u „pozorovacího stolu“, kdykoli za mnou někdo přišel. Jamajčankám brzo došlo, že ta donašečka z Thajska nejsem já, a nechaly mě na pokoji.

Měsíce utíkaly a já se stala jedním z vězňů, kteří byli v Holloway nejdéle. Minul můj první Nový rok v britském vězení a já si přivykla na jeho životní styl. Jídlo tady bylo těžké a bez chuti, špatně jsem spala, nesnášela většinu ostatních žen, nechápala, jak celý systém funguje, a dozorčí mně neustále lezly na nervy. Stala jsem se plně placenou členkou Klubu dlouhodobých k smrti znuděných zločinců Jejího Veličenstva.

Nudu mi zpestřovalo jen sledování vztahů, které panovaly mezi personálem a vězni. Milostné pletky byly v Holloway běžnou věcí a pamatuji si, jak jsem se jednou zeptala jedné holky, která spala s jedním hlídačem několik měsíců, jak se jí to podařilo utajit.

„Scházíme se na jednom místě každej podělanej týden a děláme to tam. Nikdo nemůže mít žádný podezření; nikdo tam nechodí, akorát jeden velitel!“

V poledne mne obvykle pouštěli z cely předtím, než pustili ostatní, abych mohla nachystat nářadí v tělocvičně na odpolední trénink. Když jsem tak jednou šla po chodbě, uslyšela jsem z jedné cely výkřiky. Nahlédla jsem dovnitř okýnkem a uviděla v cele dva lidi – vězeňkyni a důstojníka. Vězeňkyně na mě křikla; „Běž a přiveď dozorčího X.“ X je tam zamknul a zapomněl na ně.

Šla jsem do kanceláře a řekla mu, že Jo v cele číslo sedm ji prosí, aby jí šel odemknout. Vyskočil, utíkal k cele a odemkl. Ti dva se uvnitř oblékali a já se Jo zeptala, co tam dělají. „Šukáme,“ odpověděla, „nebo to vypadá jako něco jinýho?“

Ve vězení hledali někoho, kdo by zametal před hlavní bránou a staral se o malou předzahrádku. Přihlásila jsem se, ale moji žádost zamítli. Vedení věznice mi sdělilo, že můj případ je příliš politický a specifický a můj trest dlouhý, takže vyžaduje zvýšenou ostrahu. Já? Zvýšenou ostrahu? Co si sakra mysleli, že udělám? Svážu prostěradla a uteču oknem, přestrojená za vězeňského kaplana? Někdo se tady asi moc často díval na televizi. Teprve pak mi došlo, jak se tady na mě asi dívají. Délka mého trestu byla v LardYao něco úplně běžného, ale tady jsem byla černá vrána, z hlediska bezpečnosti takřka kategorie A. Bylo to směšné.

Jednou na konci dubna 1998 mě po obědě nepustili z cely, jak bylo obvyklé. Co se děje? přemýšlela jsem.

Přišla za mnou jedna dozorčí a řekla: „Zítra tě odvezou do Foston Hall.“

Později odpoledne mne jeden z dozorčích, který měl na starost tělocvičnu, odvedl k sobě do kanceláře. Vypadal trochu ustaraně.

„Tohle je přesun z bezpečnostních důvodů, Sandro,“ řekl. „Nevím, jestli si to vymyslel někdo z bezpečnostního oddělení, nebo někdo tady z tělocvičny, ale jedeš odtud pryč.“

Dělám potíže

Drazí rodiče,

nemám chvilku klidu, už to trvá několik dní a je to asi z toho, že musím co chvíli spolknout nějaké negativní emoce. A když si na něco začnu stěžovat, pošlou mne kdoví kam. Myslím, že by bylo lepší dělat to, co si myslí, že dělám, než když si myslí, že něco chystám. Stala jsem se produktem systému… přežití je osamělý proces.

Sandra

Dopis domů, červen 1998

Když jsem přijela do Holloway, kdosi mne varoval, ať si na žádné vězení moc nezvykám, protože jejich vedení se vyžívá v tom, že vám podtrhne nohy, když to nejmíň očekáváte. Je to jenom způsob, jak vám připomenout, kde jste a kdo je tam pánem. Byla to prostě jenom paranoia, strach a řeči, které měly zaplašit samotu? Nevěřila jsem tomu až do chvíle, kdy mne v dubnu 1998 přemístili z Holloway do věznice Foston Hall v hrabství Derbyshire.

Jeden den šlo všechno jako po másle a den poté jsem v poutech na rukou odjížděla do úplně jiného vězení. Jedinou stručnou informaci, kterou mi o tom někdo dal, byl zmatený důstojník z tělocvičny. „Tohle je přesun z bezpečnostních důvodů, Sandro.“

Dali mě do cely zhruba velikosti většího kredence ke dvěma mladým holkám. Nebyla tam ani tekoucí voda, ani záchod. Byla navržena k tomu, aby vás dostali na kolena. „Možná se ti podaří ty dvě dát trochu dohromady,“ řekla dozorčí, když odcházela.

Vypadni, pomyslela jsem si. Neměla jsem tušení, proč mě přivezli sem do Foston Hall, ale rozhodně jim tady nehodlám řešit jejich problémy. Protože cela byla tak mrňavá a my tři tam byly zamčené zhruba dvacet hodin každý den, musela jsem někoho požádat, aby se postaral o Syda a Flo; nemohla bych se dívat na to, jak jsou celý den zavření v kleci vedle mne.

V jednom kuse jsem brečela. Jak mne mohlo vůbec někdy napadnout, že mne britské vězeňské úřady budou mít rády? Proč mne sem odvezli? Čeho jsem se dopustila? Hlava mi třeštila, jak jsem se snažila vypátrat příčiny, proč mě sem přemístili. Byla jsem jenom balík, který převáželi z jednoho skladu do druhého.

Podala jsem žádost o vysvětlení a taky poslala několik stížností. Zažádala jsem o návštěvu u velitele věznice, asociace příbuzných vězňů a dalších institucí, které mě zrovna napadly. Potřebovala jsem se dozvědět, proč mne sem přivezli za tak zostřených bezpečnostních opatření. Několik dní po mém příjezdu mi jeden důstojník ten důvod prozradil. „Měli podezření, že jste v Holloway navázala příliš důvěrný vztah k jednomu členovi tamního personálu a chtěli vás odtud dostat.“

Tak takhle je to. Nemohla jsem tomu uvěřit. Několik měsíců se snažím zjistit, jak správně jednat s britským vězeňským personálem, a nejspíš jsem nepochopila vůbec nic. Možná jsem měla pokaždé, když jsem s nadřízenými chtěla mluvit, padnout na kolena. Možná jsem s nimi neměla mluvit vůbec. Celé mi to připadlo hrozně směšné. Vím, nikdy jsem neměla moc dobrý vkus, co se mužů týče, ale tohle bylo bizarní; v Holloway rozhodně nebyl nikdo, s kým bych chtěla navázat „příliš důvěrný vztah“. Když jsem si vzpomněla na všechno to šoustání a milostné aféry, které se v Holloway odehrávaly, a o kterých stráže neměly sebemenší potuchy…

Za několik týdnů se to trochu zlepšilo a mě přemístili do jiné cely. Dozvěděla jsem se, že vedení věznice mělo podezření, že se chci „zhoupnout“ (spáchat sebevraždu). V nové cele jsem byla sama, měla jsem tam koupelnu a velké okno.

Věznice byla vlastně staré panské sídlo a její křídla vypadala jako švýcarská horská bouda. Měla jsem výhled na otevřené pole a cítila jsem, jak pode mnou vibruje dřevěná podlaha; zvláštní pocit, po tolika letech chození po betonu. V noci jsem dlouhé hodiny seděla, fascinovaná obrovským otevřeným prostorem přede mnou. Ve dne přilétaly do věznice volavky a procházely se po trávníku, taky na stromech posedávala spousta ptáků. Ale jakkoli tady bylo krásně, pořád to bylo vězení.

Dostali jsme sice závěsy a ložní prádlo ze stejné látky, ale jinak nás trestali třeba za to, že jsme si daly za okno vychladit láhev mléka. Takovéto jednoduché věci nám připomínaly, kde jsme. Důstojníci přesně věděli, kolik krajíců chleba máme dostat na snídani, ale nebyli schopní nám zodpovědět nic, co vybočovalo z vězeňské rutiny, jako třeba otázky týkající se průběhu našeho trestu. Lidi by si mohli myslet, že tahle věznice je celkem příjemné místo a že vězni by měli víc trpět, ale já Foston Hall nenáviděla. Nevypadalo jako normální věznice, předstíralo, že je něco lepšího.

Ve Foston Hall jsem si poprvé uvědomila, že to není okolní prostředí, co dělá vězení vězením. Není podstatné, jaké pohodlí máte, jde o chování personálu, který rozhoduje o psychickém stavu vězňů. Je to personál, kdo má ve vězení veškeré pravomoci, a pokud chce strážný udělat některému vězni ze života peklo, může, a to docela snadno. Je smutné, že se takové věci opravdu dějí a vězni nemají moc prostředků, aby se tomu mohli bránit. Není moudré podávat na někoho z personálu věznice stížnost, a navíc je v podstatě nemožné komukoli z nich „neprofesionální“ chování dokázat. Moc dokáže korumpovat, a jak jsem zjistila, často také korumpuje.

To, že jsem měla přístup k takovým věcem jako sprchy a noviny, bylo příjemné, ale nepomáhalo zahnat pocit izolace a frustrace. Velmi často jsem měla pocit, že se utápím ve zmatku a v chaosu, vydaná na milost a nemilost vězeňského personálu Jejího Veličenstva. Podmínky v LardYao byly příšerné, ale negativní vliv britských věznic na psychiku byl mnohem horší než to, co jsem zažila v Bangkoku.

Všichni odsouzení vězni se museli povinně účastnit takzvané „denní aktivity“. Ve Foston Hall si mohli vybrat buď práci na plný úvazek, nebo denní vzdělávací kurzy. Já si vybrala to druhé. V Holloway jsem se učila psát na počítači a chodila do tělocvičny. Ve Foston Hall jsem chodila na všechno: kurzy keramiky, kunsthistorie, počítačů. Složila jsem zde zkoušky z matematiky a angličtiny a také se zapsala na Open University, kde jsem začala studovat společenské vědy. Jakákoli forma vzdělávání byla vítaným vybočením z nudy vězeňského života a učitelé, kteří do věznice docházeli každý den zvenku, s sebou přinášeli střízlivou duševní normálnost.

V té době jsem se spřátelila s mladou dívkou, která se jmenovala Sylvie. Každý večer, než nás zamkli na cely, jsme spolu pořádaly „dýchánky“.

Sedly jsme si, smály se a vyprávěly si zážitky. „Znáš tu učitelku X?“ zeptala se mne.

„Jo.“

„No, tak ta tě dneska viděla a pak mi říkala, že z lidí, jako seš ty, se jí dělá špatně. Lidi jako ty si prý jezdí v naleštěných limuzínách a smějou se závislým na heroinu, jako jsem já. Vy na drogách vyděláváte těžký peníze a kašlete na všechny problémy, který tím vznikají. Říkala, že ty seš příčinou toho, že jsou v zemi tisíce lidí jako já, závisláků na heroinu.“

Její slova mě šokovala, ale navenek jsem před Sylvií dělala, jako že je mi to, co učitelka říkala, srdečně jedno. Ale nebylo. Ten večer dostalo všechno ve Foston Hall tragický smysl. A já s tím nemohla nic udělat. Vůbec nic.

Každé ráno a každý večer jsem se modlila za nějaké zprávy o mé amnestii. To čekání bylo nekonečné a nedalo se vydržet. Ráno 20. května 1998 hlásili v rádiu, že ministerský předseda Tony Blair intervenoval v případu takzvaných „saudských sester“ a že by měly být bezprostředně propuštěny.

Lucille McLauchlanová a Deborah Parryová byly v roce 1996 uvězněny za údajnou vraždu své australské kolegyně, Yvonne Gilfordové, které se měly dopustit v nemocnici v Dhahranu v Saudské Arábii. Teď král Fahd bin Abdul Aziz vydal příkaz, kterým jejich trest zkrátil na dobu, kterou už strávily ve vězení, a nařídil jejich propuštění.

Úplně jsem cítila, jak uvadám. Cožpak jsem spáchala nějaký mnohem ohavnější zločin, že jsem si nezasloužila ani trochu vládní podpory? Měsíc předtím navštívil ministerský předseda Saudskou Arábii a široce se spekulovalo o tom, že se tam mimo jiné přimlouval za ty dvě. Byl to diplomatický převrat velkého měřítka.

Střídaly se mi nálady a přecházely v zoufalství. Ve Foston Hall nebyl nikdo jako já; většina ostatních vězňů už se blížila ke konci svých trestů a připravovala se na odchod domů. Některé ženy už dokonce chodily na víkendy domů, jiné na to čekaly, nebo čekaly na přemístění do otevřeného vězení. Já tam měla zdaleka nejdelší trest ze všech a jeho konec byl v nedohlednu. S tolika lidmi kolem sebe, kteří chodili domů na víkendy, nebo dostávali propustky na den, jsem uvažovala, jestli bych nemohla požádat o totéž.

„To si snad děláš prdel, Gregoryová,“ rozesmál se jeden z důstojníků. „S takovým flastrem tě nikdo ven nepustí. Seš moc na očích.“ Ani mi nedal formulář se žádostí.

Byl začátek června, seděli jsme ve vzdělávacím bloku a jedna učitelka přijela na hodinu s většinou novin z toho dne, protože jsme měli probírat aktuální události. Před hodinou mě vzala do kanceláře a ukázala mi, co se ráno dočetla. Titulek v The Times ze 12. června 1998 mne okamžitě zaujal – MUŽ OČIŠTĚNÝ OD PAŠOVÁNI DROG DOSTAL POKUTU ZA HEROIN.

Robert Lock, muž očištěný od nařčení z pašování drog, zatímco Sandra Gregoryová, obžalovaná ve stejném procesu, dostala v Thajsku trest odnětí svobody na 25 let, byl potrestán pokutou poté, co se přiznal k držení heroinu. Lock, 32, strávil tři roky v bangkockém vězení předtím, než byl zproštěn obžaloby a byl mu povolen návrat do Británie. Popřel, že by se pokoušel pašovat heroin, zatímco Gregoryová, 32, přiznala vinu a tvrdila, že jí Lock zaplatil, aby pro něj z Thajska heroin vyvezla.

Teď byl Lock v Cambridge postaven před soud a přiznal se k držení heroinu. Dostal pokutu 100 liber a musí uhradit soudní výlohy ve výši 69 liber. Soud vyslechl, že Locka, původem z Cambridge, sledoval 9. dubna ve městě policista v civilu, a viděl Locka, jak vychází z domu, o kterém policie věděla, že slouží k distribuci drog. Policie ho zastavila a prohledala jeho vůz Ford Fiesta. Později byl prohledán a v kapse jeho saka byl nalezen sáček obsahující 0,2 gramu heroinu. Lock, který se u soudu sám obhajoval, řekl: „Lituji, jestli jsem způsobil nějaké potíže“. Bylo to poprvé a naposledy.

Mirror přinesl podobný článek, ale o dost kratší, ale také v něm byl citát mé matky: „Sandra mluvila pravdu.“

Ledovec z mé minulosti se dávno odlomil a odplouval do dáli, ale teď byl zpátky v mém životě a zíral na mě ze stránek novin. „Tady to máš,“ řekla jedna z učitelek, „ty jsi konec konců říkala pravdu. Teď ti konečně všichni uvěří.“

Ale co to změní na mém současném životě? I kdyby Roberta uznali vinným, já bych zůstala tady. Já byla i nadále vinna. Lidé čekali, že budu Roberta nenávidět a mít škodolibou radost z jeho neštěstí, ale opak byl pravdou. Jak bych ho mohla nenávidět? Sice jsem ho neměla nijak zvlášť v oblibě, ale pokud bych někoho měla nenávidět, tak sebe, za to, že jsem přistoupila na jeho pitomou nabídku.

Joyce, žena, která žila v cele vedle mne, byla dost excentrická Kanaďanka, která si sama šila oblečení. Hodně času věnovala tomu, že psala dopisy Charliemu Bronsonovi, „nejnebezpečnějšímu vězni v Británii“.

Když jsme byly spolu, trávily jsme čas nadáváním na obvyklé věci – vězení samotné, strážce, soudní systém, ostatní vězně, a kupodivu i na to, jak jsme tlusté. Rozhodly jsme se, že budeme držet půst. Na konci prvního dne jsme cítily, že máme pod kontrolou jen velmi malou část našich životů, takže jsme se rozhodly v půstu pokračovat i druhý den a potom i třetí.

Začaly jsme držet půst tři dny každý týden. Vydržely jsme to nakonec několik týdnů. Být schopný kontrolovat něco tak podstatného, jako je jídlo – nebo nedostatek jídla – nám dávalo pocit kontroly a režimu. Rozhodly jsme se držet náš půst za „spravedlnost na světě“, cosi, o čem jsme se dočetly v novinách.

Jednou odpoledne jsem šla za velitelkou věznice, abych ji požádala o návštěvu svého dědečka, který byl nemocný. Když jsem seděla před její pracovnou, řekla jsem jedné dozorčí, že jsem právě uprostřed svého půstu za „spravedlnost na světě“. Dozorčí si myslela, že držím hladovku, a to odpoledne poté, co mi bylo řečeno, že „nesplňuji kritéria na to, abych mohla navštívit svého dědečka“, se v mé cele objevili čtyři dozorčí a chtěli po mně, abych jim „třikrát denně“ ukazovala čistý tác od jídla.

Přišlo mi to k smíchu. Seru na vás, pomyslela jsem si. Tak dlouho už jsem rebelovala jenom ve své hlavě, že teď byla řada na mně, abych určovala pravidla. Pokračovala jsem v půstu celé tři měsíce, které jsem strávila ve Foston Hall.

Kdybych svůj zločin nespáchala v Thajsku, ale v Británii, dostala bych něco mezi osmnácti měsíci a dvěma a půl roku a propustili by mě po absolvování poloviny trestu. Šly mně na nervy stížnosti ostatních vězňů, kteří si stěžovali na krutost svých trestů. Jednu ženu odsoudili v Británii za naprosto stejné množství heroinu jako mě a pořád si stěžovala, jak je to všechno nespravedlivé. Nikdy jsem jí neřekla, že já za to samé dostala 25 let. Ale měla jsem pokušení.

Maxine dostala u soudu jen čtyři roky a já se s ní moc nevídala, až jsem ji jednou uviděla, jak pláče. Vždycky mi připadla jako ženská od rány, která nebude mít problém si svůj trest odsedět, takže jsem se jí zeptala, co se jí stalo.

„Moje máma umřela na rakovinu vaječníku, když jí bylo šestatřicet,“ řekla, „a mně právě řekli, že mám stejnou diagnózu.“ Maxine bylo 34. Umřít v takovém věku je hrozné, ale umřít ve 34 letech ve vězení, to je noční můra.

„Máš dvě možnosti,“ řekla jsem jí. „Buďto večer roztrháš prostěradlo na kusy a oběsíš se, nebo s tím začneš bojovat. Co si vybereš?“

Maxine měla venku rodinu a měli ji propustit za několik měsíců.

„Vezmi si mých pětadvacet roků a já si vezmu tvoji rakovinu,“ řekla jsem jí. „Bereš?“

Přemýšlela o tom tak dvě vteřiny. „Ani za nic. Pětadvacet roků, to bych nevydržela. Nechám si to, co mám. Já se s tím nějak poperu.“ Ani ne za půl roku Maxine zemřela.

Někdo křičel. Po celém bloku se rozléhaly hlasy. Blížil se konec června a já se chystala jít do vzdělávacího oddělení a najednou jsem viděla, jak všechny holky utíkají zpátky do svých cel. „Šťára, šťára,“ křičely na sebe.

Neměla jsem v cele nic ilegálního, takže jsem zůstala stát na chodbě. Stráže mohly dělat prohlídky, kdykoli se jim zachtělo. Teď procházely naším patrem.

„Radši si sedni,“ řekla jedna z nich. „Dneska odjíždíš.“

Proč? Proč? Nikdo mi neodpověděl.

Musela jsem se svléct, prohledali mne a moje věci naházely do tašek. Odvedly mě do recepce a vedle mne se posadila jedna z velitelek. „Gregoryová,“ vyštěkla, „dneska tě odvezou do Durhamu.“ A bylo to, žádné vysvětlení, nic. Ale hádala jsem, že mě nevezou na zájezd s prohlídkou pamětihodností.

Od té chvíle, co jsem se vrátila do Británie, byl Durham jediné místo, kam jsem nechtěla. Ve všech ostatních věznicích slouží Durham jako výhrůžka pro všechny vězně. „Jestli se nebudeš chovat slušně, pošleme tě do Durhamu,“ říkali pravidelně dozorci těm, kdo dělali potíže.

Po příletu z Thajska byl Durham první místo, kam mě měli odvézt, kvůli délce mého trestu ale velitel věznice Holloway Leonard tento přesun zablokoval. „To není pro tebe, Sandro,“ řekl. „Durham by někoho, jako jsi ty, zabil.“

Udělalo se mi špatně, což jsem zažila naposledy na letišti před několika lety. Nedokázala jsem jí odpovědět. Jenom jsem zaraženě hleděla před sebe.

„Rozumíš tomu, co jsem ti řekla?“

Otočila jsem se na ni, do krku mi stoupal jed. „Myslíte, že už nerozumím svému vlastnímu jazyku?“ Zuřila jsem. Dozorčí si přejela jazykem zuby a pak se usmála, šťastná, že se Foston Hall zbaví další takzvané potížistky.

Jak mi to mohli udělat? Neudělala jsem nic špatného. Byla jsem tady teprve třetí měsíc. Proč mě odvážejí do Durhamu? Snažila jsem se zůstat klidná. Dokázala jsem přežít posledních pět a půl roku. Opravdová zkouška mne ale čeká až teď.

Dům hrůzy

Drazí rodiče,

nechci vás děsit, ale bůh ví, že já vystrašená jsem! To, že jsem se ocitla v nechvalně známé věznici s maximální ostrahou, mezi všemi těmi „Roseovými“, mi rozbilo iluze, které jsem měla o britském systému… Jsem tady se čtyřiačtyřiceti ženami, které vypadají jako cvoci, obklopená strážemi, kteří jenom stojí kolem a celou dobu nás nespustí z očí. Ve své cele se klepu zimou, záchod je uprostřed místnosti, na očích všem, kdo se chtějí podívat škvírou ve dveřích. Je to všechno trochu neskutečné a nemůžu uvěřit tomu, že jsem tady. Kolem věznice jsou dvacet stop vysoké ploty a všechny mají nahoře ostnatý drát a bezpečnostní čidla, takže alarm se zapne, když se jich jenom dotknete. Už na nich nepřistávají ani vrabci. Dědovi a babičce řekněte, že se mám dobře.

Sandra

Dopis z Durhamu, 31. červenec 1998

Více než 120 let poté, co byla oběšena v durhamském žaláři, zůstává vězeňkyně Mary Ann Cottonová nejhorší ženskou masovou vražedkyní v Británii. Ani zřejmý jemnocit viktoriánské společnosti neuspokojil její méně než puritánské popudy, a přestože byla v roce 1873 usvědčena ze šesti vražd, všeobecně se má za to, že Cottonová poslala do předčasného hrobu více než dvacet svých obětí. Žádný z vězňů durhamské věznice s maximální ostrahou v severovýchodní Anglii, zde nesedí za to, že zpíval v kostele moc nahlas.

Čtyři hodiny po odjezdu z Foston Hall jsem se svým doprovodem přijela před věznici Durham. Velká modrá brána se otevřela jako tlama velryby a naše dodávka vjela dovnitř. Přivítaly mne smečky vrčících německých ovčáků a jejich potměšile se tvářící psovodi. Rozhlédla jsem se kolem sebe: šedé cihlové zdi s šedými zamřížovanými okny; ploty ze železných tyčí; dvojité smotané ostnaté dráty; bezpečnostní kamery; dráty proti přistávání vrtulníků; hlídači; obušky a řetězy. Ven by neproklouzla ani myš.

Dozorci, ke kterým jsem byla připoutána, mi neřekli jediné slovo, jako by i nevinný rozhovor mohl naznačit skrytou útěkovou trasu. Co se jich týče, měli za úkol hlídat velice nebezpečného vězně a neřekli mi vůbec nic, ani šeptem. My a oni, tak to bylo. A tak to vždycky bude.

Vedli mě spoutanou do nechvalně proslulého bloku H, maličkého, plotem odděleného ostrůvku žen, označených jako potenciálně nebezpečné, uprostřed veliké mužské věznice. Procházeli jsme dvacet stop vysokými ploty, ocelovými vraty a detektory kovu. Zatím jsem si tady v Durhamu všimla jedné věci: ani jedny dveře se neodemykaly klíčem. Všechno sledovaly kamery a dveře se odemykaly elektronicky na dálku z bezpečnostní věže. Klíče znamenaly moc a klíče znamenaly možnost útěku. Čím méně klíčů ve vězení, aspoň v Durhamu, tím méně pokusů o útěk. Bylo to bezpečnější i pro hlídače. Když někdo zapomněl zamknout, dal se snadno vystopovat konkrétní hlídač, který měl na starosti ten který svazek klíčů.

„Sundej si šaty,“ zařvala na mě hlubokým hlasem jakási skotská dozorčí. Měla okousané nehty a odbarvené vlasy. Pak se na mě zadívala. „Co si myslíš o Durhamu?“

„Potřebovala bych na záchod.“

„Jasně, holka, za chvíli.“

Vstoupit do durhamského žaláře bylo jako ubytovat se v hodně špatném hotelu. Byla tady čtyři patra, oddělená silnými drátěnými sítěmi, aby zachytávala padající těla – buďto lidí, které někdo shodil, nebo těla sebevrahů. Kovová schodiště a dlouhatánské řady ocelových dveří cel. Dokonce i tlumený a temný hluk, který zevnitř vycházel, zněl jako vězení: hlasy, pokřikování, hudba, rachot klíčů, těžké boty na kovové podlaze, práskání dveří a pípání vysílaček, které měli u sebe všichni dozorci. Páchlo to tady čisticími prostředky a močí. Byl to pro mě takový šok, že jsem se ocitla v téhle díře, že mi trvalo dost dlouho, než jsem se trochu uklidnila. S úžasem jsem zjistila, že zdi jsou tady natřené růžovou barvou, asi jako žvýkačka. Prý to má mít na vězeňkyně zklidňující účinky. Když přijde na vězeňskou psychologii, zdá se množství idiotských nápadů nekonečné.

Teď už jsem ale zoufale potřebovala na záchod. Na zemi seděla jakási obrovská tlustá žena v červeném vězeňském oblečení, tak jsem se jí zeptala, kde jsou tady záchody. Tělo měla pokryté obrovskými jizvami. Zdálo se, že jich je několik vrstev na sobě a pokrývaly jí celé paže i krk; podle jejich hloubky a šířky jsem usuzovala, že se táhnou ještě dál, než můžu vidět. Vlasy měla ostříhané do tvaru mísy na pudink, zapadlé oči měla podlité krví a žlutými prsty si škrábala čerstvé rány. Cosi zamumlala a já šla směrem, kterým ukázala.

Než jsem se vrátila, nechala už ta skotská dozorčí odnést Syda a Flo, moje papoušky, kamsi pryč, odněkud jsem slyšela jejich pípání. V bloku H byla všude ozvěna. Ptáci byli skoro stejně vyplašení jako já. Pečlivě mi prohledali těch pár věcí, které jsem si v igelitové tašce přivezla z Foston Hall.

„Tohle tady nemůžeš mít,“ řekl někdo a ukázal na cosi. „A tohle taky ne.“ Zabavili mi pinzetu, nůžky na nehty a mapu Británie. Potom mi ta skotská dozorčí, zvaná Scotie, poručila odejít do mé cely.

Vlekla jsem za sebou svoje roztrhané plastové tašky po podlaze a šla směrem, odkud jsem slyšela pípání svých ptáků. Když jsem se podívala na svoje tašky, došlo mi, že je neprohledali všechny, do jedné z nich se vůbec nepodívali. Všechno, co ve vězení máte, se zapisuje do vaší „majetkové karty“, a když vám prohledávají celu a najdou něco, co nemáte na kartě, následuje trest. Přímo uprostřed nejvíce střežené věznice v Anglii ta pitomá kráva přehlédne jednu moji tašku. Nestála jsem o žádné další problémy, tak jsem se vrátila a řekla jí to. Cítila se trapně před svojí kolegyní, že neudělala svou práci pořádně, a že ji na to musela upozornit vězeňkyně.

Měla jsem na telefonní kartě ještě pár jednotek, tak jsem zavolala mámě.

„Mám jenom minutu,“ řekla jsem, „tak se raději posaď. Jsem v Durhamu.“

„Cože? Teď? Proboha, Sandro! Proč tě tam odvezli?“

„Nevím, mami, ale zavolám ti hned, jak seženu novou kartu.“

Moje ptáčky odnesli do studené tmavé cely a já předpokládala, že mám jít za nimi. Nepostřehla jsem zde žádné topení a zdi byly špinavé a poseté skvrnami od krve. Na posteli ležela tenoučká matrace, celá špinavá od krve a moči. Posadila jsem se, opřela se o zeď a rozplakala se. Neseď tady a nebreč Sandro, říkala jsem si. Seber se a něco s tím začni dělat. Dveře se s prásknutím zabouchly ve čtvrt na pět. Čas, který vězni průměrně trávili ve svých celách, byl všude skoro stejný. Obvykle to bylo mezi 14-18 hodinami, podle toho, který den v týdnu zrovna byl.

V durhamském bloku H žily, a dodnes žijí, některé nejnebezpečnější vězeňkyně z celé Británie. Teď jsem byla zařazena mezi vězně se zvýšenou ostrahou, a tudíž představovala nejvyšší riziko útěku a ohrožení veřejnosti. Následkem toho jsem podléhala nejpřísnějším bezpečnostním opatřením. Od chvíle, kdy jsem do Durhamu přijela, jsem věděla, že život tady nebude peříčko. Než jsem se odtud dostala, tak mě to málem zničilo. Nebylo tady moc veselo a většina lidí, které jsem tady potkala, byla, abych neurazila, trochu podivínská, zatímco ostatní jako by sem přišli rovnou z pekla.

Jen málo masových vražedkyň se může srovnávat s Myrou Hindleyovou. Vrahové lan Bradley a Myra Hindleyová byli odsouzeni na doživotí a zůstávají dvěma nejvíce démonizovanými postavami v celé Británii. Jejich útoky na pět malých dětí, které v šedesátých letech zakopali na ponurém saddleworthském vřesovišti Moor u Manchesteru, pobouřily a dodnes pobuřují celý národ.

Měla jsem štěstí, že Hindleyovou z Durhamu odvezli několik měsíců před mým příjezdem. Pochybuji, že bych si udržela duševní rovnováhu, kdybych ji potkala na chodbě před svou celou, natož kdybych byla za svůj zločin umístěna do podobné kategorie jako ona. Myra Hindleyová je jméno, které si pamatuji ještě z dětství, jméno, které mi od té doby připomíná, že nemám chodit příliš daleko od domu. „Pamatuj na Myru Hindleyovou,“ varovali mě dospělí pokaždé, když jsem se chtěla vypravit do South Downs. Teď jsem žila v jejím stínu.

Hindleyová strávila v bloku H několik desítek let a teď byla přemístěna do věznice Jejího Veličenstva Highpoint v Suffolku. Její dědictví tady ale nadále zůstává jako náhrobní kámen. V Durhamu byly dvě konstanty. Jedna byla ukrytá na zdi hluboko uvnitř vnitřností věznice – těžké kovové páčidlo, které se používalo ke spuštění padacích dveří, když byli dříve vězni věšeni uvnitř věznice. Tou druhou byla Hindleyová.

I když tady už nebyla, měli jste divný pocit, že stojí vedle vás, když jste čekali ve frontě na oběd nebo v prádelně. Hindleyová byla durhamská věznice.

Asi nejznámějšími masovými vrahy nedávné britské historie jsou Fred a Rosemary Westovi, jejichž jména jsou spojena s nejodpornějšími činy, které se kdy dostaly před soud. Když jsem zrovna seděla v LardYao, vykopala policie devět jejich obětí ve sklepě domu na dnes nechvalně známé adrese Cromwell Street, č. 25, v Gloucesteru v jihozápadní Anglii. Jedno z těl patřilo šestnáctileté dceři Heather. Další tělo, které patřilo osmileté nevlastní dceři Rose Westové, Charmine, bylo nalezeno ve sklepě na uhlí v jejich bývalém domě na ulici Midland Road v Gloucesteru. Zdálo se, že hrůzostrašné počínání Westových bylo způsobeno jejich společnou vášní pro sexuální zvrácenosti a posedlostí smrtí.

Nikdy, ani v nejdivočejších fantaziích by mě nenapadlo, že bych mohla skončit ve stejné věznici, na stejné chodbě jako Rose Westová. Ty dlouhé roky v LardYao jsem přežila s vírou, že v britském vězení se budu cítit skoro jako doma. A teď jsem bydlela ve společnosti Rose Westové. Bylo to mimo moje chápání. Britský soudní systém klasifikuje vězně podle délky jejich trestu, ne podle zločinu, kterého se dopustili.

Fred West spáchal na Nový rok 1995 ve věznici Winson Green v Birminghamu sebevraždu ještě předtím, než měl předstoupit před soud za vraždu dvanácti lidí, včetně své první ženy a nejstarší dcery. Rose Westovou odsoudil korunní soud ve Winchesteru v listopadu 1995 za vraždu deseti lidí. Svůj doživotní trest si začala odpykávat ve věznici Holloway na severu Londýna a pak byla na zbytek života přemístěna do Durhamu.

Několik dní po příjezdu do bloku H se mne kdosi zeptal: „Už jsi viděla Rose Westovou?“

Tehdy jsem o ní vlastně ještě moc nepřemýšlela. „Ne,“ odpověděla jsem, „ještě ne.“

Pár hodin poté jsem ji viděla, jak se prochází po chodbě. Vypadala přesně jako na všech fotografiích v časopisech a novinách. Svetr, krátké vlasy, velké brýle. Zarazila jsem se. „Proboha,“ pomyslela jsem si, „to je přece Rose Westová.“

Vypadala, jako by neustále někam pospíchala, jako by měla něco v plánu. Nedívala se nalevo napravo, jako by měla klapky na očích. Později mi došlo, že toho kolem sebe opravdu moc nevidí. Mnohokrát jsem stála hned vedle ní a ona si mě prostě nevšimla.

Při pohledu na ni mi po zádech přejel mráz. Kristepane, co tady dělám? Tyhle ženské vraždí děti, jsou to vrahové, masoví vrahové, žháři, teroristi, pedofilové, všechny možné stvůry. A Westová. To je skutečný netvor. Podívala jsem se na ni ještě jednou. Pospíchala kamsi pryč. Zařekla jsem se, že s ní nikdy nepromluvím. Přestože je nás v tomhle bloku jen čtyřicet čtyři, nikdy s ní nepromluvím – jak bych mohla, když vím, co udělala tolika mladým ženám?

Za několik dní jsem měla návštěvu z domova. Procedura byla vždycky stejná; než jsme mohly jít do návštěvní místnosti, musely jsme jít do dílny. Stála jsem ve frontě, otočila se na osobu, která stála za mnou a zeptala se jí, jestli budu v návštěvní místnosti potřebovat svetr. Většina lidí si představuje, že vězení je studené, ubohé místo, ale v Durhamu bylo většinou dost horko. Nevěděla jsem, jestli tam bude teplo, nebo zima.

„To vám nepovím,“ řekla mi žena za mnou, „já tam moc nechodím.“

Byla to Rose Westová. Zježily se mi chlupy vzadu na krku a žaludek se mi sevřel při pomyšlení, že stojí přímo za mnou. Že na mne dýchá. Jak můžu proboha mluvit s touhle ženskou? Otočila jsem se, aniž bych se usmála nebo jí poděkovala za odpověď…

Nejpodivnější mi připadalo, že zanedlouho jsem si uvědomila, že přestože většina lidí venku považovala Rose Westovou za tu nejodpornější stvůru, já zjistila, že jsou tady o hodně horší případy; ona je jenom ta, jejíž jméno každý zná. A tady v Durhamu se s ní dalo vyjít mnohem líp než s mnoha ostatními. Jednou, když jsem ji už delší dobu pozorovala, jsem jí dala vejce, čímž se náš vztah dostal někam jinam. Nikdy se sice nestala něčím, co bych nazvala přítelkyní, ale mnohokrát jsme si spolu několik následujících měsíců sedly a povídaly.

Pokoušela jsem se na to všechno dívat optimisticky. Možná mi Durham může posloužit jako cenná životní zkušenost. Každý den jsem si říkala, že tady nebudu dlouho, takže ten čas využiji k pozorování. Budu pozorovat ten systém a lidi v něm, aby mi lépe utíkal čas, a budu se na všechno dívat z hlediska sociologie.

Ve skutečnosti jsem ale posedávala a klesala hlouběji a hlouběji do deprese. Jen stěží jsem chápala zločiny, kterých se tihle lidi dopustili, a přesto jsem vedle nich seděla, snídala, sprchovala se a pracovala. Dvě ženy, které jsem tady potkala, dostaly doživotní trest za to, že uvěznily a pět dní zneužívaly čtrnáctiletou dívku. S jednou z nich jsem každé ráno seděla, než jsme odešly do dílny malovat keramiku.

Těch pět dnů dívku držely přivázanou k posteli, znásilňovaly ji a bily, kleštěmi jí vytrhaly nehty u nohou, pálily ji cigaretami a přinutili ji pít dezinfekční prostředek. Šestý den ji odvezly na opuštěné místo, polily ji benzínem a zapálily. Oběti popálenin většinou nezemřou hned, a ta dívka nebyla výjimkou. Na jednotce intenzivní péče řekla policii jména svých mučitelek a ty byly zatčeny. Zemřela několik dní poté.

Pak tady byla D. A., která si o sobě myslela, že je specialistkou zvláštních jednotek. Měla „za úkol“ likvidovat důchodce. Už jako teenager byla ve vězení za zabití jednoho důchodce. D. A. si v bloku H odpykávala dvojnásobný doživotní trest za vraždu dvou důchodců. Oba bodla do krku rezavým šroubovákem. Z téhle holky mi neustále běhal mráz po zádech.

Všechno kolem ní zavánělo zlem. Na našem bloku došlo k řadě požárů v celách a nikdy se nezjistilo, kdo je zakládal. Kolovaly ale zvěsti, že to byla právě D. A., aby si mohla připadat důležitá. Měla radost z toho, že se ženy v celách mohly udusit kouřem nebo uhořet. Týden co týden tančila radostí, když viděla další zpustošenou celu. D. A. se prostě rozhodla, že někdo ve vězení zemře v plamenech.

2. srpna 1998

Drazí rodiče,

nemám vůbec ponětí, proč jsem zrovna tady, ale dnes ráno jsem si v The Times vystřihla jeden článek. Vypadá to, že v jejich redakci vědí o mém přesunu všechno. Jak to, že novináři vědí, proč jsem tady, a já ne? Jestli si skutečně myslí, že jsem plánovala útěk, pak není vyloučené, že tady zůstanu navždy… nemám tušení, jak tihle lidi uvažují, nebo jak docházejí ke svým závěrům, ale mám podezření, že z větší části je to jenom taková šaráda.

Tím, že jsem se snažila pomoct Sylvii, si mne zařadili do kategorie se zvýšeným bezpečnostním rizikem… je to všechno šílené. Ale možná že jsem šílená já. Neměla jsem se sem vůbec vracet. Měla jsem zůstat v Thajsku.

Sandra

Ptala jsem se každého, kdo měl uniformu a trochu času, jestli neví, proč jsem tady. Po několika dnech mi velitel věznice sdělil, že na mou osobu přicházely varovné zprávy od bezpečnostních složek už od chvíle, kdy jsem přijela z Thajska, a že rozhodnutí přemístit mě sem bylo definitivně přijato po několika falešných požárních poplaších ve Foston Hall.

„Ale přece si vážně nemyslí, že jsem ty alarmy spustila já?“ zeptala jsem se. Moje reakce byla patetická.

„Ne, Sandro, to si nemyslí. Obávám se, že celá věc je trochu složitější.“ To bylo všechno. Žádné vysvětlení, žádná diskuse.

Trvalo mi to víc jak tři měsíce, než jsem zjistila, proč jsem v Durhamu, a když jsem se to nakonec dozvěděla, málem jsem se složila. Dostala jsem kopii dopisu, který jedna moje známá u soudu dostala od svého poslance. Ten poslanec předtím napsal náměstkovi odboru vězeňství, aby zjistil, proč jsem v Durhamu. V dopisu stálo, že vzniklo podezření, že jsem ihned po přemístění do Holloway poslala svůj cestovní pas svým rodičům. Udělala jsem to, protože v LardYao to byla první věc, kterou vězni, zejména cizinci, dostali rozkaz udělat; jinak bylo pravděpodobné, že se pas „ztratil“.

Také jsem do Británie přijela „s velkým množstvím cizí měny“, což bylo považováno za bezpečnostní riziko. Toto množství byla jedna desetidolarová bankovka a dvacet holandských guldenů, tedy těžko částka, za kterou bych mohla prchnout do Jižní Ameriky. Dále jsem údajně „měla špatný vliv na mladší vězně“ a byla jsem ve Foston Hall podezřelá z vaření alkoholických nápojů. Ten nápoj našli dozorčí v cele jedné Sylviiny kamarádky, mladé holky, se kterou jsem chodila na svačiny a kterou jsem se snažila přesvědčit, aby přestala brát heroin.

A hlášení pokračovalo. Byla jsem prý viděna, jak „mluvím v návštěvní místnosti s nějakým mužem, který přišel navštívit někoho, koho neznal“. S dotyčným člověkem jsem si psala celá léta a nabídl mi, že Sylvii poskytne volný pokoj, až se dostane z vězení, místo aby šla bydlet do ubytovny plné kurev a feťáků. Sylvie neměla svoji rodinu, vyrůstala u pěstounů. Byla to chytrá holka a po vlastních zkušenostech jsem si zoufale přála, aby už dál žila bez drog. Samozřejmě ji chtěl napřed vidět, než ji pustí k sobě do domu, a to byl důvod, proč za mnou přišel.

Ve Foston Hall měli vězni trik, který jim umožňoval „hovory na účet volaného“. Je ironií, že já se celou dobu bála to vyzkoušet. Lindsey z Liverpoolu to zkoušela a vytrhla přitom telefon ze zdi. Mám pocit, že i z toho obvinili mě. Pak přišly ty falešné poplachy. Vedení věznice nikdy nepřišlo na to, kdo za ně mohl.

Když se rozezní požární poplach, pokaždé do věznice přijedou hasiči. Když přijedou hasiči do ženské věznice, plné stěsnaných, sexuálně vyhladovělých žen, je to, jako když pozvete Chippendales na večírek Anně Summersové. Tedy ne zrovna nejlepší nápad. Hasiči jsou hrdinové – sexuální hrdinové – a když jich přijede plný náklaďák, s nasazenými helmami a rozmotanými hadicemi, je to pro mnoho žen zajímavější než televize, protože ve vězení jinak není na co koukat. I hasiči pokaždé vypadali, že se jim líbí být středem pozornosti. Holky ve vězení jim pokaždé předvedly opravdovou show.

Takže tohle byl důvod, proč někdo ve Foston Hall spouštěl požární alarmy. Protože hlídači nemohli zjistit, kdo to byl, vybrali si z nějakého důvodu jako obětního beránka mne. Jedna z velitelek věznice, obrovská, 180 centimetrů vysoká ženská, která měla za úkol tyhle alarmy vyšetřit, si myslela, že jsem snadný cíl. Lindsey mi říkala, že několik týdnů předtím se o mně tahle obryně vyjádřila, že jsem „arogantní kurvička“. Mně byla tahle ženská v podstatě ukradená, ale věděla jsem moc dobře, že nejsem její oblíbenec. Ve své zprávě napsala, že si myslí, že jsem Sylvii našla bydlení, a na oplátku za mě Sylvie spustila ty alarmy. Taky napsala, že během evakuace jsem měla v úmyslu přeskočit plot a zmizet; takže kvůli tomu jsem získala status hrozby pro národní bezpečnost. To je snad špatný žert!

Dokázala jsem přijmout trest, který mi udělila thajská vláda, ale těžko jsem se srovnávala s touhle šikanou. Zní to směšně, ale můj přesun do Durhamu byl naprosto nespravedlivý a já začala upadat do stále hlubších depresí. Neměla jsem žádnou možnost na odvolání. Nějaká tlustá svině to na mě celé ušila a já s tím nemohla absolutně nic udělat.

Nakonec jsem se vypravila za veliteli věznice a snažila jsem se jim zoufale vysvětlit, proč bych se nikdy nepokusila uprchnout, že by mě nikdy nemohla napadnout tak absurdní myšlenka, že se poškrábu přes zeď. Kam bych proboha šla? Ukrýt se u svých rodičů na venkově v Aberdeenu? Nejsem Ronnie Biggs. Řekla jsem jim, že jsem svůj zločin v Thajsku udělala jedině proto, abych mohla jet domů, a v životě bych neudělala něco, co by můj návrat k rodičům znovu posunulo. Moje argumenty nepadly na úrodnou půdu, spíše je všechny pobavily.

„Byla jsi dost chytrá, abys zorganizovala velké pašerácké spiknutí,“ řekla jedna z velitelek.

„Ale to byly tři unce,“ řekla jsem jí.

„To říkáš ty, ale já vím, jak to bylo,“ odpověděla, aniž by hnula brvou.

Ta stupidní bába nedělala rozdíl mezi 89 gramy a 89 kilogramy. Měla za to, že jsem chtěla propašovat 89 kilových sáčků s heroinem.

4. srpna 1998

Drazí rodiče,

vždycky jsem říkala, že takováto zkouška člověku „vybuduje charakter“. Teď už ho mám vybudovaný. Ale oni se ho snaží zase zbourat. Být na bloku H není tak zlé, jako přemýšlet o tom, proč jsem na bloku H. Vypadá to tak, že celou tuhle špehovací akci spustilo jen to, že jsem jedné devatenáctileté holce chtěla sehnat bydlení. Možná na tom nebudu nejlíp, až sem zase přijdete. Život mi teď připadá jako noční můra a vím jistě, že začínám být paranoidní, ale nic tady mi už nepřijde logické.

Sandra

Když mě zatkli a já seděla ve špinavých policejních celách, bála jsem se snad nejvíc toho, že možná spoustu let neuvidím oblohu. Možná to zní hloupě, ale prostě jsem si nedokázala představit, že neuvidím mraky, nebo že kolem sebe nebudu mít ani kousek přírody. Když jsem pak nastoupila do LardYao, hrozně se mi ulevilo, když jsem tam uviděla trávu, stromy a nádherné modré nebe. Ale teď, v Durhamu, se moje největší obavy vyplnily.

Přežívali jsme v moderní kobce; bylo to tady přesně tak stísňující a klaustrofobické. Tak to asi bylo zamýšleno. V LardYao jsem měla pocit, že jsem v cele z filmu Přelet nad kukaččím hnízdem. Mýlila jsem se. Durham k tomu měl mnohem blíž. Většina žen tady měla vážné psychické poruchy a mnoho jich bylo velmi nebezpečných. Nejen že tak byly úředně označeny, ony byly opravdu nebezpečné. Dost z nich mělo být už dávno v blázinci a ne tady.

Dawn byla magor. Zavřeli ji za žhářství a se železnou pravidelností se pokoušela vyskočit z okna. Stráže ji neustále kontrolovaly a uklidňovaly a já si zvykla na to, že ji každou chvíli čtyři nebo pět dozorčích táhlo po chodbě jako balík. Mnoho nocí jsme nemohly spát, protože celým křídlem se rozléhaly rány, řev a dunění. Druhý den ráno se Dawn vždycky vynořila z cely a vypadala, jako by přes ni přejel náklaďák s dobytkem.

Postavila se vždycky proti zdi a hlavou mlátila celé hodiny o cihly. Čelo pak měla celé nateklé a rudé. Jednou se vrhla dolů ze schodů, naštěstí ji v letu zachytil jeden dozorčí a zachránil ji tak před těžkým zraněním. Přitom ho málem srazila přes zábradlí. Když byla v bloku H Dawn, bylo tam vždycky veselo.

Blok H je jenom jedno křídlo věznice a je tady všechno, co vězni potřebují; cely, všechny kanceláře, cela, kam doktor přinášel léky na uklidnění, maličká tělocvična, dva regály knih a malá jídelna.

Jídlo mělo v Durhamu dvě barvy: mdlou a nijakou. Mdlé chipsy se vařily tři hodiny, než nám jej servírovali, a mdlý hrášek vypadal jako zbytky ze záchodu na jatkách. Pořád jsme měli jen hrnce ovesné kaše a bledý chleba. Mdlým jídlem tady krmili mdlé lidi. A těm mdlým lidem to mdlé, odporné jídlo lezlo čím dál víc krkem. Dost vystrašeně vypadal dokonce i vězeňský doktor, kdykoli vstoupil do bloku H. Měl na sobě pokaždé oblek a tenisky, aby mohl v případě potřeby rychle utéct.

V každém vězení je příšerný randál, ale v bloku H jsem myslela, že zešílím. Jakmile se otevřou dveře vaší cely, praští vás ten rámus přímo do obličeje. Když otvírají dveře u cely, zní to, jako když otvírají víko u rakve. Vězni si povídají a křičí na sebe. Když jdou na snídani, hádají se, volají na svoje známé; stráže štěkají z přízemí rozkazy do čtvrtého patra (místní ozvěna je lepší než intercom); všude řvou rádia; v zámcích rachotí klíče, stráže si povídají přes vysílačky. Těžké boty dupou po železných podlahách. Slyšíte to pořád a je to děs.

Všichni vězni žili jeden na druhém, oddělení stopu tlustou kamennou zdí. I přes rozdíl ve stavebním materiálu mi vězení připomínalo klec, kterou vyrobil jednou o Vánocích můj bratr pro moje zvířátka. Také mi to připomínalo pokusy, které dělají vědci v laboratořích na krysách. Nechávají jejich populace růst, aby zjistili, co se stane, když nechají příliš velké množství krys v uzavřeném prostoru příliš dlouho. Výsledky jsou devastující jak v laboratoři, tak i všude, kde musí žít lidé takhle blízko sebe delší dobu. Realita tady byla pěkně pokřivená.

Jak se lidé ve vězení chovají? Netrvalo dlouho, abych zjistila, že skupiny jak vězňů, tak i dozorčích jsou zlé, často vedou k brutalitě, výjimečně také k pasivitě. Brutalita spoléhá na jistotu, že čas zahlazuje rány.

Nuda žene vězně k ještě více pornografickému a ponižujícímu chování k sobě i ostatním vězňům. Vězni trpí emocionálním neklidem, nekontrolovatelnými záchvaty pláče a nekoordinovanou zuřivostí. Napohled nevinná věc jako klepy se zvrhala a někdy měla strašlivé následky. Často docházelo k případům ohavného sebepoškozování; zcela normální jsou kroužky zuřivých leseb a násilí.

Svévolně se vytvářejí skupiny utlačovatelů a utlačovaných, to vše uvnitř struktur trestů a privilegií.

Před lety byly britské věznice plné vězňů, co kouřili konopí, a podle dávné vězeňské tradice nad tím spousta hlídačů přivírala oči. Mnoho z nich totiž tvrdilo, že takoví vězňové byli klidní, relativně tiší a na patře plném zkouřených vězňů byla jejich práce mnohem snadnější.

V roce 1996 musely všechny věznice v Anglii a Walesu zavést povinné testy na drogy a vězni musejí odevzdávat minimálně jednou za měsíc vzorky moči. Tresty za pozitivní nález jsou přísné, bez ohledu na typ drogy. Stopy konopí zůstávají v těle člověka až 28 dní, zatímco stopy heroinu mizí za několik málo dní.

Proto přestala většina vězňů po roce 1996 kouřit konopí a začala brát heroin, protože tím podstatně snížili riziko pozitivního nálezu. Když si někdo sehnal v pátek balíček heroinu, přes víkend ho vykouřil a šel na test až ve středu, mohl být klidný. Kdyby ovšem ty dva dny kouřil konopí, nebyl by čistý zhruba měsíc.

Potkala jsem ženu, která přišla do vězení a nebrala žádné drogy, jen si občas večer zakouřila trošku hašiše. Ve vězení si vypěstovala návyk na heroin. Když potom takového člověka propustí, rovnou se přidá k zástupům těžkých narkomanů. Dříve byly hlavní komoditou ve vězení tabák a telefonní karty; teď je to heroin. Zatímco kostka hašiše vám vydrží docela dlouhou dobu, malý sáček heroinu je hned pryč a to, co jsou závislí lidé schopní udělat pro to, aby sehnali další, je příšerné. Ve vězení je heroin drahý a hodně vězňů upadne do obrovských dluhů, které nemohou splatit, a násilí, které vzniká následkem užívání heroinu ve vězení, je neuvěřitelné. A Durham nebyl žádnou výjimkou.

Proti svému přesunu do Durhamu jsem dlouhé měsíce podávala odvolání. Psala jsem na ministerstvo vnitra, ombudsmanovi, mluvila s bezpečnostními pracovníky, veliteli věznice i dozorčími, ale nikdo mi nevěnoval pozornost. Všichni byli přesvědčeni, že jsem ve Foston Hall něco chystala a já už nevěděla, jak dál. Sebepoškozování a pokusy o sebevraždu jsou v bloku H běžnou záležitostí a já si začala přát, abych měla víc odvahy a udělala to.

Jedna žena za sebou nechala takřka hmatatelné dědictví. Byla tak pevně rozhodnutá, že se zabije, že jednou v noci, když ji zamkli v cele, si lehla obličejem dolů na podlahu, ohnula kolena a nohy zvedla nad svoje záda. Předtím roztrhala prostěradlo, svázala z něj provaz, jeden konec si uvázala na kotníky a druhý kolem krku. Pak pomalu natáhla nohy a udusila se. Lékař říkal, že trvalo minimálně deset minut, než zemřela. Každou minutu musela přemýšlet o tom, jestli dělá dobře.

Začala jsem se dívat po klikách nebo čemkoli jiném, na čem bych se mohla oběsit; už jsem tady nechtěla zůstat za žádnou cenu. Zabíjeli mne zaživa. Měla jsem pocit, že se smažím v troubě.

Už roky jsem s sebou nosila kartičku, na které stálo: „Pravda se obhájí sama. Jenom lži potřebují, aby je někdo neustále obhajoval.“ V Durhamu jsem ji vyhodila, protože už jsem těm hloupým slovům přestala věřit. Možná pravda nebyla to nejlepší, co vám v životě pomůže. I přes svoji hloupou chybu jsem nechtěla žít nepoctivě, ale možná by pro mě bylo všechno lehčí, kdybych tak žila.

Zatímco cely v Durhamu připomínaly velikostí kredenc, tady v křídle jsme si žily trochu lépe. Protože tady nebylo kam jít a nebylo tady skoro co dělat, každý sledoval každého. Já většinou jen tak seděla, sledovala svoje okolí a přemýšlela, jak takové místo vůbec může existovat.

Cvičiště pro obyvatele bloku H byla trojúhelníková asfaltová plocha, velká zhruba 20x11x14 kroků. Byla vmáčknutá mezi dva paralelní ploty a dvě zdi věznice. Mezi ploty byl pes se svým psovodem. Když jsme dostali povolení jít jednou za den na dvacet minut ven, tak nás tihle dva hlídali. Pokud bylo rozhodnuto, že počasí je „nevlídné“, museli všichni zůstat vevnitř.

Nuda. Když přišla nuda, nedalo na sebe sebepoškozování dlouho čekat. Z toho si nikdo z vedení nedělal těžkou hlavu – na bloku H to bylo něco jako soutěžní disciplína. Zdejší ženy používaly cokoli, aby si mohly řezat do vlastního těla. Některé ohýbaly telefonní kartu, aby získaly ostrou hranu, kterou by si prořízly sval; jiné si několik hodin seškrabovaly kůži z rukou novou drátěnkou.

Jedna žena při obědě rozbila talíř a střepem si prořízla hrdlo na místě, kterým prochází krční žíla. Druhý den odpoledne udělala to samé jedna její kamarádka. O pár dní později si ta první rozřízla předloktí od lokte až po zápěstí a ještě to samé odpoledne se její kamarádka řízla tak hluboko na vnitřní straně nohy, že si doktor myslel, že jí nohu bude muset amputovat. Sebepoškozování je v ženských věznicích velice rozšířené; ženy, které takové věci dělají, obvykle vědí, co dělají, a většinou na to neumírají. Šílenství na bloku H bylo nakažlivé. Mnohokrát jsem si pro sebe říkala, tohle je normální blázinec.

Jedna žena, kterou jsem vždycky považovala za jednu z těch lépe adaptovaných, naplnila dvě láhve vařící vodou, zavřela se na cele, sundala si košili a tu vodu na sebe nalila. Nepřála bych vám vidět její kůži.

Takovéto věci se děly pravidelně a nikdo se tím moc nevzrušoval. Nikoho už to nezajímalo, ani mě už to nezajímalo. Bylo mně srdečně jedno, kdo vyhrává v tomhle maratónu ve zmrzačování. Seru na ně, seru na ně na všechny. Personál věznice už to taky nezajímalo, protože šílenství se stalo normou. Samozřejmě že plnili proceduru nutnou pro takové případy, vypisovali hlášení, uklidňovali ostatní, ale bylo poznat, že se jich to v podstatě vůbec netýká. Všem to bylo jedno. Proříznuté maso? Podejte mi sáček s čajem. Vydloubnuté oko? Co dávají v televizi? Říznula se od prsa až po patu? Kolik kostek cukru?

Ty dvě ženy, které se neustále řezaly, si později podřízly hrdla a nikoho to vlastně nezajímalo. Pro nás to znamenalo jenom to, že nás všechny zamkly na cely, protože dozorčí je musely odvézt do nemocnice. My pro ně znamenaly jenom přesčasy a peníze. Vyplňování formulářů je pěkně štvalo.

Jednou jsem zrovna telefonovala a hned vedle mě padla k zemi nějaká žena. Škubala sebou v epileptickém záchvatu. Z obličeje jí proudem tekla hustá krev, ale já udělala jen krok stranou a telefonovala dál. Dokonce jsem měla chuť ji kopnout za to, že mě vyrušuje. Proč musíš dostat záchvat přímo vedle mne, když jsme zrovna teď měly jít zpátky na cely?

Ztratila jsem veškerý soucit, už mi bylo všechno jedno. Krev, záchvaty, požáry, sebepoškozování, ženy s rozřezanýma rukama, to už byly jen drobné nepříjemnosti. Vaše Ctihodnosti, tohle je vězeňský život. V Durhamu jste museli citově okorat, abyste přežili.

14. října 1998

Drazí rodiče,

dnes začíná můj dvoutýdenní pobyt na samotce, příštích čtrnáct dnů budu zavřená 23 hodin denně, takže vám nebudu moct telefonovat. Jedna holka tuhle zapálila svoji celu a potom kousla dozorčí do hrudníku a zavřeli ji na samotku jen na tři dny. Takže jste určitě zvědaví, jakého zločinu jsem se dopustila já… inu, je to horší než žhářství nebo útok na dozorčí, bolí mne totiž záda… ale je mi to už všechno jedno…

Sandra

Dali mne na samotku. Za co? V Holloway jsem se účastnila charitativního závodu v triatlonu a skřípla jsem si při tom nerv v zádech. V Durhamu se mi toto zranění zanítilo. Kulhala jsem skoro rok, ale doktor v Durhamu mi řekl, že práce, kterou jsem v našem bloku dostala (malovala jsem pokoje, přetírala jsem růžové zdi na světle zeleno), prý není pro moje záda dobrá. Nařídil, abych dostala „klid na cele“. Takže mi začaly dva týdny samotky, což znamená být zamčená 23 hodin denně.

Drazí rodiče,

jak tady tak sedím sama, moje nálady se rychle střídají. Nejlepší by bylo, kdyby se ty dveře už nikdy neotevřely. Byla bych raději, kdybych mohla zbytek času ve vězení strávit o samotě a z pokoje bych odcházela jenom se umýt a přinést si láhev horké vody.

Samotka pro mě byla velkou úlevou a já měla pocit, jako kdyby mě poslali na dovolenou. Už se mi vůbec nechtělo vycházet z cely ven. Nemusela jsem nic dělat. Nikdo nemohl mluvit se mnou, ani já nemusela s nikým mluvit. Dva týdny jsem v té cele seděla, schovaná ve svém vlastním světě se svými dvěma ptáčky. Ti byli to jediné, co mne zajímalo.

Když jsem se konečně dostala ven, musela jsem předstírat, že je všechno v pořádku, ale přitom jsem byla zoufalá z toho, že musím být zase s ostatními vězni. Základní pravidlo ve vězení je nedávat nikomu najevo, jak se skutečně cítíte, a nejlepší způsob, jak to udělat, je smát se a předstírat, že se máte dobře. Thajky měly asi pravdu, když říkaly, že pláčem se vám jenom přitíží a sebelítost vůbec nepomáhá, takže nakonec je lepší se smát.

listopad 1998

Drazí rodiče,

tihle lidi jsou opravdu šílenci… jsem bez sebe zlostí… obklopená zlem; nebojím se vězňů, ale personálu. Protože se ani nevzpouzím, ani jim nelezu do zadku, tak neví, co si vlastně myslím. Snaží se mne zabít, ale pomalu, rozleptat mne. V hlavě mám naprostý zmatek… kdyby se ještě prováděla lobotomie, byla bych první na řadě.

Sandra

Máma s tátou si mysleli, že se chci zabít, protože jsem se chichotala, když jsem jim volala. Snažila jsem se jim neříkat, jak hrozně na tom jsem, ale oni si to přesto domysleli a myslím, že by je vůbec nepřekvapil úřední dopis, ve kterém by bylo, že mě našli oběšenou. Rozhodli se něco s mým uvězněním dělat.

Všichni jsme věřili, že ministerstvo zahraničí podpoří moji žádost o udělení milosti, ale když jsem se dostala do Británie a požádala o oficiální podporu, dostala jsem úřední dopis, ve kterém bylo napsáno, že mě nemohou podpořit, protože pro to neexistují „humanitární ani soucitné“ důvody.

Do té doby se rodiče drželi vládního doporučení a drželi se stranou. Za celá léta se téměř neobjevili v médiích, ale po odpovědi ministerstva zahraničí ztratili víru v britský establishment. Zeptali se mne, jestli by mi vadilo, kdyby s mým případem „šli ven“. Samozřejmě že by mi to vadilo. Poslední, co bych si přála, by bylo, aby kvůli mně moji rodinu předváděli v novinách. Nechtěla jsem, aby kvůli mně museli měnit svůj život.

Rodiče pevně věřili tomu, že britská vláda podpoří dva ctihodné a zákonů dbalé příslušníky střední vrstvy, když se dostanou do nesnází. Když se tak ale nestalo, rozhodli se bojovat.

Ministerstvo zahraničí podpořilo už mnoho jiných; napsala jsem dopis ministerskému předsedovi Tonymu Blairovi, ve kterém jsem se ho ptala, proč jeho vláda pomohla tolika jiným, a mým rodičům ne. Můj obhájce a liberální demokrat poslanec Malcolm Bruče požádal o schůzku s baronkou Symonsovou. Vláda se odmítla pustit do tichých vyjednávání. V podstatě nám všem řekla, že na nás sere.

Když jsme byli malí, táta nám vždycky vyráběl vozíčky, houpačky a sáně a vyráběl a dával do pořádku všechno možné v domě. Po více než pěti letech, kdy se řídil doporučením vlády, se rozhodl, že dá věci do pořádku sám. Už mu došla trpělivost. I když to nebylo nic příjemného, věděli, že si zasloužím být ve vězení, ale představa, že bych tam měla strávit ještě dalších jedenáct, možná i dvacet let, to pro ně bylo trochu příliš.

Takže se rozhodli jít s mým případem na veřejnost. Jeden den mi máma řekla, že se mám v televizi dívat na ranní pořad Kilroy. Když jsem je uviděla na obrazovce, málem jsem umřela. Byli tam, na BBC, aby pomohli své pitomé dceři. Jindy, krátce po odvysílání tohoto pořadu, se rozletěly dveře od mé cely a dozorčí mi řekla, ať si pustím GMTV. Byli tam znovu. Tentokrát rozhovor natočili u nich doma v obývacím pokoji. Nebylo mi u toho nejlíp. Bylo to, jako by byli tady se mnou, v Durhamu.

Brzy byli i v novinách. Rozjížděli to ve velkém. Byly s nimi rozhovory v rádiu, v časopisech, v televizi, v mnoha novinách. Psali tisíce dopisů skotským i anglickým poslancům, církevním hodnostářům, biskupům a arcibiskupům. Dělali tuto kampaň, která je přišla na tisíce liber, ale přitom mi dál posílali balíky a oblečení. I přes moje výhrady k této kampani se zdálo, že přináší výsledky. O celou věc se začala zajímat média. Postupně se o můj případ začali zajímat i politici. Tajně jsem si držela palce.

Jednou odpoledne, byl zrovna státní svátek, mne zatáhli do kanceláře a řekli mi, že jsem „umíněná“ a už mě nepovažují za vězně s „dobrým chováním“. Sebrali mi všechna obvyklá privilegia, včetně jediné výhody, kterou blok H měl – televize. Necítila jsem k vedení věznice nic jiného, jenom pohrdání.

Ve vězení si neustále někdo někoho dobírá a mnoho dozorčích dává najevo svou moc formou žertu. Naučila jsem se jim odpovídat ve stejném duchu, ale můj smysl pro humor mě teď ponižoval.

Velmi mnoho žen v Durhamu byly opravdu zlí lidé, ale aby je ostatní přijímali, snažily se působit společensky, předstíraly zájem o druhé a dělaly vše pro to, aby to vypadalo opravdově. Začaly mne trápit hrozné představy. Jestliže mně dozorčí mohly vynadat, i když jsem nic neprovedla, byla jsem si jistá, že tihle zlí vězni by se jim mohli hodit. Napadalo mne, že by některého z těchto darebáků mohli pustit ven a on by bodnul mého dědečka do krku rezavým šroubovákem, matku by svázali a zbili, moji neteř by unesli a zneužili. Bylo to šílené! Mozek už mi nefungoval normálně, už jsem nepřemýšlela racionálně. Byla jsem paranoidní.

V říjnu už se moje nálady dostávaly do extrému. Když jsem byla sama, cítila jsem se dobře. Když se ale otevřely dveře a mluvili se mnou ostatní vězni nebo dozorčí, hned jsem se rozčílila nebo jsem se přestala ovládat. Klesala jsem hluboko do deprese. Na bloku H si toho nikdo nevšimnul. Nikdo si nechtěl všimnout.

I přes zločiny, které někteří zdejší vězňové spáchali, nebyli všichni úplně špatní, ale já nenáviděla celý ten systém. Ani všechny dozorčí nebyly zlé. Některé z nich byly v podstatě hodní lidé, kteří s vězni zacházeli s respektem a snažili se vést svoje vlastní bitvy proti systému, ve kterém pracovali. Těch dobrých bylo ale samozřejmě minimum.

Pořád ještě jsem neviděla žádné světýlko na konci tunelu a pokud se nic nezmění, byla jsem si jistá, že nikdy nedojdu na jeho konec. Tou dobou jsem pořád ještě musela počítat s minimálně třemi a půl roky, než budu moct zažádat o propuštění. To už mi bude skoro čtyřicet. Bylo by to na Štědrý den 2003 a já bych měla za sebou jedenáct let vězení.

Neustále mi říkali: „Propuštění ti nemůžeme zaručit bez ohledu na to, jak dobře ses ve vězení chovala. První žádost o propuštění se u trestných činů spojených s drogami stejně obvykle zamítá.“ Já měla čtyři termíny na předčasné propuštění – první v roce 2003, další v letech 2004, 2005 a 2006 – a to, že mě přemístili do Durhamu, mi posudek rozhodně nevylepší. Propustit mne měli na konci roku 2007 a dekret na propuštění mi vyprší v červnu 2009. Konec původního trestu byl stanoven na 10. listopadu 2014. Nebudu mít vlastní rodinu a vlastně budu zralá na důchod.

Nikdy jsem ale nechtěla, aby se mnou zacházeli jinak než s ostatními nebo abych měla zvláštní privilegia; chtěla jsem jenom to, aby se mnou zacházeli spravedlivě. V tomto stadiu, když už jsem měla nervy nadranc, jsem cítila, že už jsem si vytrpěla dost. V kterémkoli jiném vězení bych se dala do pořádku, ale tohle místo mě zabíjelo. Dopisy od přátel a od rodiny se snažily mi dát sílu, ale to nestačilo. Nechtěla jsem se s lidmi zvenku bavit pořád jenom o své hrozné situaci. Ztrácela jsem kontakt se skutečným světem a s realitou. Celý můj svět představoval blok H a já začínala mít podvědomý pocit, že všichni lidi na světě jsou stejní jako ti, se kterými jsem tady žila.

Mnohokrát jsem litovala toho, že jsem se vůbec vracela z Thajska. Tam to bylo zlé, ale vězni si tam sami organizovali svoje životy. Pořád jste tam měli co dělat. Dokonce i stresující věci vás k něčemu stimulovaly. Naučila jsem se tam o sebe postarat, věděla jsem, že když něco neudělám, nikdo jiný to za mě neudělá. V Durhamu jsem byla prostě jenom kolečko v idiotském, takzvaně nápravném systému.

Rehabilitace? Co přesně mají tímto pojmem na mysli? Vím, co to znamená doslova, ale pochybuji, že v Durhamu někdo věděl, co to je.

V Durhamu jste měli hrozivý pocit izolace a frustrace, neměli jste doslova žádnou kontrolu nad svým vlastním životem. Psychicky jsem strádala a nemohla to snést. V Bangkoku byly sice otřesné podmínky, docházelo tam k fyzické brutalitě a byla jsem daleko od domova, ale měla jsem tam minimálně pocit, že jsem člověk.

Přežít Durham bylo o hodně těžší, než přežít Bangkok. Mohla jsem tady sice vidět svoji rodinu, mohla jsem telefonovat, číst noviny, poslouchat rádio, ale mnohokrát jsem se tady dostala na hranu, kdy jsem myslela, že se doopravdy zblázním. V LardYao se mnou zacházeli stejně jako se všemi ostatními, ale tady jsem si připadala vyřazená a podrobená bezdůvodnému podezírání. Nechtěla jsem nic jiného, jenom si odsedět svůj trest. Nechtěla jsem dělat potíže, nechtěla jsem od systému vůbec nic. Nikdy jsem nečekala a ani nechtěla, aby se mnou jednali jinak než s ostatními, a nemohla jsem pochopit, proč mě po návratu do Británie pořád z něčeho podezírali a obviňovali.

Zastrašování a šikana jsou ve vězení stejně obvyklé jako hrnky slabého čaje. Když vás ale začne zastrašovat nějaký dozorčí, tak to není žádná legrace. Kdy přesně si ze mne stráže začaly dělat fackovacího panáka, je těžko říct. Když podáte stížnost na některého z dozorčích, máte je za zády všechny. Zkuste se ohradit verbálně a zanedlouho si vás zavolají na kobereček a obviní z něčeho nanejvýš směšného.

Vězni jsou neustále vystaveni monitorování a počítání, důkladným prohlídkám a detektorům kovu. Všude jsou kamery, takže každý váš pohyb je monitorován, zaznamenán a analyzován. Chová se vězeň normálně? Představuje vězeň nějaké riziko? Je vězeň deprimován? Je vězeň podezřelý? Má vězeň něco v plánu? Je pravděpodobné, že něco chystá? Pořád a pořád, otázky a protiotázky, ale nikdy nic přímo.

Neustále jsme byli sledováni a dozorčí svoje poznámky psali do denních záznamů. Jedna dozorčí napsala, že „jsem se na ni na schodech divně podívala“. Bylo to hned ráno, já spěchala pro mléko a pochybuji, že jsem ji vůbec viděla. Potom, co mi řekli, že jsem paličatá, jsem si uvědomila, že mě vůbec nechápou a že tady nemůžu s nikým mluvit. Obávala jsem se, že kdykoli promluvím, přeberou si moje slova jinak, takže jsem se začala znovu stahovat do sebe. Věděla jsem, že nemá smysl cokoli říkat, chtěla jsem zalézt do kouta a zmizet. Nemohla jsem nad nimi zvítězit, tak jsem se raději vzdala. Většina dozorčích je tady stejně jenom kvůli penězům. A ti ostatní jsou úchylové, kterým se nějak podařilo proklouznout selekcí.

Možná jsem byla stejně špatná jako ostatní. Jak měsíce ubíhaly, začala jsem si myslet, že jsem k ničemu a špatný člověk. Možná tohle byl účel trestu. Zlom člověku ducha a podřídí se.

Věděla jsem, že to nebude dovolená a věděla jsem, že si taky žádnou nezasloužím, po tom, co jsem udělala, ale netušila jsem, že to bude tak zlé. Dostala jsem se tak daleko, že už jsem ani nechtěla volat domů rodičům a nechtěla jsem, aby mne kdokoli chodil navštěvovat. Připadala jsem si jako podvodník; nebyla jsem ten člověk, který jsem myslela, že jsem. Teď jsem byla stejná jako ti plazi kolem mne. Mám se zabít? Myslela jsem na to neustále. Nebyla to ale volba, spíš něco, co mne lákalo.

Vězeňské cely jsou navrženy tak, aby sebevražda v nich byla co možná nejtěžší, ale když se chce, všechno jde. Cely v Durhamu jsou zhruba deset stop dlouhé a šest stop široké. Některé mají malý oddělený prostor s umývadlem a záchodem. Stropy jsou nízké a není zde nic, za co by se dalo něco pověsit. Všechny železné postele jsou připevněné ke zdi kovovými konzolami, takže se s nimi nedá hýbat. Dříve bývalo obvyklé, že vězni postavili postel nastojato, uvázali nahoru provaz a oběsili se na ní. Když postavíte postel, má na výšku tak šest stop, takže se na ní může průměrně vysoká žena pohodlně oběsit.

Na dveřích od záchodků jsou kliky, na které vězni uvážou krátký provaz, sednou si na zem, druhý konec provazu si uvážou kolem krku a oběsí se. Nevím, jestli jsem doopravdy chtěla umřít; spíš už jsem prostě nechtěla žít. Zachránilo mne jenom to, že jsem moc zbabělá, abych se oběsila. Bála jsem se i toho, že by se mi to nemuselo podařit. Když se nějaký vězeň pokusí oběsit a nepovede se mu to, všichni to poznají, protože má červenou stopu na krku. Dokážete si to představit? Moc stydlivá na to, aby spáchala sebevraždu.

Jedné ženě jsme daly přezdívku „Hladce Obrace“, protože hrozně ráda pletla. Než se dostala do vězení, taky hrozně ráda zneužívala svoje dcery. Se svým manželem věšeli svoje dcery za kotníky na hák u stropu a systematicky je znásilňovali nohami od stolu a sadomasochistickými pomůckami. Hladce Obrace se svým manželem si to všechno celé roky nahrávali na video a kazety si schovávali na polici ve své ložnici. Jejich soused si od nich chtěl jednou půjčit nějaký film a Hladce Obrace mu omylem dala jinou kazetu. Sousedé odnesli tu příšernou kazetu na policii a ta okamžitě tenhle páreček zatkla. Ona dostala za to, co se svými dcerami dělala, dvanáct let, a když jsem byla na bloku H, zrovna žádala o možnost přístupu ke svým dcerám. Jejich opatrovatelka je dokonce za ní vodila na návštěvu.

Lidem na bloku H jsem se prostě nemohla rovnat. Nebyla jsem ani vrah odsouzený na doživotí, ani zranitelný vězeň, ani potížista, ani vězeň kategorie A, ani jsem nepředstavovala „hrozbu společnosti“. Nebyla jsem ani jedno z toho. Myslím, že jsem nepředstavovala nebezpečí pro nikoho, nebyla jsem ani hrozba národní bezpečnosti. Nezašlápla bych ani pavouka.

Jeden její příbuzný zneužíval Mary až do jejích čtyř let. Zbytek dětství strávila u pěstounů, zatímco ten chlap zůstal v rodině a dál zneužíval malá děvčata, takže když bylo Mary dvaadvacet, vzala nůž, podívala se mu do očí a řekla, že zemře. Pak mu bodla nůž přímo do srdce. Řekla mi, že to neudělala, aby se mu pomstila za to, co jí udělal, ale proto, že si nedal pokoj a nezdálo se, že by toho někdy nechal. V současné době si Mary odpykává doživotní trest za úkladnou vraždu.

Kdykoli měl nějaký vězeň někam jít, eskortovali ho dvě dozorčí a hlídač se psem. Málokdy se někdo dostal mimo blok H, ale když někdo potřeboval například k zubaři, který sídlil na lékařské jednotce v mužské části věznice, dostal doprovod. Když muži uviděli takový průvod hlídačů a psů, vykláněli se z oken, pokřikovali a sledovali tu show.

Hierarchie v Durhamu byla jasná. Velitelé a dozorčí byli bosové. Další v pořadí byli uvěznění muži. Měli sice extrémně nízký status, ale pořád vyšší než ženy. Byly jsme prostě opice v zoo. To jsme byly. Byly jsme vzduch. Život ve vězení si vytváří vlastní hierarchii a ženy byly až úplně dole.

Vězenští ptáčci

Drazí rodiče,

být tady, to je pomalé mučení, udržují mne tu naživu, abych mohla trpět. Jsou vzteky bez sebe, když se někdo pokusí svoje utrpení ukončit, a dělají všechno možné, aby mu v tom za každou cenu zabránili…

Sandra

Dopis domů, leden 1999

Z noci se stalo ráno, potom znovu noc. Potom ráno. Pak noc. Dlouhé minuty, hodiny jsem zírala na věci ve své cele; nikdy jsem nevěděla jistě, kolik času mezitím uplynulo. Neměla jsem žádnou strategii, jak nakládat s časem. Byly dny, kdy jsem se snažila až do večera něčím zabavit, jindy jsem zase nedělala vůbec nic. Obojí mě málem připravilo o rozum.

Být zavřená v cele, být celý den pod přísným dohledem, vědět, že sledují každý váš pohyb, to člověka změní. Všechno v životě ženy ve vězení je závislé na někom jiném – často na nějakém muži – as tím je těžké se vyrovnat. Většina žen, které skončily ve vězení, se tam totiž dostala kvůli nějakému muži.

Sebevědomí žen v Durhamu bylo takřka nulové. Krmili nás, oblékali nás, říkali nám kdy, kde a jak říkat „ano“ nebo „ne“. Vyžadovali na nás, abychom chodily, když nám to nařídili, seděly, když nám to nařídili, a stály, když nám to nařídili. Přirozený duch nezávislosti je usurpován a vězeň se začne nebezpečně podobat malému dítěti, velice nevyrovnanému dítěti. Ve většině případů se ženám ve vězení změní jejich přirozená role. Je to radikální, anonymní čistka.

Když k tomu dojde, vězeň se pokouší získat aspoň část kontroly nad svým životem zpět. Já nebyla výjimkou. Uprostřed všeho toho chaosu a pocitu naprosté a dokonalé nejistoty z toho, jak se vyrovnám se svým trestem, jsem se časem sblížila s jedním mužem, členem vězeňského personálu. Budu mu říkat Chris. Stali se z nás důvěrní přátelé.

Chris byl zajímavý, byla s ním zábava a kupodivu byl úplně normální; projevoval se bohatou škálou pocitů i názorů. Když se naskytla příležitost, vedli jsme spolu dlouhé hovory, mluvili jsme o aktuálních událostech ve vězení, vyměňovali si názory a zdálo se, že ho zajímají věci, které mne trápily ze všeho nejvíc.

Také mi věřil, když jsem mu vyprávěla o svém přemístění do bloku H a jak nespravedlivé mi to připadá. Bylo to skvělé. Poprvé za dlouhá léta jsem znovu začala přemýšlet o tom, že se všichni kolem mýlí a já možná nejsem tak špatný člověk, jak se mi snažili namluvit. Chris mi pomohl obnovit aspoň částečně moji víru v lidskou přirozenost a zároveň vnést trochu normálna do mého vězeňského života. Stýkala jsem se s ním dost často a za nějaký čas už nebyl jen člen personálu, ale stali se z nás přátelé. Pokaždé, když jsme se viděli, jsme mluvili o tom, jak se vypořádávám se svým životem ve vězení, tělesně i duševně, a on pozorně naslouchal a vyjadřoval mi podporu. Vyprávěl mi o svém životě venku, měl stejné zájmy a sny jako já, a pokaždé, když jsem se vracela do své cely, tak už jsem se těšila na naše další setkání.

V té době jsem byla tak deprimovaná, že jsem si nemohla ani vzpomenout, kdy mne naposledy bavilo žít. Pořád jsem měla ráno problémy vůbec vstát z postele, už jsem si ani nechodila pro horkou vodu, abych si uvařila kávu, něco, co jsem předtím dělala každé ráno skoro jako obřad. Málokdy jsem někomu poslala dopis; málokdy jsem někomu telefonovala. Neměla jsem žádnou chuť do života.

Dařilo se nám být s Chrisem docela často sami. Ve vězení, což ani přinejlepším není normální prostředí, by žena a muž neměli zůstat spolu sami ani vteřinu. A v durhamské věznici s maximální ostrahou by to mělo být absolutně vyloučeno.

Co to je za idioty, co řídí tohle místo? myslela jsem si, když se nám zase jednou podařilo být spolu sami. Jednou odpoledne náš vztah překročil hranice pouhého přátelství, a než jsem si uvědomila, co se děje, vyspali jsme se spolu.

Něco takového jsme rozhodně neplánovali. Moc dobře jsem věděla, co by následovalo, kdyby nás přistihli. Nebudu popisovat detaily, kde a kdy, ale dál jsme se stýkali a sex pokračoval. Tento jedinečný a dost zvláštní vztah trval více než pět měsíců.

Upřímně řečeno, sama jsem tomu nemohla uvěřit a pokaždé, když jsem ho viděla, jsem nechápala, jak je to možné takřka přímo před očima systému, který monitoroval každičký náš pohyb. Bylo mi to jedno. Co horšího mi ještě mohli udělat?

Neměla jsem v úmyslu si tím nějak srovnat skóre s touhle mašinérií, ale právě to jsem tím dělala. Tady, přímo uprostřed nejstřeženějšího vězení v celé Anglii, do kterého nedávno napumpovali dvacet miliónů liber za účelem zvýšení bezpečnosti, jsem měla intimní poměr se členem personálu. Nikdo o tom nevěděl; nikdo netušil, co se děje.

Vztahy mezi vězni a personálem jsou ve vězení celkem běžné, i když na bloku H jich moc nebylo. O většině z nich vězni vědí, ale předstírají, že se nic neděje – nechtějí vědět, protože na nikoho nechtějí donášet. Většině vězňů je srdečně jedno, že někdo našel trochu štěstí, třeba v sexu. Dozorčí o tom také nechtějí vědět, buď proto, že by museli podat hlášení na kolegu, čímž by si v podstatě získali dalšího nepřítele (ve vězení chtějí mít vězni i personál nepřátel co možná nejméně), nebo proto, že by se museli zatěžovat sepisováním hlášení. Základní zákony služby spadají pod kouzelnou formuli základního zákona entropie.

Bylo mi s Chrisem dobře, hodně jsme se spolu nasmáli, ale bylo v tom i něco víc; připadala jsem si zase skutečná. Naposledy jsem s někým spala před mnoha lety, ale sex nebyl to hlavní, sex byl vedlejší. Byli jsme přátelé, a já byla šťastná, že mám tajemství, protože to bylo po dlouhé době konečně něco, co bylo jenom moje. Náš vztah a naše tajemství byly vlastně silnější než samotný sex. A kromě toho, kdy se to odehrávalo, jsem o všem rozhodovala já.

Když chcete, aby ve vězení něco zůstalo tajemstvím, skutečným tajemstvím, platí pravidlo, že o tom nesmíte říct vůbec nikomu; bez ohledu na to, jak moc mu věříte. Když to řeknete dnes své nejlepší přítelkyni, která už zítra vaší nejlepší přítelkyní nebude – něco, k čemu docházelo se železnou pravidelností – pak už sice nebude mít vaše přátelství, ale bude mít pořád vaše tajemství. Takže jsem o tom neřekla nikomu, ani ve vězení, ani venku. Jediní lidé, kteří o tom věděli, jsme byli Chris a já.

Z Holloway do Foston Hall mě přemístili kvůli obvinění z „nevhodného vztahu se členem personálu“, takže ironie toho, co se odehrávalo, mně rozhodně neunikla. Bylo to legrační, a to, že jsem byla právě v Durhamu a dělala něco, co bylo naprostým tabu, tento pocit jen zesilovalo.

Po jedné z našich prvních schůzek mi nařídili, abych šla do recepce. Proboha, pomyslela jsem si, někdo se to dozvěděl. Jak na to přišli? Ale nikdo samozřejmě netušil vůbec nic a tentokrát jsem šla do recepce jenom proto, že si mne potřebovali vyfotit kvůli zavádění nových přívěšků na klíče s fotografií, jménem a číslem každého vězně. Na té fotografii jsem měla podezřele široký úsměv. Dodneška ten přívěšek mám, a kdykoli se na tu fotografii podívám, mám pocit, že z ní to tajemství vyzařuje.

Několikrát nás málem přistihli, když někdo znenadání vešel do místnosti. Chris na sobě ale nikdy nedal nic znát, zatímco já se třásla strachem.

Měla jsem Chrise opravdu ráda a neudržovala jsem tento vztah jenom proto, že jsem mohla, nebo proto, že jsem to chtěla nandat velitelům věznice. Kdybychom se poznali někde venku, mohl by to být hezký vztah, ale tady jsme si to prostě užívali, dokud to šlo.

Někdy kolem Vánoc 1999 mne zachvátila panika. Nedostala jsem periodu a myslela si, že jsem těhotná. Nemohla jsem tomu uvěřit. Opravdu jsem těhotná? Tady? V Durhamu? Bože, ne, to nemůže být pravda! Byla jsem k smrti vyděšená. Nedokázala jsem si představit reakci vedení věznice – natožpak titulky v novinách – kdyby se provalilo, že jsem spala se členem personálu durhamské věznice.

Nervózně jsem přecházela po cele. Přemýšlet o tom, jestli jsem těhotná, byla příšerná muka, nemohla jsem ani jíst, ani spát. „Bože,“ přemýšlela jsem, „jestli tam někde jsi, udělej něco.“ Přece se mi nemůže narodit dítě ve vězení. Co bych řekla ostatním vězňům, a co bych udělala, kdybych byla opravdu těhotná?

Kolem mě dál pokračoval obvyklý život v Durhamu. Moje situace se zdála naprosto nepravděpodobná, ale byla to pravda. Většina pravdivých příběhů, aspoň myslím, jsou ty, které se zdají tak šílené, že prostě musejí být pravdivé. Točila se mi hlava. Co řeknu vězeňskému doktorovi?

„Dobrý den, pane doktore, myslím, že budu mít dítě.“

„Hmm, dobrá, OK. Jak dlouho jste ve vězení?“

„Mmm, no… asi šest let.“

Konečně jsem měla příležitost říct o svém podezření Chrisovi. Myslela jsem si, že se z toho položí. Vypadal dost vyděšeně.

„Podívej se,“ řekla jsem a přecházela po místnosti sem a tam, „nemusíš se bát. Jestli jsem těhotná, nebudou vědět, že s tebou. Nenechám je dělat žádné testy DNA ani nic podobného.“

Vypadal zaraženě. I přesto jsme se ale dál scházeli a doufali, že jsem se spletla, nebo že se perioda prostě opozdila. Panika pokračovala několik týdnů, a to jsou ve vězení týdny nekonečně dlouhé i za normálních okolností. Každý den ubíhal ještě pomaleji než ten předtím. Mám dojem, že už jsem dokonce začala přemýšlet, jaké dám dítěti jméno. Neuplynula jediná minuta, kdy bych na to nemyslela. Hodně jsem zhubla.

Mezitím ve vězení všechno probíhalo jako předtím a já se snažila ze všech sil chovat normálně. Většinu času mi bylo špatně od žaludku a já měla podezření, že je to ranní nevolnost. Naše tíseň pokračovala i přes Vánoce a Chris v té době nebyl v práci, takže to čekání bylo ještě delší. Byly to hrozné Vánoce.

Když se Chris vrátil, mluvili jsme o tom, jak hloupí jsme byli a co všechno tím můžeme ztratit. Po dlouhé době, která nám připadala jako věčnost, jsem vytouženou periodu dostala. Moje radost neměla konce. I Chrisovi se dost ulevilo. Oba jsme si zatraceně oddechli.

Došlo nám, že vídat se dál není vůbec dobrý nápad; vlastně by to byla úplná hloupost; nemohu ale říct, že bych toho litovala. Vídali jsme se čím dál méně a nakonec jsme se přestali stýkat úplně. Durham byl tak příšerné místo a přežít zde bylo tak těžké, že jsem potřebovala něco, co mi bude připomínat vnější svět. A to byl Chris. Dokonce i teď mi připadá těžké uvěřit, že se to opravdu stalo. Ale bylo to tak, a když se ohlédnu zpět, napadá mne, že mi možná Chris zachránil život. Nebo přinejmenším zdravý rozum.

Několik měsíců před Vánocemi někdo na celém bloku zakládal požáry; co chvíli se z něčí cely vyvalil černý dým. I když bylo celé vězení postavené z betonu a oceli, mohlo se stát, že oheň vypukne někde blízko vás, až budete zavření v cele. Když jsme nebyly zavřené v celách, nebo když jsme byly v práci, dveře cel zůstávaly otevřené a nešly zavřít, ani když jsme se šly třeba sprchovat, takže k nám do cely mohl kdokoli vlézt.

O Vánocích nám odemkli cely v půl desáté ráno, a když jsem vyšla kolem desáté na chodbu, už byla plná kouře. Někdo zapálil celu Rose Westové. Všichni křičeli a skrz dým jsem slyšela, jak dozorčí štěkají rozkazy; rychle nás zase zamkli zpátky do cel. Zůstaly jsme zamčené tři dny.

Když požár vypuknul, nebyla naštěstí Rose ve své cele, ale zůstal tam Jack, její nádherná modrožlutá andulka. Sice přežil, ale byl celý pokrytý černými sazemi, v šoku a dusil se kouřem. Bylo mi ho líto, když ho vynášeli z cely v takovém stavu.

Všechno v její cele se změnilo v černou spečenou hmotu. Shořelo jí její stereo, kazety, všechno oblečení, spekla se dokonce i omítka na zdech. Myslím, že ten žhář ji nechtěl zabít, ale musel vědět, že způsobí velkou škodu. Když oheň vypuknul, byla si Rose zrovna o tři patra níž vyzvednout snídani.

Její zvyky z ní udělaly snadný cíl. Rose vstávala první na celé chodbě. Oblékla se a šla na chodbu. Je velice pořádná, úzkostlivá a vždycky vypadá, že má moc práce. Pořád uklízí, pere, přerovnává věci a vaří si čaj, hned jak se otevřou dveře její cely. Zajde si pro horkou vodu, mléko a kukuřičné vločky. Potom se pečlivě upraví a pustí se do další práce. Vytvořila si svoje vlastní návyky, nejspíš jako kompenzaci kontroly, kterou mělo vězení nad jejím životem, a vypadala, že chaos kolem sebe vůbec nevnímá.

Ve vězení poznáte lidi, jejich návyky, co rádi nosí, jak chtějí, aby s nimi ostatní mluvili, a čím jsou výjimeční; je to, jako by se před vámi ti lidé neustále svlékali donaha. To jsem si uvědomila při pohledu na Rose i většinu ostatních. Pak mi došlo, že na mě se ostatní dívají úplně stejně.

Po tomto požáru dali Rose na segregační blok, protože jedině tam byla volná cela. Trochu ironicky její celu zapečetili žlutou policejní páskou, která se používá na místech zločinu. Teď byla obětí ona. Všem zakázali telefonovat.

Udivilo mne, když jsem zjistila, že Rose miluje andulky. Nedokázala jsem si představit, že by byla schopná jakéhokoli něžného citu, ale Rose byla do svého Jacka zblázněná. Občas se mně dokonce posadil na rameno a ozobával mi náušnici. Teď byl černý od kouře, protože někdo založil požár ve vězeňské cele, ve které žila Rosemary Westová.

Po tom požáru dala Rose Jacka pryč. Celá ta událost ji dost vyvedla z míry a i mně jí bylo vlastně líto. Ve vězení kromě té andulky neměla vůbec nic. Tady to nebyl žádný život, a ven už se nikdy nedostane. Dělalo se mi špatně při pomyšlení, že někdo může toužit po tom, způsobit jinému utrpení, navíc zrovna o Vánocích ráno. Durham byl tak příšerně smutné místo. A já byla přímo uprostřed toho všeho.

Požár Rose pořádně rozhodil, mnohem víc, než byl kdokoli z nás schopen pochopit. Hodně lidí mělo určitě radost z toho, co se jí stalo – dokonce by byli nejspíš schopní mi vyčítat, že mi Rose bylo líto, ale ve vězení vnímáte lidi kolem sebe jako ty, koho potkáváte na chodbách, u snídaně, ve frontě na záchod nebo ve volném čase. Kýmkoli byli předtím nebo cokoli spáchali předtím, najednou ztrácí význam.

Psát o Rose Westové není lehké, protože když chcete do jejího příběhu vložit trochu lidský element, připadá vám to skoro jako zneuctění těch, kteří zemřeli. Strávila jsem dlouhou dobu na stejném bloku jako ona a vím, že byla schopná citu, i když na začátku moje reakce byly takřka ochromené tím, že jsem věděla o její minulosti. Jak v Durhamu ubíhaly měsíce, stávalo se pozorování jedinou činností, která vám zbývala. Rose Westová ráda šila a předtím, než jí vyhořela cela, ji měla plnou polštářů s třásněmi a deček. V jednom kuse uklízela a měla ráda to, čemu sama vždycky říkala „slušný šálek čaje“. Ráda pekla pastýřský koláč nebo vařila těstoviny – vždycky něco jednoduchého a obyčejného; nic zvláštního, ani koření moc nepoužívala. Myslím, že si tak připadala víc v bezpečí. Muži, co pracovali dole v kuchyni, jí podle všeho dávali do jídla nechutné tělní výměšky a ostré předměty.

V Durhamu jsme mohly používat malou kuchyňku. Kdykoli jsem mohla, pekla jsem si v ní cukroví, co mě naučila máma, když jsem byla malé dítě. Jednou jsem s úžasem viděla, jak Rose, která si v kuchyni vařila nějaké těstoviny, automaticky otočila držadla pánví dovnitř, dál od okraje sporáku. Tohle mne učili v kurzech vaření v Hollingboumu; je to tak bezpečnější a zabráníte tím třeba tomu, aby na sebe děti v kuchyni neshodily hrnec nebo pánev a neopařily se. Bylo zvláštní, vidět Rose Westovou, ženu, která zabila všechny ty děti, jak dělá něco takového. Kdo vlastně byla? Pořád se na to snažím přijít.

„Sandro,“ řekla mi jednou Rose, „víš, kolik bochníků chleba potřebuješ, abys nakrmila osm dětí a nájemníků?“ Vždycky si dělala starosti. Přišlo mi to zvláštní, když si uvědomím, za co ve vězení byla.

Rose neměla moc často návštěvy, ale když za ní někdo přišel, vypustili dozorčí psy a vyhlásili jen kvůli ní masivní bezpečnostní opatření. Rose nesměla využívat stejnou návštěvní místnost jako ostatní vězni, protože by na ni někdo mohl zaútočit, takže byla pokaždé odvedena do jiné části věznice. Kdykoli za mnou někdo v Durhamu přišel na návštěvu, jedna z prvních otázek se týkala Rose a toho, jaká doopravdy je. V návštěvní místnosti jsem si všimla, že lidé se rozhlíželi kolem po ostatních vězních a doufali, že ji zahlédnou. Je to jedna z mála žen, jejichž jméno nikdo nevyslovuje nahlas, ale pouze šeptá.

Kdykoli vezli Rose někam mimo blok H, byla o tom předem informována místní policie. Obvykle ji doprovázeli tři dozorčí a dva psovodi, a všechny bezpečnostní systémy ve věznici byly uvedeny do pohotovosti. Vězni v mužské části věznice z oken sledovali, jak ji odvádějí přes vězeňský dvůr a pokřikovali na ni. Rose šla se sklopenou hlavou a zdálo se, že to, co se děje kolem ní, vůbec nevnímá.

Jednou po poledni, ještě před požárem v její cele, ji strážní přišli odvést do návštěvních prostor. Protože taková velká operace musela být provedena předtím, než pustí ostatní vězně z cel, jejich příchod ji překvapil. Když dozorčí otevřely dveře, Jack vyletěl ven z cely a Rose už neměla čas ho zahnat zpátky. Celé odpoledne jsme se s jednou mojí kamarádkou, jmenovala se Sue, snažily Jacka chytit.

Vyzkoušely jsme všechno možné, abychom ho chytily, ale nic nefungovalo. Kolem čtvrté hodiny se vrátila Rose a Jack ještě pořád seděl na mřížích vysoko u stropu našeho bloku a smál se nám. Rose vypadala nešťastně.

„Rose,“ řekla jsem, „nemůžu Jacka pořád chytit. Zkouším to už celé odpoledne.“

„Tak pojď!“ zakřičela. „Už toho mám dost, Jacku, pojď do klece, je čas na svačinu. Pojď do klece.“

Jack okamžitě slétl dolů a vlezl do klece. Nechápala jsem to. Rose se jenom zasmála.

Nejdřív lidi vnímáte podle toho, za co se do vězení dostali a podle toho je taky posuzujete. Ohledně Rose jsem musela svoje soudy neustále přehodnocovat.

Stejné to bylo s Renou. Bylo jí něco přes dvacet a byla velice krásná. Měla také onu prchavou jiskru chytré dívky, která je připravená jít do všeho po hlavě. Ale měla ještě jinou stránku. Po letech zanedbávání a mučení našli jejího tříletého syna mrtvého, svázaného v její ložnici, kde spala se svým přítelem. Dítě mělo mnohačetné zlomeniny a jeho zbité tělo bylo dehydrované, podvyživené, pokryté popáleninami od cigaret a černými podlitinami. Rena si odpykávala desetiletý trest.

Její případ byl šokující. Dokážete si představit, jak příšerně s ní všichni ve vězení nakládali. Byla jsem nucena s ní mluvit. Když s někým bydlíte pod jednou střechou, vaše dráhy se nakonec zkříží s tím, s kým nemáte sebemenší úmysl někdy promluvit. Většinu času se vaše pocity k takovému člověku řídí tím, co víte o jeho minulosti. Podivné ale na Reně bylo, že její osobnost nikdy vůbec neodpovídala jejím činům. Byla příjemná. Někdy jsme se spolu i smály. Bylo to stejné jako s Rose.

Nikdy mi přímo neřekla, že je nevinná, ale když jsme mluvili o Fredovi, jen jsem seděla a nemohla uvěřit tomu, co jsem slyšela. Vyprávěla mi všechno o svém procesu, jak s ní během procesu zacházeli, a o tom, jaký byl Fred hrozný psychopat.

„Sandro,“ říkala mi a zvýšila hlas, „On (Fred) byl zasranej psychopat. Víš, co je to psychopat?“

„Ne, Rose,“ odpověděla jsem, „myslím, že ne, ale asi mi to sama řekneš.“

„Víš, proč se vlastně oběsil?“

„Ne. Možná aby tě kryl. Nebo se chtěl vyhnout soudu?“

Teď už se jí dělala pěna u pusy jako pokaždé, když byla rozčilená.

„Ne, ne, ne,“ vykřikla, „nic takového. Já ti řeknu proč, protože celej svůj život psychopati plánujou svoji poslední vraždu. Víš, co je to poslední vražda?“

„Ne, Rose,“ odpověděla jsem nervózně, „nevím.“

„Jejich vlastní. Sebevražda. To je pro každýho zasranýho psychopata poslední vražda. Celej život se chystal zabít sám sebe. Když přišel čas, udělal to a oběsil se. Ne kvůli mně. Kvůli sobě.“

Byla jsem z toho rozhovoru pěkně vyjukaná, zarazila mne jeho mrazivost a samozřejmá logika. Na ženu bez vzdělání to byla dokonalá analýza.

Dodneška nevím, jestli je Rose Westová šílená, zatrpklá, nebo jednoduše zlá. Ani jednou neřekla o Fredu Westovi nic dobrého, ale možná jsem už sama v té době byla tak zmořená, že už jsem neuvažovala racionálně. Poté, co jsem ji trochu poznala, jsem přemýšlela, jestli se jí dostalo spravedlivého procesu. Neříkám, že je nevinná – to zdaleka ne – ale nevím, jestli opravdu věděla, co vlastně West ve sklepě jejich domu dělá.

„Proč zatkli jenom mě,“ ptala se neustále, „když v tom domě bylo celá léta plno lidí? Proč nikdy nezatkli ani jednoho z těch dalších nájemníků? Když si policie myslela, že vím, co ve sklepě dělal, proč by o tom nemohli vědět i další?“

Ještě donedávna se její obhájce chystal její jméno očistit. Rose se ale rozhodla, že odolá pokušení se odvolat, protože věděla, že i kdyby byla propuštěna, společnost by ji nikdy nepřijala zpět…

Po měsících, kdy jsem si myslela, že už nemůžu dál, jsem se uklidnila a smířila se s tím, že jsem v bloku H a že nejsem žádná výjimka mezi ženami, které tady byly. Z ministerstva vnitra, vrchního vedení věznic i vedení Durhamu mi sdělili, že nemám šanci na transfer do jiného vězení minimálně tři roky, takže mi nezbývalo nic jiného, než se s tím smířit.

„Gregoryová,“ vyštěkla jednou odpoledne jedna z dozorčích, když mě zavolali do kanceláře, „dostala ses na rozkaz 20-52.“

Což v podstatě znamenalo, že mne začali považovat za potenciálního sebevraha. Kdybych nevěděla, jaké mi to přinese následky, přišlo by mi to k smíchu. Bylo mi teď dobře a oni mě přesto dali do cely, kde mě budou každých patnáct minut kontrolovat!

Následující týden mne chodily dozorčí do cely každých patnáct minut kontrolovat a sledovaly každý můj krok. Do deníku zapisovaly svoje pozorování, mé nálady, jak se chovám, změny názorů, problémy s komunikací a jakékoli moje poznámky.

Stráže chodily za mnou, seděly u mne na cele, další se mě vyptávaly na moje ptáky, rodinu, přátele a život ve vězení. Bylo to nepříjemné. Vadila mi jejich pozornost, měla jsem pocit, že většina z nich je neupřímných, ale už jsem se cítila lépe než předtím. Jak to, že si toho nevšimly?

Někdy v té době, jednou pozdě v neděli v noci, jsme se Sue stály u oken našich cel a sledovaly, jak do mužské části věznice vchází posádka ambulance. Po chvíli přišel velitel věznice a potom zavolali vězeňského kaplana. Hodinu poté, co přijela ambulance, vynášeli na nosítkách nějakého mladého kluka zakrytého prostěradlem. Bylo mu 26 a byl už 16 měsíců ve vazbě. Jeho spolubydlící ho našli v noci oběšeného na patrové posteli. Hlídači sebevrahů očividně zanedbali svoje povinnosti.

Během mého rozkazu 20-52 ke mně chodily dozorčí každou noc, vešly do cely, rozsvítily a probudily mne, aby zjistily, jestli jsem naživu.

„Jestli jsem mrtvá, nemůže to počkat do rána?“ křičela jsem na ně. „Proč to musíte vědět zrovna teď?“

Hlídači sebevrahů by dokázali k sebevraždě dohnat i člověka, kterého by něco takového nikdy nenapadlo. Prostě by se sebral a udělal to.

„Prásk, prásk, prásk.“ Každý den brzo ráno se objevily dozorčí a prováděly kontrolu ZZM – zámků, zástrček a mříží. Bouchaly na všechny mříže v cele, aby zjistily, jestli je někdo přes noc nepřepiloval. Potom bouchaly do zdí. Pěsti narážely do oceli a cihel. Zkontrolovaly všechny mříže, potom kontrolovaly, jestli nedošlo k nějakým porušením bezpečnosti; podívaly se pod postel a bouchaly na všechny obrázky, nalepené na zdech.

Každý den přišly a bouchaly, někdy dokonce dvakrát za den. Když přišly brzo ráno o víkendu, snažila jsem se je za každou cenu ignorovat, ale obvykle mne šťouchly do boku, aby se ujistily, jestli jsem v posteli, jestli to nejsou jenom polštáře. Myslím, že většina z nich se příliš často dívala televizi.

V tomhle vězení bylo tolik nepoddajných lidí, a události, ke kterým docházelo takřka denně, byly šokující, hrůzostrašné, a občas směšné. Nechci přímo jmenovat všechny ty ženy, které jsem v Durhamu potkala, a které tady vyváděly šílené věci, ale jejich příběhy vám dají alespoň malou představu o tom, co je Durham zač.

L toho o svém případu nikdy moc nevyprávěla, ani o tom, proč dostala doživotí, ale její těžké oči a všeobecný pocit zoufalství mluvily za všechno. Pamatuji si, jak jsme spolu jednou šly po cvičišti a ona mi pořád opakovala, jak moc se těší na víkend, kdy za ní přijde návštěva. Opatrně jsem se jí zeptala, kdo má přijít.

„Jen nějací křesťani,“ odpověděla. A začala mi povídat, jak k sobě domů přivedla nějaké muže a společně zabili jejího otce.

„To asi musel být pěknej mizera, ten tvůj otec, co?“ zeptala jsem se lehce v šoku.

„Ne, ani ne,“ usmála se „prostě se to tak nějak semlelo.“

Vězeňské historky často nemají vůbec žádnou pointu. Jsou prostě příliš šílené, aby se daly nějak vysvětlit. Proto jsou ti lidé tady.

Durham se pro mne nestal jenom synonymem hrůzy; stal se její samostatnou kategorií.

Jindy se zase dvě ženy začaly kvůli něčemu hádat a jedna z nich vykřikla na druhou: „Já aspoň nezabila svoje vlastní děti.“ Jedna z nich ubodala svého manžela k smrti, druhá otrávila svoje dvě malé děti. Dokážete si to představit, dvě ženy, které používají smrt dvou dětí jako argument v hádce o to, která z nich je lepší? Zanedlouho bylo po hádce. I hrůza se mění v prach.

Zeena odjela do Asie, přivezla si odtud krabičku od sirek plnou arseniku a nasypala její obsah svému muži do jídla za to, že zneužíval jejich čtrnáctiletou dceru. Než aby musela její dcera prožívat to, co sama Zeena v dětství zažila, raději svého manžela otrávila. Byla odsouzena na doživotí za úkladnou vraždu.

Potom tady byla Jane. Ta ubodala manželku muže, se kterým chodila. Spala s ním už několik měsíců, a potom, v záchvatu šílenství, ubodala jeho ženu více než třiceti ranami přímo před očima jejích dvou malých dětí. Pár měsíců po svém příjezdu do Durhamu se rozhodla, že se stane křesťankou. Krátce poté byla biřmována a uspořádala „večírek“ pro všechny ženy v bloku. Odmítla jsem její pozvání, ale jeden bulvární deník stejně přinesl příští neděli článek, že jsem na ten večírek přišla a vedla se za ruku s Rosemary Westovou. Mimochodem, Rose na ten večírek taky nešla.

Tiny Tearsová i Winnie zahýbaly svým manželům. Obě potom svoje manžely zavraždily, protože chtěly být se svými milenci a neměly chuť se zatěžovat rozvodovým řízením.

Jsou tyto příběhy důležité? Jsou vůbec pravdivé? Ve vězení, a v Durhamu zvlášť, nejsou odpovědi na tyto otázky nikdy lehké. Mnohokrát nemají žádnou pointu; jsou to prostě historky. Ale je možné, že si je s sebou ponesete ještě dalších dvacet let.

Všechny ženy v Durhamu ale nebyly šílené, zlé nebo posedlé. Když jsem se poprvé setkala se Sue May, myslela jsem si, že je to jenom další z mnoha šílených kriminálnic, jakých jsem za ty roky potkala mraky. Sue chodila neustále cvičit, bez ohledu na počasí, na sobě cyklistické šortky a s sebou tašku chleba, kterým krmila vrabce.

Další magor, myslela jsem si, ven chodí v šortkách a krmí vrabce. Mnohokrát jsem se s ní později procházela po dvoře. Sue ráda mluví a každý den mi vyprávěla o svém případu, jak s ním nakládala policie a jak obhájce u soudu odmítl říct cokoli na její obhajobu. Říkala, že neudělala to, z čeho ji obvinili, ale já tomu nevěnovala žádnou pozornost, protože tohle vám vykládá ve vězení skoro každý. Občas jsem měla dojem, že jsem jediný člověk ve vězení, který je vinen.

Po čase jsem začala o tom, co mi Sue říkala, přemýšlet. Pořád jsem se jí vyptávala, snažila jsem se ji nachytat, jak si protiřečí.

Ale všechno do sebe zapadalo. Z ničeho nic jsem se jí zeptala na nějaký nepodstatný detail, předstírala jsem, že tomu pořádně nerozumím, ale ona mi pokaždé bez přemýšlení odpověděla a vždycky to perfektně navazovalo na to, co říkala předtím.

Dne 12. března 1992 objevila Sue tělo své tety Hildy Marchbankové, vetché devětaosmdesátileté ženy, v jejím domě, do něhož se někdo vloupal. Sousedka okamžitě zavolala policii. O osmnáct dní později byla Sue zatčena a obviněna z vraždy. Sue se o tetu několik let starala, chodila za ní několikrát denně, vařila jí a uklízela.

Policie nejprve tvrdila, že Sue svoji tetu zabila kvůli penězům. Později se ale ukázalo, že Sue dostala několik let předtím od notáře právo nakládat s majetkem své tety, takže policie místo toho začala tvrdit, že se s tetičkou pohádala. V domě byly nalezeny jasné stopy po vloupání, ale policie tuto stopu vůbec nesledovala.

Její nezkušený obhájce neuvedl u soudu žádné důkazy, které by jí u poroty pomohly, a nepokoušel se vyvrátit důkazy, které svědčily proti ní. Ve skříni byl nalezen neidentifikovaný otisk mužské nohy a na Hildině ruce byla nalezena neidentifikovaná vlákna nějaké látky. Sousedé také viděli před domem patnáct minut parkovat neidentifikovaný červený vůz v době, kdy mohlo teoreticky dojít k vraždě. A nakonec jakýsi muž, který už měl na policii záznam za vloupání, řekl svojí ženě o vraždě Hildy Marchbankové hodinu předtím, než Sue objevila její tělo. Porota se ani o jedné z těchto věcí nikdy nedozvěděla.

Neexistoval jediný důkaz, který by průkazně svědčil o Sueině vině. Nikdy předtím se nedopustila žádného násilí a neměla žádný motiv svou tetu zabíjet. Netrvalo moc dlouho a došlo mi, že Sue si odpykává trest doživotí za zločin, který nespáchala, a čím déle jsem jí naslouchala, tím více se moje víra v britský soudní systém drolila. Je možné, že je policie v této zemi tak zkorumpovaná? Než jsem potkala Sue, tak bych tomu nevěřila. Sue se nikdy nedostane na svobodu, jedině v případě, že by se přiznala ke své vině a projeví lítost, něco, čeho nikdy nebude schopna.

Nemohu se tady bohužel Sue May dostatečně věnovat, podrobnosti jejího případu by vyžadovaly samostatnou knihu. Ale postavím se proti každému, kdo se s jejím případem seznámí a bude tvrdit, že svoji tetu opravdu zabila. Nevím, jak se Sue vyrovná s tou obrovskou nespravedlností, se kterou žije už deset let. V pátek 7. prosince 2001 bylo její odvolání u londýnského soudu zamítnuto.

Dědečkovi už dlouho nebylo dobře. Den před Silvestrem 1998 jsem volala domů a táta mi řekl, že děda je v nemocnici, ale byli ho prý navštívit a je v pořádku. V pořádku! Jak může být sakra v pořádku, když je v nemocnici? chtěla jsem vědět. Druhý den ve čtyři hodiny ráno mi nějaký strážný zabušil na dveře.

„Vstávej,“ zakřičel, „vstávej.“ Bum, bum, bum.

„Co se děje?“

„Ven. Dneska jdeš ven.“ To bylo vše, co mi řekl.

Proboha, kam to půjdu? V pět hodin mne z vězení odvezli v pancéřované dodávce kategorie A v doprovodu pěti strážců v neprůstřelných vestách. Jeli jsme do nemocnice Victoria Hospital v Dundee ve Skotsku. Před námi jelo policejní auto. Nakoukla jsem do pokoje, kde děda ležel. Věděla jsem, že umírá.

Měla jsem na rukou vězeňská pouta a jeden z hlídačů se mne zeptal, jestli chci raději řetěz. Vrátila jsem se do místnosti s pouty, které byly metrovým řetězem spojeny s poutem na ruce hlídače. Bylo to příšerné. Neviděla jsem dědu skoro deset let.

Sestřička ho vzbudila, děda se na mě podíval a k mému úžasu hned znovu usnul. Znovu ho vzbudila a tentokrát se rozplakal.

„Proboha, Sandro, to jsi ty!“ zasípěl. „Myslel jsem, že je to tvoje máma. Nemůžu uvěřit, že jsi tady.“

Podíval se na moje pouta s nechápavým výrazem ve tváři. Asi si myslel, že je to nějaký moderní šperk.

Za půl hodiny do místnosti vešla máma, táta a babička. Ticho. Nikdo jim neřekl, že tady budu a bylo to poprvé po skoro deseti letech, co jsme jako rodina byli spolu. Bylo to hrozné a nádherné zároveň. Byla jsem v šoku. Tady byli, všichni ti lidé, které mám na celém světě nejraději, a já byla v řetězech. Ani jsme se nestačili pořádně obejmout.

Doktor nás vyprovodil z pokoje a řekl nám, že nemohou pro dědu nic víc udělat, že už mu nezbývá moc času. Zlomilo nás to. Byla jsem s ním jen hodinu a půl, ale zdálo se mi, že ho to povzbudilo. Přestal se mračit a zdálo se, že se mu i líp dýchá.

Byl čas odejít. „Ale vždyť jsem teprve přišla,“ chtělo se mi říct. Ale pravidla jsou pravidla, takže jsem dědu jenom políbila na čelo. Když mne odváděli, zoufale jsem chtěla vybuchnout vzteky, chtěla jsem, aby tomu někdo udělal konec. Byla jsem pryč z vězení. Proč mě tady nemůžou nechat? Chtěla jsem, aby jim táta zabránil v tom, aby mě odvezli zpátky.

To samozřejmě nemohl. Otočila jsem se a odcházela pryč, řetězem připoutaná ke svému strážci. Pak mi znovu nasadili pouta. Podívala jsem se na tátu a poprvé v životě jsem v jeho očích viděla nenávist k autoritě.

„Jak to, že na Vánoce pouštíte lidi z IRA,“ vyštěknul na ně, „a ji přitom svazujete jako zvíře?“

Usmála jsem se. Nemusel nic říkat, ale řekl. Jeho slova mne objala a najednou jsem pod nohama ucítila kousek pevné země.

Než jsem odešla, přišla ke mně sestřička a řekla: „Právě jsi dědečkovi zachránila život, Sandro.“

Před několika měsíci jsme oslavili dědečkovy devadesátiny a pořád je plný života.

Přestože jsem v Durhamu neustále očekávala jen to nejhorší, najednou, zčistajasna – po nekonečných hodinách dohadování, dohledu kvůli možnosti sebevraždy a po odeslání stovek dopisů na všechny možné úřady – mne odtud odvezli. Nemohla jsem tomu uvěřit. Ani jsem nevěděla, jestli se mám smát, nebo brečet. Někdo někde se rozhodl mne z téhle temnoty vytáhnout někam, kde bude aspoň trošičku světla. Strávila jsem v bloku H patnáct měsíců.

Teď mě odvezli do věznice Cookham Wood v Rochesteru v hrabství Kent. Byl říjen 1999. Najednou se mohli přetrhnout, abych už byla z Durhamu pryč; nikdy jsem nezjistila, co přesně stálo za tím, že mne odtud pustili. Má to malý háček, řekla jsem jim. Ještě jsem musela složit závěrečnou zkoušku na Open University – kdybych na ni nešla, celý rok učení by byl k ničemu. Dovolili mi kurz dokončit. Zatímco jsem seděla na tříhodinové zkoušce, zabalili mi moje věci. Pak jsem se vrátila do cely. Vypadala přesně tak, jak jsem ji našla před víc než rokem: studená, holá a neosobní. Která ubohá duše po mně dostane moji postel?

Druhý den ráno jsem si vystála frontu na malý hrnek mléka, abych ho dala Sue. Plakala. Myslím, že já taky. Bylo těžké ji nechat v tomhle smutném, odporném místě. Sue mne podporovala, když jsem se nemohla v depresi ani pohnout, a já se ji snažila podpořit, když bylo nejhůř zase jí. Teď jsem ji opouštěla, odjížděla jsem z Durhamu. Ona se ale s mým odchodem smířila.

Pokud by nějaké místo mohlo sloužit jako metafora pro ty nejhorší věci v životě, pak by to byl Durham. Rozloučila jsem se a poděkovala bohu, že jsem pryč.

Když jsem odcházela z bloku H, neodvážila jsem se ohlédnout, bála jsem se, že jediný pohled zpátky by znamenal, že se jednou vrátím. Odvezli mě z Durhamu v dodávce Group Security. Velká modrá brána se otevřela a já zavřela oči. „Neotáčej se, Sandro,“ zašeptala jsem, „nikdy se neotáčej.“

„Tak sbohem…“

Drazí rodiče,

mám pocit, že žiji v permanentním stavu vyčerpání. Prosím neposílejte mi žádné noviny, všechno může počkat, dokud se věci nevyjasní, a pokud tady budu i příští rok, vyřídím to všechno až potom… s tím udělením milosti si rozhodně dávají na čas, myslím, že letos je ještě nedostanu. Bylo by ale určitě lepší, kdybych věděla, na čem jsem, žít takhle mne pomalu zabíjí…

Sandra

Dopis domů, duben 2000

Doporučení britské vlády by zvýšilo její šance na úspěšné odvolání. Independent se ale dozvěděl, že po dvou a půl letech úvah se ministerstvo zahraničí rozhodlo ponechat tuto bývalou učitelku angličtiny jejímu osudu. V dopise jejím rodičům říká ministryně zahraničí baronka Scotlandová, že v případě jejich dcery chybějí „soucitné důvody“, které by opravňovaly vládní zásah.

Independent, 20. prosince 1999

Stejně jako v Durhamu, i ve věznici Cookham Wood v Kentu visel ve vzduchu stín Myry Hindleyové. Pobývala tady před svým přemístěním několik let, ale pořád mám pocit, že se tady někde její duch vznáší jako nějaká mlha. Jsem teď 600 mil a dva dny jízdy od domu svých rodičů v Aberdeenshiru.

Nebylo vůbec důležité, kam se mne rozhodli poslat, jediné, co se změnilo, byly zdi kolem. Vězení, to je prostě nekonečné opakování předchozího dne, znovu a znovu a znovu. Snažila jsem se ze všech sil najít něco, co by aspoň trochu připomínalo smysl nebo účel potrestání. Život tady byl vždycky nejistý a já málokdy dostala nějaké odpovědi, zatímco okolí mne dál polykalo zaživa.

Všechny moje naděje se obracely ke královské milosti, ale šance na ni se zmenšovaly každým dnem. Po komplikované cestě nahoru thajskou byrokracií teď moje žádost ležela už zhruba půl roku v králově kanceláři. Moje šance na předčasné propuštění by se nepochybně o hodně zvýšily, kdyby je podpořila britská vláda, ale ta už to při několika příležitostech odmítla udělat.

Znovu kolem mne prošly Vánoce a Nový rok. Blížil se konec mého sedmého roku ve vězení a já pořád neměla ponětí, jestli někdo vezme moje odvolání v potaz. Bylo mi řečeno, že by to mohlo být před Vánocemi, potom zase že po Novém roce. Kdosi další mi sdělil, že to může být až za půl roku. Ta nejistota byla neuvěřitelně frustrující. Na Štědrý den se předávkovala jedna moje kamarádka, která už byla ve vězení víc než šest let. Naprosto jsem chápala, co ji k tomu dohnalo.

Teď už mi vězení – se všemi svými duchy, živými i mrtvými – pokládalo otázky tak intenzivní, že jsem byla u konce svých sil; už jsem měla dost té zmatené mýdlové opery každodenního přežívání zvířete, zahnaného do kouta.

Britská vláda i nadále tvrdila, že kromě výjimečných případů nebude podporovat odvolání britských občanů u zahraničních jurisdikcí. Za výjimečné případy se považovali vězni trpící nevyléčitelnou nemocí, nebo ti, kteří měli takto nemocné svoje nejbližší příbuzné. Praxe britské vlády se ale podstatně lišila od praxe jiných vlád na světě, a ani v těchto případech nejednala konzistentně.

Kdybych byla Australanka, dostalo by se mně při žádosti o milost automaticky vládní podpory. Kdybych byla Američanka, snížili by mi trest na dobu, kterou jsem strávila v LardYao. Americký systém automaticky násobí počet let strávených v thajském vězení šesti, takže moje čtyři roky v LardYao by byly považovány v americkém systému za 24 let. Okamžitě po návratu bych měla nárok na předčasné propuštění. Holandská vláda reviduje tresty těch, kteří jsou přemístěni ze zahraničního vězení do Holandska a uděluje jim trest podle holandských zákonů.

Zdá se, že odvolání Patricie Hussainové okamžitě podpořil britský celní úřad. Nechápu, jak to souviselo s deklarovanou vládní politikou. Důvodem nejspíš bylo, že svědčila v procesech, které vedly k odsouzení dalších drogových dealerů. Ne že bych Patricii zkrácení jejího trestu nepřála, ale měla jsem pocit, že to není fér. Když moji rodiče požádali ministerstvo zahraničí o vysvětlení, sdělila jim v dopise mluvčí konzulárního oddělení, že jí „konzulární důvěrnost nedovoluje situaci Patricie Hussainové komentovat“. Pořád přemýšlím, čím by se dal tento rozdílný přístup ospravedlnit.

Celý minulý rok mí rodiče hledali a nacházeli podporu pro moji žádost o milost u mnoha lidí i institucí. Podpořila je skotská církev, římskokatolická skotská církev i episkopální skotská církev. Dále 35 anglikánských a římskokatolických biskupů i jeden arcibiskup. Podpořilo je i 57 poslanců ze všech politických stran, včetně několika bývalých členů kabinetu. Ti podepsali návrh, ve kterém vládu vyzývali, aby podpořila moji žádost u thajského krále; více než 30 poslanců skotského parlamentu podepsalo podobný návrh, zatímco mnoho dalších mi vyjádřilo veřejnou i soukromou podporu. Všichni tito lidé i organizace vyjádřili potřebu tvrdých trestů, zvláště pro překupníky drog, což ale neznamená, že normální pravidla spravedlnosti mohou jít stranou.

Moje matka držela 5. února 2000 před sídlem vlády v Downing Street zapálenou svíci jako memento začátku mého osmého roku ve vězení. Tři hodiny stála v mrazu se skupinou dalších lidí, zatímco já byla zamčená v cele ani ne čtyřicet mil odtud. Otec zatím vstával v pět hodin ráno a dával interview v rádiu a v televizi. Nakonec jsem jim zavolala a poprosila je, aby toho už nechali. Celá tahle bitva o milost byla pouhá šaráda.

Pořád jsem přemýšlela, nakolik neochota britské vlády podpořit mou žádost u thajského krále ovlivňuje moje šance. Nechtěla jsem nic jiného, než aby vláda dala králi jasně najevo, že v celé Británii mám rozsáhlou podporu v tom, aby byl můj trest zrevidován a zkrácen.

Doufala jsem, že vláda králi sdělí, že její neochota mne podpořit je součástí jejich obecné politiky, ale že to neznamená, že si nemyslí, že v mém případě by udělení milosti bylo rozhodně na místě. Trest si rozhodně zasloužím, ale určitě už nastal čas, aby byly zváženy všechny okolnosti. Můj trest se zdál každému nepřiměřený. V té samé době dostávali kosovští váleční zločinci, kteří byli usvědčeni ze systematického a chladnokrevného masového vyvražďování, menší tresty než já. Platila jsem draze za svůj zločin, ale nechtěla jsem dělat obětního beránka za ty, kteří neplatili vůbec.

Po měsících boje za zrušení mého statutu nebezpečného zločince všemi možnými oficiálními kanály jsem se vzdala a přestala je přesvědčovat, že nejsem hrozba pro národní bezpečnost. Už mi to bylo jedno. Jednou večer mě na chodbě potkal velitel věznice.

„Dobrý večer,“ řekl.

„Ne, Georgi, tohle není ani náhodou podělaný dobrý večer. Už mám dost těch sraček i těch zasranejch idiotů, co řídí tuhle show. Všechny tyhle obvinění proti mně má na svědomí jedna jediná ženská, ta zákeřná svině z Foston Hall, a já už toho mám až po krk.“

Velitel mne zastavil. „Já ji znám. Vím, co je zač.“ Víc mi k tomu neřekl.

Ale já pokračovala. „Je to ta největší kráva na světě. Mám pravdu?“

Přikývl. Konečně jsem řekla něco, s čím mohl souhlasit.

Týden poté jsem začala pracovat venku na zahradě, což byla nejméně hlídaná práce v celém vězení. Bylo to skvělé. Poprvé za hrozně dlouhou dobu jsem cítila, jak mi vítr ovívá obličej. Pocítila jsem kousíček svobody. Myslím, že velitel mi porozuměl.

Každý den, každou hodinu v té době, kdy se moje žádost o milost dostala k thajskému králi, jsem se modlila, aby ji schválil. Modlila jsem se i před lidmi, říkala jsem bohu, že udělám všechno, co bude chtít, pokud dohlédne na to, abych se dostala zpátky domů, ke své rodině. Modlila jsem se potají, přísahala, že jsem se polepšila, že moje arogance a tvrdohlavost jsou pryč a místo nich přišla pokora a uctivost. Modlila jsem se ve dne v noci za přímluvu, za znamení, že se věci daly do pohybu.

„Možná dnes je ten den, kdy přijde nějaká zpráva,“ opakovala jsem si každé ráno. Pokaždé, když jsem viděla, jak se ke mně blíží stráž s papírem v ruce, srdce se mi zastavilo. Říkala jsem si, to je určitě ono. Každé ráno jsem si pouštěla rádio a doufala jsem, že něco řeknou, ať to bude cokoli. Každý týden jsem si četla svůj horoskop, pročítala titulky v novinách a zkoumala, jak se na mne stráže dívají.

Potom byly dny, kdy jsem si prostě přála, aby řekli: „Gregoryová, vaše žádost o milost byla zamítnuta.“ Věděla jsem, že ostatní vězni a mnoho stráží si myslelo: „Kdo je ta pitomá kráva, co čeká na milost od krále Thajska?“

Kdyby král moji žádost zamítl, musela bych čekat ještě několik let, než bych mohla požádat o trest na svobodě. Měla bych se soustředit na další tři a půl roku, než přijde můj termín na předčasné propuštění? Nebo se mám připravovat na propuštění? Nebo mně zkrátí trest? Dokonce jsem si přestala kupovat vězeňské ponožky, s tím, že mne už brzy propustí. Ale nic nepomáhalo.

Když jsem pracovala na zahradě, měla jsem každý den na očích vězeňskou bránu. Vzpomínám si, jak jsem sledovala propouštění jedné ženy. Dovedli ji k bráně a nechali ji projít ven, přesně tak, jak jsem si představovala, že jednou vyjdu i já. V ruce měla černou igelitku s oblečením a v kapse u kalhot jízdenku na autobus. Strážní prostě otevřeli bránu a ona odešla. Bylo to nádherné. Šla pomalu, jako kdyby odejít z vězení byla ta nejpřirozenější věc na světě, jako kdyby její nohy měly paměť a řekly jí: „Uvolni se, klídek, pomalu. Neuspěchej to. Vychutnej si to.“ A ona poslechla. Prostě vyšla z vězení do normálního světa. Byl to dojemný zážitek.

Tu dívku jsem neznala, ale věděla jsem, jak jí je. Dozorčí, která ji vedla k bráně, se na mě podívala a řekla: „No, cos čekala?“ Nemohla tomu rozumět.

V dubnu byl tehdejší tajemník ministerstva zahraničí, Robin Cook, na oficiální návštěvě Thajska. Setkal se s thajským premiérem Leekpai Chuanem, ale o mém případu se vůbec nezmínil. Tehdy jsem poznala, že se vláda rozhodla svůj postoj ohledně podpory mé žádosti nezměnit. Tato státní návštěva proběhla krátce před velkými oslavami toho, že se thajský král stal nejdéle vládnoucím panovníkem v dějinách Thajska – čili příležitost, která přímo vybízí ke šlechetným gestům.

Dočetla jsem se, že můj otec to označil za „naprostou aroganci moci, když Cook může ignorovat církve, politiky a všechny ostatní, kdo věří, že už jsem byla dostatečně potrestána za to, čeho jsem se dopustila“. Udělal mi tím hroznou radost; veřejně vystoupil a řekl tyhle věci proti vládě.

Jednou jsem byla v cele odsouzených na doživotí. Byla tam i Butchy, dívka s tvrdými rysy v obličeji, která byla odsouzená jen na několik let. Přišla sem za svou přítelkyní. Neměla zde co dělat, ale chtěla se tady dívat na televizi. Po vzrušené hádce, na který program se budeme dívat, jsem si nakonec sedla a doufala, že odejde.

Butchy mne zezadu udeřila do hlavy, a než mi došlo, co se stalo, dala mi ještě jednu ránu. A pak ještě pár dalších. Zasypávala mě ranami a já vyskočila a pustila se do ní. Sevřela jsem ruce v pěst a byla připravená jí to nandat, ale pak jsem si uvědomila, že jestli mě teď přistihnou při rvačce, ovlivní to moje předčasné propuštění, zvlášť pokud by mi zkrátili trest. Můj první termín měl sice přijít až za víc než tři roky, ale zkrácení trestu jsem měla přislíbeno ještě předtím. Podle výsledku mé žádosti o milost bych mohla dostat podmínečné propuštění celkem brzo a nemohla jsem si dovolit mít v záznamech nějaký prohřešek. Takže jsem ji nechala být. Jenom jsem na ni hleděla. Pak jsem otevřela dveře a řekla: „Vypadni odtud, svině.“

Celé vězení vědělo, že jsem dostala nakládačku a Butchy si za to získala velké uznání. Nemohla jsem na to jen tak zapomenout. Chtěla jsem jí to vrátit. Ale nemohla jsem. Tak jsem žila, čekala na vyřízení mé žádosti o milost, žila jsem s čísly a zkráceními trestu a termíny a pětinami a třetinami a propuštěními a králi Thajska a celým tím šíleným kolotočem.

„Ve tři hodiny máš zavolat mámě,“ řekl mi jednou odpoledne na zahradě velitel.

To musí být určitě nějaká dobrá zpráva. To nemůže být nic tragického, myslela jsem si, protože zprávy o neštěstích v rodině sdělují vězňům kaplani. „Volat mámě?“ odpověděla jsem. „Proč jí mám volat?“

„Prostě přijď ve tři do kanceláře.“

„Proboha! Určitě jsem dostala milost! Je to pravda?“

„Ne, pořád ještě nic.“

Ve tři jsem zavolala domů, telefon vzala máma. Myslím, že ani neřekla ahoj. Nevzpomínám si, co všechno jsme si řekly, ale pořád to cítím.

„Thajský král ti udělil plnou milost, Sandro.“ Její hlas byl tichý, klidný a důstojný.

Řekla jsem jí na to něco hloupého jako „Hurá! Skvělé!“. Na nic víc jsem se nezmohla. Nemohla jsem tomu uvěřit. Máma nic neříkala a já věděla, že pláče.

Moji rodiče byli informováni, neoficiálně, ve čtvrtek 20. července. Zprávu dostali od ministerstva zahraničí a jejich reakcí bylo jen ohromené ticho. Okamžitě volali do vězení, aby tu zprávu sdělili velitelům. Ti zavolali na ministerstvo zahraničí, aby si zprávu ověřili, ale vedení věznice nemohlo zatím nic dělat, dokud všechno nedostanou písemně.

Neexistují slova, kterými bych popsala svoje nadšení, když mi to máma řekla. Částečně jsem měla obrovskou radost, částečně absolutní strach. Bála jsem se, že to není pravda.

Několik týdnů před udělením milosti jsem na tom byla hodně špatně a byla jsem zoufalá. „Ten trest je moc dlouhý,“ myslela jsem si pořád, „už se to nedá snést.“ Už jsem nechodila ani do tělocvičny, ani na televizi. Přestaly mne zajímat noviny a neměla jsem ani chuť psát dopisy. Náladu mi nedokázali zvednout ani přátelé, kteří za mnou chodili na návštěvy.

Máma položila sluchátko. Teď bylo to napětí pryč. Bylo to, jako by mi z břicha zvedli nepředstavitelně těžké závaží. „Panebože,“ řekla jsem nahlas, „dostala jsem milost.“ Běžela jsem zpátky na zahradu, kde jsem předtím plela, a uviděla tam T, svoji dobrou kamarádku.

„Dostala jsem plnou milost, T,“ zaječela jsem. „Máma říkala, že jsem dostala plnou milost. Půjdu na svobodu!“

Jako první mě napadlo, že koupím každému v Cookham Wood tyčinku Mars, všem sto padesáti. Přestože mne varovali, že než všechny potřebné dokumenty přeloží, může to trvat celý týden, tu noc jsem si začala balit všechny svoje věci a rovnat je do hromádek pro své přátele. Celou noc jsem byla vzhůru a poslouchala rachocení klíčů a ticho. Děkovala jsem bohu za jeho pomoc.

Druhý den jsem se snažila chovat, jako že se nic neděje. Ještě jsem musela v jednom kurzu na stroji napsat esej o ukládání radioaktivního odpadu, ale do třídy vstoupila dozorčí, hodila mi černou igelitovou tašku a řekla: „Jdeš domů.“ To bylo všechno. Nic víc. Nebylo potřeba, aby cokoli dodávala.

Celá třída začala aplaudovat, já se otočila a viděla Natalii, jak na druhém konci třídy pláče. V krku jsem měla knedlík. Co jsem mohla říct? Věděla jsem, jak jí je; viděly jsme spolu tolik žen odcházet. Teď jsem byla na řadě já.

Moje nastávající propuštění bylo vnímáno, alespoň v diplomatických kruzích v Bangkoku, jako vítězství tiché diplomacie, a to i přes neustálé odmítání britské vlády moji žádost o milost podpořit. Ráda bych věřila, že lidé pochopí, že jsem nebyla propuštěna na základě nějakého rozmaru, ale podle pravidel thajského justičního systému.

Jednoduchou skutečností thajského práva je, že král má výkonnou moc a je to on, kdo rozhoduje, jestli si někdo zasluhuje odpuštění, nebo ne. Myslím, že jsem z toho nevyvázla nijak snadno a že jsem si svůj trest zasloužila. Nakládali se mnou podle thajských a britských zákonů a nikdy jsem neřekla, že si zasluhuji milost; pouze jsem o ni požádala. Bylo na druhých, aby posoudili, jestli ji mám dostat, nebo ne.

Vězení bzučelo vzrušením. Po obědě, když stráže odemkly všechny cely, jsem uslyšela potlesk a bouchání na dveře; dokonce i dozorčí, kteří si o mně mysleli, že jsem kráva pitomá, se usmívali.

Pokaždé, když šla nějaká žena na svobodu, pustili se ostatní do zpěvu písně z filmu Zvuk hudby. Slyšela jsem ji aspoň stokrát. Teď ji zpívaly pro mne. „Tak sbohem…“ zpívaly se slzami radosti v očích a mně připadlo správné, že můj trest končí písní a nikoli hněvem. Byl to zázrak, šla jsem na svobodu. Některé části mého oblečení se ještě pořád točily ve vězeňské pračce.

Dne 21. července 2000, někdy kolem půl třetí odpoledne, jsem stála u brány věznice Cookham Wood, po celkem sedmi a půl letech z mého pětadvacetiletého trestu. Přišla mne přivítat moje máma. Svítilo slunce, já ji držela v náručí a obě jsme brečely. Byl to ten nejkrásnější moment v mém životě. Měla jsem s sebou 45 liber, stereo, co jsem si koupila v Durhamu, dvě tašky knížek a svoje oblečení.

V době mého propuštění sedělo ve vězeních 76 zemí světa 1293 britských občanů, i když žádného Brita v posledních letech nepopravili. Více než polovina z nich se do vězení dostala kvůli zločinům spojených s drogami. V Thajsku samotném bylo 33 odsouzených Britů, většina z nich za drogy.

Uplynulo sedm a půl roku od chvíle, kdy jsem seděla na celnici letiště Don Muang, kde mi jeden úředník hrozil, že mě zastřelí.

Držím klíče

23. dubna 2001

Thajská vláda plánuje provádět více poprav, aby snížila zločinnost. Ve středu byli zástupci sdělovacích prostředků pozváni do nejtvrdší věznice v Bangkoku, aby byli svědky posledních okamžiků pěti odsouzených mužů, než je zastřelila popravčí četa…

Suranit Chaungyampin, poradce premiérovy kanceláře, se vyjádřil, že k tomuto kroku vláda přistoupila z psychologických důvodů… odsouzení muži ani nevěděli, že toho odpoledne zemřou – řekli jim to pouhé dvě hodiny před vykonáním rozsudku.

BBC

Jsou čtyři hodiny ráno, oknem se mi do pokoje v domě mých rodičů v Aberdeenshiru prodírá paprsek slunce, a já už se nemůžu dočkat, až půjdu ven. O něco později slyším, jak rodiče vstávají, a přestože jsem skoro nespala, ještě nevstávám. Moje vězeňské návyky jsou pořád ještě se mnou.

Asi rok předtím, než mne propustili, mi dozorčí večer v Durhamu zapomněla zamknout celu a já několik minut poté, co zamkla všechny ostatní cely, opatrně vylezla na chodbu, usmívala se své vlastní odvaze, ale s vědomím toho, jaké mě čekají potíže, kdyby mne chytili. Podobně si připadám první ráno na svobodě po sedmi a půl letech ve vězení.

Po chvíli otevřu dveře a pomaličku se vyplížím z pokoje. Dole v kuchyni vaří táta ve svém starém černém županu čaj. Kolik je to let, co jsem ho v něm naposledy viděla? Deset? Ne, víc. Jenom stojím a civím. Koukám, jak nalévá vodu do konvice. Nohy má hubenější, než si pamatuji, a vodu nalévá opatrněji.

Pořád jsem si ho představovala jako mladšího muže, ale vypadá, že mu posledních několik let dalo co proto. Uvědomuji si, že za to můžu hlavně já. Otočí se, vidí, jak na něj hledím, a usměje se na mne. Řekne jenom: „Dáš si čaj, Sandro?“ Není potřeba říkat víc. Ví. Prostě ví. A přímo tady, v jeho starém černém županu, ho miluji víc, než jsem ho kdy milovala.

Směji se, protože ani za nic nemůžu odemknout dveře od domu. Vězni samozřejmě nejsou zvyklí mít v ruce klíče a takové drobné dovednosti se potřebují znovu naučit. Otáčím na jednu stranu, pak na druhou, dokud dveře konečně necvaknou a já na tváři ucítím závan čerstvého vzduchu.

Teď můžu cítit trávu pod nohama, můžu se posadit a pozorovat ptáky a veverky ve větvích, můžu jít ven, kdykoli se mi zlíbí, i v dešti nebo potmě. Mezi mnou a nebem není nic, natahuji ruku a skoro se ho můžu dotknout. To musí být sen.

Moje propuštění z vězení pro mne bylo v mnoha ohledech stejný šok, jako když mě zavřeli. Ve vězení jsem pořád věděla, kdo jsem, ale na svobodě můj život už tak jednoznačný nebyl. Jako vězeň jsem navazovala přátelství a vždycky věděla, co mám s lidmi kolem sebe společného. To teď bylo pryč. O čem se můžu s někým bavit, kromě o zážitcích z vězení? Skončím jako ten pověstný Vysloužilý voják, který svým vnoučatům donekonečna opakuje tytéž válečné historky?

Většina mých přátel z minulosti už pokročila někam dál, s výjimkou jednoho nebo dvou, i když u nich si nejsem jistá, jestli jsme ještě přátelé, nebo jen lidé, kteří lpí na něčem, co bylo skoro jako v jiném životě. Mark Holroyde zůstává výjimkou, je i nadále mým věrným přítelem. Můj vztah k Shanty, která mne seznámila s Johnem, klukem, s nímž jsem odletěla do Thajska, samozřejmě celé ty roky nepřečkal z důvodů, které nebudu uvádět, ale je mi to líto.

Jedním z neuvěřitelných zážitků, který nebyl poznamenán nějakým podobným nedorozuměním, bylo moje shledání s bratrem a jeho rodinou. Jeho malá holčička byla ještě úžasnější, než jsem si kdy mohla představit, a síla jejího charakteru a její výjimečná krása jí pomáhá překonávat její tělesné problémy. Tolik let zůstávala zamrzlá v čase jako malé dítě, schovaná za plastovým obalem maličkého alba fotografií, které jsem s sebou nosila. V mé hlavě zůstávala batoletem zabaleným v teplé přikrývce, ale dnes už měří víc jak čtyři stopy. To jsem opravdu byla pryč tak dlouho?

Můj děda, díky bohu, se mého propuštění dožil také. Okamžitě jsem ho do Dundee jela navštívit. Bylo nádherné dotknout se jeho rukou, křehkých jako podzimní listí, a slyšet jeho skotské bručení. Bylo mi s ním krásně. Vychutnávala jsem si jeho blízkost a to, že proti všem očekáváním zůstal naživu. Moje drahá babička je tady pořád s námi, čiperná jako jarní kuře, a ve svých 83 letech si pořád myslí, že může běhat jako mladice. Ani jednou mi nevyčetli, co jsem udělala.

Vězení mne naučilo vážit si tolika věcí v životě a mé zemi, a hlavně mi ukázalo, jak úžasné rodiče mám. Vždycky jsem si myslela, že pravdu mám já a ne oni, hlavně otec; vždycky jsem si myslela, že se od nich nemám co učit. Jak hrozně jsem se mýlila. Rodiče byli – a jsou – moje síla. Naháněli je novináři, a vůbec, vytrpěli si za ty roky svoje, ale nikdy se mne nevzdali.

Jak moc trpěli? Jednou jsem v rádiu slyšela rozhovor s mámou. Když se dozvěděla o mém zatčení, pořád jenom plakala a nakonec přestala vycházet z domu, protože neustále dostávala záchvaty pláče. Přestala chodit do práce, přestala chodit do společnosti a přestala hrát golf. Místo toho chodila brzy ráno do bazénu, plakala a doufala, že ve vodě skryje svoje slzy a vypláče se. Do bazénu přestala chodit až v červenci 2000, poté co mne propustili.

Nikdy jim nebudu moct vrátit to, co pro mě udělali. V téhle knize jsem se jim pokusila dát nějakou odpověď na to, proč jsem udělala tak hrozné rozhodnutí. Není to v podstatě knížka o pašerákovi drog. Je to kniha o lásce a věcech, které lidé neříkají tehdy, kdy by měli. Možná je to jenom hromada papírů slepená k sobě, ale je to to nejlepší, čeho jsem po těch letech schopná.

Možná jedním z nejsilnějších zážitků po propuštění byl návrat do mého domu ve West Yorkshiru. Pokoušet se vrátit zpátky tam, kde celý příběh vlastně začal, bylo jako dívat se na zpomalený sen; připadlo mi, že čím víc jsem se snažila, tím menší šanci uspět jsem měla.

Když jsem přijela ke svému domu, potřebovala jsem pár vteřin, abych se dala dohromady, než vstoupím dovnitř. Holroyde mě před dům přivezl svým autem a těch pár metrů od auta ke vstupním dveřím mi připadalo jako věčnost. Když jsem tady stála naposledy, kousek od zmrzlých kopců a pod nekonečným kovovým nebem, bylo mi pětadvacet a třásla jsem se nedočkavostí, až se podívám do té daleké země. Uplynulo deset let, kopce i nebe byly stejné, ale já už ne.

Když jsem stála před těmi dveřmi, měla jsem zvláštní pocit, že už sem nepatřím. Vevnitř jsem zjistila, že většinu nábytku a věcí někdo buďto prodal, nebo ukradl. Dům byl špinavý a hrozně smrděl. I tak to ale pořád byl můj domov.

Nikdo nechtěl, abych tam bydlela, hlavně rodiče, kteří chtěli, abych se přestěhovala do Skotska. Pár týdnů po první návštěvě jsem se do svého domu vrátila a pomalu cítila, jak se do něj vrací trochu domovského tepla, cítila jsem, jak se vrací kus mého starého života. Tak jsem si ho nechala a žiji v něm. Část ze mne umřel v LardYao; teď, když jsem zase doma, možná se mi zase vrátí.

Robert Lock mi vyprávěl, jak bude všechno snadné. Přesto ale nemůžu všechnu vinu svalovat na něj, i když dodnes nechápu, jak jsem mohla být tak hloupá. Doufám, že se Robert poučil, stejně jako jsem se za ty roky poučila já, a přeji mu hodně štěstí. Kdybych před tím, co jsem udělala, trochu víc přemýšlela a nebyla tak sobecká, nikdy by se to nestalo.

Pro mne pašovat drogy představovalo způsob, jak se dostat domů, ale myslím si, že jiní si najdou spoustu takových slabých výmluv. Většina z těch, kdo se nechají přemluvit k pašování drog, jsou oběti a někdo jenom využil jejich mládí, naivity a nezkušenosti. Snadným cílem jsou pro tyhle dobře oblečené a přitažlivé pašeráky drog zejména osamělé ženy. Potkala jsem lidi, kteří se pokoušeli pašovat drogy proto, aby mohli zaplatit za lékařské ošetření nebo operaci, aby si mohli platit univerzitu, nebo aby mohli tomu, koho milují, koupit něco, co si přeje. Jsou samozřejmě i takoví, kteří to dělají z chamtivosti nebo sobectví. Existuje tolik důvodů pro pašování drog jako lidí, co to dělají.

Thajská vláda bude i nadále udělovat těžké tresty, popravovat vězně a já, přestože v mnohém nesouhlasím s tamním justičním systémem, jsem v jejich zemi byla host a s jistými výhradami přijímám to, co udělali. Moje jediná opravdová stížnost teď, když už ta bolest a utrpení pomalu odcházejí, je, že jejich tresty jsou možná trochu delší, než by bylo zdrávo.

Skutečně si myslím, že zavírat lidi na dlouhá léta daleko od jejich rodin není k ničemu dobré, zvlášť pokud se mají jednou vrátit do společnosti. Někteří lidé s tím nebudou souhlasit. Mají samozřejmě právo na svůj názor.

Je velice snadné kritizovat thajský systém trestů, ale ten britský je v mnoha ohledech ještě horší. Někdy se na to snadno zapomíná.

Někdy ještě pořád úplně nechápu, jakým směrem se můj život v posledních deseti letech vydal, ale nic mne nepřekvapilo víc než moje přijetí na univerzitu. Kdysi, když jediné, co jsem cítila, byl zápach zkaženého jídla a otevřených stok, jsem se neustále ptala sama sebe: „Jak jsem se sem dostala?“ Teď, když mne od září 2002 přijali na studium zeměpisu, se mi vrací stejná otázka. Měla jsem studium zahájit už rok předtím, ale rozhodla jsem se je o rok odložit, abych mohla aspoň částečně splatit udělenou milost. Po svém propuštění jsem jezdila po středních školách a vyprávěla studentům v celé Británii o nebezpečí drog a nástrahách, které na ně čekají na cestách. Podělila jsem se s mladými lidmi o svoje zkušenosti, aby se jednou nedostali do nějaké krásné země a nenapadlo je tam udělat to co já.

Doufám že ti, co se po střední škole vydají do světa na zkušenou, si budou pamatovat něco z toho, co jsem jim vyprávěla. Třeba až jim bude nějaký darebák dávat nějakou záludnou nabídku, vzpomenou si na mě a na to, jak hloupá jsem byla. Snad se budou někomu moje zkušenosti jednou hodit a ocení je.

Také spolupracuji s jedním doktorem z bangkockého vězení na založení nadace pro místní hospic. Ve věznici je jedna stará budova, kterou se nám, doufám, podaří přeměnit v klidné, čisté místo, kde by nevyléčitelně nemocní pacienti mohli důstojně zemřít. Umřít opuštěný a zapomenutý, v hlučné, horké a špinavé místnosti je osud, který si nikdo nezaslouží. Tolikrát jsem si myslela, že mě to čeká také.

Je s podivem, že zatímco o mém přijetí na Oxford se dozvěděla celá veřejnost a ne všichni je schvalovali, to, že jsem se stala poradkyní skotského vězeňského inspektora, vyvolalo v médiích menší pozdvižení. Clive Fairweather, tehdejší hlavní inspektor skotských věznic, požádal někdy v červenci 2001 mě a další dva bývalé vězně, abychom se stali jeho poradci při reformě vězeňského systému, který je prvním programem tohoto druhu v Británii.

Mým úkolem bylo napsat pro vězeňský inspektorát zprávu o výhodách elektronického monitorování jako alternativního způsobu vazby. Počítalo se s tím, že se stanu členkou jejich týmu na oficiální inspekci ve vězení, ale média tomu zabránila a já musela spolupráci s panem Fairweatherem ukončit.

To, že jsem dostala zaplaceno za dva dny práce, spoustu lidí, včetně několika politiků a bojovníků proti drogám, zvedlo ze židle. Dotazovali se, jestli mám právo vydělávat na svém zločinu. Uznávám, že nemám žádnou relevantní akademickou kvalifikaci, s výjimkou zkušeností, které jsem získala ve vězení; ale přesto si myslím, že je jenom dobře, když se při jakémkoli hodnocení vězeňské reformy naslouchá zkušenostem těch, kdo strávili nějakou dobu uvnitř a kdo důvěrně znají fungování takového systému.

Myslím, že je čas se zamyslet nad alternativami k soudní vazbě pro ty, kdo nejsou pro veřejnost nebezpeční. Během práce na tomto projektu na mě udělaly dojem navrhované reformy, v rámci kterých by si někteří odsouzení mohli vybrat mezi normálním a domácím vězením, kde by byli elektronicky monitorováni. Nejsem přesvědčená o tom, že se po odsezení trestu vracejí na ulici odsouzení jako lepší lidé.

Po svém vlastním propuštění vím, jaký je návrat na svobodu pro člověka šok. Já přitom byla jedna z těch šťastnějších, měla jsem kam jít a měla jsem rodinu, která byla připravená mě podporovat. Mnoho vězňů tolik štěstí nemá a okamžitě se dostávají zpět do kolotoče zločinu. Přes devadesát pět procent vězňů v Británii má být dříve či později propuštěno. Měli bychom doufat, že někdo někde plánuje, jak jim ulehčit jejich osud.

Odseděla jsem si dlouhý a pokořující trest, který jsem si zasloužila. Velkou část přitom v jednom z nejtěžších zahraničních žalářů na světě, a také v několika nejdrsnějších v Británii. Doufám a věřím, že svoje zkušenosti z těchto prostředí budu moct využít ke zlepšení trestního systému pro ty, kteří se dostanou někdy v životě do vězení. Život ve vězení není snadný, ani by neměl být, ale v mnoha případech musí existovat možnost schůdnější a produktivnější alternativy.

Vězeňský systém ve své současné podobě je nepřijatelný a čím dál horší. Šance nabízet odsouzeným konstruktivní příležitosti se zmenšily. Doufám, že dojde k vážně myšleným pokusům nacházet řešení stále narůstajících problémů v britských věznicích.

Někdy mi to celé připadá jako sen – ne noční můra – pouhý sen. Přeji si samozřejmě, aby se ten sen nikdy nestal, ale už je to minulost. Ale mohu upřímně říct, že jsem nezahořkla; nemůžu si to dovolit. Je mi třicet sedm let a ještě dnes se občas přistihnu, že svůj život vnímám jako sen. Nemám vlastní rodinu a obávám se, že nikdy mít nebudu. Jsem jako dívka s novou identitou, kterou vlny vyplavily na břeh kdesi, kde to nezná, která si ještě nezvykla na jazyk a zvyky, které jsou tam obvyklé. Teď se ale musím starat o svou budoucnost.

Pořád ve mně je a myslím, že navždy zůstane něco jako vděk, že mne chytili, a já dostala čas a místo, kde jsem se mohla ohlédnout za svým životem a životy lidí kolem. Jako teenager a dvacetiletá žena jsem pořád měla za to, že celý svět patří mně, jenom mně, a že si z něho budu brát, co se mi zachce. V té době jsem, stejně jako mnoho dalších, zapomínala, že to tak není, a že tento svět nám jenom půjčují ostatní: bůh, rodina, přátelé, děti, dokonce i neznámí lidé.

Kdybych do Thajska nikdy nejela, a kdyby mne nikdy nechytili při pokusu pašovat drogy, možná bych dodnes žila život do sebe zahleděné sobecké mladé ženy, která víc bere, než dává. Pochybuji, že by můj vztah k mámě a tátovi byl tak upřímný, poctivý a plný lásky, jako je teď. Za to jsem navěky vděčná. Chtěla jsem po svých rodičích, aby zapomněli, že měli dceru; nezapomněli.

I za to je miluji.

Když jsem stála u brány před věznicí Cookham Wood, řekla jsem, že jsem v Thajsku porušila zákon a že jsem zodpovědná za to, co jsem udělala. Jsem ráda, že jsem to řekla. Pořád si to myslím. Je mi líto, že se nemůžu vrátit do země, kterou jsem si tak zamilovala. Thajsko mi udělalo ostudu a já udělala ostudu jemu.

Taky mne zachránilo. Je to nádherná země s úžasnou kulturou a milými lidmi. Hodně mi dalo a pořád dává.

Snažila jsem se být tak upřímná, jak mi svědomí a zákon dovolují, a doufám, že jsem nikomu v této knize neublížila. Mým záměrem bylo prostě omluvit se všem, hlavně lidem v Thajsku, a dokonce i thajskému vězeňskému systému. Kvůli penězům jsem zbytečně riskovala a ignorovala cenu, která se za pašování drog platí. Celý život budu žít s hanbou a následky toho, co jsem udělala.

Když tohle píšu, venku před mým domem svítí slunce a já si uvědomuji, že moje zkušenosti jsou vlastně určité privilegium. Dívám se do obrovské křišťálové koule vzpomínek a snů, nočních můr a strachů a krásné je to, že vidím jenom sebe, živou. Je mi sedm let, hrajeme si s bratrem; jsem teenager, který dělá starosti rodičům, jak jen může; jsem nezodpovědná, impulzivní, důvěřivá a sobecká. Jsem cestovatel, potom vězeň. A potom jsem samozřejmě svobodná.

A přitom… někde vzadu slyším pořád vězení, řev, rvačky a volání. Nikdy se neosvobodím od své minulosti.

Poděkování

Sandra Gregoryová

Vím jistě, že bych dlouhá léta ve vězení nepřežila bez opravdových a věrných přátel, kteří drželi se mnou, všech těch skvělých lidí po celém světě, kteří mi posílali dopisy, balíky s čokoládou, knížkami, toaletními potřebami a žrádlem pro kočky, a bez své rodiny, která mne celou dobu podporovala. Všichni dohromady mne a mého ducha udržovali naživu. Měla jsem velké štěstí v mnoha ohledech a za celá ta léta ve vězení, jak v Thajsku, tak i v Británii, jsem se jen zřídka cítila skutečně osamělá. Všem těmto lidem jsem navěky vděčná za jejich přátelství a sílu, kterou mi dávali. Děkuji vám. Sama bych tuto zkoušku nepřežila.

Je mnoho lidí, kterým bych ráda poděkovala osobně za jejich pomoc a podporu, ale na to zde nemám dost místa. Vděčnost je těžké vyjádřit pouhými slovy, ale nevím, jak jinak bych mohla splatit svůj dluh vůči vám všem. Děkuji vám všem za podporu a za všechny ty dopisy, které jste mi psali. Vaše přátelství, modlitby a povzbuzování mi daly odvahu a sílu to všechno překonat.

Jsem vděčná tolika lidem, ale ráda bych poděkovala zejména:

Jeho Veličenstvu králi Thajska za to, že mi prominul zločin, který jsem spáchala v jeho nádherné zemi, a za to, že mi navrátil život.

Olivii a Victoru za obranu určitých osob.

Khunu Tawitchaiovi, mému bangkockému obhájci, který byl víc než tři roky loajální a spolehlivý a zajistil mi minimální možný trest za zločin, který jsem spáchala v jeho zemi. Je těžké najít dobrého právníka, ale on je rozhodně jedním z nich.

Jean Sharpeové, která pro mne znamenala mnohem víc než jen zástupkyni ambasády a která „za mne kopala“ hlavně v prvních letech mého uvěznění. A také všem ostatním členům konzulárního personálu britské ambasády v Bangkoku.

Organizaci Prisoners Abroad, která mne bez ustání emocionálně i finančně podporovala, a která nabízí záchranné lano všem Britům, kteří se v zahraničí ocitli ve vězení.

Julii, která za mnou do LardYao docházela se železnou pravidelností. Sdílela moji bolest, pomáhala mi zahánět pocit izolace a udržet si zdravý rozum. Tebe mi seslal samotný bůh.

Jamesovi a Mary Mackayovým a Matthewovi Rodgerovi za to, že mi nepřestali věřit a přiměli skotskou církev, aby se vyjádřila v můj prospěch. Vaše důvěra a trvalé přátelství mi dodávalo a stále dává naději.

Všem poslancům anglického parlamentu, poslancům skotského parlamentu (zvláště Noře Radcliffeové), radním, církevním hodnostářům, biskupům a arcibiskupům, kteří mne podporovali a otravovali kvůli mně britskou vládu. Zvláště chci poděkovat Malcolmovi Brucemu, poslanci za Liberální stranu, za neustálou podporu a úsilí a za zahájení odročovací debaty v Dolní sněmovně v můj prospěch. A samozřejmě Martinu Bellovi za to, že ten večer Malcolma podpořil. Díky vám oběma.

Vřelé díky všem, kdo se stali členy společnosti „Přátelé Sandry Gregoryové“, která vznikla v mém městě. Zvláštní poděkování Jackie Coxové za to, že vystupovala na moji obranu a za podporu, kterou mi vyjadřovala celá ta léta. Na vás na všechny nikdy nezapomenu.

Zvláště děkuji reverendovi Jimu Jackovi, že tolik podporoval moje drahé prarodiče a za všechny modlitby. Děkuji i Stanovi a Eddiemu z organizace Prison Fellowship.

Díky, Jamesi, za to, že jsi lepší, než jsem si myslela. Jsi stejně úžasný jako tvoje dárky.

Díky i Sue May, která brzy vstoupí do svého druhého desetiletí za mřížemi. Tvoje podpora a přátelství, které jsi mi dala v Durhamu, když jsem se rozpadala na kusy pod vahou deprese, mi to místo pomohly přežít víc, než si myslíš. Nevím, jestli se ti podaří přežít tu obrovskou nespravedlnost, která tě potkala. Buď silná, kamarádko, pravda nakonec vyjde na povrch.

Hrozně moc bych chtěla poděkovat svému nejlepšímu příteli Holroydovi za neocenitelnou věrnost a za to, jak se staral o můj dům. Skoro deset let jsi udržoval můj život venku pohromadě, abych se měla kam vrátit. Mám tě moc ráda.

Děkuji i Anthonymu McLallanovi za to, že mi pomohl znovu vybudovat život po propuštění z vězení a za to, že díky němu jsem mohla začít dělat něco, co jsem si vždycky přála. Udělal jsi pro mne mnohem víc než jen to, žes mi umožnil nabídnout své zkušenosti mladým lidem. Tvoje důvěra ve mne, věrné přátelství a upřímnost mi pomohly znovu najít víru v lidi a překonat, co se stalo. Jsi úžasný člověk, Tony.

A samozřejmě velikánský dík mým rodičům za to, že mne v tom nenechali. Byli jste a zůstáváte mojí sílou.

Tuto knihu bych asi nikdy nenapsala, kdyby mi v červnu 2001 nezavolal Michael Tierney, jestli se do toho nechci pustit. Vím, že pracovat se mnou není lehké, ale s tebou také ne, M.! Léta v kriminále mě naučila podezírat a nedůvěřovat lidem, takže jsem o Michaelovi často pochybovala. Pochybovala jsem o jeho integritě, jeho schopnostech, o jeho upřímnosti. Mýlila jsem se. Byla pro mne čest, že jsem s ním mohla spolupracovat, a musím mu poděkovat za nekonečnou trpělivost, vedení a neuvěřitelnou hloubku jeho pochopení po celé měsíce, kdy jsme na knize pracovali. Děkuji.

Mnoho díků také Kath, Michaelově skvělé ženě, za její podporu, porozumění a nekonečnou trpělivost.

Michael Tierney

Dovedu si představit, jaké to je, když vás nějaký cizí chlap z Glasgowa neustále postrkuje, tlačí a přemlouvá, takže děkuji Sandře za to, že mi to dovolovala s otravnou pravidelností. Její trpělivost – i přes naše občasné „rozchody“ během práce na tomto projektu – velice oceňuji. Doufám, že jsem Ti neudělal medvědí službu. Užívej si Oxfordu.

V redakci nakladatelství Vision děkuji Sheeně Dewanové, Stelle Woodové i ostatním za to, že uznali, že Sandra má co říct, díky i za vaše komentáře a rady.

V redakci deníku Herald si zaslouží poděkování mnoho lidí. V knihovně mi pomáhaly vyhledávat zdroje Angela Laurinsová, Sarah Stewartová a Natalie Busheová. V redakci mne podporovali Kathleen Morganová, Hugh MacDonald, Cate Devineová, Dawn Milerová, Loma Martinová, Elaine Livingstoneová, Susan Swarbricková, Barclay McBain, Chris Starrs a Keith Sinclair. Děkuji i redakci časopisu Herald. Každý pátek mi naslouchali Ron McKennna, Jonathan Russell a Craig McGill. Díky. A také Campbell Gunn. Za přátelství děkuji i Brianu Savegeovi.

Dva týdny předtím, než měl být hotový rukopis odevzdán, postihlo mého otce Johna masivní krvácení do mozku, které ho málem zabilo. Večer předtím jsem s ním po telefonu o knize mluvil a věděl, že se velice těší, až vyjde. Následující dva týdny jsem kvůli němu pracoval každý den dlouho do noci. Sice je ještě pořád v nemocnici, ale vím, že on i moje matka Catherine jsou pořád se mnou a nikdy jim nebudu moci dost poděkovat za to, co pro mne dělali a dělají. Vychovali devět dětí. Pořád nevím, jak to dokázali. Lásku i poděkování posílám svým bratrům a sestrám, Lorraine, Maureen, Iainovi, Fioně, Markovi, Catherine, Vincentovi a Claire. Lásku posílám jako vždy i svým synovcům a neteřím. Važme si toho, co máme.

Děkuji zdravotním sestrám a doktorům v nemocnici Stobhill Hospital a Southern General Hospital v Glasgow. Každému, kdo se modlil za Velkého J. T. a dalším, které jsem zapomněl uvést, se omlouvám. Myslím na vás.

Děkuji Kathleen, své krásné ženě, Tvoje trpělivost nezná mezí. Děkuji Ti za všechno. Na světě není dost díků za moji dceru, Mahoney, a mého syna, Gabriela. Jsou to andílci.

Sandra Gregoryová, Michael Tierney

Zapomeňte, že jste měli dceru

Z anglického originálu Forget You Had A Daughter

vydaného roku 2002 nakladatelstvím

Vision Paperbacks, London UK

přeložil Zdeněk Hnilička

Odpovědná redaktorka Zuzana Voráčová

Obálka a sazba René Senko

Technická redaktorka Zuzana Klimplová

Tisk a knihařské zpracování

Těšínské papírny, s. r. o.

Jako svou 485. publikaci

vydalo nakladatelství JOTA, s. r. o.

Křenová 19, 602 00 Brno

Redakce: 537 014 208

Expedice: 537 014 214

Obchodní oddělení / fax: 537 014 203

e-mail: jota@jota.cz

www.jota.cz

v Brně roku 2003

Počet stran 262

Vydání první

ISBN 80-7217-246-8

Britská učitelka Sandra Gregoryová si dva roky užívala života v Bangkoku. Po vojenském převratu se ale její život začal hroutit - přišla o práci, vážně onemocněla a brzy se ocitla bez peněz. Zoufale toužila vrátit se domů, ale nechtěla rodiče žádat o peníze, takže souhlasila s nabídkou propašovat přes bangkocké letiště heroin. Byla však zatčena a odsouzena k pětadvaceti letům vězení. Nejdříve strávila čtyři a půl roku ve známém vězení LardYao, přezdívaném „bangkocký Hilton“, příbytku masových vrahů, maniaků, a dokonce i jednoho kanibala. V roce 1997 byla přemístěna do Británie, kde si odseděla další tři roky v několika věznicích, včetně jednoho s nejvyšší ostrahou. Scény popisující brutalitu, násilí a ponížení, kterých byla svědkem jak v Thajsku, tak i v Británii, jsou silné a nezapomenutelné - být tady, to je pomalé mučení, udržují mne tu naživu, abych mohla trpět. Úžasná vůle a vnitřní síla i podpora rodičů jí nakonec pomohou udržet si zdravý rozum a přežít. Sandra byla propuštěna v roce 2000 poté, co jí thajský král udělil milost. Sugestivním vyprávěním o své zkušenosti přináší obraz mrazivé reality a zároveň varuje, že se něco podobného může stát každému. Snad tato kniha uchrání mnoho dalších před podobným osudem.

.

Můj první Nový rok v LardYao. Všechna tato děvčata pracovala v pekárně. Bylo to poprvé a naposledy, kdy nemusely mít „uniformy“. Ten den hrály představení, aby pobavily velitelku věznice.

Dožaduji se pozornosti princezny Anny v tělocvičně věznice Holloway. Je prezidentkou nadace Save The Children a ten den se přišla podívat na naše cvičení s postiženými dětmi.

Konečně na svobodě. Máma, já a táta, červenec 2000

Table of Contents

Úvod

„Prásk, v Thajsku chcípneš“

Třídní akt

Opiová hora

Ve zdraví i v nemoci

Nothing Like the Sun

Sebevražda je bezbolestná

Vězeň č. 228/36

Lapiduši

Domácí násilí

Umění přežit

Klokani

Dělám potíže

Dům hrůzy

Vězenští ptáčci

„Tak sbohem…“

Držím klíče

Poděkování