Sue Graftonová

S… jako SMRT

1

Sobota, 4. červenec, 1953

Když Liza Mellincampová vzpomíná na den, kdy viděla Violet Sullivanovou naposled, živě se jí vybaví barva Violetina japonského hedvábného kimona, odstín blankytná modř, o kterém Liza ve svých tehdejších čtrnácti letech ještě ani nerušila, že se mu tak říká. Na zádech mělo kimono vyšitého draka, podivné stvoření s psí hlavou a prohnutým tělem, vyvedené v brčálově zelené a oranžové barvě. Z huby drakovi šlehaly plameny, pokroucené jazýčky rudé jako krev.

Toho dne dorazila Liza do domu Sullivanových někdy kolem šesté. Violet měla jako vždycky v plánu odejít ve čtvrt na sedm a jako vždycky ještě nebyla ani oblečená, ani učesaná. Vstupní dveře ji přivítaly otevřené, a než se k nim Liza přiblížila, začala Baby, Violetin tříměsíční zlatý špic, skákat jako pominutá a do toho kvíkat a ňafat takovým tím

štěněcím způsobem, přičemž dělala packami díry do sítě proti hmyzu natažené na dveřním rámu. Měla malá černá očka, malý černý nos jako knoflík a malou růžovou mašličku připevněnou patrně lepicí páskou k chlupům na čele. Violet ji od někoho dostala asi před měsícem a teď na psovi strašně lpěla, všude ho s sebou nosila ve slaměné brašně přes rameno. Liza neměla Baby ráda a už dvakrát, když nebyla Violet doma, zavřela psa do skříně, aby nemusela poslouchat jeho pitomé ňafání. To se naučila od Foleyho, který fenku nesnášel snad ještě víc.

Liza zaklepala na rám dveří, což bylo přes štěkání psa sotva slyšet. Z hloubi domu se ozvala Violet: „Pojď dál!

Jsem v ložnici.“

Liza tedy otevřela rám se sítí proti hmyzu, zatlačila nohou dovnitř psa a přes obývák zamířila do ložnice, kterou sdílela Violet s Foleym.

Liza ovšem bezpečně věděla, že Foley často končí na gauči v obýváku, zvlášť když přijde domů nalitý, což se stávalo téměř každý večer, a zvlášť když Violet zbije, takže s ním pak dlouho nemluví. Foley nesnášel, když s ním nemluvila, jenže měl většinou výčitky, že ji ztloukl, tak se nikdy nezmohl na odpor. Všem ostatním, kdo byli ochotni ho poslouchat, pak vykládal, že si za to stejně může sama.

Za všechny průsery, co se staly Foleymu, mohl někdo jiný.

Baby přiťapkala za Lizou do ložnice, kulička chlupů chvějící se nervní energií, jejíž výboje kulminovaly v ocasu.

Byla příliš malá, než aby sama vyskočila na postel, tak se Liza sehnula a vysadila ji tam. Na posteli už ležela Daisy, Violetina dcera s vlásky jako koudel, a četla si komiks Little Lulu, který dostala od Lizy při minulém hlídání, což bylo včera večer. Daisy hodně připomínala kočku, pořád s vámi byla v jedné místnosti, ale dělala, že ji zajímá něco úplně jiného. Liza se posadila na jedinou židli v pokoji. Když se tam stavovala před chvílí, stály na židli dvě velké hnědé papírové tašky, prý pár věcí na charitu. Jenže Liza mezi nimi poznala některé Violetiny oblíbené hadříky, a tak se docela divila, proč dává Violet na dobročinnost své nejlepší oblečení. Teď už tam hnědé papírové tašky nebyly a Liza věděla, že udělá nejlíp, když se o nich nebude zmiňovat.

Violet neměla vyptávání ráda. Co chtěla, abyste se dozvěděli, vám mileráda a bez okolků pověděla sama, a do toho ostatního vám nic nebylo.

„No není roztomilá?“ rozplývala se Violet. Mluvila ale o psovi, ne o sedmileté dceři.

Liza se k tomu nevyjadřovala. Jen uvažovala, jak dlouho bude muset snášet toho špice, než se Violet zase vrátí. Violet seděla na stoličce před toaletním stolkem s velkým zrcadlem, na sobě sytě modré kimono s drakem na zádech.

Zatímco Liza přihlížela, rozvázala Violet jeho pásek a nechala si ho volně sklouznout z ramen, aby se podívala na modřinu velikosti Foleyho pěsti, kterou měla kousek nad levým prsem. Liza ji viděla hned třikrát, protože zrcadlo

bylo zavírací a mělo tři části. Violet měla jinak drobnou postavu, rovná záda a pokožku hladkou a bezvadnou. Na zadku se jí dělaly dolíčky a v místech, kde se dotýkal židličky, se pochopitelně mírně rozplácl.

Violet vůbec netrápilo, že ji Liza vidí svlečenou. Často se stávalo, že když Liza přišla hlídat, vyběhla Violet úplně nahá z koupelny, jelikož právě odložila ručník, aby si mohla pod kolena nanést trochu kolínské. Liza se snažila koukat jinam, zatímco se Violet zvedla a začala přecházet po místnosti, přičemž se na chvíli zastavila, aby si zapálila cigaretu značky Old Gold, kterou stejně nakonec nechala na popelníku. Jenže Lizu pohled na Violetino tělo nesmírně přitahoval. Ať šla Violet kamkoli, pohledy všech se za ní obracely. Měla útlý pás a plná ňadra, která se jí zlehka pohupovala na hrudi, asi jako pytlíky téměř naplněné pískem. To Liza měla prsa, kterými tak tak zaplnila košíčky podprsenky velikosti AA, kterou si kupovala. Přesto její kluk, Ty, pokaždé, když je vzal do ruky, zavíral oči a začal přerývaně dýchat. Po chvilce líbání jí začal i přes její protesty rozpínat blůzku, kterou jí nakonec také rozepnul, načež odsunul košíček podprsenky a lačně uchopil její mladistvé ňadro do dlaně. Pak vzal Lizinu ruku a přiložil si ji do rozkroku a pevně sevřel stehny, což z jeho strany provázel zvuk na pomezí stenu a zakňučení.

V kostele po nedělní škole vždycky pastorova žena dívky varovala před „tvrdým pettingem“, který se zjevně

nedoporučoval, ježto to byla nejrychlejší cesta k pohlavnímu styku a dalším formám nemravného chování. Lizinu nejlepší kamarádku Kathy už přijali za členku Hnutí za morální výchovu, které hlásalo absolutní poctivost, absolutní upřímnost, absolutní nesobeckost a absolutní lásku. A právě to posledně jmenované tolik učarovalo Lize. S Tyem spolu začali chodit v dubnu, i když se mohli vídat jen málo. O

jejich vztahu se totiž nesměla dozvědět jeho tetička kvůli tomu, co se mu stalo na předešlé škole. Liza se nikdy dřív nelíbala a nikdy nedělala ty věci, do kterých ji Ty zasvětil, když byli spolu. Samozřejmě mu nedovolovala úplně všechno, přesto však nespatřovala žádné nebezpečí v tom, že laskal její prsy a dělalo mu to dobře. A přesně stejného názoru byla i Violet. Když se jí Liza nakonec svěřila, Violet prohlásila: „Ale prosím tě, drahoušku, co ti to udělá? Nech ho, ať si užije. Je to velkej fešák, a když mu to nedovolíš ty, dovolí mu to jiná.“

Violet si barvila vlasy načerveno, do takového oslnivého odstínu někde mezi oranžovou a rudou, který měl vypadat přirozeně. Měla zářivě zelené oči a malovala se rtěnkou v barvě sytě růžových růží. Ty její rty také trochu růže připomínaly, jejich okvětní lístky, jak byly plné a vykrojené.

Vypadaly na jejích ústech jako hedvábný lem. Pokožku měla jemnou s takovým zvláštním zlatavým nádechem, trochu jako pradávný pergamen. To Lize se naproti tomu pořád dělaly pupínky, a když měla své dny, většinou úplně

„vykvetla“. A zatímco Violet měla vlasy lesklé jako z reklamy na šampon Breck, Lize se krabatily a třepily u konečků od trvalé Toni Home Permanent, kterou dostala minulý týden od Kathy. Kathy si špatně přečetla návod a pěkně Lize vlasy oddělala. Ještě teď jí po tom přípravku páchly trochu jako pukavce.

Violet opravdu ráda chodila za zábavou, a tak Liza hlídala malou Daisy třeba i třikrát čtyřikrát do týdne. Foley se také většinu večerů nezdržoval doma, sázel do sebe pivka v zapadáku jménem Blue Moon, což byl jediný bar ve městě. Pracoval na stavbě a po práci potřeboval vždycky trochu „svlažit hrdlo“, jak tomu s oblibou říkal. Prohlašoval, že přece nebude trčet doma a hlídat Daisy, no a ani Violet o to nestála, když věděla, že si Foley někde užívá. Přes školní rok si Liza u Sullivanových dělala domácí úkoly, samozřejmě až když uložila malou Daisy do postele. Někdy se za ní stavil Ty nebo Kathy, se kterou si pak četly filmové časopisy. Zábavnější byl pochopitelně časopis True Confessions, jenže Kathy měla strach, že je plný nečistých myšlenek.

Violet se na Lizu usmála, jejich pohledy se na okamžik střetly, dokud se zase Liza nepodívala jinam. Violet se raději usmívala se zavřenou pusou, aby nebyl vidět ulomený zub, který měla na svědomí rána Foleyho pěstí a následný náraz na dveře. Violet měla Lizu ráda. Ona to věděla a hřálo ji to u srdce. Její náklonnost ji naplňovala ochotou pro tu ženu

udělat cokoli, přiběhnout na zapískání jako pejsek.

Po důkladné prohlídce ňader si přes sebe Violet zase přehodila kimono a zavázala jeho pásek na uzel. Zhluboka potáhla z cigarety, kterou zase odložila na popelník, aby se mohla nalíčit. „Tak jak jseš na tom s tím svým frajerem?“

„Dobře.“

„Dávej si ale pozor. Víš, že nemá s nikým chodit.“

„Vím. Říkal mi to, a podle mě je to nespravedlnost.“

„Spravedlnost nespravedlnost, jeho tetu by trefil šlak, kdyby se dozvěděla, že je to mezi váma vážný, zvlášť kdyby přišla na to, co jsi zač.“

„Vážně díky. Co jsem jí jako udělala?“

„Myslí si, že bys na něj měla špatnej vliv, když se tvoje matka s tvým otcem rozvedla.“

„To ti říkala?“

„Víceméně,“ odtušila Violet. „Potkala jsem ji v obchodě a tahala ze mě rozumy. Někdo vás s Tyem viděl a hned jí to vyzvonil. Kdo to byl, se mě neptej, protože si to nechala pro sebe. Říkala jsem jí, jestli se náhodou nezbláznila. Byla jsem samozřejmě slušná, ale zase jsem si dala záležet, aby to jasně pochopila. Takže, jednak jsem jí vylíčila, že by tvoje matka nikdy nedopustila, abys měla vážnou známost v tomhle věku. Je ti sotva čtrnáct… to je přece směšný, povídám jí. A druhak, přece by ses nemohla s Tyem scházet, když trávíš všechen čas u mě. To ji zřejmě uspokojilo, i když mám pocit, že mě nemá o nic radši než tebe. Nejspíš

nejsme pro toho jejího synovečka dost nóbl. Pak se trochu rozpovídala a milostivě mi pověděla, že si prej na sebe na jeho minulý škole nějaký děvče upletlo pěknej malér, jestli mi rozumíš.“

„Já vím. Říkal mi, jak ho to mrzí.“

„Prokázal jí nesmírnou laskavost. Zbouchnul ji. No, neměla ta holka štěstí?“

„No, to už je teď jedno.“

„Něco ti povím a můžeš mě vzít za slovo. Nevěř žádnýmu chlapovi, co se ti chce za každou cenu dostat do kalhotek.“

„I když mě miluje?“

„Zvlášť když tě miluje! A ještě horší je, když ty miluješ jeho.“

Violet vzala řasenku a začala si malovat řasy. Naklonila se trochu blíž k zrcadlu, aby dobře viděla, co dělá. „V

ledničce najdeš limonádu a balení vanilkový zmrzliny, kdybyste s Daisy dostaly chuť.“

„Díky.“

Zašroubovala štěteček řasenky zpátky a rukou si ovanula obličej, aby jí výrazně černé řasy uschly. Pak otevřela truhličku se šperky a vytáhla šest tenkých stříbrných náramků, které si jeden po druhém navlékla na pravou ruku.

Rychle zakroutila zápěstím a náramky zacinkaly jako malé zvonečky. Na levou ruku si připnula hodinky, které měly černý tenký kožený řemínek. Ještě bosa se zvedla a

přistoupila k šatníku.

Místnost nenesla moc známek toho, že ji obývá také Foley, pokud vůbec nějaké. Šaty měl v almárce, která stála v koutě Daisyina pokoje, a Violet s oblibou říkávala: „Sám ví, co je pro něj nejlepší. Aspoň si nestěžuje.“ Liza přihlížela, jak věší kimono na háček ve skříni. Pod ním měla už jen průsvitné nylonové kalhotky, ale podprsenku žádnou. S tím se neobtěžovala. Vklouzla do sandálů a sklonila se, aby si zapnula přezku. Prsa jí přitom volně plandala. Pak si navlékla bílé letní šaty s puntíky v barvě levandule, vzadu na zip. Se zipem jí Liza musela pomoci. Šaty jí padly jako ulité, a pakliže si Violet byla vědoma, že jí skrz látku vystupují bradavky připomínající dvě mince pod ubrusem, nedávala to na sobě nijak znát. Liza měla ze své postavy trochu komplexy. Začala se zakulacovat někdy ve dvanácti letech. Nosila volné bavlněné halenky, obvykle od firmy Ship’n Shore, a většinou si až moc dobře uvědomovala, kdykoli jí skrz látku prosvítala podprsenka. Ve škole se z toho důvodu, hlavně kvůli klukům, cítila dost trapně. Tyovi bylo už sedmnáct, a jelikož ho přeložili z jiné školy, nechoval se zdaleka tak pitomě jako ostatní, kteří prděli na pusu a dělali přisprostlá gesta, jako třeba že si mávali rukou před poklopcem.

Liza se zeptala: „Od kolika hodin je ten ohňostroj?“

Violet si ještě jednou obtáhla rty rtěnkou a pak je přitiskla jeden na druhý a nános stejnoměrně rozetřela.

Přiklopila víčko. „Až se setmí. Podle mě tak v devět,“

odpověděla. Naklonila se k zrcadlu, obtiskla rty do ubrousku a pak si ukazováčkem setřela nechtěné šmouhy ze zubů.

„Vrátíte se s Foleym hned pak domů?“

„Ne, zřejmě se ještě stavíme v Moonu.“

Liza nechápala, proč se na to vůbec ptá. Vždycky to dopadlo stejně. Vždycky se vraceli až tak s druhou hodinou ranní. Liza, celá ospalá a utahaná, si od nich vzala své čtyři dolary a za tmy doklopýtala domů.

Violet si spojila vlasy do ohonu, ten zakroutila a zvedla nahoru, aby zkusila, jak to vypadá. „Co myslíš? Nahoru nebo dolů? Pořád je mám rozevlátý jako divoženka.“

„Dolu je to lepší.“

Violet se usmála. „Pro krásu se musí trpět. Koukám, že ses přece jen něco naučila.“ Rozpustila si vlasy a pohodila u toho hlavou, takže se jí v kaskádách rozprostřely po zádech.

A přesně tenhle sled událostí si Liza zapamatovala, začátek, prostředek a konec. Bylo to jako krátký film, jako smyčka, která se zacyklila. Daisy, jak si čte komiks, nahá Violet, které pomáhá dopnout puntíkované letní šaty. Violet, zvedající si vlasy nahoru, aby vzápětí pohodila hlavou a utopila se v rudých záplavách. Vzpomínka na Tye Eddingse, která se tam vloudila kvůli tomu, co se stalo pak. Další a také poslední krátký okamžik, který se jí vryl do paměti, přišel asi za dvacet minut. Liza seděla v zatuchlé a nepříliš uklizené koupelně, kde se všude povalovaly zavlhlé ručníky.

Daisy, jemné vlásky schované pod čepicí s nařaseným kanýrem, si právě dopřávala koupel. Ráchala se ve vaně plné pěny, kterou nabírala do dlaní a dávala si ji na ramena jako kožešinové boa. Po každém koupání Liza Daisy oblékla do pyžámka s panenkami a dala jí pilulku, kterou tam pro ni vždycky nechala před odchodem Violet.

Vzduch v koupelně těžkl stoupající parou a teplou vůní borovic linoucí se z pěny, kterou Liza přilila pod tekoucí kohoutek. Teď seděla na přiklopené záchodové míse a dávala pozor, aby Daisy neprovedla nějakou nerozvážnost, třeba aby se neutopila nebo si nevetřela mýdlo do očí.

Pomalu se začínala nudit, protože hlídání bývalo po odchodu Violet vždy nesmírně ubíjející. Dělala to jen proto, že ji o to Violet požádala. Kdo by jí dokázal odmítnout?

Televizi Sullivanovi neměli. Jediná rodina ve městě, která ji měla, byli Cramerovi. Liza s Kathy se na ni dívaly po škole prakticky každé odpoledne, ačkoli postupem času se jí Kathy začala uzavírat. Částečně za to mohl Ty, částečně to bylo kvůli Violet. Kdyby si Kathy prosadila svou, trávila by s ní Liza každou volnou chvíli. Zpočátku byla s Kathy legrace, ale teď se Liza nějak nemohla zbavit dojmu, že ji svazuje.

Liza se naklonila a zajela rukou pod vodu ve vaně, když

tu náhle strčila do dveří hlavu Violet, v náručí Baby. Psisko na ně rozverně zaštěkalo, černá očka rozzářená takovým tím vděčným psím štěstím. Violet povídá: „Heleď, Lies, já

padám. Uvidíme se pak.“

Violet jí s oblibou říkala Lies, což byla zkrácená a dosti originální verze jména Liza, nebo to tak Lize alespoň připadalo.

Daisy našpulila obličej a zvedla bradu. „Pusu!“

Violet se na ni podívala. „Pusu? Tak dobře, ale jenom odsud, beruško. Máma si teď nanesla rtěnku a nechce si to rozmazat. Buď hodná a ve všem poslouchej Lizu.“

Poslala Daisy vzdušný polibek. Holčička dělala, jako že ho chytla, načež mámě poslala také jeden zpátky. Při pohledu na ni se celá rozzářila a pravdou bylo, že Violet vypadala skutečně nádherně. Liza jí zamávala, dveře se zavřely a do koupelny spolu s chladným vzduchem zvenčí zavanula Violetina kolínská.

2

Záhada Violet Sullivanové mi spadla do klína, když mi zatelefonovala Tannie Ottweilerová, kterou jsem poznala přes přítele, nadporučíka Dolana z oddělení vražd, s nímž jsem spolupracovala loni na jaře. Mé jméno je Kinsey Millhoneová a mám oprávnění provozovat lehce nezvyklou živnost soukromé vyšetřovatelky. To zpravidla čítá nějakých dvanáct patnáct případů ročně, které bývají dosti různé, ale nejčastěji ověřuji podezřelé okolnosti pojistných smluv ve prospěch rozhořčených manželek, které právě procházejí více či méně komplikovaným rozvodovým řízením. S

nadporučíkem Dolanem se mi dělalo skvěle, protože mi na čas dovolil uniknout všemu tomu papírování a poslal mě konečně do terénu.

Sotva mi do ucha zazněl Tanniein hlas, vytanula mi na mysli zhruba tato představa: čtyřicet let, pohledná v obličeji, nalíčená málo, popřípadě vůbec, tmavé vlasy sepnuté vzadu želvovinovými hřebínky, zahalená do oblaku cigaretového kouře. živila se jako barmanka a příležitostná servírka v takovém zaplivaném pajzlu u nás ve městě, kterému se říká U Šejdíře Petříka. A právě tam mě Dolan poprvé přemluvil ke spolupráci. On a jeho kamarád Stacey Oliphant, penzionovaný vyšetřovatel z okresního úřadu šerifa Santa Teresy, tehdy dělali na případu nevyřešené vraždy, která ležela zapomenutá v policejním archivu přes osmnáct let.

Ani jeden z nich se netěšil právě pevnému zdraví, a tak mě požádali, zda bych za ně nezastala náročnější běhání. Tannie Ottweilerová se mi spolu s tou zakázkou už navždycky zapsala do paměti a obojí ve mně vyvolávalo ty nejlepší pocity. Několikrát jsem ji od té doby potkala, ale prohodily jsme spolu vždy jen pár zdvořilostních frází, což platilo i pro tento okamžik. Tušila jsem, že při telefonování nejspíš kouří cigaretu, takže asi musela být kapánek nervózní.

Nakonec mi povídá: „Poslyšte, volám proto, že se chci zeptat, jestli byste se nestavila u nás v podniku a nedala řeč s jednou mojí kamarádkou.“

„Co by ne? V tom nevidím problém. Ale o čem se s ní jako mám bavit?“

„O její matce. Vzpomínáte na Violet Sullivanovou?“

„To těžko.“

„Ale no tak. Určitě si vzpomenete. Serena Station, kousek na sever od vás? Zmizela, je to pár let.“

„Jo aha, už vím. Málem jsem na ni zapomněla. To se ale stalo ve čtyřicátejch letech, ne?“

„Ne, tak dávno zas ne. Stalo se to 4. července roku 1953.“

To mi ale byly tři, posteskla jsem si v duchu. Teď jsme

měli září, rok 1987. Já v květnu oslavila sedmatřicet a pomalu jsem na sobě pozorovala, že si už začínám pamatovat události podle toho, kolik mi bylo let. Oprášila jsem pár matných vzpomínek „Proč mám pocit, že s tím nějak souviselo auto?“

„Protože zrovna dostala od manžela chevroleta, model Bel Air, a ten se ztratil taky. Parádní kára, pětimístný kupé.

Loni jsem viděla přesně to samý v jednom pořadu o autech.“

Slyšela jsem, jak potáhla z cigarety. „Říká se, že snad měla poměr a utekla s milencem.“

„To se stává každý den.“

„To mi povídejte. Měla byste slyšet ty pohnutý historie, co mi tu lidi vykládají u piva. Práce na baru mi úplně změnila pohled na svět. Každopádně řada lidí má za to, že Violet oddělal její starej, jenže na to neexistuje jedinej důkaz. Nenašlo se tělo ani ta kára, ani jinej důkazní materiál, takže kdoví?“

„A co s tím má společného její dcera?“

„Daisy Sullivanová je moje stará kamarádka. Přijela na dovolenou a pár dní u mě přespávala. Já taky vyrůstala v severním okrese, takže se známe už od dětství. Od základky až do střední chodila na stejnou školu, o dva roky níž. Je jedináček a věřte mi, že ta záležitost s matkou ji dost poznamenala.“

„To jako jak?“

„Tak předně pije, a když se napije, tak flirtuje, a když flirtuje, nabrnkne si vždycky toho největšího blba, co se zrovna namane. Má strašnej vkus na chlapy…“

„To má půlka ženských, co znám.“

„Jasně, ale s ní je to ještě horší. Ona totiž pořád hledá ‚pravou lásku‘, jenže absolutně netuší, co to je. Tedy, ne že já bych to tušila, ale aspoň si ty pitomce neberu. Ona je naproti tomu už čtyřikrát rozvedená a dusí v sobě hromadu vzteku. Jsem jediná kamarádka, co má.“

„A čím se živí?“

„Dělá zapisovatelku na klinice. Sedí od rána do večera v takovým malým kanclíku, na uších sluchátka, a zapisuje všechny ty bláboly, co jí diktujou doktoři, aby je zanesla do karet. Není z toho sice přímo nešťastná, ale pomalu jí dochází, jak omezený má obzory. Její svět se pořád zmenšuje, až se jednou zmenší do velikosti rakve. Má pocit, že nikdy nebude sama sebou, dokud nezjistí, co se tehdy stalo.“

„To zní, jako by to trvalo už léta. Kolik je jí let?“

„No, mně bude tenhle měsíc třiačtyřicet, takže Daisy musí bejt čtyřicet nebo čtyřicet jedna… jedno nebo druhý.

Sotva si pamatuju, kolik je mně, natož jí. Vím ale jistě, že když od nich odešla její matka, bylo jí sedm.“

„A co otec? Kde tomu je konec?“

„Pořád jsou v kontaktu, ale udělal si ze života peklo.

Nikdo s ním nechce nic mít. Lidi ho zavrhli, jako se to dělávalo, když jsme ještě žili v kmenech. Ten chlap je učiněnej přízrak. Heleďte, chápu sice, že se to stalo už hrozně dávno, ale ona to myslí fakt vážně. Jestli to udělal, potřebuje se to dozvědět, a jestli to neudělal, dovedete si představit, jakou jí tím prokážete službu? Vůbec netušíte, jak je z toho mimo. A on koneckonců taky.“

„A není na to už trochu pozdě?“

„Myslela jsem, že ráda zdoláváte překážky.“

„Třicet čtyři let starý? Děláte si srandu?“

„Nemyslím, že je to zas taková hrůza. Jasně, možná uplynulo pár let, ale dívejte se na to takhle: třeba vrah mezitím uzrál a probudilo se v něm svědomí.“

„Proč si o tom nepromluvíte s Dolanem? Ten bude znát detektivy ze severu. Třeba vám dokáže pomoct nebo vás aspoň někam nasměruje.“

„Bohužel. Už jsem s ním mluvila. Se Staceym jedou teď na tři neděle někam na ryby. Proto mě taky odkázal na vás.

Říkal, že jste v těchhle věcech jako buldok.“

„No, toho si sice nesmírně vážím, ale vážně nemám pocit, že bych zvládla vystopovat ženu, co zmizela před třiačtyřiceti léty. Ani bych nevěděla, kde začít.“

„Co takhle si přečíst články z tehdejších novin.“

„To se rozumí samosebou, ale to zvládne určitě i Daisy.

Pošlete ji do knihovny, do oddělení tiskovin a –“

„Už to všechno oběhala. Říkala, že vám ty papíry ochotně věnuje.“

„Tannie, nechci vás odbývat, ale ve městě působí ještě

nejmíň deset dalších detektivů. Zkuste jednoho z nich.“

„To se mi právě nechce. Víte, jak dlouho by mi trvalo jenom je do věci zasvětit? Vy jste aspoň o Violet Sullivanový slyšela. To se o většině ostatních říct nedá.“

„Jo, jenže jsem slyšela i o Jimmym Hoffovi, ale to pořád neznamená, že po něm hned začnu pátrat.“

„žádám vás jenom, abyste si s ní promluvila –“

„Nemá smysl s ní o čemkoli mluvit –“

„Víte co,“ přerušila mě. „Přijďte K Šejdíři Petříkovi a já vám udělám sendvič. Gratis, napíšu to na sebe. Vy nebudete muset udělat vůbec nic, jenom si ji poslechnout.“

To stačilo. Při zmínce o jídle jsem přestala o čemkoli přemýšlet. Sendvič, o kterém byla řeč, byla specialita podniku a Dolan o něm tvrdil, že je to jediná věc, kterou stojí za to si tam objednávat, kořeněný salám na kaiseržemli zapečený s paprikovým sýrem. Tannie to ještě vylepšila přidáním volského oka, které vždycky posadila pěkně navrch. Trochu se stydím, že jsem se nechala přesvědčit tak snadno. Podívala jsem se na hodinky: 11:15.

Měla jsem hlad jako vlk. „Kdy?“

„Co třeba teď hned? Bydlím jen půl bloku odtamtud.

Daisy dorazí pěšky dřív, než sem stačíte přijet.“

*

Rozhodla jsem se ujít těch šest bloků, které mě dělily od Šejdíře Petříka, také pěšky, abych oddálila náš rozhovor.

Bylo typické zářijové ráno, den, jako když vezmete přes kopírák ten včerejší: slunce svítilo jako zjednané, dávno rozehnalo ranní mraky, přičemž nejvyšší denní teplota se mohla vyšplhat určitě nad třicet stupňů Celsia, a ta nejnižší zase slibovala noc strávenou pod prošívanou dekou. Nad hlavou se mi slétali stěhovaví ptáci, kteří s příchodem podzimu tvořili hejna a chystali se na dalekou cestu do zimních krajin. To byla ta lepší stránka života v jižní Kalifornii. Tu horší představoval neustálý stereotyp.

Dokonce i pěkné počasí se může zajídat, když je pořád stejné.

Ten týden se místní policisté pilně připravovali na Kalifornskou konferenci věnovanou prevenci trestné činnosti, která se měla konat od středy do pátku, a tak jsem věděla, že Cheney Phillips, který dělal zástupce náčelníka policie Santa Teresy, na mě nebude mít celou dobu čas. Mně to ale naprosto vyhovovalo. Coby žena od přírody svárlivá kdykoli uvítám trochu samoty. S Cheneym spolu „chodíme“

už tři měsíce, pakliže slovem „chození“ lze označit vztah mezi rozvedenými třicátníky, kterým pomalu, leč jistě táhne na čtyřicet. Příliš jsem nerozuměla tomu, jaké se mnou má Cheney úmysly, ale nečekala jsem, že by se mu snad chtělo podruhé do ženění. Kdo by také toužil komplikovat si život?

Být pořád spolu a tak, to člověku dovede lézt na nervy.

Dokonce i bez toho, abych si vyslechla Daisyinu pohnutou historii, jsem si dokázala hravě spočítat, jaké mám šance. Vůbec jsem netušila, jak pátrat po ženě, kterou přes tři desítky let nikdo neviděl. Pokud byla naživu, musela mít nějaký důvod, proč se vypařila a proč nechala svou jedinou dceru samotnou. Pak tady byl pochopitelně Violetin manžel.

Jakou ten v tom měl roli? Člověk by si řekl, že jestli stál o to ji najít, najal by si hned na začátku soukromého detektiva a nenechával by věc tak dlouho uležet, aby ji pak pracně musela oprašovat Daisy. Na druhou stranu, jestli věděl, že je mrtvá, proč zbytečně rozviřovat prach a utrácet peníze?

Můj problém ale byl, že mi byla sympatická Tannie, a jestli Daisy byla její kamarádka, automaticky tím v mých očích stoupla. Ne sice moc, ale dost na to, abych si poslechla, co měla na srdci. A přesně to byl důvod, proč jsem poté, co mi ji Tannie představila a co mi naservírovala ten sendvič, dělala, že pozorně poslouchám, namísto abych se celá poslintala. Kaiseržemle přede mnou totiž absolvovala následující proceduru: potření máslem a opečení na roštu, kde získala zlatavě hnědou barvu a křupavou kůrku.

Kolečka pikantního salámu se na ní topila v rozteklém sýru, Montery Jack s papričkami. Když jsem odklopila horní polovinu žemle, mrklo na mě volské oko, jehož žloutek byl krásně tekutý. Uvědomila jsem si, že až se do té dobroty zakousnu, vsákne se do pečiva. Byl zázrak, že jsem při tom pomyšlení nahlas nezavzdychala.

Mé společnice seděly obě naproti mně přes stůl. Tannie příliš nemluvila, abychom s Daisy snáz zapředly hovor. Jak jsem se na ni dívala, nechtělo se mi věřit, že je jen o dva roky mladší než Tannie. Tannie měla ve svých třiačtyřiceti pleť, na které se jasně podepsal počet vykouřených cigaret i hodin strávených na sluníčku bez dostatečně silného opalovacího krému. To Daisy měla obličej hladký a pleť světlou. Oči měla malé, světle modré a úzkostlivé, vlasy světle hnědé, poměrně řídké, stažené do ohonu a stočené do ledabylého uzlu, který držela pohromadě jakási dřevěná jehlice. Pár pramenů jí z uzlu vyklouzlo a já si v duchu tak nějak přála, aby tu jehlici vytáhla a uzel znovu zpevnila.

Měla příšerné držení těla, záda jak pecen chleba, ramena ohnutá, zřejmě že ji maminka v dětství nedloubala mezi lopatky a pořád jí neříkala, „nehrb se“. Také měla děsivě okousané nehty, dokonce tolik, že jsem si při pohledu na ně div neschovala vlastní konečky prstů do dlaní, aby se mi na ně náhodou nevrhla.

Zatímco jsem se já do sendviče pustila s chutí, ona se v tom svém nimrala a nechávala na kraji talíře sousta, která se jí z nějakých důvodů nezdála. Do úst dopravila vždy tak jedno ze tří. Bohužel mi nepřišlo, že se známe tak zase dlouho, abych se mohla nabídnout, že to klidně dojím. Zatím jsem nechávala hovor na ní, jenže uplynulo už třicet minut, a ona se pořád ne a ne rozhoupat. Měla jsem na ni jen přestávku na oběd, ne celý den. Tak jsem si řekla, že to zkrátka rozetnu. Utřela jsem si ruce do papírového ubrousku, zmuchlala ho do kuličky a odložila na kraj talíře.

„Tannie říkala, že byste prý ráda vypátrala svou matku.“

Daisy se podívala na kamarádku, jako by potřebovala povzbudit.

Když dojedla, začala si kousat nehet na palci, jako když si kuřák po obědě zapálí cigaretu.

Tannie se na ni malinko usmála. „Neboj, je to v klidu.

Přišla sem, aby si tě poslechla.“

„Nějak nevím, co říct. Je to dlouhá historie, taky dost složitá.“

„To už jsem pochopila. Tak proč třeba nezačnete tím, že byste mi pověděla, co přesně chcete?“

Daisy chvíli těkala pohledem po lokále za mnou, jako by hledala únikový východ. Dál jsem se na ni pokud možno shovívavě dívala a čekala jsem, až konečně promluví.

Snažila jsem se být trpělivá, jenže takovéhle mlčení ve mně vždycky probouzí chuť někomu nafackovat.

„Takže vy chcete… co vlastně?“ zeptala jsem se a rozhodila u toho rukama.

„Chci vědět, jestli je živá nebo mrtvá.“

„A máte nějaké tušení?“

„Ne. Nic, čemu by se dalo věřit. Vůbec nemám představu, a o to je to horší. Někdy mi připadá, že je to tak, jindy zase že jinak. Jestli žije, chci vědět, kde je a proč se mi nikdy neozvala. Jestli je mrtvá, bude to pro mě sice rána, ale aspoň budu vědět pravdu.“

„No, odpověď se bude dneska každopádně hledat dost

těžko.“

„Já vím, ale už takhle dál nemůžu žít. Celej život si říkám, co se jí asi stalo, proč odešla a jestli se chtěla vrátit, jenže jí v tom něco zabránilo.“

„A mohlo?“

„Možná je ve vězení nebo tak něco.“

„A to jste o ní celých těch třicet čtyři let neslyšeli?

Vůbec?“

„Ne.“

„Nikdo ji neviděl ani se nikomu neozvala?“

„Ne, aspoň pokud já vím.“

„A co její bankovní účet? Taky nevykazuje činnost?“

Daisy zakroutila hlavou. „Nikdy žádnej účet neměla, ani šekovou knížku.“

„Uvědomujete si, co to může znamenat? Bude nejspíš mrtvá.“

„Tak proč nás nevyrozuměli? Když odcházela, brala si kabelku. A v ní měla kalifornskej řidičák. Jestli měla nehodu nebo tak, určitě by nám někdo dal vědět.“

„Za předpokladu, že se našla,“ poznamenala jsem. „Svět není právě nejmenší místo. Mohla třeba sjet někde z útesu nebo zaplout i s autem do jezera. Občas se stává, že se po někom takhle slehne zem. Vím, že se s tím dost těžko smiřuje, ale taková je skutečnost.“

„Pořád musím myslet na to, že ji třeba někdo přepadl nebo znásilnil, nebo že třeba dostala nějakou těžkou chorobu. Třeba utekla, protože s tím nedokázala žít. Já vím, že to asi vyjde nastejno, ale i tak mi na tom záleží.“

„Vážně věříte, že se po těch letech najde?“

Naklonila se blíž ke mně. „Heleďte, mám docela slušnou práci a vydělávám docela slušný peníze. Můžu si to dovolit, ať to bude stát, co bude.“

„Ale o to tady přece nejde. Jde o pravděpodobnost.

Můžu tomu dát spoustu času a vy zase spoustu peněz, jenže nakonec třeba skončíme tam, kde jsme byly na začátku.

Prakticky vám to můžu i zaručit.“

„O záruky nestojím.“

„Tak o co tedy?“

„O pomoc, nic víc. Prosím, slibte mi, že to zkusíte.“

Seděla jsem a zírala na ni. Co jsem jí na to měla říct?

Myslela to opravdu vážně. To se jí muselo nechat. Zadívala jsem se do talíře a ukazováčkem nabrala kousek sýra, který stekl z housky, a položila si ho na jazyk. Pořád chutnal báječně. „Na něco se vás teď zeptám. Vyšetřoval její zmizení od té doby někdo?“

„Úřad šerifa.“

„Bezva. To je dobrá zpráva. A ptala jste se jich, jak daleko se dostali?“

„To jsem právě doufala, že uděláte vy. Vím, že táta nahlásil její zmizení. Viděla jsem kopii toho oznámení a vím, že o tom mluvil s někým od policie, ale jméno toho detektiva jsem si bohužel nezapamatovala. Myslím, že teď už bude v důchodu.“

„To půjde zjistit celkem snadno.“

„Nevím, jestli vám to už Tannie říkala, ale táta si myslí, že měla milence a s ním že utekla.“

„Milence. A jak na to přišel?“

„Vyvodil to z toho, jak se v poslední době chovala.

Máma byla dost nespoutaná… aspoň to o ní kdekdo tvrdí.“

„Dobře, předpokládejme tedy, že někoho měla. Netušíte koho?“

„Ne, ale každopádně si našetřila docela dost peněz, takže z toho mohla nějakou dobu slušně vyžít.“

„Kolik?“

„To se právě neví. Ona osobně tvrdila, že padesát tisíc dolarů, ale nikdy se to nepotvrdilo.“

„Kde by vzala tolik peněz?“

„Z pojištění. Jak jsem tak pochopila, při mým porodu nastaly nějaký komplikace. Doktor to nějak nezvládnul a máma kvůli tomu musela podstoupit hysterektomii. Najala si právníka a ten jí pomoh podat žalobu. Ať už ale vysoudila cokoli, nesměla vyzradit podrobnosti, protože podepsala slib mlčenlivosti.“

„A ten zjevně neporušila.“

„No, vlastně porušila, ale nikdo jí to nevěřil. Kdoví co, ale něco schovávala v trezoru tady v bance. Ten tejden, kdy odešla, trezor vybrala. Kromě toho si vzala i toho chevroleta, co jí koupil táta den předtím.“

„Tannie říkala, že ani to auto už nikdo neviděl.“

„Přesně. Jako by se po nich slehla zem.“

„Kolik jí bylo, když zmizela?“

„Dvacet čtyři.“

„Takže by jí teď bylo, kolik? Osmapadesát?“

„Přesně tak.“

„Jak dlouho byli vaši rodiče svoji?“

„Osm let.“

Možná nejsem právě silná počtářka, ale tohle nebyla žádná vysoká matematika. „Takže si vašeho otce brala v šestnácti.“

„V patnácti. Šestnáct jí bylo, když jsem se narodila.“

„A kolik bylo jemu?“

„Devatenáct. Brát se museli. Byla těhotná.“

„To jsem si mohla myslet.“ Zadívala jsem se jí pozorně do obličeje. „Tannie říká, že lidi v Serena Station mají za to, že ji zabil.“

Daisy se na kamarádku vyplašeně podívala, a ta řekla: „Daisy, je to pravda. Musíš s ní jednat na rovinu.“

„Já vím, ale o tom se tak těžko mluví, zvlášť když tady není, aby nám pověděl svoji verzi.“

„Můžete mi věřit, ale taky nemusíte. To je na vás.“

Počkala jsem ještě pár okamžiků a pak jsem řekla: „Musím se nějak rozhodnout, od něčeho se odpíchnout. Nemůžu pracovat ve vakuu. Potřebuju všechny informace, co mi můžete poskytnout.“

Malinko zrůžověla. „Je mi to vážně líto. Měli ale takový to ‚italský‘ manželství, jak se říká. Sama si na to vzpomínám. Děsný hádky a řev. Sem tam padla rána. Lítaly talíře. Bouchaly dveře. Obvinění, výhrůžky.“ Přiložila si ukazovák na ústa a začala si zase hryzat nehet. Tak strašně mě znervózňovala, že jsem ji chtěla plácnout přes ruku.

„Uhodil někdy některý z nich vás?“

Zakroutila sebejistě hlavou. „Většinou jsem se zavírala u sebe v pokoji a čekala jsem, až se to přežene.“

„Volala někdy na policii?“

„Dvakrát nebo třikrát, pokud si vzpomínám, ale možná i víckrát.“

„Nechte mě hádat. Pohrozila mu, že na něj podá trestní oznámení, ale nakonec z toho vždycky vycouvala a zase se spolu usmířili.“

„Myslím, že na tom dělal někdo z úřadu šerifa.

Vzpomínám, že přišel i k nám domů. Chlap v uniformě.“

„Pokoušel se ji přemluvit, ať s tím něco udělá.“

„Přesně tak. Těžkej úkol. Od někoho jsem ale slyšela, že zažádala, aby mu soud zakázal se k ní přiblížit, jenže se někde něco pokazilo a soudce to nakonec odmítl podepsat.“

„Takže s přihlédnutím k jejich manželskému životu se celkem nabízí, že když zmizela, obrátili se šerifovi muži logicky na vašeho otce, protože je napadlo, že by v tom třeba mohl mít prsty.“

„No, tak nějak, ale já stejně nevěřím, že to udělal.“

„Ale co když zjistím, že jo? Pak ztratíte oba dva rodiče.

Takhle máte pořád aspoň jeho. Chcete to riziko podstoupit?“

Na spodních víčkách se jí zaleskly slzy. „Musím to vědět.“ Přiložila si ruku na ústa, aby zmírnila jejich chvění.

Pláč, který měla na krajíčku, jí nadělal červené skvrny na obličeji, jako by najednou dostala kopřivku. To, do čeho se chtěla pustit, vyžadovalo velkou odvahu, to jsem jí musela přiznat. Přepírat takhle staré špinavé prádlo! Většina lidí by je radši schovala pod postel.

Tannie vytáhla z kapsy džín kapesník a podala jí ho.

Daisy si s ním chvilku utírala oči a smrkala, načež se zase jakžtakž sebrala a kapesník odložila. „Promiňte.“

„Mohla jste to udělat už před léty. Proč až teď?“

„Začala jsem přemýšlet. Pár lidí, co ji tehdy znalo, je pořád ještě naživu, ale žijou všude možně. Dost jich už umřelo. Když to budu ještě dál odkládat, pomřou postupně všichni.“

„Ví váš otec, do čeho se pouštíte?“

„To se ho netýká. Týká se to mě.“

„Ale i na něj to může mít dopad.“

„To je riziko, který musím podstoupit.“

„Protože?“

Přisedla si na ruce, vmáčkla si dlaně mezi židli a stehna, buď aby si je zahřála, nebo aby se jí neklepaly.“ Jsem v koncích. Nemůžu se přes to dostat. Matka odešla, když mi bylo sedm. Frnk. A byla pryč. Chci vědět proč. Mám na to právo. Co jsem provedla, že jsem si to zasloužila? To se musím pořád ptát. Jestli je mrtvá, dobře. A jestli se ukáže, že ji zabil on, co se dá dělat. Aspoň budu vědět, že mě nezavrhla.“ Zase se jí z očí vyřinuly slzy. Rychle zamrkala, aby je zahnala zpátky. „Opustil vás někdy někdo? Víte vůbec, jaký to je? Představa, že jste tomu člověku úplně ukradená?“

„Mám

svým

způsobem

podobnou

zkušenost,“

odpověděla jsem opatrně.

„Poznamenalo mě to na celej život,“ pronesla s důrazem na každém slovu.

Nadechla jsem se, že jí něco řeknu, ale nepustila mě ke slovu: „Vím, co mi teď povíte. ‚To, co udělala, se tě netýká.‘

Víte, kolikrát jsem to už slyšela? ,Ty za to nemůžeš. Lidi maj svoje vlastní důvody.‘ Hovno! Víte, co je na tom všem nejhorší? že si vzala toho psa! Baby. Pitomýho špice, co ho měla ani ne měsíc!“

Na to jsem nedokázala nic říct, tak jsem mlčela.

Také chvilku nic neříkala. „Nejsem schopná najít si chlapa, protože vůbec nikomu nevěřím. Už víckrát jsem se spálila a mám hroznej strach, že se mi to stane znovu. Víte, kolik už jsem vystřídala cvokařů? Víte, kolik peněz už jsem utratila, abych našla klid? Možná mě vyhoděj. Znáte vy vůbec něco takovýho? Prostě pokrčej ramenama a oznáměj mi, že už tu práci dál dělat nebudu. Ale jakou práci? Jakou práci může člověk jako já dělat? žere mě to. Jak to že se vrátila pro toho podělanýho psa, a mě tam klidně nechala?“

3

Druhý den ráno, přesně v 9:00 hodin, jsem se s Daisy sešla u sebe v kanceláři. Jelikož mi už ukázala, kolik v sobě dusí vzteku, držela se trochu zpátky a chovala se navenek klidně. Ve skutečnosti byla nesmírně milá, rozumná a ochotná ke spolupráci. Domluvily jsme se, že nepřekročíme určitou sumu peněz, že to zkrátka nepoženeme do krajnosti.

Vypsala mi rovnou šek na dva a půl tisíce dolarů, tedy pět set dolarů na den, přičemž jsme se rozhodly, že tomu pro začátek dáme pět dní. Po pěti dnech se uvidí, jestli má nějaký smysl pokračovat ve vyšetřování dál. Bylo úterý a Daisy se pomalu chystala zpátky do Santa Marie, kde pracovala na klinice. Měly jsme v plánu, že za ní pojedu vlastním autem, nechám ho zaparkované u ní před domem, načež obě nasedneme do toho jejího a zajedeme se podívat do malého městečka Serena Station, vzdáleného dvacet čtyři kilometrů. Chtěla jsem totiž vidět dům, kde Sullivanovi žili, když její matka odešla.

Celou cestu po sto první dálnici jsem neodlepila oči od zadního nárazníku Daisyiny hondy z roku 1980, která byla bílá a zaprášená a měla dost promáčknutou kapotu vzadu na

kufru. Vrtalo mi hlavou, jak k tomu asi přišla. Vypadalo to totiž, jako by se jí na kufr zřítil strom. Byla ten typ řidičky, která se drží blízko krajnice a neustále šlape na brzdy, takže její brzdová světla blikala jako vánoční stromek. Už za chvíli jsme projížděly mezi horami modrými jako len a luční chrpy a nadýchanými jako nová vlněná přikrývka. Silnici dál lemovaly šedé paprsčité trsy travin, které se vždy zachvěly v závanu větru rozvířeného našimi koly i koly jiných aut. Nedávný požár měl zase na svědomí, že na člověka z několika okolních svahů dýchla nálada podzimu, protože dík ohořelé trávě vypadaly jako sépiová fotografie.

Listy na stromech získaly béžovou barvu, keře připomínaly vyškrtané zápalky. Z popelavé země trčely místy zčernalé pahýly kmenů jako vyřazené potrubí. Občas se objevil strom zasažený požárem jen částečně, taková alegorie zeleného života a černé smrti.

Pak Daisy přede mnou rozblikala směrovku, sjela z dálnice a najela na silnici číslo 135 směřující severozápadně.

Samozřejmě jsem jela za ní. Pro lepší pocit jsem si vytáhla mapu a přeloženou na třetiny jsem ji položila na sedadlo spolujezdce. Letmý pohled mi prozradil, že jsme vjely do rozlehlé a celkem pusté oblasti, poseté sporadicky městečky s názvy jako Barker, Freeman, Tullis, Arnaud, Silas a Cromwell, přičemž to posledně jmenované bylo s počtem 6200 obyvatel největší. Vždycky mě zajímá, jak asi tyhle osady vznikly. Proto jsem si říkala, že pokud mi to čas

dovolí, pár jich objedu, abych si utvořila nějakou představu.

Daisy měla dům na Donovan Road, kousek na západ od silnice číslo 135. Zacouvala na příjezdovou cestu mezi dvěma napůl hrázděnými, napůl zděnými domky, typickými pro sedmdesátá léta, které jako by jeden druhému z oka vypadly, i když její měl tmavozelený venkovní nátěr a ten sousední šedý. Po jejím domku se pnula vzrostlá buganvílie, která sahala až ke střeše z dehtovaných šindelů a nesla množství květů zlatorůžové barvy. Zaparkovala jsem u obrubníku a vystoupila z auta, ona mezitím zajela do garáže a vyndala si z kufru tašku. Došla jsem na zápraží a přihlížela, jak odemyká.

„Jenom otevřu pár oken,“ poznamenala a zmizela uvnitř.

Vstoupila jsem do domu za ní. Několik dní byl zavřený a uvnitř panovalo suché horko a dusno. Daisy prolétla obývákem a jídelnou do kuchyně a cestou otvírala okna.

„Záchod jsou ty dveře napravo v chodbě.“

„Díky,“ prohlásila jsem a zamířila zhruba tím směrem, ale jenom zhruba, abych stačila nakouknout i do dalších pokojů. Dům měl půdorys pro domky z této éry typický.

Nejvíc místa zabírala kombinace obýváku s jídelnou ve tvaru písmene „L“. Vzadu nalevo pokračovala místnost kuchyňským koutem a napravo ústila chodba s dveřmi vedoucími do dvou malých pokojů a do koupelny se záchodem uprostřed. V domě bylo uklizeno, ale působil trochu omšele.

Zavřela jsem za sebou dveře koupelny a spláchla, zdvořilé gesto naznačující, že jsem si skutečně došla.

Dlaždice v koupelně měly kaštanovou barvu a stolek s umyvadlem lemovaly pěticentimetrové béžové oblinky.

Záchodová mísa měla stejnou kaštanovou barvu. Na dveřích koupelny visel Daisyin župan modrý jako nebe, s drakem vyšitým na zádech oranžovým a zeleným hedvábíčkem. Tak tím si u mě šplhla. Tipovala jsem ji spíš na babičkovský flanelový koupací plášť s velkými květy růží, sahající po kotníky. Zřejmě v sobě měla kus smyslnosti, které jsem si zprvu nevšimla.

Vrátila jsem se za ní do kuchyně. Mezitím postavila konvici na sporák, naplno zapnula hořák. Na stole už čekaly sáčky s čajem a keramické hrnky. Řekla: „Hned jsem tu,“ a s těmi slovy zmizela v koupelně, takže se mi naskytla příležitost zjistit, co nabízí výhled z okna. Mé oči spočinuly na úpravné zahrádce. Tráva byla posečená. Růžové keře obsypané květy, růžovými, červenými, žlutými a sytě oranžovými. Tannie přitom říkala, že Daisy dost pije.

Navenek to nicméně vypadalo, že ať už jí odchod matky způsobil sebevětší rozčarování, dala si život do pořádku.

Jenže ten pořádek také mohl odrážet vnitřní zmatek, chaos v citové sféře. Zatímco byla pryč… jelikož jsem slušná holka… s krajním sebezapřením jsem se ubránila pokušení nakouknout do odpadkového koše, jestli v něm náhodou nenajdu prázdnou láhev od vodky. Konvice začala pískat,

tak jsem vypnula hořák a nalila do hrnečků vroucí vodu.

Když se vrátila, nesla v ruce velkou manilovou obálku, kterou položila na stůl. Uvelebila se na židli a nasadila si takové ty brýle ze stojanu v samoobsluze. Měly kovové obroučky. Vytáhla několik novinových výstřižků spojených kancelářskou svorkou, a pár archů s poznámkami, úhledně napsanými. „To jsou všechny zprávy z novin, co jsem sehnala. Nemusíte je číst hned, ale říkala jsem si, že by vám možná mohly pomoct. A tadyhle máte jména a adresy s telefonními čísly lidí, se kterými si možná budete chtít promluvit.“ Ukázala na první jméno na seznamu. „Foley Sullivan je můj otec.“

„Dnes žije v Cromwellu?“

Přikývla. „V Serena Station nemoh zůstat. Myslím, že pár lidí si dokázalo zachovat soudnost, ale většina si o něm myslela to nejhorší. Než máma odešla, hodně pil, ale pak s tím přestal a do dneška nepozřel ani kapku. Další tam máte Lizu Clementsovou, viďte? Za svobodna se jmenovala Mellincampová. To je slečna na hlídání, co na mě dávala pozor ten večer, kdy máma odešla… nebo utekla… nebo jak tomu mám vlastně říkat. Lize bylo tehdy sotva čtrnáct a bydlela o ulici dál. Ta další holka, Kathy Cramerová, byla její nejlepší kamarádka, a pořád je, když už jsme u toho.

Jejich rodina žila o pár domů dál, měli to doma pěkný a velký, zvlášť ve srovnání s ostatníma. Kathyina matka byla děsná drbna a nabízí se, že Kathy od ní leccos pochytila.“

„žije tam ta rodina ještě?“

„Otec. Chet Cramer. To auto kupoval tehdy Foley v jeho firmě. Kathy se vdala a její manžel koupil barák v Orcuttu.

Matka jí zemřela sedm nebo osm let potom, co ta moje zmizela, a Chet se asi půl roku nato oženil s nějakou jinou ženskou.“

„To si asi lidi dost smlsli, co?“ Ukázala jsem na další jméno na seznamu. „A kdo je tohle?“

„Calvin Wilcox, Violetin jedinej sourozenec. Myslím, že se s ní viděl v tom týdnu, takže možná bude něco vědět.

Tenhle chlápek, McPhee, dělal barmana v pajzlu, kam chodili vysedávat mí rodiče, a to další jsou jména štamgastů, co mohli vidět pár jejich hádek a dalších veřejnejch výstupů.“

„Vy jste s těmi lidmi mluvila?“

„No, nějak ne. Víte, znám je všechny tolik let… ale na nic jsem se jich neptala.“

„A nemyslíte, že byste třeba pochodila líp než já? Jsem úplně cizí člověk. Proč by se mi měli svěřovat?“

„Protože lidi se rádi vypovídaj, ale mně by spoustu věcí vůbec neřekli. Komu se chce vykládat ženský, jako jsem já, kolikrát dal její táta přes držku její mámě? Nebo jí vyprávět, jak mámě ruplo v kouli a vychrstla někomu pití do ksichtu?

Občas se mi něco donese, ale většinou se lidi zatvrděj a nechaj si pravdu pro sebe. Chápu, že to myslej dobře, ale pomalu mi to leze na mozek Nesnáším tyhle tajnosti. Děsí

mě pomyšlení, že někdo možná něco ví, ale já na ty informace nemám nárok. Kdoví, co všechno už si lidi od tý doby za mejma zádama řekli?“

„No, budu vám pravidelně písemně referovat, takže ať už se mi donese cokoli, budete to vědět.“

„Fajn. To jsem ráda. Je nejvyšší čas,“ dodala. „Jo, a ještě tohle. Chci, abyste to měla u sebe. Abyste věděla, s kým vlastně máte tu čest.“

Podala mi malou černobílou fotografii s vroubkovaným bílým okrajem, a zatímco jsem si ji pozorně prohlížela, koukala mi přes rameno. Snímek měřil deset centimetrů na deset a zachycoval ženu v květovaných šatech bez rukávů, smějící se do objektivu. Její vlasy mohly mít ve skutečnosti jakoukoli barvu, nicméně na fotografii byly středně tmavé, dlouhé a mírně zvlněné. Jinak byla celkem drobná a moc hezká, i když trochu ve stylu padesátých let, a i na dnešní dobu působila dost vyzývavě. Přes rameno měla přehozenou slaměnou kabelu, z níž vykukovalo chlupaté štěně a upíralo rozzářená černá očka do objektivu. „Ze kdy je ta fotka?“

„Tak ze začátku června, řekla bych.“

„Ten pes se jmenuje Baby?“

„Jo, Baby. Čistokrevnej špic, kterýho kromě mojí mámy každej nesnášel. Ona na něm ale lpěla. Dostat táta příležitost, vzal by lopatu a zatlouk by ho do země jak stanovej kolík. Přesně takhle to kdysi řek.“

Violet na fotografii vyrůstal z hlavy dřevěný sloupek

verandy a hned za ní se na zábradlí vyjímala cedulka s popisným číslem, které končilo na 08. „To je tam, kde jste bydleli?“

Daisy přikývla. „Vezmu vás tam, až tam budeme.“

„To bych ráda.“

*

Cestou do Serena Station jsme mlčely. Světle modrá obloha vypadala jako vybělená sluncem. Směrem k obzoru se zvedaly nevysoké masivy hor, tráva měla barvu třtinového cukru. Kromě nás po silnici už nikdo jiný nejel.

Míjely jsme opuštěné vrtné věže, znehybněné rzí. Nalevo jsem zahlédla starý lom a zrezivělé koleje táhnoucí se odnikud nikam. U jediného ranče široko daleko, na kterém se dosud hospodařilo, jsem napočítala deset kusů dobytka, který jako podivně podsadité kočky odpočíval v stínu prkenné ohrady.

Vzápětí se za zatáčkou vynořilo městečko Serena Station. Z dvouproudové silnice, po které jsme přijely, se najednou stala Lanďs End Road, jak stálo na ceduli. Ulice pokračovala ještě asi tři křižovatky, načež zničehonic skončila velkými vraty zamčenými na zámek. Za vraty se klikatila cesta vzhůru do kopců, jenže vypadala, že už po ní hodně dlouho nikdo nejel. Ve městečku parkovalo pár aut, na příjezdových cestách, u silnice, před obchodem se smíšeným zbožím –, ale nikde žádný pohyb, jen sem tam se

zvedl vítr. Několik domů mělo zabedněná okna i dveře, venkovní nátěr dávno bezbarvý. Z kdysi bílého plůtku před jedním z nich se oloupal lak a několik planěk zcela ztrouchnivělo. Poslední zbytky trávy na malých předzahrádkách uschly, zem vypadala tvrdá a nelítostná. Na jednom pozemku stála kostra velkého stanu, překrytá potrhaným zeleným igelitem. Kolem pařezy a hromada dřeva. Někdejší autoservis dnes nic nechránilo před větrem a deštěm. Vzadu byl namísto plotu natažený řetěz a nad ním se tyčila vzrostlá palma. Poslední, co zbylo, bylo několik pětapadesátigalonových sudů od oleje. Všude kolem byly suché trsy plevele, do nichž čas od času zavanul vítr, pár stébel ulomil a roznesl je po silnici. V jedné z postranních ulic jsem zahlédla psa, který zřejmě vyrazil na obchůzku.

Hned za městečkem se zvedaly prudké svahy kopců, které se však v žádném případě nedaly považovat za hory.

Byly zvrásněné a nerostly na nich žádné stromy, takže divoká zvěř se tam jistě cítila jako doma, což však neplatilo pro člověka, i kdyby byl sebevětší milovník přírody. Mezi domy viselo prohnuté elektrické vedení a telefonní sloupy ubíhaly pryč do dálky. Zaparkovaly jsme, vystoupily z auta a pomalu se vydaly kdovíkam po rozpukané asfaltové silnici. Chodníky v těch končinách patrně neznali a totéž

platilo i pro semafory. Jenže tamtudy nic nejezdilo, tak k čemu semafory? „Není tady zrovna rušno,“ poznamenala jsem. „Vsadím se, že ten autoservis zkrachoval.“

„Patřil Tannieinu bratrovi, Steveovi. Ve skutečnosti jenom přesídlil do Santa Marie, zřejmě že si domyslel, že když se někomu rozbije auto, nebude ho tahat sem. Sám odtah rozhodně nenabízel. Tou dobou měl jen jedno odtahový vozidlo, a to bylo věčně v zástavě.“

„Nemluvě o poutačích a o reklamě.“

„No jo, stejně to moc neuměl. Když přesídlil, najal si pár schopnejch mechaniků, a teď se mu vede docela dobře.“

Daisy ukázala na dům, kde žil Chet Cramer se svou nynější manželkou. „Jediná rodina s trochu slušným příjmem byli Cramerovi. Dokonce měli i televizi, co tady nikdo nikdy neviděl. Když jim člověk šel na ruku, moh se u nich dívat třeba na Howdy Doody nebo Your Show of Shows. Liza mě k nim jednou vzala, jenže jsem nějak nesedla Kathy, tak už mě podruhý nepozvali.“

Cramerovi obývali jediný patrový dům, který jsem v Serena Station zahlédla, starobylý ranč se Širokou dřevěnou verandou. Doma jsem si do kapsy saka strčila nový balíček poznámkových kartiček, a teď jsem si jednu vytáhla a nakreslila si stručný plánek obce. Chystala jsem se promluvit si s řadou současných i tehdejších obyvatel, tak mě napadalo, že nebude od věci udělat si představu, kde který z nich bydlel a hlavně vedle koho.

Daisy se zastavila před domkem s rovnou střechou a světle zelenou omítkou. V tu ránu měla ruku v puse a hryzala si nehet. Z ulice vedla k domku krátká pěšinka,

končící na zápraží. Kolem zahrádky se vinul řetězový plůtek a na otevřené brance visela cedulka ZÁKAZ VSTUPU! Na zahrádce nic nerostlo. Okna zakrývaly překližky přitlučené hřebíky. Vstupní dveře byly vysazené z pantů a stály opřené vedle o zeď. Číslo popisné bylo 3908.

„Takže tady jste bydleli. Poznávám tu verandu z fotografie.“

„Jo. Chcete se podívat dovnitř?“

„Ale neporušíme tím zákaz?“

„Teď už ne. Já to tu koupila. Neptejte se mě proč.

Rodiče si dům pronajímali od chlápka, co se jmenoval Tom Padgett, a ten mi to prodal. I jeho jméno najdete na seznamu. Párkrát se v místním baru nachomejtnul k jejich hádce. Táta pracoval na stavbě a občas měl peníze a občas je neměl. Když je měl, všechno utratil, a když je neměl, bylo to ještě horší. Dělat dluhy mu nikdy nevadilo. Když bylo hnusný počasí, nešel do práce, jindy ho poslali domů, protože přišel opilej. Nebyl sice přímo flákač, ale často se tak choval. Složenky platil, jenom když měl náladu, takže se na to nedalo spolehnout. Padgett z něj nonstop vymáhal nájem, protože táta buď platil pozdě, nebo neplatil vůbec.

Vždycky nám pak pohrozil soudním vystěhováním, tak se to zaplatilo, jenže táta si vždycky připadal, kdovíjak ho nevykořisťujou.“

Prošla jsem za ní brankou. Pochopila jsem, že se sem už

nejmíň stokrát vrátila, ale co tu u všech všudy hledala?

Vysvětlení, vodítko? Odpovědi na otázky, které jí nešly z hlavy?

Vnitřní uspořádání domu bylo typické. Obývák s jídelním koutem, kuchyně, kam se sotva vešel stůl se židlemi, i když nic z toho už tam dávno nestálo. Kuchyňské spotřebiče také vymontovali, a tak ze zdí a z podlah trčely jen dráty a trubky. Podle relativně čistých obdélníků na linoleu se dalo soudit, kde asi mívali chladničku a sporák.

Dřez byl pořád zasazený do otlučené umakartové kuchyňské linky, která měla kovové obruby. Dvířka kredence zela otevřená, takže člověk viděl prázdné police uvnitř, pokryté balicím papírem, jenž se v rozích odlupoval. Bez přemýšlení jsem k jedněm přistoupila a zavřela je. „Promiňte. Mě tyhle věci hrozně rozčilujou.“

„Nápodobně,“ prohlásila Daisy. „Ale je to marný. Zkuste odejít z místnosti a za chvíli se vrátit a ty dvířka budou zase dokořán. Člověk se až neubrání pomyšlení, jestli tady nestraší.“

„Neuvažujete, že byste to dala spravit?“

„Možná, jednou, i když znovu se sem nastěhovat rozhodně nemíním. Tam, kde teď bydlím, se mi líbí.“

„Takže, kde jste měla pokoj?“

„Tady.“

Měřil sotva dva a půl metru na tři, stěny byly vymalované ošklivou růžovou barvou, která zřejmě měla být roztomile holčičí.

„Postel jsem měla tamhle v rohu. Tady stál prádelník.

Almárka. Bedna na hračky. Malej stolek a židle.“ Opřela se zády o zeď a zkoumavě se podívala kolem. „Připadala jsem si tak šťastná, že mám vlastní pokoj. Vůbec mi nepřišlo, že je to tu tak ošuntělý. Většina lidí, co jsme znali, na tom byla stejně bídně jako my. Nebo mi to tak aspoň dneska připadá.“

Vyšla z pokoje ven a zamířila do vedlejší místnosti, zůstala ale stát ve dveřích. Tahle byla vymalovaná levandulovou barvou a nahoře u stropu se táhla papírová bordura s fialkami. Udělala jsem tři kroky zpátky a nakoukla do koupelny, kde ještě dnes stálo umyvadlo a vana.

Záchodovou mísu někdo vymontoval a do odpadové roury nacpal hadr, který páchl jako pukavec. Byl to asi nejdepresivnější dům, jaký jsem kdy v životě viděla.

Vstoupila do koupelny za mnou. Zřejmě se na dům dívala stejnýma očima. „Věřte tomu nebo ne, máma se to tu ze všech sil snažila udělat hezký. V obejváku byly krajkový záclonky, koberečky, různý dečky na nábytku, a podobný serepetičky. Při jedný z posledních hádek, na který se pamatuju, začal táta běsnit a serval z okna jednu z těch jejích krásnejch krajkovejch záclon. Těžko mohl udělat něco horšího. A takhle to s nima bylo pořád, vždycky zacházeli do krajností, tlačili jeden druhýho ke zdi. Ona pak strhala i ty ostatní záclonky, servala je z tyčí, co na nich visely, a naházela to všechno do koše. Slyšela jsem, jak na něj ječí, že už toho má dost. Konec. Vpálila mu, že zničil všechno

hezký, co se pokoušela vytvořit, a že ho za to nenávidí. Bla, blia, bia. Pár dní nato odešla.“

„Děsilo vás to? Ty hádky?“

„Někdy. Většinou jsem si prostě jen říkala, že je to u rodičů normální, že se takhle chovaj všichni,“ prohlásila.

„Výsledek ale je, že dneska trpím chronickou nespavostí.

Cvokaři si se mnou nevědí rady. Naposledy jsem se pořádně vyspala, ještě když jsem byla malá a rodiče šli večer ven.

Zřejmě jedině tehdy jsem se cítila v bezpečí, když mě hlídala Liza, protože jsem věděla, že jí můžu věřit, že se o mě postará.“

„Nevzpomínáte si ještě na něco, co se stalo v těch posledních pár dnech?“

„Na koupel ve vaně plný pěny. Taková drobnost, co člověku utkví. Seděla jsem ve vaně a ona právě odcházela.

Strčila hlavu do dveří… v náruči držela toho připitomělýho čokla… a poslala mi vzdušnej polibek. Kdybych věděla, že je poslední, bejvala bych ji přinutila, ať přijde až ke mně, a dá mi pořádnou pusu.“

4

Zpátky do Santa Marie to vzala Daisy jinudy, po silnici, která se stáčela obloukem ze severu a podle mapy míjela dvě malé vesničky, Beatty a Poe. Já ve skutečnosti ani jednu z nich neviděla. Mžourala jsem do dálky, až jsem se nakonec musela zeptat: „Kde je to Poe? Na mapě to vypadá, že je přímo tady a hned vedle něj že je Beatty.“

„Myslím, že jsou to jména společností. Poe sice přímo neznám, ale vím, že existuje Beatty Oil and Natural Gas.

Jestli tady kdy byly nějaký vesnice, nechali jejich jména na mapě, aby to tu nepůsobilo tak opuštěně.“

Okolní krajina byla rovná a využívala se výhradně k zemědělským účelům: kam až oko dohlédlo, rozprostírala se pole s hlávkami salátu, řepou cukrovkou a fazolemi. Vzduch voněl po celeru. Jasně modré sudy s vodou lemovaly silnici jako hlídkové věže. U některých polí parkovala u krajnice auta, zpravidla nákladní dodávky. Na jejich otevřených korbách stály dřevěné přepravky, a majitelé, upracovaní farmáři, se skláněli nad úhlednými řádkami v polích a sklízeli něco, co jsem neměla šanci rozeznat, protože jsme kolem projížděly bezmála stokilometrovou rychlostí. Silnice se stočila širokým obloukem na sever. Ze země najednou začaly vyrůstat těžní věže a v jedné chvíli jsme minuly rafinérii, která kolem sebe šířila pach hořících pneumatik.

Občas jsem zahlédla řadu kamionů, často až půl kilometru dlouhou.

Po chvíli jsem vyhlédla ven okénkem na její straně. V

borovém hájku kousek od silnice stál velký zděný dům, podle všeho opuštěný. Jeho architektura nesla prvky anglického tudorovského slohu, a nadto na něm byla patrná inspirace švýcarským venkovským stylem. Jako celek absolutně nezapadal do okolních polí a pustých plání. Druhé patro bylo částečně roubené, tři spáry podtrhovaly linie sedlové střechy. „Co to sakra je?“

Daisy zpomalila. „Důvod, proč jsme tady. Tenhle dům plus tři sta akrů zemědělských pozemků zdědila Tannie a její bratr, a teď se tu půdu snaží pronajímat.“

Na každé straně z domu vyrůstal kamenný komín. Za úzkými okny v druhém patře se daly tušit pokoje pro služebnictvo. V jednom rohu se tyčil mohutný dub, který tam někdo zasadil tak před devadesáti léty a který nyní stínil vchod. Na druhé straně silnice se rozkládalo nevyužité pole.

Všechno na zahradě bylo přerostlé. Bujel tam plevel a kdysi okrasné dřeviny narostly do obludné výšky dvou a půl metru, takže okny v přízemí prakticky nebylo vidět ven.

Cestička dlážděná cihlami a lemovaná zimostrázem, po které se k domu dříve přicházelo, byla téměř neprostupná.

Křoviska kousek od cesty někdo likvidoval traktorem a házel je na hromadu, ale v těsné blízkosti domu se to muselo provádět ručně. Pěkná dřina, prolétlo mi hlavou.

„A koukněte, jak to vypadá zezadu,“ upozornila mě.

Otočila jsem se a ohlédla se přes rameno, takže jsem dům uviděla z druhé strany. Vedla tam široká štěrková cesta, nyní používaná pro běžnou údržbu, a z ní se vpravo oddělovala silnička vinoucí se kamsi do dálky, zřejmě k někdejší okresce, kterou však po zbudování New Cut Road nikdo nepoužíval.

U zadního štítu chyběly v druhém patře tabulky v oknech a okenní rámy byly ohořelé po požáru, který spolykal ještě asi polovinu střechy. Ten pohled mě podivně zabolel a vzpomínám si, že jsem sebou škubla. „Jak se to stalo?“

„Vandalové. Došlo k tomu asi před rokem. Teď se zuřivě diskutuje, co s domem dál.“

„Proč ho postavili tak blízko silnice?“

„No, ve skutečnosti ho tak nepostavili. Dům původně stál uprostřed polí, jenže pak tady vybudovali tuhle novou silnici. Jejich babička s dědou zřejmě potřebovali peníze, protože dost velkej kus odprodali, možná i polovinu toho, co jim patřilo. Podpisy byly ještě čerstvý, když se začalo jednat o bytové výstavbě, která se ale nikdy nezahájila. Politický důvody, řekla bych. Tannie teď řeší dilema, jestli dům zrekonstruovat, nebo ho nechat strhnout a postavit na lepším místě. Její brácha si myslí, že by ho měli prodat, dokud ještě mají šanci. Teď zrovna je situace na trhu s nemovitostmi dobrá, a Steve jako vždycky předpovídá krizi, tak se nemůžou dohodnout. Jestli se Tannie rozhodne dům zachovat, bude muset bratra vyplatit. Už si i najala lidi, aby prořezali to křoví, až bude mít volno. Na okrese jsou kvůli tomu loňskýmu požáru dost přísný.“

„Chce tady farmařit?“

„To pochybuju. Možná si tu chce otevřít motorest. To byste se musela zeptat jí.“

„To je úžasný.“ Uvědomila jsem si, jak se můj názor na Tannie Ottweilerovou zvolna začíná měnit. Představovala jsem si ji jako barmanku, která sotva vystačí do výplaty.

Nikdy by mě nenapadlo, že je paní statkářka. „Zřejmě uvažuje, že se sem přestěhuje.“

„V to pevně doufá. Jezdí sem vždycky ve čtvrtek a v pátek, takže jestli jí to tenhle týden vyjde, budeme moct ve třech zajít na oběd.“

„To zní slibně.“

Pak jsme asi pětadvacet kilometrů mlčely. Daisy byla komunikativní pouze sporadicky, nepovažovala za povinnost celou dobu konverzovat, což mi plně vyhovovalo.

„No, a co vy?“ zeptala se nakonec.

„Co já?“

„Zatím jste se jenom ptala. Myslím, že by se to mělo vyrovnat.“

Nemám ráda tyhle chvíle zúčtování, zvlášť když jsem k tomu nucená. Tak jsem to shrnula do několika stručných bodů. Ve výsledku to ale dopadlo jako vždycky, zase jsem jenom otráveně zopakovala: „Mí rodiče zemřeli při automobilové nehodě, když mi bylo pět. Vychovávala mě teta, která se sama nikdy nevdala ani neměla dítě.“

Chvilku počkala, jestli nebudu pokračovat. „Jste vdaná?“

„Momentálně ne, ale byla jsem. Dvakrát, což mi přijde dost.“

„Já mám za sebou čtyři rozvody, takže vedu 4:2. Asi jsem větší optimistka.“

„Nebo jste nepoučitelnější.“

Tím jsem si vysloužila nepatrný úsměv, ale nic víc.

*

Když jsme se vrátily k Daisyinu domu, vyzvedla jsem si auto a rozjela se zpátky do Santa Teresy, před sebou asi hodinovou jízdu. Stavila jsem se v kanceláři, kde jsem po zbytek odpoledne vyřizovala další věci. Poslechla jsem si vzkazy na záznamníku, které se mi tam v mé nepřítomnosti nakupily, a přečetla si těch pár článků, co otiskly noviny v týdnech po Violetině zmizení. První vyšel 8. července, tedy až ve středu následujícího týdne. Šlo o krátkou noticku, ve které stálo, že policie žádá veřejnost o pomoc při pátrání po pohřešované Violet Sullivanové, viděné naposledy v sobotu 4. července, kdy odešla z domova na schůzku s manželem,

jež se měla uskutečnit v parku v Silas, v Kalifornii, čtrnáct kilometrů od místa jejího bydliště v Serena Station. Podle všech informací na schůzku odjela v dvoudveřovém kupé značky Chevrolet, model Bel Air, ve fialové a šedé barvě, které ještě mělo na čelním skle etiketu prodejce. Kdokoli mohl přispět jakoukoli informací o pohřešované, měl se obrátit na seržanta Tima Schaefera z okresního úřadu šerifa v Santa Terese. Telefonní číslo odkazovalo na služebnu v severním okrsku.

Daisy přidala ještě další dva články, ale ty mnoho dodatečných informací nepřinesly. Naznačovaly něco v tom smyslu, že Violet byla při penězích, ale přesnou částku nikdo nepotvrdil. Na šerifův úřad volal v té věci vedoucí banky v Santa Terese, aby nahlásil, že Violet Sullivanová ve středu 1. července brzy odpoledne navštívila pobočku Santa Teresa Savings and Loan. Nejprve se obrátila na něho, předložila klíč a požádala o přístup do trezoru. Jelikož byl právě na odchodu na oběd a už tak měl zpoždění, svěřil ji do péče úřednice, jisté paní Fitzroyové, která s paní Sullivanovou jednala už dříve a znala ji od vidění. Poté, co se paní Sullivanová podepsala a paní Fitzroyová ověřila její podpis, zavedla dotyčnou do oddělení trezorů, předala jí její schránku a uvedla ji do kabinky. Za pár minut sejf zase vrátila. Nikdo, ani vedoucí banky, ani úřednice, neměl sebemenší tušení, co v trezoru Violet Sullivanová přechovávala a jestli si to z něho vzala.

Ve třetím článku, který se v novinách objevil 15.

července, informoval tiskový mluvčí šerifova úřadu, že v rámci pátrání po pohřešované vyslýchají jejího manžela, Foleyho Sullivana. Nepovažovali ho přímo za podezřelého, ale pouze za „osobu hodnou zájmu“. Jak uvedl Foley Sullivan ve své výpovědi, zašel si po ohňostroji, který skončil ve 21:30, ještě na pár piv. Krátce nato se vrátil domů a viděl, že je auto pryč. Domníval se, že se ženou se pouze minuli a že za chvilku přijde. Připustil, že byl trochu opilý, a tvrdil, že si hned šel lehnout. Až když ho v 8:00 probudila dcera, zjistil, že se jeho žena nevrátila. Kdokoli, kdo by mohl poskytnout jakoukoli informaci, nechť… atd.

Od té doby se čas od času, vždy jednou za pár let, objevila v novinách o případu nějaká zmínka, převážně prázdné cancy. Podobné zprávy se vždycky tvářily hrozně vážně, ale opravdových informací obsahovaly jen poskrovnu. Omílaly stále tytéž skutečnosti, vždy jen v trochu jiném kabátku, ale nového nepřinesly nic. Měla jsem z toho dojem, že se tím nikdo systematicky nezabýval.

Violet její pochybná pověst vysloužila statut lokální celebrity, ale znala ji jen nepočetná obec farmářů a venkovanů žijících v dané oblasti. V novinách kromě toho otiskli její černobílou fotografii a také fotografii auta, pochopitelně ne toho, ve kterém odjela, ale stejné značky i modelu.

To auto mě vážně zaujalo, tak jsem si článek přečetla

hned dvakrát. V pátek 3. července roku 1953 podepsal Foley Sullivan smlouvu na splátky na vozidlo v ceně 2145

amerických dolarů. Automobil od té doby nikdo neviděl a on ho pak musel šestatřicet měsíců splácet, dokud ho nesplatil. Vozidlo nikdy nikdo nepřihlásil. Řidičský průkaz Violet Sullivanové propadl v červnu roku 1955 a o nový už nezažádala.

Zvláštní bylo, že Daisy popsala svého otce málem jako flákače, takže jsem lehce nechápala, jak mohl splácet takovou částku, ještě k tomu za auto, ve kterém mu mohla, ale nemusela pláchnout manželka s milencem. Jelikož si prodejce vozidlo nemohl nárokovat zpátky, neměl Foley moc na vybranou. Stejně mi ale nešlo na rozum, že se na to nevykašlal. I kdyby ho prodejce zažaloval, i kdyby na něj poslal vymahače, moc by toho z něj nedostal. Vážně terno.

Měl dluhů nad hlavu, tak co se vzrušovat kvůli jednomu dalšímu? Uložila jsem tu otázku do šuplíku někde vzadu v hlavě a doufala, že až ten šuplík příště otevřu, bude tam na mě čekat odpověď.

V 17:00 jsem za sebou zamkla dveře kanceláře a zamířila domů. Obývám apartní garsoniéru v postranní uličce asi blok od pláže. Můj domácí Henry tam měl původně jednomístnou garáž, ale předělal ji na malý byteček, který mi teď pronajímá. S jeho domem jej spojuje krátký zastřešený chodníček. žiju tam šťastně posledních sedm let. Henry je navíc jediný muž, kterého bych si byla ochotná vzít, kdyby (a je to jediné kdyby) mezi námi nebylo padesát let věkového rozdílu. Je to smůla, když jediný dokonalý muž, kterého znáte, je osmdesátník… i když mladý osmdesátník. Henry je v dobré kondici, chytrý, hezký, má bílé vlasy, modré oči a pořád něco dělá. Klidně bych mohla v tomhle výčtu pokračovat donekonečna, ale myslím, že vám už asi došlo, jak to myslím.

Zaparkovala jsem, prošla lehce rozvrzanou brankou, která vždy zvěstuje můj návrat. Obešla jsem dům a zamířila dozadu k bytu, kde jsem se po krátkém, ale zato urputném vnitřním boji převlékla do tepláků a vyrazila na obligátní tříkilometrový běh po pláži. Když jsem se asi po čtyřiceti minutách vrátila, našla jsem na záznamníku vzkaz od Cheneyho Phillipse. Navrhoval rychlou společnou večeři.

Prý když nezavolám, bude na mě čekat kolem sedmé U

Rosie. Osprchovala jsem se a skočila do džín.

*

„Hm, to je zajímavá zakázka. Já bych do toho šel hned,“

prohlásil Cheney, když jsem ho zasvětila. Rosie mezitím vyřídila naši objednávku, to znamená, že se nás zeptala, co si dáme, a pak si na lísteček zapsala, co sama uznala za vhodné, nějaké jídlo z jídelního lístku, jehož jméno se zaboha nedalo vyslovit. Ukázalo se, že jde o dušené vepřové s hovězím na smetaně, které tam tedy bylo víc než kořenících přísad, takže jsme prvních pár minut nedělali nic

jiného, než že jsme si ho solili a pepřili, až nám z toho slzely oči. Rosie vaří většinou chutná až pikantní jídla, takže jsem se divila, co se to s ní děje. Cheney pil pivo a já laciné bílé víno, protože Rosie jiné nepodává.

„Víš, co mě štve?“ nadhodila jsem.

„Pověz.“

„Představa, že ji zklamu.“

„Jsou i horší věci.“

„Tak mi jich pár jmenuj.“

„Čištění zubního kanálku. Účetní audit. Nevyléčitelná choroba.“

„No jo, ale tyhle věci se aspoň nedotknou ostatních.

Nechci si brát od Daisy peníze, když třeba vůbec nic nezjistím. Konečně, jaká je pravděpodobnost?“

„Je už dospělá. A sama to přece chtěla. Říkala ti to.

Nebo máš snad důvod nevěřit, že to myslí upřímně?“

„Ne.“

„Tak proč se nedohodnete na určitý částce, kterou nepřekročíte?“

„To jsme udělaly. Na věci to ale nic moc nezměnilo.“

„Zvládneš to. Aspoň se můžeš pokusit a dát tomu všechno.“

*

Ve středu dopoledne jsem z kanceláře vyřídila pár telefonátů a dojednala si schůzky s hlavními aktéry ze

seznamu. Pořadí, ve kterém jsem si s nimi měla promluvit, jsem nepřikládala zvláštní význam, přesto jsem si jména seřadila podle osobních preferencí. Nejdřív jsem se v rychlosti domluvila se seržantem Timem Schaeferem, kterého případem Violetina zmizení tehdy pověřili. Zajímalo mě, jak se na celou věc dívá, a také mi přišlo, že mě asi nejlépe uvede do obrazu. Smluvili jsme se, že se sejdeme ještě ten den odpoledne ve 13:00 hodin, načež mi vysvětlil cestu ke svému domu v Santa Marii. Hned další přišel na řadu Foley Sullivan. Daisy ho sice předem upozornila, že zavolám, mně se však přesto ulevilo, když jsem zjistila, jak je ochotný ke spolupráci. Domluvila jsem si s ním schůzku hned po setkání se seržantem Schaeferem. Pak jsem zatelefonovala Calvinu Wilcoxovi, Violetinu jedinému sourozenci. Na jeho čísle bylo obsazeno, tak jsem přešla na dalšího.

Na čtvrté místo mého soukromého seznamu se propracovala Liza Clementsová, rozená Mellincampová, jedna z posledních, kdo byli s Violet Sullivanovou, než nadobro zmizela. Doufala jsem, že se mi podaří zrekonstruovat sled událostí těch několika dní, které předcházely jejímu zmizení, že zjistím, co dělala a s kým se setkala. Chtěla jsem proto začít právě u Lizy a pokračovat po časové přímce zpátky. Vytočila jsem Lizino číslo a ona to zvedla až se šestým zazvoněním, když jsem se chystala zavěsit.

Představila jsem se a ona povídá: „Jé, moc mě to mrzí, ale nemůžeme si promluvit jindy? Jdu teď k zubaři a jsem na odchodu.“

„A co později odpoledne? Kdy se vrátíte?“

„Dneska mám vážně honičku. Co zítra?“

„Jasně, to by šlo. V kolik?“

„Ve čtyři hodiny?“

„Dobře.“

„Máte moji adresu?“

„Daisy mi ji dala.“

„Bezva. Takže se uvidíme.“

Postoupila jsem ke Kathy Cramerové. Stejně jako Lize bylo i jí tehdy čtrnáct, takže teď byly obě zralé čtyřicátnice.

O Kathy jsem věděla, že je vdaná, ale podle všeho si ponechala dívčí jméno, protože jsem ji měla v seznamu vedenou jen jako Cramerovou. Vytočila jsem číslo, a jakmile se mi přihlásila, pověděla jsem jí, kdo jsem a v jaké věci zastupuji Daisy.

„Vy si děláte legraci,“ poznamenala a zněla, jako že tomu fakt nevěří. „Obávám se, že nedělám,“ prohlásila jsem.

Taková nuda. Doufala jsem, že se mě podobně nezeptá každý další, komu zavolám. „Vy hledáte Violet Sullivanovou? Po tolika letech?“

„Přesně na to mě najali. Doufám, že mi pomůžete pár věcí objasnit.“

„Mluvila jste už s Lizou Mellincampovou?“

„S tou se sejdu zítra odpoledne. Kdybyste byla ochotná věnovat mi půl hodinky, budu ráda.“

„To by snad šlo. Můžete zítra v jedenáct dopoledne?“

„Ale určitě.“

„Jakou na mě máte adresu? Právě jsme se přestěhovali.“

Přečetla jsem jí adresu, kterou jsem měla na seznamu.

Už neplatila. Nadiktovala mi novou a vysvětlila mi, kudy se k nim dostanu, a já si to ve spěchu načmárala na kus papíru.

Úplně nakonec jsem zavolala Daisy a oznámila jí, že plánuji krátký výlet do Santa Marie. Ve čtvrtek mi stále zbývalo trochu času, tak jsem navrhla společný oběd, při kterém jí povím, co je nového. Souhlasila a řekla, že zkusíme zajít do kavárny kousek od její práce. Jelikož ve čtvrtek se měla v Santa Marii objevit i Tannie, slíbila, že jí zavolá a zjistí, jestli by se k nám nepřipojila. Daisy měla pohyblivou přestávku na oběd, tak jsme se domluvily, že zavolám, jakmile se utrhnu.

Když jsem zavěsila, přeložila jsem seznam na polovinu, popadla poznámkové kartičky, natankovala plnou nádrž a rozjela se na sever. Hodina cesty tam a zase zpátky mě pomalu začínala nudit a stejně tak mi nedělaly radost najeté kilometry, které přibývaly na tachometru mého třináct let starého brouka.

5

KATHY

Středa, 1. červenec, 1953

Kathy Cramerová si přivydělávala v autosalonu Chevrolet svého otce a byla tam i toho dne, kdy si to přihasila Violet v rozhrkané Foleyho dodávce a začala si prohlížet nabízené automobily. Přes rameno měla proutěnou kabelu a v ní toho svého psíka, kterému poskakovala hlava jako čertíkovi v krabičce. Kathy předtím ještě nikde nepracovala a otec jí vyplácel dolar na hodinu, tedy o pětadvacet centů víc než činila minimální mzda a dvakrát tolik než dostávala její nejlepší kamarádka Liza za hlídání.

Dolar na hodinu byl pro čtrnáctiletou dívku vážně slušný peníz, jakkoli ji otec nezaměstnával tak úplně dobrovolně.

Když mu totiž sekretářka odešla na mateřskou, chtěl si podat inzerát, že někoho přijme na její místo na plný úvazek, jenže Kathyina matka si dupla, prý že si může někoho najít až na podzim, až se Kathy zase vrátí do školy.

Její práce spočívala ve zvedání telefonů, zakládání složek a „občasném“ psaní na stroji, a ona to všechno zpravidla hrozně packala. Obchody tou dobou příliš nešly, a tak většinu času jen četla filmové časopisy, které měla na klíně. Z vycházejících hollywoodských hvězd patřil mezi její oblíbence jednoznačně James Dean. Kromě toho zbožňovala Jean Simmonsovou, s níž se plně ztotožňovala.

Už s ní viděla Androcles and the Lion a teď nedávno i Young Bess, kde zazářila po boku svého manžela, Stewarta Grangera, který se na Kathyině žebříčku řadil hned za Jamese Deana.

Byl červenec a kancelář byla malá. Prosklené stěny propouštěly dovnitř sálající slunce, které působilo nesnesitelné horko. Klimatizace tam chyběla, a tak měla Kathy vedle sebe na podlaze postavený elektrický ventilátor, k němuž se pro jistotu skláněla. Vzduch, jenž vrtule ventilátoru rozháněla, byl sice horký, ale aspoň se hýbal.

Nikdy by ji nenapadlo, že se člověk vsedě může tolik potit.

Někdy na jaře jí učitelka tělocviku říkala, že by neuškodilo, kdyby shodila nějakých patnáct kilogramů, jenže Kathyina matka nechtěla o ničem takovém ani slyšet. Dívky prý věnovaly příliš mnoho pozornosti povrchním věcem jako byla váha, oblečení, účesy, a přitom jediné, na čem doopravdy záleželo, byla vnitřní krása. Daleko důležitější bylo být dobrý člověk, jít příkladem ostatním. Kathyina matka tvrdila, že se jí i pleť časem pročistí, stačí, když se

nebude „nípat“. Kathy se každý večer mazala čistícím krémem Noxzema, ale jak se zdálo, nepomáhalo to.

Kathy si sundala brýle a vyčistila si skla dolním lemem sukně. Měla nové brýle, stylové, s černými obroučkami ve tvaru kočičích očí, které jí podle jejího vlastního názoru zvlášť slušely. Uvědomila si, že sleduje, jak se Violet sune po předváděcí ploše. Vlasy měla obarvené do takového vulgárního rudého odstínu a k tomu si vzala vypasované fialové letní šaty s hlubokým výstřihem. Winston Smith, prodejce, kterého její otec najal teprve před měsícem, nedokázal odtrhnout oči od prohlubně mezi jejími prsy. Z

Violet byl vždycky každý takhle vedle, z čehož se Kathy dělalo nanic. Hlavně její kamarádka Liza, která si myslela, že Violet přece nedělá nic špatného. Kathy zaplavil náhlý příval emocí, za kterými se postupem času naučila rozpoznávat žárlivost. V té chvíli ji jen napadlo, zda je možné, aby měla už tak mladá návaly horkosti. Vídala totiž

svou matku, jak se ovívá, náhle orosená potem, a tak si pomyslela, že možná zakouší totéž.

Winston pracoval za provizi, což do jisté míry vysvětlovalo, proč tak pozorně sleduje Violet, když se proplétala uličkami mezi auty. Winstonovi bylo dvacet. Měl špinavě blond vlasy, které se mu nahoře kroutily. Po stranách je nosil ulízané a na zátylku se mu sbíhaly do toho, čemu se říkalo „D. A.“ čili duck ass, kachní prdelka. Kathy by to ani ve snu nevyslovila nahlas. Viděla, jak gestikuluje,

jak se snaží působit znalecky, ačkoli nikdy neprodal ani tříkolku. Připadalo jí dojemné, jak do něho vidí. Nastoupil u nich s cílem vydělat si dost peněz na studium druhého ročníku univerzity, takže musel zcela nepochopitelně uvěřit, že prodej aut je v jeho případě ta správná volba, že mu zajistí dostatečný příjem, aby ještě ušetřil. Nicméně už

přiznal, že mu zcela chybí talent, ve který doufal. Dokonce ho to ani nebavilo, ale vzal si do hlavy, že do věci určitě pronikne, a za vzor si vzal pana Cramera. Samozřejmě dočasně.

Byl takový fešák, že se klidně mohl stát filmovou hvězdou. Připadalo jí, že v kalhotách s puky, v rozhalence a v bílých semiškách vypadá prostě božsky. Vlastně jí dost připomínal Jamese Deana, stejně vystouplé lícní kosti a dlouhé řasy, stejná štíhlá postava. Měl také oduševnělý výraz, který dával tušit nevyřčené trápení. Kathy si dokázala představit, že bude pro jejího otce pracovat i po absolutoriu, jenže říkal, že sní o něčem jiném, nejspíš o právnické fakultě. Kathy se ho často ptala na jeho život, na sny, a přála si, aby se jí svěřil.

V zásuvce psacího stolu měla uložené krásné růžové dopisní papíry, na které sepisovala sbírku svých básní. Moc se jí líbily růžičky na krajích a bleděmodří motýlci v rozích.

Básně psala nejprve nanečisto na obyčejné linkované papíry vytržené ze sešitu, a teprve až když s nimi byla spokojená, je přepisovala na ty krásné růžové s motýlky. Původně chtěla

sadu dopisních papírů darovat Lize k narozeninám, které měla příští pátek, 3. července, jenže se jí nakonec tak zalíbily, že se rozhodla nechat si je. Lize mohla stejně dobře dát pudr s vůní konvalinek, který dostala kdoví od koho loni.

Báseň, na které právě pracovala, měla už z poloviny hotovou, šlo teprve o čtvrtou, kterou zatím napsala, ale už

teď věděla, že bude jednoznačně nejlepší. Možná ne dokonalá, ale učitelka angličtiny říkala, že dobrý spisovatel na svých dílech pořád něco vylepšuje, tak soudila, že tohle nejspíš bude ten případ. Na básni neúnavně pracovala téměř celé dopoledne. Nyní vzala linkovaný papír do ruky a zkusila si ji přečíst. Uvažovala, že ji nazve „Pro W…“, aniž

by blíže specifikovala, pro koho přesně ji napsala. Věděla, že mnoho básníků, jako například William Shakespeare, psalo sonety s podobnými jmény.

Pro W…

Když podívám se do tvých překrásných hnědých očí, mám pocit, že mi tlukoucí srdce z hrudi div nevyskočí.

Pro veškerou lásku, již k tobě chovám potají a vskrytu,

slibuji, milý můj, navěky věrnost zachovat tomuto

citu.

Milovala jsem tě vroucně již od začátku, hned, a nic nás nikdy nerozdělí, co stojí světem svět.

Kéž bych tě mohla pevně sevřít v objetí…

Zde zaváhala. Slůvko „objetí“ představovalo pěkný zásek. Sice se s ním rýmovalo „odletí“, jenže pořád nevěděla, jak je do básně zakomponovat. Poklepala si tužkou na rty a pak řádek přeškrtala. Přijde na něco lepšího.

V myšlenkách se vrátila k Winstonovi. Coby žákyně sedmého ročníku se již v rámci mravouky dozvěděla, jak si počínat na schůzce s chlapcem, a dychtivě očekávala, až

bude moci získané vědomosti v osmém ročníku uplatnit v praxi. Věděla, jaká témata hovoru volit a co říci při loučení na prahu dveří rodného domu. Obličej chlapce neměl dosud v její mysli pevné obrysy, jeho vzezření se měnilo podle toho, jakého právě zbožňovala filmového herce.

Představovala si ho jako laskavého a něžného a také chápavého, no zkrátka zosobnění dokonalosti. Tehdy ještě netušila, že už za chvíli do jejího života vpluje Winston, muž jejích snů. Připadalo jí, že o ni jeví jistý zájem, ovšem než se na scéně objevila Violet.

Violet se po boku Winstona právě blížila ke středu předváděcí místnosti, kde stálo nejkrásnější a také nejlepší auto jaké měli, dvoudveřový Chevrolet kupé, model Bel

Air, a v záři světel se jeho elegantní linie skutečně vyjímaly. Violet si auta všimla už v půlce cesty z parkoviště a Winston mlel pantem ostošest, jako by na tom závisel celý jeho život. Jako by si snad Violet mohla auto koupit. Vážně legrační! Ha ha ha! Podle toho, co slyšela, byli Violet s Foleym tak chudí, že měli sotva na nájem.

Winston Violet galantně otevřel prosklené dveře a nechal ji vejít. Kathy zahlédla na její bradě velkou modřinu. To byla celá Violet, vůbec se to nesnažila zakrývat! Ani sluneční brýle nenosila. Ani se nepudrovala. A stejně tak ji člověk nikdy neviděl v klobouku se širokou krempou, která by jí zastiňovala obličej. Chodila po městě, do supermarketu, na poštu, pro Daisy do školy, s jedním či dvěma monokly pod očima, s otlučenými tvářemi či napuchlými rty, které měly na svědomí Foleyho pěsti. Nikdy se na nic nevymlouvala, nic nevysvětlovala, takže pak Foley vypadal jako blbec. Jak se mohl hájit, když ho nikdy z ničeho neobvinila? Všichni v městečku věděli, že ji bije, ale nikdo s tím nic nedělal. Lidé na to koukali tak, že je to zkrátka jejich věc, i když Kathyina matka často prohlašovala, že je to ostuda. Kathyina matka měla totiž

Violet za couru a tvrdila, že si Liza pěkně koleduje, když se s ní zahazuje. Zrovinka včera večer, když seděla Kathy na schodech, zaslechla, jak její matka dole v obýváku vykládá otci o Violet a o Jakeu Ottweilerovi a o tom, jak je spolu viděli tančit v baru Blue Moon. Violet byla údajně posedlá

sexem, patologická nymfomanka (ať už to znamenalo cokoli), a Kathyina matka nechápala, že se s ní Jake vůbec baví. Velice ji to pohoršovalo a dokonce i zvyšovala hlas (takže ji Kathy alespoň lépe slyšela), jenže to už to její otec nevydržel: „Kristepane, Livie! Co to s tebou je, že pořád jenom šíříš drby? Co se to s tebou hergot stalo?“

Pak se začali hádat a matka ho utišovala, protože se bála, aby je náhodou Kathy nezaslechla. Pokud šlo o ni, přikláněla se na stranu matky. Violet byla coura. Kathy zvedla ze stolu hromádku papírů a přistoupila ke kartotéční skříňce, aby lépe slyšela, o čem se Violet s Winstonem baví.

Pozorně si prohlíželi auto a patrně vůbec nepostřehli, že je špehuje. Winston právě říkal: „Nevykládejte si to špatně, ale tohle není obyčejný sedan. Tohle je pětimístný chevrolet kupé. Motor má obsah 235 kubických palců, namísto standardní převodovky je tu automatická Powerglide, zdvojený karburátor, odsávání. Kryté šrouby kol a speciální olejový filtr, jestli si vůbec dovedete takovou věc představit.“

Violet by zjevně nerozeznala olejový filtr od rybího filé.

„Líbí se mi ta fialová barva,“ prohlásila a přejela rukou po blatníku. Na přední kapotě byl obrázek nějakého ptáka, patrně orla nebo sokola v letu, vpředu zobák, stylizovaná křídla ubíhající dozadu po směru větru.

„Ta je dělaná na zakázku, jediná svého druhu. Víte, jak

se ten odstín jmenuje? ‚Břidlice Violet‘1. Nežertuji.“

Violet se na něho mile usmála. Vždy si dávala záležet, aby na sobě měla nějaký odstín fialové, nachový, levandulový, lila. Winston se přes ni naklonil a otevřel dveře na straně u řidiče, takže se jim naskytl pohled na palubní desku v barvě růžových orchidejí. „Klidně se posaďte dovnitř,“ vybídl ji a stáhl okénko, načež o krok ustoupil, aby jí nebránil ve výhledu. Sedadla byla potažená plyšem, lemovaná proužky modrými jako kakost a pošitá aplikacemi s růžovo-modrým vzorem, který trochu připomínal do sebe prohořívající plameny, jež dohromady dávaly opět fialovou.

Když jim auto přivezli, pan Cramer otevřel kufr, aby se Kathy podívala dovnitř, protože kupodivu i ten byl potažen materiálem stejných dvou barev. Dokonce i rezerva uchycená vzadu spočívala ve stejně barevném krytu, který připomínal čepičku.

Violet vklouzla za volant, jednu ruku v poloze za deset minut dvanáct a druhou deset minut po dvanácté, a div u toho vzrušeně nezavzdychala. „To je krása. Moc se mi líbí!“

Roztouženě přejela rukou po sedadle. „Kolik stojí?“

Winston se zasmál, zřejmě že to z její strany považoval za vtip.

„Co je tady k smíchu?“

Zadíval se upřeně na špičky svých bot a pak k ní vzhlédl

1 Angl. violet = fialový

zpod dlouhých řas, na tvářích dolíčky, obočí zachmuřené.

„Ehm, nic, paní Sullivanová, jen mi připadá, že si to nemůžete dovolit. Já sám si to určitě dovolit nemůžu.“

„Já ale mám peníze.“

„Tolik ne,“ podotkl lehce žertovným tónem, aby trochu odlehčil atmosféru. Kathy připadalo, že nechce Violet zbytečně zklamat, kdyby jí prozradil cenu. Měla za to, že se Violet kapku přeceňuje, že se trochu kasá. Jenže dnes je přišla všechny překvapit.

Violet zamrzl úsměv na rtech. „Vy myslíte, že nemám na to, abych si koupila takovýhle pěkný auto?“

„To jsem neřekl, paní Sullivanová. To jsem v žádném případě neřekl.“

Kathy nevěřila, že v tom ta ženská bude pokračovat, jenže Violet plynule navázala: „Tak mi tedy odpovězte, na co jsem se ptala.“

„Prodejce požaduje 2375 dolarů. Můj šéf na tom taky bude chtít něco vydělat, ale ne zas tolik. Auto jako tohle se řadí k nejlepším ve své třídě, takže tady není moc místa pro smlouvání, jestli mi rozumíte.“

Kathy pozorně sledovala, jak se bude Violet tvářit.

Doufala, že si konečně uvědomí, jak moc přestřelila. Violet nicméně nespouštěla oči z Winstona, který vypadal, že ho poněkud vyvedla z rovnováhy mezera, která se objevila ve výstřihu jejích šatů, už tak dost hlubokém. Prohlásila: „Ráda bych si to auto projela.“

„Ehm, ano. Jistě. To by snad šlo zařídit.“

Protáhla ruku otevřeným okénkem a nastavila dlaň.

„Máte klíčky?“

„Ne, ne u sebe. Budou v kanceláři… tam,“ vykoktal a ukázal nejisté tím směrem.

„No tak, Winstone, tak na co ještě čekáte? Běžte pro ně.

Myslíte, že to zvládnete?“ Mluvila medovým hlasem, jako by s ním flirtovala, ačkoli Kathy zněla její slova urážlivě.

„Bohužel šéf šel před chvílí na oběd a já jsem tu zůstal sám.“

„A?“

„A… no, víte, nemůžu si dovolit odejít a nechat to tady jen tak. Musím tu na to dávat pozor.“

„Jestli se nepletu, v dílně je ještě mechanik. Vlastně dva.

Jak se jenom ten člověk jmenuje? Floyd, že ano?“

Jak Kathy, tak Winston se zadívali do dílny, kde se skutečně mihla postava mechanika Floyda, který opravoval ojetý automobil, jenž právě dorazil. Padgett mluvil nejdřív o protiúčtu, ale pak se rozhodl počkat do podzimu, až přijdou modely pro rok ’54. Říkal, že do té doby užije nějakou hotovost, a tak auto nakonec prodal.

Winston vypadal, že se mu ulevilo, protože mu tím poskytla skvělou výmluvu. „Paní Sullivanová, Floyd za mě nemůže zaskakovat v prodejně. Nevěděl by si tady s tím rady, jako bych si já nevěděl rady v dílně.“

„Proč byste vlastně jezdil se mnou? Jenom objedu blok.

Nebo mi snad nevěříte?“

Winstonovi poskočil ohryzek. „Ale ano, věřím vám.

Jenom jsem si říkal, že by bylo lepší, kdybyste počkala, až

se vrátí šéf, a probrala to všechno s ním. Zná to auto skrz naskrz, stokrát líp než já. Navíc vyřizuje všechny papíry, takže by to teď stejně nemělo smysl.“

„Co všechno za papíry?“

„No, znáte to, splátkový kalendář, smlouvy, a tak. Taky sem bude muset přijít váš manžel a podepsat to.“

Violet se zatvářila pobaveně. „Proč? Foley nemá ani cent. Navíc mám v úmyslu platit v hotovosti.“

„Na místě?“

„Víte, kolik mám peněz? Neměla bych o tom nikde mluvit, ale spoléhám na vaši diskrétnost,“ prohlásila a ztišila hlas.

„To byste neměla, říkat mi takové osobní věci, paní Sullivanová. Finance byste měla řešit s panem Cramerem.“

„Padesát tisíc dolarů.“

Winston se zasmál, ale bylo to takové nervózní pousmání. „Vážně?“

„No ovšem. Nebo myslíte, že bych o něčem takovém žertovala?“

„Vyloupila jste banku?“

„Ne, dostala odškodnění od pojišťovny. Chtěla jsem sice víc, ale nabídli mi tohle. Právník mi poradil, ať na to přistoupím, tak jsem ho poslechla. Zřejmě se nějak dohodli.

Foleymu jsem ale nikdy neřekla, kolik přesně to bylo. Tahal by ze mě peníze a všechno by to utratil. Vidíte tohle?“

Ukázala si na modřinu na bradě. „Jednou to Foley nechá zajít příliš daleko a bude. Uteču mu. A ty peníze jsou moje jízdenka na svobodu.“ Natáhla zase ruku. „Takže, můžu dostat ty klíčky?“

Kathy se dívala, jak Winston v duchu bojuje. Věděla, že se s lidmi nehádá, zvlášť ne se ženami, jako byla Violet. Na druhou stranu ale také věděla, že dostal od jejího otce jasné instrukce: žádné zkušební jízdy bez prodejce. žádné ponechání prodejny bez dozoru.

„Kolik dělá vaše provize z prodeje auta, jako je tohle?“

zeptala se Violet, jako by se už rozhodla.

„Něco ke čtyřem procentům.“

„Takže dost na školný i na knížky na celý dva roky studia, nebo se pletu?“

„Ne, celkem jste to odhadla správně,“ souhlasil.

Dokonce i Kathy ohromila představa, kolik peněz by dostal.

„Tak chcete ho prodat, nebo nechcete?“

Winston se rychle podíval na hodinky. „Nevím, co vám na to mám říct, paní Sullivanová. Pan Cramer tu bude každou chvíli…“

„Pro Kristovy rány! Dejte mi ty klíčky, ať to máme za sebou. Jenom objedu blok.“

Kathy zasunula zásuvku kartotéky a znechuceně obrátila

oči v sloup. Dotěrnost ženám neslušela, ano, to věděl každý –, ale to rouhání, to už bylo vysloveně neodpustitelné.

Vrátila se zase ke stolu a posadila se. Ta ženská byla blázen.

A Winston ji v tom autě snad klidně nechá odjet! Aniž by si vyžádal jediný dolar zálohy? Velmi legrační. Ha ha ha!

Kathy vzala do ruky nějaké papíry, sklepala je o stůl, pak otevřela zásuvku, no zkrátka dělala, že má spoustu práce.

Za stolem se objevil Winston. V podpaží na košili měl velké mokré skvrny a ona cítila, jak se potí. „Mám problém.“

„Já vím. Ta je tak zahleděná do sebe! Dělá se mi z toho nanic.“

„Můžu dostat ty klíčky k Bel Airu?“

Nevěřícně se na něho zadívala. „Proč se ptáš mě?“

„Mohla bys mi je dát, prosím!? Chce to auto koupit a potřebuje si ho projet.“

„Nemám je.“

„Ale máš. Viděl jsem, jak ti je dával.“

Kathy se zarazila, protože jí najednou něco došlo. Včera při večeři slyšela otce, jak říká matce, že má sice spoustu zboží, ale ne zas tolik hotovosti. Co když na to Violet skutečně měla peníze a ona ho o ně připraví? Kdyby Kathy zazmatkovala a obchod kvůli tomu nevyšel, nikdy by si to neodpustila. Cítila, jak rudne v obličeji.

Winston se podrážděně natáhl přes stůl a otevřel horní zásuvku. V ní ležely klíčky s výrobní značkou Chevroletu,

podivně veliké a opatřené bílou kulatou visačkou se jménem modelu. Vzal si je.

„Budeš litovat,“ ucedila, ani se na něj nepodívala.

„O tom nepochybuju,“ hlesl a vrátil se do prodejny.

Violet stále seděla v autě.

Kathy si říkala, že otec bude mít záchvat, jakmile to zjistí, ale co měla dělat?

Winston podal klíčky Violet. Beze slova si je od něho vzala a nastartovala. Zařadila zpátečku a začala couvat směrem k velkým ocelovým vratům v zadní části předváděcí místnosti. Kathy přihlížela, jak k nim Winston přistoupil a zatáhl za páku. Vrata se začala zvedat a charakteristicky u toho rachotila. Sklonil se k okénku na straně řidiče, zřejmě aby ji ještě na něco upozornil, jenže Violet na nic nečekala a odfrčela ulicí, ani se přitom nepodívala do zpětného zrcátka.

Kathy viděla, jak Winston mrkl na hodinky, a trochu se vyděsila, protože přesně věděla, co se mu asi honí hlavou.

Jenže dokonce i kdyby to Violet vzala oklikou, nemohlo jí to trvat víc než pět minut. A to znamenalo, že auto bude zpátky na prodejně dřív, než se stihne její otec vrátit z oběda.

6

Seržanta Timothyho Schaefera jsem našla v dílně, vzadu na pozemku jeho domu na Hart Drive v Santa Marii. Dům vypadal jako z padesátých let, dřevěný a tak dokonale bílý, že musel mít buď nový nátěr, nebo vinylové obložení. Dílna zřejmě původně sloužila jako kůlna na nářadí, ale za léta se poměrně rozrostla, takže nyní velikostí odpovídala polovině jednomístné garáže. Uvnitř byly stěny z neopracovaného dřeva se spoustou suků. Namísto izolace používal staré noviny, z nichž jsem mohla vyčíst, co všechno se ve městě stalo za minulý rok, stačilo se jen podívat pořádně zblízka.

Schaefer mi na sebe prozradil, že v roce 1968, ve dvaašedesáti, odešel do důchodu. Předtím pracoval na okresním úřadu šerifa v Santa Terese. Tím pádem mu teď muselo být jednaosmdesát. Byl podsaditý, volné šedé kalhoty zavěšené na šlích. Kdysi hnědo-modrá kostkovaná flanelová košile se za léta tak seprala, že její barvy zesvětlely a šly sotva poznat. Lehce pocuchané bílé vlasy měl jemné jako pavučinky a až úplně na špičce nosu mu seděly bifokální brýle, zpod jejichž obrouček se na mě čas od času zkoumavě zadíval.

Před ním, na pracovním pultu, který lemoval dílnu ze tří stran, spočívalo právě restaurované houpací křeslo, jehož sedadlo ještě potřebovalo nový výplet. Nářadí měl hezky srovnané: elektrikářské kleště, dva sekáčky na led, nůž, pravítko, nádobku s glycerinem a klubka ratanu, zajištěná obyčejnými špendlíky. K sedáku, který právě vyplétal, měl ratan prozatím

přichycený

golfovými

podstavky,

takzvanými „týčky“, než jej upevní výpletem zespodu.

„To dcera mě do toho uvrtala,“ prohlásil konverzačním tónem. „Když zemřela její matka, holka si vzala do hlavy, že prej mi prospěje mít nějakej koníček, abych se zbytečně netrápil. Tak teď o víkendech objíždíme blešáky a garážový výprodeje a zachraňujeme starý rozvrzaný křesla jako tohle.

Ukázalo se, že to docela vynáší.“

„Jak jste se to naučil?“

„Přečet jsem o tom spousty knížek a dělal, co v nich psali. Ale trvá to, než to člověk dostane do ruky, to zas jo.

Glycerin pomáhá, aby byl ratan hezky poddajnej. Ale když

ho máčíte moc krátce, pracuje se s ním blbě. A když ho v něm máčíte moc dlouho, je pak zas takovej slabej a láme se.

Doufám, že vám nebude vadit, když na tom budu dál dělat.

Slíbil jsem jednomu pánovi, že mu to dodělám do konce týdne.“

„Jak je libo.“

Nějakou dobu jsem ho jen mlčky sledovala při práci a celkem mi to vyhovovalo. Jednotvárnost té činnosti mi připomněla vyšívání nebo pletení, které se také hodně blíží meditaci. Působilo to tak hypnoticky, že kdyby mi to čas dovolil, klidně bych se na něj dokázala dívat až do večera.

Když jsem den předtím volala, zmínila jsem hned na úvod jméno Staceyho Oliphanta, čímž jsem si vysloužila prakticky bezmeznou důvěru, protože ti dva spolu léta pracovali. Se Schaeferem jsme se o Staceym do telefonu vydrželi bavit docela dlouho. Když jsem prohlásila, že sháním informace o Violet Sullivanové, chtěla jsem nejprve vědět, zda se nemusí zeptat na oddělení, než mi nějaké vyzradí. „To už dneska dávno nikoho nezajímá,“ odpověděl.

„Ten případ si pamatuje jen pár z nás. Každopádně, je pořád vedená jako pohřešovaná, ale nemyslím si, že máte po tolika letech ještě šanci.“

„Za pokus to určitě stojí,“ prohlásila jsem.

„Znal jste ji?“ zeptala jsem se hned vzápětí.

„No jasně že znal. Všichni znali Violet. Byla to pěkná ďáblice, zvlášť s těma rudejma vlasama. Byla moc krásná a měla sklony k rebelství. Když jí Foley udělal monokl, vůbec se to nesnažila skrejvat. Nosila tu modřinu hrdě, jako by to byl metál. A že to byly modřiny! Někdy až černý. Ale i tak to byla nejhezčí ženská z města. Já měl naštěstí dost rozumu, abych jejímu kouzlu nepodleh, ale moje žena i tak šíleně žárlila. Violet byla ten typ ženský, kvůli který chlapi píšou básně. Řada manželek skončila jak hlídací psi.“

„Jak dobře jste znal Foleyho?“

„Líp než ji vzhledem k tomu, jak často měl co do činění se zákonem. Nakonec jsem se potýkal hlavně s ním, protože ji v jednom kuse mlátil. Byl jsem u nich doma snad desetkrát. Tyhle domácí případy neměl nikdo moc rád.

Jednak to bylo docela nebezpečný, jednak si člověk pořád musel říkat, co to s těma lidma hergot je! Violet s Foleym zacházeli zvlášť daleko. Fakt blbá situace. A ta jejich malá byla zrovna ve věku, že jí to hrozilo poznamenat na celej život. Věčný hádky. Nejdřív to schytá manželka, ale i chudáci děti jsou celkem na ráně.“

„A co Violet? Měla ona trestní záznam?“

„Ani prd.“

„Foley ji nikdy nenechal zadržet za napadení?“

„Nikdy. Jestli ho kdy praštila, zřejmě se tak styděl, že nás ani nezavolal.“

„Kruci. Tím pádem nemáme ani fotky, ani otisky. To je smůla,“ poznamenala jsem.

„Bez záznamu. Jako slovo boží. Neměla dokonce ani číslo sociálního pojištění, protože nikdy nechodila do práce, takže ani tady z toho konce se na to jít nedá. Jediná soudní pře, kterou kdy měla, byla s Jakem Ottweilerem. Jeho pittbul jí napad pudlíka a na místě ho zabil. Myslím, že z něj dostala pár stovek. Foley to z ní určitě všechno vymámil, aby poplatil dluhy.“

„Daisy si pamatuje, jak se ti dva hádali. Říká, že jí nikdy nic neudělali, ale v konečném důsledku jako by se stalo.“

„O tom nepochybuju,“ přitakal. „Předvolali jsme sem Foleyho kdoví kolikrát a snažili jsme se mu promluvit do duše, ale bohužel jako většina těchhle případů, co někoho zneužívaj, akorát ze všeho vinil ostatní. Tvrdil, že Violet ho provokuje, takže to nakonec byla její chyba, ne jeho.“

„A jak dlouho to trvalo?“

„Dva tři roky, až do chvíle, než zmizela a nikdo už ji víckrát neviděl. Když jsme spolu včera mluvili, volal jsem jednomu kamarádovi na úřad šerifa, ať se mi mrkne do záznamu. Prošel starý hlášení a zjistil, že v sobotu 27.

června, tedy týden před jejím zmizením, se ti dva vážně ošklivě chytli. Foley po ní hodil hrnek s kafem a trefil ji do brady. Zavolala nás. Přijeli jsme k nim domů, zatkli toho pitomce a nechali si ho u nás přes noc, než vychladne. Ona na něj mezitím podala stížnost, a obvinila ho z neúmyslného ublížení na těle.“

„Proč z neúmyslného?“

„Zranění nebyly tak vážný. Kdyby jí přerazil čelist, to by byla jiná. Poradili jsme jí, ať si zažádá o soudní zákaz styku, ale ona že ne, že to zas nepotřebuje. Když jsme ho pak propustili, šel hned domů a uprosil ji, ať to obvinění stáhne.

Jenže než se s tím začalo něco dělat, byla fuč.“

„A kdy tedy nahlásil to zmizení?“

„Až 7. července, protože zákon tehdy ukládal dvaasedmdesátihodinovou lhůtu, kdyby to byl náhodou jenom falešnej poplach, což se nepotvrdilo. Tak uběhla neděle a pak pondělí a nic se nestalo, nikomu se neozvala. V

úterý ráno přišel Foley k nám na stanici nahlásit zmizení. Já to s ním tehdy sepisoval, ale už jsme o tom věděli, už nám bylo jasný, že tu máme problém.“

„Jak vypadal?“

„No, zjevně ho to vzalo, ale podle mýho se spíš bál o sebe. Vzhledem k jeho minulosti mu muselo dojít, že až se rozjede pátrání, půjdeme rovnou za ním. Po okrese jsme rozeslali vývěsku s jejím popisem a s popisem auta, co v něm údajně odjela, a do dvou dnů visela v celým státě. Taky jsme se obrátili na noviny z celý země. Po pravdě řečeno, moc ohlasu to nepřineslo. Většinou otiskli v příloze dva krátký sloupky, ale spíš se tím vůbec nevzrušovali. V rádiu to dopadlo stejně. Chvilku se o tom mluvilo v lokálním vysílání, ale tím to zhaslo.“

„Proč to nikoho nezajímalo? V čem byl problém?“

„V médiích tehdy nešli po každým drbu jako dneska. A navíc Violet byla už dospělá. Některý lidi si mysleli, že se prostě sebrala a odešla, a že až se jí bude chtít, tak se zase vrátí. Zbytek se přiklonil k názoru, že ve skutečnosti nikam neodešla, aspoň ne živá.“

„Myslíte jako, že ji zabil Foley?“

„Tehdy jsem si to myslel.“

„Proč?“

„Protože násilí u nich eskalovalo a ona to tentokrát myslela s tím obviněním doopravdy vážně, a z toho pro něj nic dobrýho nekoukalo. Zástupce prokurátora mi kdysi řek: ‚Nemáš svědka, nemáš případ.‘ Dostat se Foley před soud, s nejvyšší pravděpodobností by skončil za mřížema. Její zmizení mu rozhodně nahrávalo do karet.“

„Předpokládám ale, že se to vyšetřovalo.“

„Ale to víte, že jo. Povedlo se nám rekonstruovat, co přesně dělala až do chvíle, než odešla z domova. To bylo asi tak v šest patnáct, když přišlo to děvče na hlídání. Ještě nebyla tma a stmívat se mělo začít až tak v devět. Pár lidí ji vidělo, jak jede městem. Podle nich byla sama, teda až na toho malýho psa, co jí stál údajně na klíně a koukal z okýnka. Stavila se na benzince blízko Tullisu, natankovala plnou nádrž, takže se prokazatelně dostala až sem.“

„V kolik to bylo hodin?“

„Asi tak v šest dvacet pět. Kluk, co tam tehdy dělal, jí umyl přední sklo a zkontroloval pneumatiky, což vůbec nemusel. Auto bylo zbrusu nový a on se zajímal, jak se jí řídí. Chvilku se o tom bavili. Ptal jsem se ho, jestli si na ní nevšim něčeho neobvyklýho, jelikož jsem si chtěl udělat obrázek o její náladě. Protože jestli se rozhodla opustit nadobro svou malou holčičku, byla by přece dost skleslá, ne? Jenže jemu připadala naprosto spokojená a šťastná.

‚Rozparáděná,‘ říkal tehdy. Samozřejmě ji nikdy předtím neviděl, ale podle toho, co se mu doneslo, byla taková vždycky. Doufal jsem, že se mu třeba zmínila, kam jede, ale bohužel. Ten její pes celou dobu štěkal jako blázen a přeskakoval z předních sedadel na zadní a zase zpátky. Tak ho nakonec pustila a nechala ho, ať se vyvenčí na trávníku.

Když ho zase šoupla zpátky do auta, šla k pokladně, zaplatila za benzin a koupila si jednu Coca-Colu, co měli v ledničce. Pak sedla do auta a odjela někam směrem na Freeman.“

Vytáhla jsem si z kabelky mapu okolí Santa Marie a tužku. „Mohl byste mi ukázat, kde přesně je ta benzinka?

Ráda bych se tam podívala.“

Narovnal si na nose bifokální brýle a zadíval se pozorně na mapu, kterou vzápětí celou rozložil a zase složil, ale trochu jinak. „Je to tadyhle,“ prohlásil a zakroužkoval místo tužkou. „Dokonce tam ta pumpa pořád stojí, ale obsluha i pokladní se dávno odstěhovali. Odtamtud už mohla jet úplně kamkoli. Po okreskách by se za chvilku dostala na sto jedničku, a pak buď hurá na jih do Los Angeles, nebo na sever do San Franciska. Stejně tak to mohla vzít oklikou zase zpátky domů. Spočítali jsme, jak daleko by asi dojela na plnou nádrž, a ptali jsme se na všech benzinkách v dosahu, řeknu vám, žádná hračka. Nikdo si ale nepamatoval, že by ji viděl, což mi přišlo dost divný. To auto bylo nádherný, a totéž platilo i pro Violet. Kdyby se někde stavovala, na jídlo, na záchod nebo aby vyvenčila psa –, člověk by řek, že si jí všimnou. Vůbec nechápu, jak se mohla takhle vypařit, beze stopy zmizet.“

„V novinách stálo, že Foley nebyl ani podezřelý.“

„Ale ovšemže byl. A pořád je. Vypustili jsme tu kachnu schválně, jestli z něj třeba něco nevypadne, ale byl prohnanej jak lišák. Okamžitě šel a najal si právníka a pak jsme z něj už nedostali ani slovo. Neřek nic, čeho by se dalo chytit.“

„Neposkytl vám vůbec žádné vysvětlení?“

„No, než se tak zatvrdil, něco málo jsme z něj přece jen vypáčili. Víme, že se stavoval v Blue Moonu na pár pivek.

Tvrdil, že hned pak šel domů. To mohlo bejt tak mezi desátou a půl jedenáctou. Háček je ale v tom, že to děvče na hlídání, Liza Mellincampová, se ho dočkala až někdy mezi půlnocí a jednou ranní, což znamená, že měl dost času na to Violet zabít a ještě uklidit tělo.“

„Musel odvést vážně dobrou práci, jestli se nikdy nenašla.“

Schaefer pokrčil rameny. „Pořád si říkám, že se třeba ještě najde, tedy za předpokladu, že z ní něco zbylo.“

„A taky za předpokladu, že ji zabil, což stejně dobře nemusel.“

„To je pravda.“

„Ne že bych se kvůli tomu chtěla hádat. Nemám na to vůbec názor,“ dodala jsem.

„Rozumím. Já se k tomu taky pořád vracím, a to zvažuju pro a proti už léta.“

„Potvrdil někdo Foleyho výpověď, že přišel domů v tolik, v kolik tvrdí?“

Schaefer zakroutil hlavou. „Kdepak. Zhruba se ví, v kolik se rozloučil v Blue Moonu, ale jak to tak vypadá, nikdo netuší, kam šel potom. Klidně se moh vrátit domů, ale taky nemusel. Je to Lizino tvrzení proti jeho.“

„A co to auto? Podle toho, co vím, se taky nikdy nenašlo.“

„Já myslím, že dávno neexistuje, nejspíš bude rozebraný na náhradní díly. Jestli ne, vždycky se mohlo dostat do Evropy případně na Střední východ, kde šly kradený ‚ameriky‘ vždycky na odbyt. V Kalifornii se nejvíc kradly v L.A. a v San Diegu.“

„I tehdy?“

„Ano, i tehdy. Přesný čísla se sice můžou lišit, ale procenta zůstaly stejný. Jenom za loňskej rok to z těch dvou měst dělá něco k osmi tisícům odcizenejch vozidel.

Ukradnou je, převezou do nejbližšího přístavu, zabalej do beden a naložej na loď. Druhá možnost je autem dojet za hranice a zbavit se ho tam. V Mexiku a Střední Americe to často dopadá tak, že když auto nenajde kupce, zůstane stát na ulici nebo na odstavným parkovišti. Stačí si zajet do Tijuany, tam jsou jich tisíce, osobáků, náklaďáků, džípů.

Některý tam takhle stojej už roky a nikdy se nedostanou zpátky k majiteli.“

„Bylo to auto její, nebo jeho?“

„On sice podepsal kupní smlouvu, ale auto bylo její.

Vynasnažila se, aby to všichni věděli. Tehdy totiž ženy

neměly na něco takovýho právo, dokonce ani když

pracovaly. Všechno se provádělo jménem manžela.“

„Ale proč by to dělal? Proč by jí kupoval auto a den nato ji zavraždil? To nedává smysl.“

„Třeba ji zabil z momentálního popudu, ve vzteku.

Taková věc se nemusí vždycky plánovat dopředu.“

„Ale stejně, proč kupovat to auto? Daisy říkala, že měli sotva na nájem a na složenky. Taky jsem slyšela, že Violet měla dost peněz, aby si ho mohla koupit sama na místě.“

„Povím vám, co si myslím. Udělal to, protože měl výčitky svědomí. Přesně tak se totiž vždycky choval.

Nejdřív mu ruplo v kouli, takže z ní div nevymlátil duši, a pak se to snažil nějak odčinit. Třeba mu došlo, že tentokrát už ho vážně požene před soud, a tak se pokusil si ji koupit.

Byla blázen do aut.“

„Podle toho, co jsem slyšela, nedokázal Foley platit ani za elektriku, dokonce i kdyby na to měl. Prostě se mi to nezdá.“

„Záleží, co přesně podepsal tomu prodejci,“ namítl. „O

tom byste si měla asi promluvit přímo s ním, s Chetem Cramerem z Cramerovy pobočky firmy Chevrolet tady v Cromwellu. Dám vám na něj adresu.“

„Díky. I Daisy o něm mluvila. Překvapuje mě, že to ještě dělá, po tolika letech…“

„To víte. Ten snad nikdy neodejde do důchodu. Má v rukou otěže, a než aby je někomu předal, radši umře.“

V duchu jsem se vrátila k článkům, které jsem četla. „V

novinách psali, že se ten týden Violet vypravila do banky a vyžádala si přístup k trezoru. Netušíte, co v něm mohla schovávat?“

„Vůbec. Ale řek bych, že to byly nějaký cennosti. Taky jsem slyšel, stejně jako vy, že měla celkem tučnou hotovost, ale záleží, čemu člověk chce věřit. Když už bylo jasný, že zmizela, podařilo se nám získat soudní příkaz a ten trezor navrtat a otevřít. Nic v něm nebylo.“

„A jak se to vyvíjelo pak? Vím, že Staceymu tyhle případy nedají spát. Nevyřešený záhady ho děsně štvou.“

„Tak v tom máte naprostou pravdu. Vždycky jednou za čas ten případ někdo oprášil, ale moc daleko se nedostal.

Nikdy jsme to úplně nevzdali, ale bohužel jsme neměli dost lidí, aby se zahájilo další vyšetřování. Detektivové ze Santa Teresy mají i tak dost práce. Občas se do toho pustil nějakej zelenáč, ale nic víc.“

„A co teorie, že měla milence?“

„To tvrdí Foley, ale já o tom silně pochybuju. Zeptejte se lidí a zjistíte, že většina těch, kdo to slyšel, to má od něj.

Jasně, Violet mu zahýbala, to nepopírám –, ale jestli s někým utekla, jak to, že teda nikoho dalšího nepohřešujeme?“

7

Čerpací stanice, kde byla Violet Sullivanová viděna naposledy, stála kousek od Tullisu, u obce, která v mapě vypadala spíš jako kaz na papíře a které byste si patrně vůbec nevšimli, kdybyste ji vysloveně nehledali. Podobných vesniček bylo v té oblasti víc, na mapě připomínaly souhvězdí a těsnaly se mezi dvěma dvouproudovými silnicemi, jedinými příjezdovými komunikacemi. Tullis ležel na přímce, jež místo spojovala s Freemanem a dál pokračovala na sto jedničku.

Benzinek nebylo v té oblasti mnoho a dělily je poměrné velké vzdálenosti, tak mi nedalo zvláštní práci pochopit, proč si Violet Sullivanová vybrala právě tuhle. Měla auto teprve jeden den, ale už s ním nejspíš najela tolik, že stačila vyprázdnit nádrž. Možná ale jen potřebovala dotankovat, aby měla dost paliva na cestu do další destinace, a tou mohla být buď smrt, nebo jiné město. Všimla jsem si, že střídavě zvažuji obě alternativy. Počínala si jako někdo, kdo si vyjel za zábavou, ale kam? A co bylo ještě důležitější, dorazila vůbec na místo?

Když jsem k benzínce dojela, stočila jsem to ke straně a

zaparkovala poblíž dámských záchodků, na které jsem si také vzápětí došla, když už se mi naskytla příležitost.

Záchod sice splachoval, nicméně fukar na sušení rukou nefoukal a vzhledem k tomu, že papírové ručníky zřejmě posloužily jinému hygienickému účelu, dopadla jsem nakonec tak, že jsem si cestou ven utírala ruce do džín.

Čerpací stanice stála na křižovatce dvou cest směřujících na Robinson a na Twine. Celé odpoledne panovalo horko, vzduch se ani nepohnul a slunce nemilosrdně pálilo. Přitom bylo už září, a tak mi došlo, že v červenci tady muselo být vedro k zalknutí. Do všech stran ubíhala nekonečná pole; některá zoraná po nedávné sklizni, jiná čerstvě osázená.

Když tudy projížděla Violet, den se zvolna nachyloval, takže to muselo působit téměř stejně jako nyní. Krajinu nic nechránilo před větrem a suchem, jen občas se k nebi tyčil strom skýtající vzácný stín. Představila jsem si Violet, jak se vybavuje s obsluhou a jak jí u toho rudé vlasy vlají před očima a lechtají na tvářích. Co si myslela, že se stane? To mi vážně nešlo na rozum, její úmysly, její bezelstnost.

Když jsem se vrátila zpátky do auta, rozjela jsem se směrem na Twine. Cestou jsem minula ukazatel na New Cut Road a uvědomila jsem si, že ani ne míli odsud musí stát Tanniein tajuplný dům. Jako by mi chtěla dát za pravdu, vynořila se v dálce jeho černá silueta, postávající kousek od silnice jako osudu odevzdaný stopař. A najednou mě již podruhé zarazilo, jak ten dům vůbec nezapadá do fádní

zemědělské krajiny.

Po příjezdu do Cromwellu jsem se držela instrukcí, které jsem obdržela od Daisy. Foley Sullivan dělal hlídače v sídle Cromwellské presbyteriánské církve na Druhé ulici. Šlo o elegantní prostou budovu, bílou a dřevěnou, korunovanou nevysokou věží, která seděla uprostřed zeleného trávníku. K

jedné straně přiléhalo rozlehlé cihlové křídlo. Nechala jsem auto na parkovišti v boční uličce a zamířila po chodníčku ke vchodu.

Zkusila jsem to nejjednodušší, co se nabízelo, takže jsem vzala za kliku dvojitých vstupních dveří, a překvapilo mě, že nejsou zamčené. Tak jsem vešla. Vstupní chodba zela prázdnotou. Dveře do sálu s oltářem byly otevřené, ale nikde jsem neviděla živou duši. Zavolala jsem „haló“ a „ju-hu“, abych upozornila na svou přítomnost. Doufala jsem, že tak předejdu tomu, aby mě v domě božím někdo obvinil z nedovoleného vniknutí. Ve svatyni panovalo téměř hrobové ticho a já se po chvíli přistihla, že v reakci na ně cupitám mezi lavicemi po špičkách. Po stranách se zvedala barevná okna s komplikovanými vitrážemi, mé kroky tlumil vínový běhoun. Za oltářem jsem zahlédla majestátní mosazné varhany ve tvaru obráceného „V“. Prázdné dřevěné lavice se ve svitu slunce leskly. Ve vzduchu se vznášela vůně karafiátů a lilií, ačkoli jsem nikde žádné neviděla. Napravo za kazatelnou se rýsoval kůr a hned u vstupu jsem na pravé straně zahlédla dveře vedoucí podle všeho do kanceláře pastora. Nalevo byly dvojité dveře s prosklenými výplněmi, vedoucí patrně do vedlejšího novějšího přístavku.

Prošla jsem jimi a vzápětí jsem se ocitla v prostorné hale, kde ležel na zemi koberec. Napravo bylo několik dveří do tříd, v nichž se přednášel katechismus. Ve většině stály skládací židle, ve dvou jsem zahlédla i nízké stolky a židličky určené pro malé děti. Všude vládl dokonalý pořádek. Cítila jsem leštěnku na okna, na nábytek a dezinfekci. Opřela jsem se do dalších dvojitých dveří vedoucích do velké společenské místnosti. V ní stály dlouhé stoly, jako by co chvíli měla začít hostina, nicméně kovové skládací židle dosud spočívaly na přepravních vozících parkujících u stěny. Dokázala jsem si představit, že místnost lze podle potřeby zařídit nábytkem či zcela vyprázdnit prakticky pro jakoukoli příležitost a jakýkoli počet hostů.

Uvažovala jsem, zda členové církve stále pořádají dobročinné obědy ve stylu „co dům dá“. Pevně jsem v to doufala. Kde jinde člověk zadarmo ochutná takové lahůdky jako makaróny zapékané s hovězím, nákyp ze zelených fazolek a krémovou žampionovou polévku? Když jsem byla malá, mnohokrát mě z nedělní školy vykázali, ale nechovám v sobě žádnou zášť. Jako obvykle ji u mě přemohla upřímná láska k dobrému jídlu a s ní vzpomínky na sladké, ještě teplé domácí brownies s rozinkami.

Pokračovala jsem lítačkami do kuchyně, kde jsem již

podruhé zavolala: „Haló?“ Chvilku jsem čekala, zda mi

někdo neodpoví. Místnost se koupala ve slunečním svitu.

Pracovní pulty byly z nerez oceli a nad dvěma nerezovými velkokapacitními sporáky se na hácích houpaly dva obří nerezové kastroly na polévku. Smaltované dřezy byly bílé jako čerstvě napadaný sníh. Pomalu jsem už neměla kam nahlédnout. Tak teď už můžeš vylézt, Foley, říkala jsem si v duchu. Tak moc jsem se na to soustředila, že když se objevil a poklepal mi zezadu na rameno, nadskočila jsem, chytila se rukou za prsa a vyděšeně zalapala po dechu.

„Promiňte, jestli jsem vás vylekal.“

„Ani ne, prostě jsem to nečekala,“ řekla jsem a okamžitě mě napadlo, jak dlouho už mě asi sleduje. Při té představě jsem trochu znejistěla, ale nakonec jsem se pracně ovládla.

„Jsem ráda, že jste se se mnou sešel tak brzy.“

„To je v pořádku.“

Byl vysoký a téměř vyzáblý, rukávy o něco kratší, než

kolik si žádaly jeho paže. Zápěstí měl útlá a dlaně veliké.

Hladce oholenou bradu korunovaly vystouplé lícní kosti a široká sanice. Jeho obličej ve mně vyvolával asociace na černobílé fotografie z doby krize, řady vyděšených mužů se zoufalýma očima upřenýma přímo do objektivu. On měl ty své hluboké a modré, s temnými paprsky kolem zornic.

Vystupováním mi někoho připomínal, jen jsem si v té chvíli nevybavila koho. Když mluvil, z jeho tváře se nedalo vůbec nic vyčíst. Měřil si mě jakoby zpovzdálí, jako by nechtěl mít nic společného s vnějším světem. Daisy se v rysech ničím nepodobal, snad jen ten posmutnělý výraz měli společný, ale za ten stejně asi mohla Violet. Bylo mu teprve šedesát jedna, ale soudě podle nedůvěřivých očí, mohlo mu být klidně i sto.

„Pojďte za mnou. Ukážu vám, kde bydlím. Můžeme si tam promluvit, je tam soukromí.“

„Ale jistě, samozřejmě,“ odpověděla jsem, ale v duchu jsem se ptala, je-li to vlastně moudré. Sama v prázdném kostele s chlápkem jako on? Jediná Daisy věděla, kde jsem.

Sestoupili jsme po schodech do sklepení, kde bylo sucho a překvapivě útulno. Foley otevřel dveře, které vedly do místnosti, kterou jsem nejdřív považovala za poněkud větší komoru na smetáky.

„To je můj byt. Posaďte se u mě.“

Místnost, do které mě uvedl, měřila čtyři metry na čtyři, měla bílé stěny a na podlaze světle béžové linoleum.

Uprostřed stál obyčejný stůl se čtyřmi stejnými židlemi.

Dále tam měl elektrickou plotýnku a chladničku, která se krčila v rohu u stěny pod kuchyňskou linkou, k tomu pohovku, čalouněné křesílko a přenosný televizor. Za dveřmi se skrývala ještě jedna miniaturní komůrka s rozkládacím gaučem. Někde za ní jsem tušila koupelnu se záchodem.

Posadila jsem se ke stolu. V jeho středu stála miska s neloupanými burskými oříšky. Naprosto uvolněně se posadil naproti mně. Zpříma se na mě podíval, ale jeho oči byly prázdné. Ukázal na buráky. „Nabídněte si, jestli máte chuť.“

„Díky. Nemám.“

Uchopil mezi prsty burský ořech, přelomil ho, jednu polovinu rozlouskl a hodil si jádro do pusy. Pak rozlouskl i tu druhou a i druhé jádro snědl. Zvuky, které přitom vydával, mi připomněly přežvykujícího koně. Prázdnou skořápku držel dál v ruce. Všimla jsem si, jak ji ohmatává, jak konečky prstů přejíždí po vláknech vyčnívajících v místě zlomu. Kdysi mi kdosi říkal, že se buráky jedí i se skořápkou, aby člověk nenadělal takový nepořádek.

Nabídl si z misky další a obracel ho chvíli v dlani, přičemž ho lehce stiskl, jestli není vyschlý. Jeho prsty zjevně žily vlastním životem. Hrály si s ořechem, sem tam jej sevřely. „Takže vy jste soukromá vyšetřovatelka…

Odkud?“

„Ze Santa Teresy. Dělám to už deset let. Předtím jsem pracovala u policie.“

Foley zakroutil hlavou. „Co tím Daisy sleduje?“

„To se budete muset zeptat jí.“

„Ale co vám říkala, když vás najímala?“

„že ji to štve. Tvrdí, že se nikdy nesmířila s tím, že ji matka opustila.“

„S tím se nesmířil nikdo z nás,“ namítl. Podíval se jinam, načež pokrčil rameny, jako by se v duchu bavil sám se sebou. „Tak dobře. Ať to máme co nejdřív za sebou! Ptejte se mě, na co chcete, ale jednu věc vám řeknu rovnou: Pastor týhle církve je jedinej člověk, co tu má dobrý srdce. Když

Violet odešla, všichni mě zavrhli a nemoh jsem sehnat práci.

Předtím jsem dělal na stavbě, ale najednou mě nikdo nechtěl. Ale z jakýho důvodu? Nikdy mě nezatkli. Nikdy mě z ničeho neobvinili. Jedinej den jsem kvůli ní nestrávil ve vězení. Ta ženská prostě zdrhla. Nevím, kolikrát to ještě budu muset opakovat.“

„Najal jste si právníka?“

„Musel jsem. Potřeboval jsem se hájit. Všichni si mysleli, že jsem ji zabil, tak co jsem měl dělat? Musel jsem se starat o Daisy a nedokázal jsem sehnat práci, která by mi pomohla zas na nohy. Jak může člověk dokázat, že něco neudělal, když celý město věří, že to udělal?“

„Jak jste si zajišťoval obživu?“

„Nezvládal jsem to. Musel jsem jít na sociálku. Děsně jsem se za sebe styděl, ale neměl jsem na vybranou. Violet si za celou tu dobu, co jsme byli svoji, nebyla schopná sehnat práci. Myslela, že bude doma s Daisy a že mně to tak bude vyhovovat, jenže já to sám utáhnout nedokázal.

Přicházely měsíce, kdy jsem nebyl s to dát dohromady dost peněz na nájem a na inkaso. Bylo to těžký. Jsou lidi, co jim připadá, že mi bylo jedno, že nemám na složenky, ale to nebyla pravda. Dělal jsem, co jsem moh, jenže když odešla, nevěděl jsem už vůbec, co dělat. Stačilo, abych nechal Daisy chvíli samotnou, a mohla se zbláznit. Musela mě mít pořád na očích. Potřebovala vědět, kde jsem. Věčně mi visela na nohavici ze strachu, abych se nesebral a taky od ní neodešel.

Takhle to bylo. Violet si šla za svým, ale na nás se přitom neohlížela. Byla strašně sobecká a ani mateřská péče jí nic moc neříkala.“

„A co ano?“

„Cože?“

„No, co jí něco říkalo? Ptám se, protože bych ji ráda pochopila… nejenom, jak se chovala, ale i jaká byla.“

„Zábava, to bylo její. Po nocích se potloukala po venku a pila. Někdy chodila tancovat.“

„A co vy? Vy jste taky chodil tancovat?“ zeptala jsem se, protože mě napadlo, jestli se třeba nevyjádřil obrazně.

„Ne tak často, jak by chtěla.“

Vrátil nevyloupnutý burský ořech zpátky do misky a složil své obrovské ruce do klína pod stůl. Pak se ozvalo několikeré lupnutí a já pochopila, že si systematicky prolamuje klouby.

„Měla nějaké koníčky nebo zájmy?“

„To jako jestli třeba nepaličkovala?“ zeptal se lehce zahořkle. „To sotva.“

„A co třeba vaření? Nebo tak?“

„Vařila zásadně z konzerv. Sekanou z mastnýho papíru.

Někdy se ani neobtěžovala to ohřívat. Vím, že to zní hrozně negativně, a mrzí mě to. Možná měla i dobrý stránky, jen si teď zrovna na žádnou nemůžu vzpomenout. Byla moc hezká, to se musí nechat. Měla mě pevně v hrsti.“

„Proč jste s ní tedy zůstával?“

„Asi že jsem hloupej. Vážně nevím, připadá mi to už

hrozně dávno. Někdy si ani nedokážu vybavit, jaký to vlastně bylo. Moc dobrý ne, řek bych. Důvod, proč jsem zůstal, byl ten, že jsem tu ženskou miloval víc než svůj život.“

„Rozumím,“ přitakala jsem, ačkoli jeho prohlášení znělo absurdně vzhledem k tomu, co jsem slyšela.

Pokračoval. „V každým případě nejsem jedinej, kdo by si moh stěžovat. I ona byla nešťastná, ale taky to nevzdávala. Teda aspoň dokud neodešla.“

„Daisy říkala, že jste si myslel, že někoho má.“

„Vím, že to tak bylo.“

„A kde berete tu jistotu?“

„Jako kromě toho, že mi to sama řekla?“

„Vážně? A co přesně říkala?“

„Říkala, že je stokrát lepší chlap než já. Říkala, že je v posteli jako lev. Nechce se mi o tom mluvit. Myslel jsem, že vylítnu z kůže, a přesně to taky chtěla.“

„Možná si to jen vymyslela.“

„Kdepak, milá zlatá. Ona ne. Někoho měla, to je hotová věc. Na to můžete vzít jed.“

„Máte tušení, o koho mohlo jít?“

„Ne.“

„To jste nikoho ani nepodezíral? Ani trošičku?“

Zakroutil hlavou. „Ze začátku jsem myslel, že je to

někdo ze Santa Marie nebo z Orcuttu, prostě tam odněkud, jenže žádný další zmizení nikdo nehlásil, takže mi lidi nevěřili ani slovo.“

„Vraťme se zase k vám. Jaká je vaše legenda?“

„Nemám žádnou legendu. Teda spíš, co tím myslíte?“

Pokrčila jsem rameny. „Byl jste třeba někdy v armádě?“

Zavrtěl hlavou, na tváři zachmuřený výraz, jako bych řekla něco, co ho ještě víc rozesmutnilo. „Vojáci mě nechtěli: v roce 1941, když vypukla válka, mi bylo patnáct.

Sotva jsem oslavil osmnáctiny, tak jsem se přihlásil, že taky narukuju, jenže doktor mi to neschválil. Prej blbý zuby. Aby vás vzali, musela jste mít v pořádku minimálně šest řezáků a šest stoliček nahoře i dole. Nechal jsem si je spravit až pak.

To mi už ale začínalo docházet, že jít na vojnu nebyl zase tak bezva nápad. Dost kluků od nás, co narukovali, se už nikdy nevrátilo.“

„Daisy říkala, že když si vás Violet brala, bylo jí patnáct.“

„Vsadím se, že vám i pověděla proč.“

„Vím, že byla těhotná. Uvažovali jste, že dáte dítě k adopci, až se narodí?“

„Violet by možná udělala i něco horšího, ale já jí v tom zabránil. Já to dítě chtěl. Chtěl jsem si Violet vzít a založit rodinu. Chovala se, jako bych ji do něčeho nutil, což jsem možná i trochu dělal, ale říkal jsem si, že si časem zvykne.“

„Patnáct let, to byla vážně hodně mladá,“ poznamenala

jsem, aby řeč nestála.

„Violet nikdy mladá nebyla. Jednou mi říkala, že už od dvanácti žila na ulici. Nebyl jsem její první a rozhodně ani poslední.“

„Vadilo vám to?“

„Jako její minulost? Nezajímalo mě to. Vadilo mi akorát, co dělala potom. Nejspíš se vám doneslo, že jsem ji bil, ale víte, ono má všechno svůj rub i líc. Byla mi nevěrná, a pořád se to opakovalo. Chlapům, co tvrděj, že s něčím takovým se dá žít, nevěřím. Vy byste to dokázala?“

„Od toho jsou přece rozvody,“ podotkla jsem suše.

„Já vím, jenže já ji tolik miloval. život bez ní jsem si nedokázal představit. Myslel jsem si, že do ní vtluču trochu rozumu. O to mi šlo. Vím, že to byla chyba. Někdy vůbec nechápu, jak jsem tak moh uvažovat, ale bohužel jsem tak uvažoval. Byla děsně zatvrzelá… až zlomyslná… a nehodlala na sobě nic měnit. Byl jsem na ni tak hodnej, jak jen jsem dokázal, a stejně nás nakonec opustila. Zlomilo mi to srdce.“

„A už jste se nikdy znovu neoženil?“

„Jak? Nemám co nabídnout. Nemůžu říct, ani že jsem rozvedenej, ani vdovec. Teda, ne že by se o to někdy nějaká zajímala. Když Daisy odešla z domova, dostal jsem tady tu práci. Pastor mi taky nabídnul tenhle kvartýr, tak tu od tý doby žiju.“ Na chvilku se odmlčel, zřejmě aby zkrotil emoce vřící pod povrchem.

„Povězte mi o tom autě.“

„Tak to vám povím úplně přesně. Pohádali jsme se. Už si přesně nepamatuju kvůli čemu. Strh jsem z okna jednu z těch jejích záclon, a ji z toho chytil rapl, takže servala všechny ostatní a naházela je do koše. Pak vyrazila do Moonu a já šel za ní. Začali jsme pít a ona se trochu zklidnila. Myslel jsem, že to bude dobrý, jenže přesně v tu chvíli se zvedla a oznámila mi, že ode mě odchází. Říkala, že je mezi námi konec a že zejtra jde. Nevěřil jsem jí. Violet říkala tyhle věci každej druhej tejden. Tentokrát ale plakala tak usedavě, že mi to rvalo srdce. Bylo mi líto, co jsem udělal. Věděl jsem, že pro ni ty krajkový záclony dost znamenaly. Tak jsem to chtěl nějak odčinit, to i všechno ostatní.

Pár dnů předtím viděla to auto a o ničem jiným nemluvila, tak jsem šel do tý prodejny a koupil ho. Hned ten den jsem ho přivez domů, zaparkoval před barákem a šel dovnitř, abych jí řek, ať se podívá z okna. Když ho viděla, měla radost jak malá holka. Šťastnější jsem ji nikdy neviděl.“

„A kdy to bylo? Kolikátého?“

„Třetího července. Den předtím, než odešla.“

„Mluvila o tom, že se někam chystá? Třeba na výlet?“

Ani slovem se nezmínila. Slušelo jí to jako už dlouho ne, tak jsem si říkal, že se všechno zase spravilo. V sobotu jsme spolu strávili celý dopoledne, všichni tři, ona, já a Daisy.

Po obědě jsem musel jít dodělat nějakou práci, a když jsem se pak vrátil, byli jsme zase doma a dělali něco na baráku. V

pět uvařila pro Daisy večeři, míchaný vajíčka na slanině, ty měla Daisy nejradši. Na šestou měla domluvený hlídání.

Ještě chtěla Daisy vykoupat a uložit do postele. Pak myslela, že se převlíkne, a na ohňostroj se sejdeme v parku.

„Já se cestou stavil v Blue Moonu. Přiznávám, že jsem si tam dal pár piv… možná víc než pár, jestli to chcete vědět.

Když jsem dorazil do parku, byla skoro tma a ohňostroj měl už už začít. Všude jsem ji hledal, ale nakonec jsem zabral nějaký místo a díval se na ohňostroj sám.“

„Viděli vás tam?“

„Jo, jasně že jo. Aspoň tuhle laskavost mi prokázali.

Hned vedle mě seděla Livia Cramerová a přímo se se mnou bavila. Když jsem se vrátil do baráku, viděl jsem, že tam auto už není. A pak jsem zjistil, že je fuč i Violet.“

„Ale bylo tam to děvče na hlídání, ne?“

„To aspoň tvrdí. Mně to tou dobou už nějak nemyslelo.“

„Jak to?“

„No, v parku jsem si dal dalších pár piv a pak i cestou domů v Moonu. Proto jsem se krapet motal. Zapad jsem do ložnice a plácnul sebou na postel. K Daisy do pokoje jsem se nedíval, na to jsem ani nepomyslel. Říkal jsem si, že ji asi Violet vzala ven, na projížďku. Napadlo mě, že si to možná nakonec rozmyslela a rozhodla se přece jen vzít i Daisy na ohňostroj. Pak už si jen vzpomínám, že je ráno a Daisy mě tahá za ruku.“

„A potom přišlo co?“

„Potom přišly dva nejhorší dny mýho života. V neděli ráno jsem volal na úřad šerifa, jestli něco nevědí. Napadlo mě, jestli ji třeba nezadrželi nebo jestli neměla nehodu.

Zástupce šerifa mi řek, že ne, ale jestli o ní do úterka neuslyším, že prej to mám hlásit na oddělení pohřešovanejch osob, což jsem taky nakonec udělal, protože se už neukázala. Ještě ten den jsem přestal pít a od tý chvíle jsem se nedotk alkoholu.“

„A ona se vám už nikdy neozvala?“

„Ani nezavolala. Pohled neposlala. Až do dneška ticho jak po pěšině.“

„Proč jste dál splácel to auto?“

„Abych dokázal, že ji miluju. že to myslím vážně s tím, že se změním. Věřil jsem, že se třeba jednoho dne vrátí, a přál jsem si, aby až se tak stane, teda jestli –, věděla, že jsem nikdy nepřestal věřit.“

„To vás nerozčilovalo splácet to auto, když vám v něm pláchla?“

„Byl jsem z toho spíš smutnej, ale na druhou stranu…

jestli musela odjet… měl jsem radost, že ho má. Bylo to jako dárek na rozloučenou.“

„Mezitím už si ale všichni mysleli, že jste jí něco proved.“

„To bylo břímě, který jsem chtě-nechtě musel nést, a

doufám, že jsem se s tím vyrovnal jako chlap. Možná to bude znít divně, ale v tu chvíli už nešlo o ni. Šlo spíš o to, že mě odsoudili a zavrhli.“ Natáhl se do misky pro burák, jenže pak si to kdovíproč rozmyslel a zase ho vrátil zpátky. Zvedl ke mně své hluboké smutné oči. „Věříte mi?“

„Zatím na věc nemám názor. Dělám na tom teprve den.

A vy jste teprve druhý člověk, se kterým jsem mluvila, takže vážně nejsem v pozici, že bych někomu věřila nebo nevěřila.

Jenom sbírám informace.“

„A já vám říkám, co vím.“

„A co těch padesát tisíc dolarů, co údajně měla?“

„To bylo, když se narodila Daisy. Neznám podrobnosti, akorát že porod trval hodiny. V pátek v devět jí praskla voda, ale nic moc dalšího se nestalo. Občas měla stahy, ale žádný zvláštní bolesti. Usoudila, že to nejspíš nebude tak strašný, jak slyšela. Nechápu, proč vždycky když nějaká ženská otěhotní, najde se jiná, co jí navykládá děsivý historky, jak něčí sestřenice při porodu vykrvácela a jak se roděj zdeformovaný děti. Byla strašně vyděšená a odvoz do nemocnice chtěla co nejvíc oddálit. Celou noc jsme hráli karty, žolíky, a ona mě oškubala o poslední cent. Mám pocit, že jsem s ní tehdy prohrál cirka patnáct dolarů. Po nějaký době se zase přihlásily bolesti, tentokrát už horší, takže se nemohla soustředit. Povídám jí, že bysme teda měli už vážně jet, a ona nakonec ustoupila. Když jsme přijeli do nemocnice, odvezli si ji hned na sál. To bylo v šest hodin ráno. Když vyšla sestra, říkala, že se zatím otevřela jenom na čtyři centimetry, tak mě zavedli dovnitř, abych byl s ní.

Musela to pro ni bejt hrůza, ale doktor jí nechtěl dát nic proti bolesti, protože se bál, že pak nebude reagovat. V poledne jsem si šel koupit něco k jídlu. Vrátil jsem se zpátky, zrovna když přijel doktor. Sestra ho zavolala, protože porod podle ní neprobíhal, jak měl. Nevím přesně, co se stalo. Vím jen, že se něco pokazilo a že to byla chyba doktora Rawlingse.

Daisy byla v pořádku. Na svět přišla nakonec v sedm večer a museli ji tahat kleštěma. Ale u matky nastaly nějaký komplikace a dopadlo to tak, že Violet museli vzít dělohu.

Bylo jí teprve šestnáct, a už nikdy nemohla mít další dítě.

Nemyslím, že by jí to bylo úplně fuk, ale napadlo ji, že na tom aspoň může vydělat. Tuším, že ho zažalovala o milion dolarů a dostala o dost míň. Nechala si to ale pro sebe a nikdy mi neřekla přesnou částku. Tvrdila, že jsou to její peníze a že mi do toho nic není. Prej si je pěkně tvrdě vydělala a zařídila to tak, abych z nich nikdy neviděl ani cent. Neuložila je ale na běžnej účet, protože se bála, že by jí to třeba jednou nevýhodně zdanili. Pronajala si trezor v bance a schovávala ty peníze tam. Říkal jsem jí, že je blázen. Říkal jsem jí, že by je měla radši investovat, ale nedala si to vymluvit. Připadá mi, že jí ty peníze dávaly svým způsobem pocit moci.“

Chvilku jsme jen seděli naproti sobě a já se snažila strávit tu informaci. Nakonec jsem prohlásila: „Cením si vaší upřímnosti. Zatím vám nedokážu říct, jakým směrem se teď vydám, ale možná se ještě ozvu.“

„Chápu,“ přikývl. „žádám vás jenom o jedno. Abyste zůstala hlava otevřená.“

„To se nebojte,“ ujistila jsem ho. „A kdyby vyvstala nějaká další otázka, doufám, že si s vámi budu moct zase popovídat.“

„Samozřejmě.“

8

Když jsem vyjela z parkoviště vedle kostela, našla jsem si tichou postranní uličku a zaparkovala u obrubníku. Zhasla jsem motor, vytáhla balíček poznámkových kartiček a v rychlosti na ně načmárala, co všechno jsem si z rozhovoru zapamatovala. Dřív, když jsem vyslýchala svědky, jsem se snažila používat diktafon, jenže se mi to příliš neosvědčilo.

Lidé z toho měli nepříjemný pocit a většinou jsme, oni i já, neustále pokukovali po přístroji, jestli se kazeta uvnitř opravdu točí a jestli to opravdu funguje. Někdy se stávalo, že kazeta doběhla na konec a přístroj se s cvaknutím vypnul, právě když byl svědek uprostřed věty. Musela jsem pak kazetu vždycky vyndávat a otáčet, což nás v nejlepším případě zdrželo. Následné přepisování nahrávek na papír bylo také hotové utrpení, protože kvalita záznamu bývala velmi nízká a zvuky na pozadí občas zavinily, že jsem vůbec nerozuměla, co dotyčný říká. Zaznamenávat rozhovory těsnopisem mě také zbytečně rozptylovalo. Nakonec jsem to vzdala a naučila se lovit informace z paměti, v hlavě si tiše přehrávat rozhovory. Někdy jsem přitom opravdu téměř slyšela, co dotyčný říká. Docela mi to zlepšilo paměť, takže

si dnes zapamatuji i poměrně dlouhý rozhovor, ale i tak považuji za nutné jej zaznamenat ještě zatepla, dokud mám v hlavě podrobnosti. Právě ty se postupem času zamlžují, vzpomínky získají poněkud jiné vyznění, a tak třebaže člověku utkví to podstatné, uniknou mu detaily, jenže právě ty mohou mít rozhodující význam.

Coby od přírody cynik jsem pořád musela myslet na to, jestli Foley náhodou nepřestal s pitím ze strachu, aby mu alkohol jednoho dne nerozvázal jazyk a on neprozradil něco, co neměl. A stejně tak jsem pochybovala i o důvodech, kvůli kterým po odchodu Violet už nikdy nenavázal s nikým intimní vztah. Pocity viny vedou k osamělosti. Pokušení někomu se svěřit může být někdy nepřekonatelné. Určitě musel hodně trpět, ale kupodivu nehledal útěchu, alespoň to tvrdil.

Zase jsem se podívala na mapu a chvíli poměřovala vzdálenosti mezi benzínkou, kde brala Violet plnou nádrž, parkem v Silas a domem Sullivanových. Z jednoho místa na druhé to bylo vždy nějakých dvacet pět až třicet kilometrů.

Podle všeho bylo možné, aby Violet natankovala a zase se vrátila domů. V tom případě tam mohla být, když se vrátil Foley. Kdyby se to stalo, určitě by se o tom zmínilo to děvče na hlídání. Přetáhla jsem přes poznámkové kartičky gumičku, nastartovala, zařadila jedničku a rozjela se domů.

*

Právě když jsem odemykala dveře bytu, objevil se na prahu svých dveří do kuchyně Henry a pro změnu za sebou zamkl. Na chlápka v šortkách a sandálech vypadal překvapivě elegantně. Mávl na mě a počkal, až k němu dojdu přes terasu. Pomalu se blížil čas odpolední svačiny, tak jsem si říkala, že má nejspíš namířeno k Rosie. „No, vlastně jedu do Olvidada, jdeme s Charlotte do kina.

Chceme stihnout promítání od pěti a pak zajít někam na večeři.“ Charlotte byla realitní makléřka, se kterou měl už

dvakrát rande. Byla jsem ráda, že má zase zájem o ženy, protože nedávno se celkem zklamal. „To zní dobře. Na co jdete?“

„Na Bez východiska s tím… no s tím hercem… s Kevinem Costnerem. Co myslíš, je to dobrý?“ Rozpřáhl ruce, abych zhodnotila jeho plátěné šortky a tričko s límečkem.

„Vypadáš bezvadně.“

„Díky. A co ty, co ty teďka děláš?“

„Mám jednu zakázku v Santa Marii. Tak budu nějakou dobu asi hodně pendlovat tam a zase zpátky, ovšem kdybys mě tu neviděl třeba dva dny, nedělej si starosti. Ale teď už

radši běž. Touhle dobou nikdy nevíš, kdy uvízneš v dopravní zácpě.“

Sledovala jsem ho, jak míří ke své dvoumístné garáži, v jejíchž vratech se zastavil, neboť chvilku zvažoval, kterým autem pojede. Jeho velkou pýchou je chevrolet z roku 1932,

pětidvéřové kupé v jasně žlutém laku. Jako druhé auto používá prostornou dodávku, která je sice hodně praktická, ale jinak žádná velká sláva. Nakonec z garáže vycouval ve žlutém chevroletu, a než zmizel z očí, ještě mi zamával.

V bytě jsem odhodila kabelku na barovou stoličku, která mi stojí v kuchyni, a jako obvykle jsem si prošla vzkazy na záznamníku a poštu. Volal Cheney, aby se zeptal, jak se mám, a prý se ještě ozve. Pošta mě otrávila. Když jsem vzápětí nakoukla do ledničky, také mě to přímo nerozveselilo. Kromě sbírky přísad, hořčice, kyselých okurek, oliv a sklenice pálivých papriček jalapeňo, nabízela ubohou osminku másla, hlávku hnědnoucího salátu a platíčko šesti dietních pepsi. Na nákupu jsem nebyla už

pár dní, což znamenalo, že se buď budu muset hned teď vypravit do supermarketu, nebo se zase zajít najíst někam ven. Když mě přestalo bavit řešení toho dilematu, zavolala jsem Cheneymu. Věděla jsem, že nebude doma, ale aspoň jsem mu nechala dlouhý vzkaz, ve kterém jsem mu vylíčila, jak jde má práce. Vůbec jsem netušila, jak bude můj program počínaje zítřkem vypadat, nicméně jsem mu slíbila, že zůstaneme v kontaktu. Už teď jsem ale měla dost podobný pocit jako svého času s Robertem Dietzem, kterého jsem také prakticky nevídala. Jako když člověk chodí s neviditelným. Čím to, že mé vztahy dopadnou vždycky takhle?

Asi v polovině cesty k Rosie, kam jsem se tedy moc

netěšila, jsem si jako zázrakem vzpomněla na podnik U

Šejdíře Petříka. Věděla jsem, že dnes bude za barem Tannie, a tak mě napadlo, že bych s ní nad další senzační kaiseržemlí zapečenou se salámem a sýrem mohla dát řeč o Daisy a Violet. Tak jsem se vrátila k autu a rozjela se směrem do města.

*

Podnik U Šejdíře Petříka je takový místní zapadák, kam se stahují lidé ze sousedství, trochu jako Rosiina hospůdka.

Tannie si mě všimla, jakmile jsem vešla. Posadila jsem se na bar a počkala, než dotočí piva pro dvojici sedící u okna.

Ještě nebylo ani šest, a jelikož jsme měli středu, panoval v baru poměrně klid. Dokonce i jukebox hrál nezvykle potichu.

Vrátila se zase k barovému pultu, připravila si skleničku na nožičce a vytáhla láhev bílého vína z Edna Valley, načež

povídá: „Pijete chardonnay, viďte?“

„Dobrá paměť.“

„Je to moje práce. Daisy říkala, že zítra jdeme my tři na oběd.“

„Hm, je to v plánu. Slíbila jsem, že jí zavolám, jakmile budu volná. V kolik hodin budete vyjíždět?“

„Zatím ještě nevím, ale asi dost brzy. Zjistím, kde se zdržujete, a přijedu za vámi.“ Nalila mi víno, načež sáhla po cigaretě a ještě naposledy z ní dlouze potáhla. Pak ji

zamáčkla v popelníku. Jednou s tím vážně přestanu.“ Jenže když pracujete tady, kouříte vysloveně v sebeobraně. Takže, jak si zatím vedete? Daisy říkala, že už jste se pustila s vervou do práce.“

„No, dělám, co můžu. Vzala mě na projížďku po okolí, takže jsem si to tam trošku zmapovala. Serena Station je každopádně hrozně depresivní.“

„že jo,“ přitakala. „Už jste mluvila s Foleym?“

„Nejdřív jsem navštívila toho penzistu, seržanta z šerifova úřadu, a až pak jsem si promluvila s ním.“

„To musel bejt docela záhul.“

„Docela jo,“ připustila jsem a usrkla trochu vína.

„Neříkala jste mi, že tam máte dům. Daisy mě tam včera vzala, takže jsem si ho mohla prohlédnout. S tím požárem mě to mrzí.“

„No, bylo štěstí, že hasiči stihli přijet takhle včas, protože moh taky lehnout popelem úplně celej. Teď nám tam šerif nasadil hlídače, aby si tam ti pobudové už

netroufali. Brácha to tam ale nesnáší.“

„Daisy naznačovala něco v tom smyslu, že doufáte, že se vám ho podaří vyplatit.“

„Jestli na to ale přistoupí. Postavil si jako vždycky hlavu, mezek jeden, ale myslím, že nakonec se nechá obměkčit.

Jeho manželka je naštěstí na mojí straně. Nestojí o to, hodit si na krk takový břemeno. Já to tam mám hrozně ráda, ale i tak je to celkem danajskej dar.“

„Okolní pozemky ale musej mít velkou cenu.“

„Měla byste vidět naše majetkový přiznání. Problém taky je, že se hnuly ledy. Ve městě se mluví o tom, že snad někdo koupil starou balírnu a že všechno kolem se bude demolovat. Ta balírna je na pozemku hned vedle nás, takže si mě už rok předcházej developeři a chtěj to ze mě vymámit, než se to prosákne na veřejnost. Ráda bych tam ale zůstala, jenže když jim to prodáme, přijdeme si na docela slušný peníze.“ Sehnula se pod barový pult a vytáhla jakousi roličku papíru zajištěnou gumičkou. „Chcete se podívat, co tam plánujou postavit?“

Stáhla jsem gumičku a rozložila před sebou velký a poměrně těžký arch papíru. Vzápětí už jsem si prohlížela akvarel s nákresem obytného komplexu Tanner Estates, který měl tedy vážně velkolepý vjezd. Bránu tvořily dva velké kamenné sloupy, od nichž se mezi rozlehlými trávníky vinula příjezdová cesta. Na pozadí v dálce byly vidět střechy domů postavených ve velkorysých rozestupech a oddělených vzrostlými stromy. Na levé straně stál Tanniein dům, zrekonstruovaný do původního stavu, což architekt ztvárnil skutečně mistrně. „No teda, to, co jsem tam viděla včera, vůbec takhle nevypadalo. Kam se poděly všechny ty opuštěné plechové nádrže a ploty z ostnatého drátu?“

„Podle mě, když máte dost peněz, můžete to změnit k nepoznání, udělat, co chcete. Sice nevěřím, že jim to na okrese schválej, ale Steve říká, že tím spíš bysme to měli

prodat, dokud je ještě čas.“

„To nedává smysl. Jestli projekt projde, cena pozemku naopak vzroste, takže rozhodně neprodávat.“

„To vysvědujte jemu. Chce se toho za každou cenu zbavit.“

Pustila jsem rohy papíru a on se sám od sebe zavinul do role. „Vyrůstali jste tam?“

Tannie zakroutila hlavou. „Dům patřil babičce a dědovi, Hairlovi a Mary Clareovým. S mámou a se Stevem jsme tam žili, když taťka bojoval ve válce. V roce 1942 narukoval a máma se tam zase vrátila. Neměla pořádnou práci a tátův žold rodinu neuživil.“

„Jak jste říkala, že se jmenoval váš dědeček, Hairl?“

Usmála se. „Ve skutečnosti se měl jmenovat Harold, jenže babička neuměla pořádně psát, tak mu do rodnýho listu napsala ‚Hairl‘. Moji mámu pokřtili po obou rodičích, Hairl a Mary Clareových –, takže se jmenovala ‚Mary Hairl‘. Díkybohu, že pak už se jména nedědily, protože bůhví, jak bych dopadla já.“

„A kde se vlastně vzala Tannie?“

„No, ve skutečnosti je to ‚Tanner‘, jméno mojí mámy za svobodna.“

„Líbí se mi. Hodí se k vám.“

„Díky. Mně se taky líbí. No, každopádně Hairl a Mary Clareovi v domě bydleli od roku 1912, kdy byl postavenej, až do roku 1948, kdy babičku ranila mrtvice a musela do

pečovatelskýho ústavu. Děda si pak koupil dvoupodlažní byt v Santa Marii, aby to k ní měl blíž.“

„A vy jste zůstali v tom starým domě?“

„Matka to tam sama nezvládala, takže jsme se nakonec nastěhovali k dědovi, kde jsme pro sebe měli celý patro.

Aspoň ho měla na očích, aby nezpustnul. Vždycky jedl s náma.“

„To pro vás musela být docela změna.“

„Velká změna. Bylo to náročný. Stejskalo se mi po životě na venkově. Neměla jsem tam sice moc kamarádů, ale zato jsem se mohla toulat. Měli jsme psy a ve stodole bydlely kočky. Jevilo se mi to jako naprostá idyla, ale máma měla pravdu, že z novýho bytu to budeme mít blíž do města, takže jsem mohla jezdit do školy na kole nebo i chodit pěšky. Nakonec jsem si na to zvykla. Když se pak taťka vrátil z války, vystřídal spoustu zaměstnání, až nakonec zakotvil u Union Sugar. Sice vždycky rád farmařil, teda, ne že by na tom bohatnul –, ale po válce ho zlobilo srdce, tak už na to nestačil. Máma by určitě přiložila ruku k dílu, kdyby byla možnost se vrátit. Já se tý naděje nevzdala dokonce ani po smrti babičky, i když jsem viděla, že je to rok od roku míň pravděpodobný. Děda by dům mámě určitě odkázal, jenže umřela dřív, než k tomu stačilo dojít.“

„A kolik jí bylo?“

„Sedmatřicet. V roce 1951 jí našli rakovinu dělohy a do dvou let umřela. Steveovi bylo šestnáct a mně devět.“

„To pro vás musela být rána.“

„Hlavně pro tátu. Málem se z toho zbláznil. Odstěhovali jsme se od dědy do takovýho malýho baráčku v Cromwellu.

Vystřídala jsem na severu několik škol, a tak jsem potkala Daisy. Byly jsme tou dobou jedna jako druhá učiněný hromádky neštěstí. Obě jsme přišly o mámu a život se nám obrátil naruby.“

„Musela jste se vyrovnat se spoustou věcí.“

„To jo, a celkem mi pomohlo, že jsem se měla o co opřít.

Se Stevem jsme často jezdili za dědou, i když teda byl tou dobou už pěknej mrzout, dost zahořklej a zklamanej životem. Kdysi vládnul doslova kouzelnýmu království, a pak mu najednou umřela žena a po ní i jediná dcera.

Připadalo mi, jako by si myslel, že je to všechno taťkova vina.“

„Vašeho otce? Ale proč?“

„Kdoví? Možná si to s ním jenom bezděky spojoval.

Když taťku viděl, muselo to pro něj bejt hrozně bolestný, protože mu to všechno chtě-nechtě připomínal. Asi nejšťastnější byl děda ty tři roky, když táta bojoval ve válce, protože byl hlava rodiny. Umřel asi měsíc po mojí mámě.“

„To mě mrzí.“

„Počkejte chviličku,“ přetrhla nit hovoru a otočila se k okénku do kuchyně, kam se natáhla pro talíř s objednávkou a donesla jídlo pánovi sedícímu na opačném konci baru.

Viděla jsem, jak zakrojil do zapékané kaiseržemle a po talíři

se mu rozlil horký žloutek volského oka, a málem jsem na jazyku ucítila chuť kořeněného salámu a sýra. Když si Tannie všimla, jak se tvářím, bez ptaní mi objednala totéž.

Musela jsem vypadat jako pes žebrající pod stolem o zbytky.

„Povím vám, s kým byste si měla promluvit. S Winstonem Smithem. Máte ho na seznamu? To je ten, co prodal Violet to fáro.“

„To jméno mi nic neříká, ale podívám se. Co je na něm tak zvláštního?“

„Vlastně nic moc. Prostě mám jenom takovej pocit.

Vždycky jsem měla dojem, že ví víc, než přiznává.“

„A co si myslíte o Foleym? Myslím, že vy jste mi o něm ještě nic neřekla. A nemám na mysli, co udělal nebo neudělal, ale spíš jaký je.“

Viděla jsem, jak se podívala jinam. Přišel další zákazník a ona se přesunula k místu, kde se vyhoupl na barovou stoličku. Pověděl jí, co si přeje, a já pak přihlížela, jak mu připravuje pití. Nedokázala jsem však přijít na to, co přesně si dává. Zjevně chlapíka znala, protože zatímco vyndávala lahve z regálu, mimoděk s ním u toho klábosila. Kořalku odlévala zkušenou rukou profesionálky. Jakmile ho obsloužila, využila přestávky k tomu, že obešla stoly v lokále a přijala další tři objednávky na pití, které vyřídila, ještě než se zase vrátila ke mně. Zapálila si cigaretu a plynule navázala odpovědí, jako by se snad ani nevzdálila: „Vždycky to byl hnusnej hajzl. To jeho svatouškovství mu

nežeru. Slyšela jsem, že prej přestal pít, ale tím mě vážně nedojme.

Chlap jako on, sáhnete trochu víc do hloubky, a zjistíte, že je stejnej jako dřív. Jenom se naučil líp to skrejvat.“

„Přišla jste s ním někdy do styku?“

„Dost. Daisy byla moje kamarádka, ale táta mi u nich nikdy nedovolil přespat. Jednak bydleli v takovým malým zatuchlým doupěti, jednak si můj otec myslel, že je Foley ten typ, co by s ním malý holky neměly zůstávat o samotě.

Daisy ale u nás byla vítaná. Vždycky když ji její táta přivez, pokoušel se se mnou bavit. Bylo mi tehdy teprve deset a už

mi bylo jasný, že je to vážně prevít.“

„To jste si myslela v deseti?“

„Viděla jsem do něj jak do hubenýho. Děti se uměj dívat a viděj i věci pod povrchem, takže je tak snadno neoblafnete. Daisy jsem ale nikdy neřekla, co si o něm myslím, měla i tak dost problémů –, každopádně jsem se mu obloukem vyhýbala. Dokonce i můj taťka, kterýho má spousta lidí za lidumila, s ním nechtěl nic mít.“

„A váš otec ještě žije?“

„No ovšem. Těší se dokonce dobrýmu zdraví. Daisy říkala, že vám ho taky připsala na ten seznam. Nemyslím ale, že Violet znal, teda, samozřejmě že ji znal, všichni znali Violet, ale spíš proto, že s Foleym chodili často do Blue Moonu. Taťka je teď spolumajitel.“

„Není to ten Blue Moon, kde Sullivanovi předvedli pár

svých hádek?“

„To je on,“ přitakala. „Zeptejte se barmana, McPheeho.

U většiny byl svědkem. Vlastně to s ním se dal taťka krátce po tom, co Violet zmizela, dohromady a podnik koupili.

Uvrtali mě do toho, abych tam dělala provozní, teda jestli se jednou vrátím do města.“

Pomalu přibývalo lidí, takže když mi Tannie po chvilce přinesla sendvič, raději jsem se s ní přestala vybavovat, abych ji zbytečně nezdržovala od práce. V tašce jsem měla poznámkové kartičky, tak jsem se jimi při jídle probírala a snažila se udělat si jasno, kam jsem se zatím dostala a kterým směrem nyní vykročit. Clona času, která mě dělila od Violet Sullivanové, se sice jevila jako neproniknutelná, ale já pomalu získávala pocit, že už Daisyinu matku dokážu sem tam zahlédnout.

9

CHET

Středa, 1. červenec, 1953

Chet Cramer se vracel z oběda, který se poněkud protáhl, protože celé tři hodiny diskutoval s Tomem Padgettem o případném partnerství s jeho firmou specializující se na těžkou techniku. Chet však považoval Toma za idiota.

Oženit se s ženskou, která byla o patnáct let starší?!

Vzhledem k tomu, že Tomovi bylo jedenačtyřicet, muselo jí být nějakých šestapadesát, takže to už byla pěkně stará škatule. Všichni ve městě věděli, že mu šlo jen o její peníze.

Před pětadvaceti lety ovdověla. Její manžel, Loden Galsworthy, zemřel na infarkt. Vlastnil rozsáhlou síť pohřebních síní a Cora nezdědila jen ty, ale také ostatní jeho majetek v hodnotě asi milionu dolarů, včetně domu, dvou automobilů, akcií, dluhopisů a životní pojistky. Tom byl megaloman s opravdu malou špetkou zdravého rozumu. Ze všeho nejdřív z ní vymámil půjčku na rozjezd podnikání,

další peníze si půjčil od banky. Připouštěl, že už od začátku je v mínusu, ale chtěl expandovat v naději, že v dohledné době vzroste poptávka po těžkých strojích Johna Deerea, jelikož se Santa Maria rozšiřovala. Stavitelé si museli stroje od někoho pronajímat, tak proč ne od něho? Tomu Chet celkem rozuměl, ale neměl Toma Padgetta rád a už vůbec s ním nechtěl podnikat. Měl podezření, že Tomovi co nevidět přijde objemná pohledávka, a že jen shání vhodného „oslíka“, který by se otřásl, až mu doručí fakturu. Cora to za něj zřejmě odmítla zaplatit.

Když to spolu probírali v klubu nad grilovaným pstruhem, dělal Chet, že ho zdvořile poslouchá, ale ve skutečnosti se mu hlavou honily vlastní plány. S Livií se chtěli stát členy klubu a tak trochu doufali, že je Tom s Corou podpoří. Prostory klubu dýchaly starobylým luxusem, který vždycky obdivoval. Zařízení vypadalo udržovaně, ačkoli chodba cestou do jídelny se mu zdála poněkud omšelá. Pouze opravdu bohatí lidé si mohli dovolit věnovat pro potřeby klubu tak staré kožené klubovky, že měly v rozích sedadel praskliny. Pointa ale spočívala v tom, že mezi členy klubu patřily pouze samé vlivné osobnosti, takže kdyby Cheta přijali, mohl si s každým z nich co nevidět začít tykat. Dokonce i při pracovním obědě museli mít muži saka a kravaty. To se mu tuze zamlouvalo. Rozhlížel se kolem a představoval si, jaké hogo-fogo dýchánky by se tam daly pořádat. Livia byla sice nadšená, avšak o to úděsnější

kuchařka, a on ji všemožně zrazoval od toho, aby k nim zvala lidi na večeře. Pití neschvalovala, prý že je zapovídá Písmo. Jenže tím větší hrůzu její večeře naháněly. V jeho očích představovalo pití alkoholu jedinou možnost, jak ty její bankety přežít, a tak podnikal nejrůznější důmyslná opatření, aby měl ve skleničce něco přijatelnějšího než

přeslazený ledový čaj, který podávala.

V klubu se setkával s tím, že členové a hosté běžně popíjejí odpolední koktejly, martini, manhattany, whisky s citronem. Chet s nimi chtěl chodit na golf, v duchu si pohrával s představou, jak Livia a Kathy korzují kolem bazénu a černošští číšníci jim z podnosů nabízejí sendviče propíchané roztomilými paraplíčky namísto párátek, a ta představa se mu líbila. Za jídlo se neplatilo, alespoň ne hned. Člověku prostě vedli účet, na který se zapisovala konzumace a který vyrovnal vždy koncem měsíce.

Samozřejmě Padgett nebyl včerejší. Podle všeho vytušil Chetovy záměry a nejspíš je hodlal využít jako páku, kterou ho nakonec dotlačí, aby se stali takzvanými partnery. Chet ho prozatím odbyl návrhem, ať zpracuje projekt, na který se on pak mrkne s účetním. Chet tvrdil, že teprve až bude znát přesné částky, bude s to projednat věc s bankou. Jenže to byly jen řeči. Nepotřeboval se na nic dívat s účetním, aby si domyslel, že podepsat jakýkoli papír s Padgettovým jménem je čirá nerozvážnost, když navíc on, Chet, potřebuje udržet nad vodou vlastní podnik. Svým způsobem se on i Tom

ocitli v podobných kleštích. Chevrolet od něho očekával, že rozšíří činnost, že zvětší nabídku služeb, otevře další prodejny na náhradní díly a na autodoplňky a také že se zaměří na trh s ojetými vozy. Nadto po něm vedení chtělo, aby zaplatil za firemní logo, za vývěsní štít značkového servisu a za „další nezbytnou reklamu“, která v žádném případě nevyšla lacino. Musel čelit konkurenci celkem devíti prodejen automobilů ve městě, Studebaker, DeSoto, Packard, Buick, Dodge, Plymouťh, Chrysler, Hudson a Cadillac. V současné době byl na svém, ale uvědomoval si, že do budoucna bude muset počítat s rozsáhlými investicemi, samozřejmě pokud se chtěl udržet na špičce.

Chudák Padgett, pitomec, už dvakrát vyrukoval s plánem na rychlé zbohatnutí: nejdřív s jakýmsi nesmyslným zábavním parkem, který by stál majlant; a potom s idiotským nápadem provozovat televizní stanici. Nic proti televizi, ale plán to byl k ničemu. Stolní televizor Ardmore, jaký měl doma on, se prodával za maloobchodní cenu 395,95 dolarů, a kolik lidí si asi tak něco takového mohlo dovolit? Televizi vlastnilo necelých deset procent obyvatel.

A kromě toho v zemi vysílalo už celkem 326 stanic, z toho devět jenom v Los Angeles. Tak k čemu zřizovat další?

To ta půjčovna těžké techniky byla alespoň praktická, i když Padgett by pravděpodobně přivedl na buben i ji. Chet vycházel z toho, že Padgett v první řadě vůbec nebude vědět, jak dát dohromady projekt. A i kdyby mu nakonec

skutečně předložil konkrétní čísla, mohl ho Chet vždycky poslat k šípku a svést to na účetního. Když na to půjde chytře, říkal si, bude ho moci tím rohlíkem opíjet až do doby, než ho přijmou za člena klubu, a teprve pak mu oznámí, že bohužel. Mezitím se však od něho očekávalo, že jako zápisné složí deset tisíc dolarů. Chlácholil se, že už

něco vymyslí.

Chet dojel k prodejně a zaparkoval na obvyklém místě.

Cestou kolem předváděcí místnosti si všiml, že velké nablýskané kupé nestojí tam, kde stálo, a pocítil záchvěv naděje. Bylo to nádherné auto, super třída, vysoce výkonné a aerodynamické a mělo všechny nejnovější technické vymoženosti.

Dodavatel

ho

pochopitelně

opatřil

vylepšeními, o která on nestál, ale věřil, že dokáže případného zájemce přesvědčit, ať si připlatí, že nebude litovat. Vůz jim přivezli teprve před dvěma dny, a pakliže ho takhle rychle prodá, bude se to krásně vyjímat ve zprávě, kterou měl do deseti dnů předložit. Každý měsíc totiž musel výrobci odevzdávat odhady stran objemu prodeje na nadcházející tři měsíce. Čísla sloužila dodavateli pro orientaci a odvíjel se od nich přímo objem výroby, a tak když normy nesplnil, nedostal zboží, a když neměl na výběr z nejnovějších modelů, obchody povážlivě vázly.

Prodejna působila to odpoledne opuštěně, protože dva z jeho prodejců si museli vzít volno z důvodů, které ho ani v nejmenším nezajímaly. Jeden telefonoval, že je bohužel

ošklivě nachlazený. Jak to jen ten chlap myslel? Chet za celou dobu, co podnikal, nebyl ani jednou nemocný! Jerry Zimmerman, jeho druhý prodejce, se vymluvil na něco podobně uhozeného, což znamenalo, že mu zbyl na krámě pouze Winston Smith, kterého zaměstnal teprve nedávno a do něhož valnou důvěru nevkládal. Winstonovi se dostalo stejného proškolení jako všem ostatním prodejcům firmy Chevrolet, ale chyběl mu potřebný zápal. Chet neměl zdání, co přesně si ten mladík od života slibuje, ale prodej automobilů to rozhodně nebyl. Měl takové nemastné neslané ambice, samé ideály, nic praktického. Prodej automobilů pro něho zřejmě představoval jen přestupní stanici, prostředek k určitému cíli, ne však poslání, jak tomu bylo u Cheta. Ze začátku vypadal slibně, ale bohužel toto očekávání nesplnil.

Winston nebyl ctižádostivý a za živého boha nedokázal pochopit, že věci je třeba dotáhnout do konce. Prodávání aut neznamenalo dlouhé příjemné povídání s lidmi. Znamenalo rychle uzavřít obchod, rychle získat podpis. Tak se Winston ještě musel naučit manipulovat s lidmi, přesvědčit je, aby dělali, co od nich chce. V každém případě ten mladík vypadal k světu a uměl se chovat, což mu svým způsobem mohlo pomoci překlenout dobu, než se zapracuje.

Chet prošel dveřmi do kanceláře a předstíral, že nevidí, jak jeho trudovitá dcera při pohledu na něj zastrčila rychle do zásuvky růžový dopisní papír, na který si něco čmárala.

Děsně ho štvalo, že jí platí dolar na hodinu, a ona přitom

nemá vůbec žádnou kvalifikaci ani schopnosti. Vůbec neuměla telefonovat a on jí musel věčně stát za zády a napomínat ji, aby se zákazníky jednala alespoň trochu zdvořile a nemluvila s nimi tím povýšeným otráveným hlasem.

Byla jejich jediné dítě. Přitom Livia toužila po třech a navrhovala, že by měli rodinu založit co nejdřív. Jenže Chet se ženil až ve dvaatřiceti, až když byl materiálně zajištěný.

V době, kdy potkal Livii, prodával v Santa Marii automobily pro Forda a pomalu už ho unavovalo pracovat pro někoho jiného. Dlouho a svědomitě si dával stranou peníze a podle svých odhadů měl být zhruba do roka schopen rozjet vlastní firmu. Trval na tom, aby s dětmi ještě počkali, alespoň pět let, než bude mít zavedenou prodejnu. Livia si to pak ale nějak „špatně načasovala“, jak se sama vyjádřila, a šest měsíců po svatbě otěhotněla, takže musel Chet do svých životních plánů chtě-nechtě započítat další položku. Poradil si i tak celkem obstojně, přesto jej však skličovalo pomyšlení, o kolik dál by se asi dostal, kdyby tehdy udělala, co jí říkal. Proto vzápětí kontaktovali jednoho lékaře v Santa Terese, jemuž Chet štědře zaplatil, aby jedním řezem definitivně

předešel

dalším

podobným

„špatným

načasováním“.

Přesto když se pak narodila Kathy, šest týdnů před termínem –, byl tak hrdý, že se mu málem rozskočila hruď.

Vůbec poprvé ji viděl na dětském oddělení, uloženou do

inkubátoru, na jehož krytu z plexiskla visela cedulka s nápisem HOLČIČKA, CRAMEROVÁ. Byla tak maličká, jen jeden a půl kilogramu. Livii si ještě dva týdny ponechali v nemocnici a mrně dokonce čtyři, dokud nepřibralo a nevážilo dvě a půl kila. I to se pochopitelně prodražilo, takže se obchody zase chvíli nehýbaly. Ale nestěžoval si. Byl šťastný, že je jeho dítě zdravé, že holčičce nic nechybí.

Představoval si, jaká z ní jednou vyroste krásná mladá dáma, bystrá a cílevědomá, oddaná svému otci. Jenže dnes mu bylo při pohledu na tu obtloustlou škaredou holku spíš do breku, tím spíš, že byla hloupá jako štoudev.

Celý sklíčený zapadl k sobě do kanceláře, svezl se do koženého kancelářského křesla a otočil se čelem k postrannímu oknu, z něhož měl výhled na řady nablýskaných nákladních dodávek. Modely řady Advance Design Series se dostaly na trh v roce 1948 a on se pořád nemohl vynadívat na jejich ladné křivky a důmyslná konstruktérská řešení, na přední kapotu; skryté závěsy dveří; velké dvoudílné přední okno. Dva roky nato přišla firma s novou možností přestavby, NAPCO, poněkud těžšího kalibru a s náhonem na všechna čtyři kola. Jelikož

šlo však pouze o soubor náhradních dílů na přestavbu, musel si zákazník nejprve koupit lehčí dodávku Chevrolet nebo GMC, a tak i lehké nákladní dodávky šly postupně stále více na odbyt a příjmy rychle rostly.

Chet velmi dobře znal technické parametry každého

vozu, který se objevil u nich na prodejně, a stejně tak věděl, jaké požadavky mají řemeslníci z okolí, farmáři, instalatéři, pokrývači a tesaři. Díky tomu dokázal prodat nejvíc nákladních dodávek ze všech prodejců v okrese a nehodlal z toho slevit.

„Pane Cramere? Mohl bych s vámi mluvit?“

Chet se ohlédl a uviděl, že ve dveřích stojí Winston.

Teplota se to odpoledne vyšplhala téměř na pětačtyřicet stupňů a Winston se nehezky potil. Cheta mimoděk napadlo, že jej bude muset obeznámit s možností používat antiperspirant. Zvedl se a obešel stůl, za kterým až doposud seděl, ruku nataženou směrem k Winstonovi, že se s ním pozdraví. „Dobře, synu. Jsem rád, že jste zpátky. Všiml jsem si, že jste byl projet to kupé. Tak doufám, že jste ho řádně provětral. Jsem zvědavý, jestli jste si vštípil, co jsem vám říkal o prodejní strategii.“

Měl v úmyslu Winstona doprovodit zpátky na prodejnu, aby se přivítal a osobně seznámil s případným zájemcem.

Zákazníci totiž vždy rádi jednali přímo s majitelem.

Připadali si pak důležitější. Vždy jim zodpověděl případné otázky, zeptal se na pár drobností a celkově přichystal půdu.

Winston neměl zkušenosti a Chet získal dojem, že třeba uvítá, když mu ukáže, jak na to.

Winston měl čelo orosené potem a musel si dokonce sáhnout do kapsy pro kapesník, kterým si otřel horní ret.

Ohryzek mu poskočil nahoru a dolů. „No, o to právě jde.

Zákaznice si auto vzala na projížďku, aby si vyzkoušela, jak se jí bude řídit a…“

„S jedním z mechaniků? Chlapče, to ale nebylo rozumné. Teď jsme ve fázi prodeje. A to je vaše práce.

Otázky týkající se technických náležitostí můžou počkat až

do podpisu smlouvy. No, pokusím se to ještě nějak zachránit, ale příště ať se to neopakuje.“

Všiml si, že Winston nepřijal jeho výtku právě s nadšením, ale museli si přece ujasnit, co je správný a co nesprávný postup, protože to by se pak také on mohl zodpovídat vedení. Cestou na prodejnu Chet míjel Kathyin stůl, nervózního Winstona v patách. Kathy jako by měla najednou plné ruce práce, štrachala ve stole, ale když ji míjeli, střelila pohledem po Winstonovi. Chet už ji párkrát viděl bezcílně bloumat v kanceláři a domyslel si, že se jí zřejmě mladý muž líbí, jenže dnes měla ve tváři podivně provinilý výraz. Snad jí Winston nevyznal lásku? Zase tak hloupý nebyl.

V dílně zahlédl oba mechaniky, ale auto nikde. Zastavil se a Winston do něho málem naboural. Jako nějaká postavička z kresleného filmu.

„Pane Cramere? Víte, došlo k tomu, že… ta zákaznice…

měla o ten vůz opravdu velký zájem. Dlouho jsme to spolu probírali a ona nakonec prohlásila, že ho skutečně koupí.

Dokonce hovořila i o tom, že zaplatí v hotovosti. Takže, když mě pak požádala, zda by si ho nemohla projet,

povídám, beze všeho, ale že si nemohu dovolit opustit prodejnu, jenže ona že prý je to naprosto v pořádku, prý mou asistenci nepotřebuje, prý jen objede blok a za chvilku se zase vrátí.“

Chet se na něj otočil a málem mu vypadly oči z důlků.

Měl pocit, že se mu na okamžik zastavilo srdce a pak se zase rozbušilo, jako by ho někdo bouchal do zad, buch buch, tísnivé stahy, které mu vháněly do žil studenou krev. Zřejmě mu špatně rozuměl, protože to, co právě od Winstona slyšel, prostě nemohla být pravda. Jediná žena z města, která si mohla dovolit přijít do prodejny vybrat si nějaký automobil a na místě za něj zaplatit v hotovosti, byla Cora Padgettová.

Jenže Tom mu při obědě říkal, že je mimo město. Cora odjela do Napy podívat se do tamních vinných sklípků, a vzala s sebou svou sestru Margaret z Walnut Creek. Měla se vrátit až příští týden ve středu, jedině že by ho chtěli s Tomem překvapit a předem to na něj nachystali, aby mohla auto koupit v jeho nepřítomnosti, aby to nevěděl. „Co mi to tu vykládáte? Jaká zákaznice?“

„Paní Sullivanová.“

„Sullivanová?“

„Ano, pane. Violet Sullivanová sem přišla a… a projevila o vůz zájem.“

„Vy jste nechal Violet Sullivanovou v tom autě jen tak odjet? Co se vám stalo?“

„Omlouvám se. Chápu, jak to asi vypadá a že je to

nejspíš v rozporu s obchodními zásadami a vůbec se vším.

Víte, říkal jsem jí, ať se zase rychle vrátí, že se to nehodí…“

„Jak dlouho už je pryč?“ Hlas se mu třásl a věděl, že se přestává ovládat. Přitom si kdysi slíbil, že s podřízenými bude vždy jednat uctivě. Jenže takovýhle přehmat, ty nedozírné následky…

„Nedíval jsem se na hodinky –“

„Aspoň přibližně, troubo!“

„Řekl bych, že odjela tak kolem poledního. No, nevím to přesně, ale možná i trochu dřív, každopádně dost blízko poledne.“

Za předpokladu, že ještě něco ubral, byla pryč plus mínus čtyři hodiny. Nebo pět? Chet zavřel oči a ztišil hlas.

„Máte vyhazov. Jděte!“

„Ale pane. Můžu to vysvětlit.“

„Padejte odsud. Hned teď! Už vás tu nechci vidět, nebo zavolám policii.“

Mladíkovi zčervenaly tváře studem i rozpaky a pohled očí, které upíral na Cheta, nic neříkal.

Chet počkal, dokud neodejde, načež se na patě obrátil a zmizel v kanceláři. Musel ihned vyrozumět šerifovy muže a zalarmovat dálniční hlídky. Jestli se nabourala nebo jestli auto měla v úmyslu ukrást, mohla být v tuto chvíli už

kdovíkde. Na všechny vozy na prodejně měl sjednané pojištění odpovědnosti a stejně tak sdružené pojištění, jenže jakmile by zažádal o úhradu škody, okamžitě by se mu

zdvojnásobily měsíční platby. A už tak neměl peněz nazbyt.

Natáhl se po telefonu.

„Tati?“ Ve dveřích stála Kathy.

„Co je?!“

„Paní Sullivanová právě přijela.“

Za prosklenými dveřmi uviděl pohřešované auto a nesmírně se mu ulevilo. Nevypadalo to, že by bylo poškozené, alespoň ne na první pohled. Spěchal na prodejnu a říkal si, že ta ženská přece v žádném případě nemá na to si kupé koupit. Když došel až k ní, otočila se. Zarazilo ho, jak je oslňující, ty rudé vlasy, ta jemná pleť, ty jasně zelené oči. Nikdy v životě ji takhle zblízka neviděl, protože Livia ho vždy, když ji potkali ve městě, táhla na protější chodník.

Považovala Violet za couru, protože nosila přiléhavé nylonové blůzky, navíc úplně průsvitné. Letní šaty, které na sobě měla dnes, dávaly krásně vyniknout jejím ladným pažím a rozevlátá sukně zase štíhlým nohám. Livia byla naproti tomu objemná v pase a omezená na duchu, kritizovala každého, kdo ji jakkoli pohoršoval, kdo si myslel nebo dělal něco jiného, než ona pokládala za správné. Cheta rozčilovalo, že pořád někoho napadá a haní, ale nechával si to pro sebe. Zpovzdálí sledoval, jak Violet flirtuje s jinými ženatými muži, a nejednou ho už napadlo, jaké by to asi bylo, kdyby zaměřila svou pozornost na něho.

„Zdravím, Chete! Omlouvám se, že jsem byla tak dlouho pryč.“

Chvilku mlčky obcházel vůz, dokud se opravdu nepřesvědčil, že se s ním nic nestalo. Kdovíproč se naklonil dovnitř a podíval se na tachometr: 257 mil. Nějakou dobu se nezmohl na slovo. Stačila chvíle, a ze zbrusu nového Bel Airu udělala prachobyčejnou ojetinu. „Pojďte se mnou do kanceláře,“ ucedil.

Violet ho doběhla a zavěsila se do něj, aby trochu zpomalil. „Vy se na mě zlobíte, Chete? Můžu vám říkat ‚Chete‘, že ano?“

„Můžete mi říkat ‚pane Cramere‘, jako mi říkají všichni ostatní. Vy jste s tím autem najela dvě stě padesát sedm mil?

Kde jste do prdele byla?“ Hned litoval, že se neovládl a že mu dokonce uklouzlo i sprosté slovo, ale Violet to zřejmě nevadilo. Když otevřel dveře své kanceláře, protáhla se kolem něho a vešla dovnitř jako první, takže ucítil její kolínskou.

Srdce se mu opět rozbušilo, ale tentokrát mu vehnalo do žil horkou krev. Držel se od ní dál. „Posaďte se.“

„Jak račte.“

Obešel psací stůl a také si sedl, přičemž ho opět ovládl pocit vlastní moci. Musí přece vědět, říkal si, že se přeceňuje, že jí může stanovit jakoukoli cenu. Ujet dvě stě padesát sedm mil úplně novým autem? Napadlo ho, jestli třeba tachometr schválně nepřetočila. Podívala se na něho málem ve stejnou chvíli, kdy i on zvedl oči k ní. Se zájmem si ho prohlížela a zřejmě ji nevyváděl z klidu ani jeho vztek,

ani že ji komanduje.

Vytáhla z kabelky krabičku cigaret. Galantně sáhl do kapsy pro zapalovač a bez váhání škrtl. Naklonila se přes stůl, aby si od něho připálila, a přitom mu dovolila nahlédnout do výstřihu, do té úzké štěrbiny mezi plnými ňadry. Na bradě měla modřinu a on moc dobře věděl, kde se tam vzala. Zase si sedla a přehodila si nohu přes nohu.

Podíval se na Kathy, která stála jako vykřičník za skleněnou stěnou kanceláře. Pozorovala zezadu Violet stejně pohrdavě jako její matka a patrně vymýšlela důvody, proč na ni hledět spatra. Sotva Kathy postřehla, že se na ni otec dívá, tak se otočila a zamířila k zásobníku s chlazenou vodou. Bylo jí teprve čtrnáct a už byla stejně úzkoprsá, zlomyslná a afektovaná jako její matka. Sáhla po dalším růžovém dopisním papíru a položila si ho před sebe na stůl, přesně doprostřed. I takhle na dálku Chet dokázal rozeznat, že ho zvolna zaplňuje černými písmeny, vyrytými křečovitě sevřenou rukou.

Vzal do ruky tužku, kterou chvíli poklepával o stůl, zatímco si v hlavě rovnal myšlenky. Vůbec netušil, jakou taktiku zvolí, ale hřálo jej vědomí, že on je ten, kdo tady rozhoduje. „Takže, co s tím provedeme, paní Sullivanová?“

Usmála se vláčným úsměvem a ze rtů se jí odlepil obláček dýmu, jako by uvnitř doutnala. „No, milý pane Cramere, měla bych jeden návrh, ale nejsem si jistá, jestli se vám ho bude chtít probírat tady. Co takhle pozvat mě na

skleničku? Jsem si jistá, že už se nějak dohodneme.“

Každá slabika, kterou pronesla, dýchala příslibem.

Dívala se mu na rty a v očích měla touhu, jakou u ženy nikdy neviděl a kterou ani sám nikdy nepoznal. Jak se vůbec do takové situace mohli dostat? Hned teď ji mohl mít, stačilo jen chtít. Byl si tím skálopevně jistý, jako že se Chet jmenoval. A třebaže si to nikdy nepřipouštěl, dřímal v něm stejný chtíč jako v kterémkoli jiném muži. Bylo mu čtyřicet sedm let a za patnáct let manželství své ženě nebyl ani jednou nevěrný, ne snad z nedostatku příležitostí, ale, jak si nyní uvědomil, kvůli tomu, že byl nepřístupný. Sex s Livií po pár měsících zevšedněl, byl sice příjemný a pochopitelně, přinášel i kýženou úlevu, ale nic, čemu by se nedalo odolat. Livia možná nepatřila mezi nejpřitažlivější ženy, a i když bývala podrážděná, nikdy mu neodepřela potěšení a nikdy nenaznačovala, že ji snad sex obtěžuje.

Chet sice nebyl přímo neukojený, ale ani nechápal, co je na sexu tak zajímavého.

Ale to se v jediném krátkém okamžiku změnilo.

Před ním seděla Violet Sullivanová, živá a skutečná, nestoudná a odvážná, a zažehla v něm jiskru, díky které zahořel touhou tak spalující, že málem ani nemohl dýchat.

Napadlo ho, že možná právě takhle to vypadá, když člověk zaprodá duši ďáblu, protože kvůli ní by se vydal i do horoucích pekel. O tom v nejmenším nepochyboval.

10

Ve čtvrtek jsem vstala v šest a ještě rozespalá absolvovala obligátní běh po pláži. Dávám přednost tomu mít cvičení z krku co nejdřív, pěkně po ránu, než se pustím do práce. Odpoledne se totiž mnohem snáz vymýšlejí důvody, proč tentokrát vynechat a zůstat sedět doma na zadku. Vzduch byl za svítání ještě trochu chladný, po obloze pluly lososově růžové a jantarově žluté mraky připomínající krajkové lemování blankytně modrého ubrusu. Na pláž jsem došla línou chůzí, kterou se vždycky rozehřívám, než přejdu do klusu. Nad cyklistickou stezkou, po níž běhám, se nehnutě tyčily palmy, protože nefoukal žádný vítr, který by rozechvíval jejich vějířovité listy. Cyklistickou stezku dělil od pláže téměř pětimetrový pás porostu, kterému vévodil kosmatec křišťálový. Za tím vším se přeléval zčeřený oceán.

Na veřejném parkovišti parkoval nějaký muž, který házel drobky chleba ptákům. Cítila jsem, jak se mi zahřívá tělo a uvolňují svaly. Sice jsem zažila už lepší běhy, ale i tak jsem z toho nakonec měla dobrý pocit.

Po návratu domů jsem se osprchovala, skočila do džín, do bot a do trička, načež jsem spořádala misku cereálií, nad kterou jsem si přečetla místní noviny. Do kanceláře jsem dorazila v půl deváté a asi hodinu jsem strávila telefonováním, protože jsem potřebovala vyřídit ještě pár věcí, nijak nesouvisejících s případem Violet Sullivanové. V

půl desáté jsem za sebou zamkla, hodila do auta přenosný psací stroj značky Smith-Corona a rozjela se do Santa Marie, kde mě čekala schůzka s Kathy Cramerovou.

Nepředpokládala jsem, že se toho od ní moc dozvím. Tehdy byla ještě příliš mladá, než aby měla nějaký přehled o životě dospělých, ale říkala jsem si, že za pokus to určitě stojí.

Člověk nikdy neví, jaký střípek informace či zdánlivě nedůležitá poznámka zapadne na nějaké prázdné místo v mozaice, kterou jsem se snažila zrestaurovat.

*

Na Uplands, rozparcelovaném golfovém hřišti, kam se nedávno Kathy Cramerová nastěhovala, dosud pokračovaly stavební práce. Z hřiště zbývaly jasně zelené trávníky kolem jamek, které měly roztodivné tvary a dohromady připomínaly protáhlé písmeno „V“, vlaštovku, která přistála do mělkého údolí. V ohybu mezi přední a zadní řadou devíti jamek se lesklo jezírko, patrně dílo nějakého golfisty se sklony ke kutilství. Na převisu nad údolíčkem seděly jako slepice na hřadě rodinné domky a na protější straně se rozkládaly dosud nezastavěné parcely, vytyčené plastovými stužkami a nějakými vlaječkami. Řada vilek již byla

dokončená, kolem se rozkládaly udržované trávníky osázené okrasnými keři a dřevinami. Jiné domy, dřevěné či montované z panelů, se stále dostavovaly. Celkem jsem na okolních svazích viděla tak stovku domů, každý v jiné fázi stavebních prací. Kathyin dům byl již dostavěný, ale zahradní architekt jej ještě nenavštívil. Ve stejné ulici stálo porůznu pár jeho klonů či snad jednovaječných dvojčat, zděných, s okrovou omítkou a střechou z červených tašek.

Zaparkovala jsem u obrubníku, kousek od několika přetékajících kontejnerů, které čekaly, až si pro ně přijedou z komunálních služeb. Od branky jsem došla po chodníčku ke vstupním dveřím. Na zápraží již stála lavička z umělého ratanu a dvě křesílka do sady k ní, přede dveřmi ležela rohožka.

Právě když jsem klepala na dveře, odbočilo na příjezdovou cestu nějaké auto a z něho vystoupila žena s kudrnatými blond vlasy staženými modrou čelenkou. Na nohou měla tenisky a námořnicky modré šortky, k tomu námořnicky modrou bundu, zpola rozepnutou, takže odhalovala bílý gymnastický trikot. Měla svalnaté a poměrně štíhlé nohy, asi jako cyklistka. Zavolala na mě: „Omlouvám se. Doufám, že tu nečekáte moc dlouho.

Myslela jsem, že se stihnu vrátit, než přijedete. Já jsem Kathy.“

„Dobrý den, Kathy. Já jsem Kinsey. Těší mě,“

představila jsem se. „Jedete tak akorát včas. Teď jsem

dorazila.“

Podaly jsme si ruce a ona se zase otočila a odemkla.

„Přesunula jsem si jazz-aerobik na dřív, ale stejně jsem nakonec uvízla v dopravní zácpě. Nechcete trochu studené vody? Já nutně potřebuju doplnit tekutiny.“

„Zatím ne, díky. Baví vás ten jazz-aerobik?“

„No, asi by měl. Mám šest až osm hodin týdně.“ Hodila si tašku na malý stolek, který stál u zdi hned vedle dveří.

„Jako doma! Hned se vrátím.“

Zamířila předsíní někam do kuchyně, gumové podrážky jejích tenisek skřípaly na šedé dlážděné podlaze. Já se vydala doprava a sestoupila jsem po dvou schodech do níže položeného obýváku. Stěny měl vymalované oslnivě bílou barvou a jediný dekorační předmět, který jsem viděla, byla obrovská olejomalba, zakoupená patrně v nějaké galerii z většího řetězce, která propaguje dílo jednoho umělce. Šlo o podzimní výjev s přímořskou pastvinou koupající se v mlze, na které nejisté postávalo hříbě, jemuž za zády vycházelo slunce.

V oknech chyběly záclony či žaluzie, a tak dovnitř pronikal dostatek slunečního svitu, který se odrážel na částečkách prachu. Šmolkově modrý koberec sahající ode zdi ke zdi museli položit teprve nedávno, protože se v pokoji místy ještě povalovaly ústřižky, které po sobě nechali řemeslníci. Sedací souprava sestávající z pohovky a dvou křesel byla potažená krémovou žinylkou. Na konferenčním stolku nechala Kathy štos časopisů o bydlení, do středu umístila aranži ze světle modrých umělých květin a několik fotografií ve stříbrných rámečcích. Zachycovaly tři dívky, které v tom či onom ohledu připomínaly svou matku, stejné oči, stejný úsměv a stejně husté blond vlasy. Mezi nejmladší a nejstarší z nich nemohlo být víc než šest let rozdílu.

Prvorozené dívce bylo tak třináct a v puse se jí leskla rovnátka. Druhým dvěma mohlo být něco mezi jedenácti a devíti. Prostřední z nich měla na jedné fotografii uniformu mažoretky a nad hlavou držela hůlku.

Kathy se vrátila do obývacího pokoje a v ruce nesla džbán s ledovou vodou. Našla prostírání a zamířila ke skleněnému stolku s modrými klubovkami, jako bychom snad zahajovaly nějakou konferenci. Představila jsem si setkání obyvatel domků, při kterém to ti s ošuntělým zahradním nábytkem pěkně slíznou. Vybrala si jednu klubovku, já se posadila naproti ní a snažila jsem se zapamatovat si její tvář, aniž bych na ni musela příliš zírat.

Tipovala jsem ji tak na čtyřicet osm či devět, i když

vypadala tedy hodně mladě. Byla štíhlá, ale tím stylem, že člověk okamžitě poznal, že se asi svědomitě hlídá. Působila trochu přetaženě, ale vzhledem k tomu, že právě přijela z aerobiku, mohla mít ten útlum na svědomí hodina cvičení.

Také vypadala, jako by celé léto strávila opalováním, a já už v duchu viděla, jak mají vzadu za domem nadzemní bazén.

„To jsou vaše dcery?“ zeptala jsem se.

„Ano, ale ty fotografie jsou už staré. Tiffany je na nich teprve dvanáct. Dneska je jí pětadvacet a příští rok v červnu se vdává.“

„Asi za nějakýho fešáka, co?“

„Je to fajn kluk. Studuje na Kalifornské univerzitě právnickou fakultu, takže budou bydlet tam.“

„A ty druhé dvě?“

„Amber je dneska třiadvacet; na střední škole dělala mažoretku. V současnosti studuje poslední ročník univerzity, ale vzala si roční odklad a vyjela na cesty.

Brittany oslaví příští měsíc dvacetiny. Studuje na Univerzitě Allana Hanckocka,“ uvedla jméno jedné z místních škol.

„Jako by vám z oka vypadly. Tolik holek pod jednou střechou…“

„Jsou moc fajn. Je nám spolu dobře. Nechcete si prohlédnout zbytek domu?“

„To bych moc ráda.“

Zvedla se a já ji následovala.

„Kdy jste se sem přistěhovali?“

„Před týdnem. Je tu pořád ještě nepořádek,“ dodala omluvně přes rameno, když jsme procházely předsíní.

„Vybalila jsem zatím asi půlku krabic a většina věcí už je na místě, ale jsou tu pokoje, které zařídím až kdovíkdy. Sháním teď bytového architekta, se kterým by se dalo vyjít. Většina je tak namyšlená. Všimla jste si toho někdy?“

„Nikdy jsem si žádného nenajímala.“

„Hm, tak to ani nedělejte, jestli nemusíte.“

Prováděla mě domem a komentovala, co ani nemusela: prázdnou jídelnu, špižírnu ve sklepě, kuchyni s jídelním koutem, kuřárnu a prádelnu. Oknem z kuchyně jsem zahlédla zadní zahrádku, uprostřed které stála betonová teráska připomínající ostrov v moři udusané hlíny. Nahoře v patře měli pět pokojů, hlavní ložnici, pokoje pro holky a pokoj pro hosty, kde chyběl nábytek. Pořád něco vykládala a jejím hlavním zájmem bylo zařizování interiérů. Uvědomila jsem si, že se omezuji pouze na žoviální a neupřímné poznámky. „Já byla taky vždycky vedle z Ludvíka XIV.

Sem se bude báječně hodit.“

„Myslíte?“

„Rozhodně. Líp by to snad ani vyřešit nešlo.“

Tiffanyin pokoj byl vymalovaný světlou krémovou barvou. Stál tam už i nábytek, ale ve mně to vzbuzovalo dojem, že se ještě nepřistěhovala. Hleděla spíš asi do budoucnosti a plánovala, jaké to bude, až se vdá a bude sem jezdit na svátky s manželem a s dětmi. Pokoj Amber byl neosobně fialový a také vypadal podobně nezabydleně.

Devatenáctiletá Brittany měla v tom svém pořád ještě sbírku plyšáků. Barevně pokoj pojala v růžové a bílé, proužky, kostky a květiny. Na všem byly volánky, včetně toaletního stolku, přehozu na postel a nebes zavěšených na čtyřech sloupech. Kathy vykládala, jakých úspěchů každá z dívek dosáhla. Cestou dolů ze schodů jsem poněkud znaveně poznamenala: „Ten dům, to je nádhera.“

„Díky. To jsem ráda,“ reagovala s úsměvem.

„A co vlastně dělá váš manžel?“

„Prodává auta.“

„Stejně jako váš otec.“

„On pracuje pro tátu.“

„No ne! Tak to se asi uvidíme, protože v nejbližších dnech se chystám autosalon vašeho otce navštívit, abych si i s ním promluvila o Violet. Nebyl to on, kdo jí prodal to kupé?“

„Ano, ale nevěřím, že vám toho poví víc než já.“

„Každý střípek informace může pomoct. Víte, je to jako skládat puzzle bez toho obrázku na víku krabice.

Momentálně vůbec nevím, co mi z toho vyjde.“

Když jsme se vrátily zase do obýváku, posadila se Kathy na pohovku a já do jednoho z čalouněných křesel. Natáhla se pro sklenici, zachrastila kostkami ledu v ní a vypila vodu, ve kterou se za dobu naší nepřítomnosti stačily proměnit.

„Jak dobře jste znala Violet?“ zeptala jsem se.

„Moc dobře ne. Bylo mi tehdy teprve čtrnáct a neměla jsem s ní moc co do činění. Máma ji vysloveně nesnášela.

Chcete slyšet, co považuju za ironii osudu? Šest měsíců po mámině smrti se táta oženil se ženskou, co vypadá přesně jako Violet, stejně obarvený vlasy, stejně ubohý chování.

Jmenuje se Caroleena a bude jí pětačtyřicet, takže je dokonce o tři roky mladší než já. No, věřila byste tomu?

Říkala jsem si, že to třeba bude jenom chvilkový poblouznění, ale už jsou spolu dvacet let, takže to asi mysleli vážně. Tím hůř.“

„Hmm,“ poznamenala jsem, protože mě nic lepšího nenapadlo.

Neuniklo jí, jakým tónem jsem to řekla, takže prohlásila: „Je mi z toho trapně, ale co naděláte? Asi bych měla být ráda, že má někoho, kdo se o něj stará. Kdo mi ušetří starosti. Samozřejmě, ale klidně se s vámi vsadím, že jakmile táta onemocní, Caroleena se odstěhuje o dům dál.“

„Kolik let je mezi nimi rozdíl?“

„Třicet šest.“

„Pane jo!“

„Pane jo, přesně tak. Když se brali, bylo mu šedesát jedna a jí pětadvacet. Radši se mě ani neptejte, proč to udělala. žije si teď moc dobře a umí si zařídit, aby měla všechno, co si zamane,“ řekla a udělala palcem, ukazovákem a prostředníkem takové to gesto, které znamená peníze.

Obočí mi vyletělo vzhůru, neboť mi prolétlo hlavou, jestli náhodou „nová“ paní Cramerová jednoho dne nepřipraví jedinou Chetovu dceru o dědictví. „Ale co Violet? Něco jste si o ní přece musela myslet?“

„Ale prosím vás. Měla jsem názory jako moje matka.

Postarala se o to. Violet byla laciná, ale to bylo právě to.

Chlapi se za ní táhli jak hladová psí smečka, takže na ní něco být muselo. Ať už to bylo cokoli, mně to unikalo.“

„Šla jste se ten večer podívat na ohňostroj?“

Urovnala časopisy o bydlení na stole před sebou. „Ano.

Původně jsme tam měly jít s Lizou, jenže Violet ji potřebovala na hlídání, takže tak. Myslím, že u nich Liza měla být na šestou, aby mohla Daisy vykoupat a dát ji spát.“

„Viděla jste v parku Foleyho?“

„Jistěže. Nějakou dobu tam pobyl, bavil se dokonce s mojí matkou.

Cestou se zase stavoval v Blue Moonu, takže ji měl jako z praku, ostatně jako vždycky, tak se s mámou chytli.“

„Kvůli čemu?“

„Kdoví?“

„Ale přímo jste s ním nemluvila?“

„Já ne. Já se ho bála a nechtěla jsem s ním mít nic společnýho.“

„Pomáhala jste někdy Lize s hlídáním?“

„Jednou za čas. Jsem ale celkem ráda, že mi na to máma nikdy nepřišla, protože by se z toho asi zbláznila. Máma byla zapřísáhlá abstinentka, myslela si, že za všechno zlo na světě může alkohol.“

„A čím vás vlastně Foley tak děsil?“

„Čím ne? Jeho sklony k násilí, prudká povaha, výbuchy vzteku. U něj člověk nikdy nevěděl, co může čekat. Říkala jsem si, že jestli je schopnej uhodit Violet, proč ne třeba Lizu nebo mě?“

„Viděla jste ho někdy, jak Violet bije?“

„Ne, ale viděla jsem, co jí udělal. To mi bohatě stačilo.“

„Kdy jste se dozvěděla, že zmizela?“

„V neděli ráno. Sice mi pořád nedocházelo, že zmizela, ale věděla jsem, že se nevrátila domů. Ten den k nám přišel po mši na oběd pan Padgett, a ten to mámě pověděl.“

„A jak se to dozvěděl on?“

„V městečku, jako je Serena Station, vědí všichni všechno. Třeba si někdo všimnul, že nemá před domem auto. Už to stačilo, aby se začaly šířit drby.“

„A nemluvilo se náhodou i o tom, s kým se Violet stýkala? Na někoho přece muselo padnout podezření.“

„Ne nutně. Violet byla dost do větru, takže to mohl být kdokoli. Chlápek, co ho sbalila v baru.“

„Asi vás moc nepřekvapilo, že utekla, viďte?“

„Ani v nejmenším. Ne u ní.“

„I když to znamenalo, že opustila Daisy?“

Kathy protáhla obličej. „Daisy byla malá a ufňukaná. A vemte si, jak žili! Sullivanovi byli vážně nuzáci, doma to měli hrozný a Foley Violet mlátil, jak se mu dostala pod ruku. Spíš bych se ptala, na co čekala tak dlouho.“

Ze satelitního městečka, kde bydlela Kathy Cramerová, jsem se rozjela přímo do Santa Marie, a tam jsem u nějakého parkoviště v postranní uličce našla telefonní budku. Vytočila jsem číslo Violetina bratra, které jsem dostala. žena, která po chvíli telefon zvedla, řekla do sluchátka: „Wilcox Construction.“

„Dobrý den. Jmenuju se Kinsey Millhoneová a ráda bych mluvila s Calvinem Wilcoxem.“

„Můžu vědět, čeho se to týká?“

„Jeho sestry.“

Chvilka ticha. „Pan Wilcox nemá sestru.“

„Možná ne dneska, ale kdysi míval. Nezeptala byste se, jestli by si na mě neudělal chvilku? Ráda bych se s ním sešla.“

„Moment, podívám se, jestli je u sebe.“

Napadlo mě, zda mě tím jenom neodbyla, aby mi pak mohla říct, že „u sebe bohužel není“, ale pak se mi znenadání přihlásil osobně: „Wilcox.“

Svou žádost jsem mu vyložila pokud možno stručně, protože ve mně kdovíproč vzbudil dojem člověka, který jde rád přímo k věci.

„Jestli to sem stihnete do půl hodiny, tak bez problému.

Jinak na vás budu mít čas až začátkem příštího týdne.“

„Jsem tam cobydup.“

*

Společnost Wilcox Construction sídlila u dálnice č. 166

v průmyslové budově s montovanou ocelovou konstrukcí, která stála na úzkém pozemku obehnaném řetězovým plotem. Všechno uvnitř i venku působilo maximálně účelně.

U vstupu mě přivítala recepční, která zároveň plnila i funkci sekretářky, takže musela zvládat psaní na stroji, zakládání a evidenci smluv a dalších dokumentů, vaření kávy a venčení německého ovčáka, který jí podřimoval u nohou. „Ten je hlídací,“ uvedla na adresu psa a zadívala se na něho.

„Možná to vypadá, že spí ve službě, ale on nám to tady hlídá až v noci. Jinak já jsem Babs, kdyby náhodou. Pan Wilcox právě s někým telefonuje, ale za chviličku bude volný. Dáte si kafe? Je v překapávači.“

„Radši ne, ale díky.“

„Jim, tak se u nás aspoň posaďte.“

Sama si nalila do hrnečku kávu z nerezové konvice překapávače, a sotva se s ní posadila, zazvonil jí na stole telefon. „To je on. Můžete jít dál.“

Calvin Wilcox se nedávno přehoupl přes šedesátku, na sobě měl pracovní džínovou košili s krátkým rukávem a džíny stažené páskem, přes který mu mírně přetékalo bříško.

Náprsní kapsa jeho košile se vydouvala do hranatého tvaru tvrdé krabičky od cigaret. Měl řídnoucí zrzavé vlasy a paže poseté světlými pihami. Tváře mu ošlehal vítr, takže jeho zelené oči ze zarudlého obličeje pozoruhodně zářily.

Okamžitě jsem si uvědomila, že se dívám na mužský protějšek Violet Sullivanové, která měla tytéž zelené oči i zrzavé vlasy, které si zřejmě ještě dobarvovala.

Oba jsme se naklonili přes stůl a potřásli jsme si rukama.

Byl to pořádný kus chlapa, nijak zvlášť vysoký, ale dobře rostlý. Počkal, až se posadím, a pak se i on svezl do otočné židle. Pod jeho vahou se opěradlo zaklonilo dozadu a on se zapřel jednou nohou o hranu stolu, nejspíš automaticky.

Rozpřáhl ruce, zaklesnul si je za hlavou, aby budil dojem uvolněnosti a otevřenosti, o kterých zde nemohla být ani řeč.

Na stěně za jeho zády visela černobílá fotografie, na které stál uprostřed nějakého staveniště. Oči mu stínil kovbojský klobouk, zatímco oba byznysmeni po jeho boku na hlavách neměli nic a logicky mžourali do sluníčka. Jeden z nich držel v ruce lopatu, tak jsem usoudila, že zřejmě půjde o památeční fotografii ze slavnostního pokládání základů.

Usmál se a změřil si mě takovým vychytralým pohledem. „Takže moje sestřička, Violet, je tu zas.“

„Omlouvám se, že s tím za vámi přicházím. Jednou za pár let se k případu vždycky někdo vrátí.“

„Už bych si na to měl pomalu zvyknout. Jakže zní to staré přísloví? ‚Stokrát nic umořilo osla‘? Lidi chtěj vědět, co se stalo. Protože jinak pořád čekáte, kdy přijde dohra, kdy se vítr obrátí. Jak dlouho už pro Daisy pracujete?“

„Moc dlouho ne.“

„Pro mě za mě, ať si utrácí, jak chce, ale co si od toho proboha slibuje?“

„Prostě chce najít svou matku.“

„Jasně, to chápu, ale co z toho?“

„To záleží na tom, kde a jak ji najde.“

„Nechce se mi věřit, že ji to po všech těch letech ještě nepustilo.“

„A co vás? Vás to pustilo?“

„No jasně. Violet si vždycky dělala, co chtěla. Její život byla její věc. Zřídkakdy se mě na něco ptala, a i kdybych jí poradil, stejně by šla a udělala by to přesně opačně. Tak jsem se naučil nic neříkat.“

„Mluvila s vámi někdy o tom, že ji Foley bije?“

„O tom nemusela mluvit. To bylo nad slunce jasný.

Přerazil jí nos, vyrazil zub, zpřelámal žebra. Vůbec nechápu, jak to mohla snášet. Kdyby se rozhodla od něj odejít, určitě bych jí pomoh, ale ona se k němu vždycky zase vrátila, tak jsem to nakonec vzdal.“

„Byl jste starší nebo mladší?“

„Starší. O dva roky.“

„Nějací další sourozenci?“

„Ne že bych si je nepřál. Když rodiče stárnou, je fajn mít někoho dalšího, kdo vám s tím pomůže. Jenže Violet na to stejně nebyla, to je jasný.“

„Jsou vaši rodiče pořád ještě naživu?“

„Ne. Otec prodělal v roce 1951 několik infarktů. Celkem tři a dost rychle za sebou, přičemž ten poslední už nepřežil.

Doktoři to připisovali vrozený vadě. Bylo mu osmačtyřicet.

Takže jsem ho k dnešnímu dni přežil o třináct let. Matka zemřela před lety, ve čtyřiaosmdesáti.“

„Jste ženatý, nebo svobodný?“

„ženatý. A co vy?“

„Já jsem svobodná, ale rodiče mám taky oba po smrti.“

„Tak to máte štěstí. Moje matka živořila několik let v pečovatelským domově. No, spíš bych tomu měl říkat ‚ústav‘, protože za domov se to fakt považovat nedalo.

Šestkrát i sedmkrát do týdne mi volala a prosila mě, ať si pro ni přijedu. Kdyby to bylo jenom na mně, klidně bych to i udělal, jenže moje žena o tom nechtěla vůbec slyšet. Je burzovní makléřka. A za žádnou cenu to nehodlala vyměnit za péči o stárnoucí tchyni. Nezlobil jsem se na ni, ale bylo to těžký.“

„Máte děti?“

„Čtyři kluky. Všichni jsou už dneska dospělí a pryč z baráku. Dva se usadili tady ve městě. Jeden se odstěhoval do Rena a další do Phoenixu.“ V rychlosti se podíval na hodinky. „Jestli se mě ještě chcete zeptat na Violet, tak si pospěšte. Za chvíli mám jednání.“

„Omlouvám se. Jsem zvědavá. Zajímají mě lidi a občas se nechám unést.“

„V pořádku. To je holt povaha.“

„S Violet jste k sobě asi neměli moc blízko, viďte?“

„Tak to jste odhadla naprosto správně. Když jsme se naposledy viděli tady v kanceláři, přišla a chtěla po mně peníze, a já hlupák jí je půjčil.“

„Kolik?“

„Dva tácy. Bylo to prvního července, kdyby vás to náhodou zajímalo. Odsud šla rovnou k mámě a taky ji pumpla. Máma přitom moc peněz neměla, ale Violet z ní tehdy dokázala vymámit pět stovek. Po měsíci jsme přišli na to, že jí sebrala i šperky: diamantový náramky, náušnice, dva perlový náhrdelníky, samý fajnový kousky. Měly hodnotu tři tisíce dolarů a nikdy jsme je už neviděli.“

„Jak víte, že je vzala ona?“

„Máma si vybavila, že si u ní Violet potřebovala odskočit, a na záchod se dalo jít jenom přes ložnici.

Šperkovnici měla na toaletním stolku. Matka se do ní tehdy nekoukala, až na svoje narozeniny, když se chystala se mnou a s Ráchel na večeři do klubu. Chtěla se hodit do gala a právě díky tomu zjistila, že je to všechno pryč.“

„Oznámili jste to na pohcii?“

„Já chtěl, ale máma nesouhlasila. Říkala, že jestli Violet ty šperky tak zoufale potřebovala, má je mít.“

„Vzala Violet už někdy něco předtím?“

„Ne, ale v jednom kuse si půjčovala peníze, většinou menší částky. Vždycky říkala, že je to pro Daisy, takže jsme jí nedokázali odmítnout.“

„To mi připadá zvláštní. Všude vykládala, že má v záloze padesát tisíc, podle slov Foleyho z pojistky. Přesnou částku sice neznal, ale ví, že to odškodnění dostala.“

„Mně říkala to samý, ale připadá mi to jako nesmysl.

Kdyby měla tolik peněz, proč by si pak ode mě půjčovala ty dva tisíce?“

„Co když sháněla hotovost, aby mohla odejít?“

„To je vždycky možný.“

„Nemohla třeba zůstat v kontaktu s vaší matkou? Pořád mi to nejde do hlavy. I kdyby se rozhodla začít od začátku, nezpřetrhala by přece úplně všechna pouta.“

„Se mnou v kontaktu určitě nebyla. Violet k nikomu ani k ničemu nepřilnula, aspoň co já vím. Ale kdyby se chtěla spojit s matkou, určitě bych se to dozvěděl. V první řadě matka nebyla v telefonním seznamu a veškerá její pošta chodila přese mě. Na nějakou dobu se stala terčem nejrůznějších podvodníků, co lidem nabízej výhodný investice nebo jim nakukaj, že vyhráli v loterii a teď musej akorát zaplatit převáděcí poplatek. Byla tak důvěřivá, že by klidně někomu dala i židli, co na ní seděla, stačilo, aby si o to šikovně řek.“

„A co bezpečnostní ostraha v tom ústavu? Byla přísná?“

„Myslíte jako, že tam třeba Violet mohla proklouznout?

Na to zapomeňte. Neměla důvod za matkou chodit, vyjma peněz. Pochopitelně už nemá smysl nad tím uvažovat, když je matka po smrti, ale jestli se Violet rozhodla začít od začátku někde jinde, asi by neriskovala prozrazení kvůli ženě, která jí ve skutečnosti byla ukradená.“

„Nenapadá vás, kam mohla jít?“

„Kam ji cesta zavedla. Jednala vždycky z momentálního popudu, na plánování si nepotrpěla.“

„To nemáte vůbec žádnou teorii? Nemyslíte si, že třeba pořád žije, jenom někde jinde?“

„Neřek jsem, že nemám teorii. Ale kdyby byla naživu,

dávno by se tu už objevila a tahala by z nás prachy nebo by ukradla, nač by přišla. Ta bez almužny nevyžila ani měsíc.“

Sundal nohu ze stolu a opřel se o lokty. „Chcete slyšet, co já si myslím?“

„Jistě, ven s tím?“

„Takže byste ráda pomohla Daisy ke štěstí? Fajn.

Vydělala si trochu peněz? Pro mě za mě třeba balík. Ale nesnažte se udělat si z toho svoje svatý poslání. Protože jak jednou Violet najdete, přiděláte tím akorát spoustu problémů.“

„Komu?“

„Každýmu, a to včetně Daisy.“

„A co vy víte, co já nevím?“

„Nic. Jenom znám Violet. Všechno jsou to jenom dohady.“

11

Autorizovaná prodejna Chevrolet Cheta Cramera sídlila na Main Street v Cromwellu, tři akry nablýskaných aut, patnáct prostorných dílen a patrový salon s okny ze zrcadlového skla od chodníku až ke střeše. Uvnitř v přízemí jsem napočítala šest prosklených přijímacích kanceláří pro jednání se zákazníky a v každé psací stůl, počítač, kartotéční skříňku, dvě židle a okázalou výstavku rodinných fotografií a ocenění za úspěšný prodej. V jedné buňce právě úřadoval obtloustlý prodejce a živě se bavil s jakousi dvojicí, jejichž

řeč těla jednoznačně napovídala, že se do koupě vůbec nehrnou tolik, jak očekával.

Recepci jsem nikde neviděla, ale zato jsem si všimla cedulky se šipkou, která ukazovala do oddělení náhradních dílů. Prošla jsem krátkou chodbou a cestou minula toalety a jakousi odpočívárnu s pohodlnými křesílky, v nichž seděli nějací dva lidé a četli si časopisy. Na stole stála mísa s koblihami a prodejní automat nabízel horký čaj, čokoládu, kávu, kapučíno a mléčné koktejly, aniž jste do něho museli naházet mince. Pro nedostatek lepších možností jsem oslovila pokladní a sdělila jí, že mám domluvenou schůzku s

panem Cramerem. Zeptala se mě na jméno, vytočila jeho linku a oznámila mu, že jsem přišla.

Abych si zkrátila čekání, doloudala jsem se zpátky do předváděcí místnosti a chvíli obdivovala kabriolet Corvette a hned po něm dodávku Caprice. Asi nejlíp ze všech vypadal kabriolet Iroc Z Camaro, jasně červený a s interiérem vyvedeným ve světle hnědé. Měl staženou střechu a hebká a měkká kožená sedadla. Zkuste se v takovém fáru za někoho pověsit a nenápadně ho sledovat!

Otočila jsem se a zjistila, že za mnou stojí pan Cramer, ruce v kapsách, a obdivuje automobil stejně jako já. Hned jsem si dokázala spočítat, že mu bude něco k osmdesáti. Také mi došlo, že zamlada musel být opravdu fešák, a kromě toho jsem vytušila, o kolik se asi od té doby musel scvrknout. Byl jako splasklá pneumatika. Na sobě měl oblek, jaký by oblékl i kluk. Povídá mi: „Jakým autem jezdíte?“

„Volkswagenem broukem z roku 1974.“

„Udělal bych vám cenu, ale vypadáte jako žena, která ví, co chce.“

„Taky bych si to o sobě ráda myslela,“ odpověděla jsem.

„Jdete kvůli Violet Sullivanové.“

„Ano.“

„Tak se na to posadíme u mě v kanceláři. Jak mě tu lidi zmerčej, nemám chvilku klid.“

Následovala jsem ho přes předváděcí místnost nahoru po schodišti. Když jsme došli k jeho dveřím, otevřel, ustoupil a

pustil mě dovnitř. Měl to tam zařízené hodně střízlivě, dřevěný stůl na čtyřech rovných nohách, pohovka, tři židle a kolem dokola bílé stěny se spoustou černobílých fotografií, na nichž se poplácával po zádech s místními pány důležitými. Cromwellská obchodní komora mu udělila ocenění za dlouholetou službu občanům. Stejný nábytek tam klidně mohl mít, už když s podnikáním začínal. „Máte vysokou?“ zeptal se mě, než obešel stůl a posadil se.

Já usedla na židli naproti němu a odložila si na zem k nohám kabelku. „Jak se to vezme. Zvládla jsem dva semestry prvního ročníku, ale to se asi nepočítá.“

„Tak to jste na tom líp než já. Táta si vydělával na chleba jako kopáč a nikdy nic nenašetřil. V roce, kdy jsem měl maturovat, se zabil při autonehodě. Týden pršelo, silnice byla mokrá a kluzká a on sjel z mostu. Byli jsme čtyři kluci a já byl nejstarší, tak jsem holt musel do práce. Jednu věc mi ale táta stačil vštípit: nikdy nedělej manuální práci! On tu svou nenáviděl. Říkával mi: ‚Synu, až si budeš jednou hledat práci, najdi si takovou, kde se budeš muset sprchovat ráno, než tam půjdeš, a ne večer, až se vrátíš domů.‘ Byl toho názoru, že na špinavou práci si vždycky můžeš někoho zjednat, a já se tím řídím dodnes.“

„Jak jste přišel na to, že budete prodávat auta?“

„Ze zoufalství. Nakonec to sice dobře dopadlo, ale ze začátku to moc slibně nevypadalo. Jediný, kdo byl ochotný mě zaměstnat, byl jistý George Blickenstaff, místní prodejce

Forda. Byl to starý rodinný přítel a nejspíš mu mě bylo líto.

Tak jsem v devatenácti letech začal prodávat fordky. Psal se rok 1925. Moc mě to nezajímalo, ale aspoň jsem nemusel pracovat rukama. Jenže se ukázalo, že mám na prodávání talent. Čtyři roky na to krachla burza.“

„To se muselo podepsat na obchodech, ne?“

„V některých oblastech, ale ne tady u nás. My jsme vždycky obchodovali spíš v malým, a tak nás to nezasáhlo zdaleka tak jako větší salony. Když přišla krize, vedlo se mi ve skutečnosti dost dobře, tedy aspoň v porovnání s tím, jak na tom byla fůra ostatních. Tou dobou jsem byl Blickenstaffóv nejlepší prodejce. Člověk by až řekl, že jsem se pro to snad narodil. Samosebou jsem si neviděl na špičku nosu a uvažoval jsem, že bych měl založit vlastní prodejnu.“

„A tehdy jste to tady koupil?“

„K tomu jsem se ve skutečnosti propracovával léta.

Problém byl, že vždycky když už jsem měl na účtě dost peněz, přišlo něco, co mi vzalo vítr z plachet. Nejdřív jsem vydržoval bratry na studiích na vejšce a pak, když už jsem měl skoro splacenou hypotéku na matčin dům, ona jako napotvoru onemocněla. Jen to, co jsem musel zaplatit za nemocnici, mě div nevyždímalo. K tomu si připočtěte platbu za pohřeb a za náhrobní kámen, a byl jsem na mizině. Do dvaatřiceti jsem se neoženil, a když se tak stalo, zase jsem se na tom finančně vyčerpal, protože jsem musel živit rodinu.“

„Ale nevzdal jste se,“ poznamenala jsem.

„Víc než to. V roce 1939 mi začalo docházet, k čemu to spěje. Jak vtrhli Němci do Polska, šel jsem za Blickenstaffem a přemluvil ho, ať nakoupí do zásoby pneumatiky, náhradní díly a benzin. Nejdřív mě vůbec nechtěl poslouchat, ale já věděl, že je to příležitost, kterou si nesmíme nechat ujít. Vstup Spojených států do války byla hotová věc. To docházelo každýmu, až na něho, pochopitelně. Věděl jsem, že brzy přijde doba, kdy bude všechno na příděl, a že se na to musíme připravit. Hádal se se mnou, ale já věděl, že mám pravdu a že to prostě udělám.

A instinkty mě nezklamaly. Na začátku války nikdo široko daleko tak prozíravý nebyl. Chodili k nám tesaři a truhláři a žadonili o benzin, o náhradní pneumatiky, a přesně na to jsem čekal. Řekl jsem jim, že jim rád pomůžu, ovšem jestli na to mají dost peněz. Základem bylo dostat zboží k zákazníkovi, a řekněte, bylo něco špatnýho na tom, jestli si přitom Chet Cramer přišel na nějaký ten dolar? Blickenstaff na to neměl žaludek. Ve válce přišel o syna a myslel si, že je to morálně neospravedlnitelné, ano, přesně tak to řekl ‚morálně neospravedlnitelné‘, vydělávat na něčem, za co někdo jiný zaplatil životem. Ve skutečnosti byl jen unavený a přišel čas, aby se stáhl do ústraní.“

„Vy jste od něho firmu koupil?“

„Kdepak, vážená. Já koupil prodejnu Chevrolet a přived toho starýho papriku na buben: v roce 1945 to tady definitivně zavřel a já získal jeho podnik za hubičku. Možná

to zní krutě, ale v životě to tak prostě chodí: Člověk nikdy ničeho nedosáhne, když nejedná. A když nemá plán.

Neriskuje. Protože jedině tak dosáhnete svého.“

„A co vaši bratři? Nestal se některý z nich vaším společníkem?“

„Je to můj obchod. S nikým se o něj dělit nebudu. Udělal jsem pro ně dost, tak ať se teď o sebe koukaj starat sami.“

Poposedl si a trochu se naklonil nad stůl. „Ale vy jste sem přece nepřišla, abyste se bavila o mně. Zajímáte se o Violet Sullivanovou, ne?“

„Ano, ale zajímám se i o to auto. Můžeme začít u něj?“

Mávl rukou. „Foley vůbec neměl to auto co kupovat.

Spíš se měl sám za sebe stydět. Sullivanovi si doma neměli ani čím utírat zadek, promiňte mi, že to tak říkám.“

„Mně je to jedno,“ uklidnila jsem ho.

„Violet si vzala do hlavy, že ho musí mít stůj co stůj, a Foley jí to radši ani nerozmlouval. Já tu zas nejsem od toho, abych odmítal zákazníky, tak jsem to s ním podepsal.“

„Co přesně?“

„No, vzal jsem si od něj protiúčtem jeho dodávku, ať stála, kolik stála. Prokázal jsem mu tím vyloženě laskavost.

Jednu věc jsem si ale vymínil: Jakmile se zpozdí s platbou, budu auto vymáhat zpátky. Bez výmluv, bez vytáček, bez čekání, a do posledního šroubku. Bylo mi jedno, co na to říká zákon, to auto se prostě mělo vrátit a basta.“

„No, vzhledem k Foleyho minulosti se s tím celkem dalo

počítat.“

„Víte, nikdy jsem nemyslel, že to udělá. Vážně jsem čekal, že tak do tří měsíců budu mít fáro zpátky a pak ho prostě prodám.“

„Ten prodej tehdy sjednával Winston Smith?“

„Ano, s ním Violet mluvila jako s prvním. Byl nikdo, dvacetiletej studentík. A ženská jako ona, ta si vždycky dokáže prosadit svou. Vplula sem, zrovinka když jsem tu nebyl, a začala si ho omotávat kolem prstu. Kdybych to viděl, okamžitě bych to zarazil. Jenže on, než se stačil vzpamatovat, jí kývnul na to, ať si Bel Air klidně půjčí na projížďku, bez doprovodu. No, nedělám si legraci. On s ní nejel. Neměl to vůbec dopustit, jenže to on ne, pán musel udělat dojem, a tak mu vůbec nic nedošlo. Když se nakonec zase vrátila, měla na tachometru najeto 257 mil. U zbrusu nového auta! Na hodinu jsem ho propustil a okamžitě jsem telefonoval Foleymu, ať přijde. Dohrabal se sem v pátek ráno, nicméně ten obchod jsme uzavřeli, souhlasil se splátkami a podepsal všechny papíry.“

„Stejně pořád nerozumím tomu, proč jste mu to prodal.

Podle toho, co jsem slyšela, byl finančně úplně na dně.“

„Foleyho jsem neřešil; ten člověk nemá mozek v hlavě.

Ale Violet mi bylo líto. Říkal jsem si, že si po tom všem, co s ním zkusila, zaslouží něco pěkného, i když je trochu cvok.“

„A co z toho koukalo pro vás?“

Poněkud stydlivě se usmál. „Počkat počkat, přece i starej pes jako já může sem tam předvést nějakej dobrej kousek, nebo ne? Všichni si mysleli, že jsem škrt, ale já dovedu uvažovat i velkoryse, když na to přijde. Klidně mohlo jít i o můj poslední dobrý skutek. Když se to auto pak ztratilo, krve by se ve mně nedořezal. Ale Foley to splatil. To se mu zas musí nechat.“

„Takže jste na tom netratil?“

„Ani cent.“

„Neřekla vám Violet, jak se jí podařilo najet těch 257

mil?“

„Ne, ale celkem se to dá odhadnout. Právě ten den se totiž objevila v bance v Santa Terese a vyzvedla si, co schovávala v tom sejfu. Došlo mi to až pak, protože vzdálenost tomu zhruba odpovídala, sto dvacet pět mil tam a sto dvacet pět zase zpátky. Říkala, že bylo prostě nádherně a že nedokázala odolat. Já si nejdřív kdovíproč myslel, že jela na sever po pobřeží, ale sama se k tomu nevyjadřovala.“

„Ale jestli potřebovala zajet do Santa Teresy, proč si nevzala Foleyho dodávku?“

„Ta stará kraksna byla dobrá leda do šrotu. Není divu, že radši sedla do takovýho fešnýho bouráku, jako byl ten můj.

Možná měla v plánu přemlouvat vedoucího pobočky k půjčce.“

„Nenaznačovala, že se chystá odjet z města?“

„Vůbec. Ani slovem. Tedy, ne že by měla důvod se mi

svěřovat. Sotva jsme se znali. No… a co mohla mít v tom sejfu? Nikdy jsem se to nedozvěděl.“

„Foley myslí, že peníze z pojistky. Podle toho, co jsem slyšela, zhruba padesát tisíc. Ale její bratr tvrdí, že jí ten týden ve středu půjčoval dva tisíce.“

„Calvin Wilcox. No to mě podrž!“

„Jak to?“

„Ti dva si šli vždycky děsně po krku. Na něj připadla péče o rodiče a Violet nehnula ani prstem. Bylo mu úplně fuk, jestli pláchne nebo ne. A vsadím se, že když pak jejich matka umřela, měl ještě radost, že tu sestra není, protože by se s ní musel dělit o peníze, co zdědil.“

V tu ránu jsem našpicovala uši jako kočka, která u díry ve zdi zaslechne myš. „O peníze?“

„Ovšem. Celkem solidní majetek. Roscoe Wilcox vydělal majlant, protože nějak vylepšil fluorescenční lak.

Nechal si ten zlepšovák patentovat, aspoň co jsem slyšel.

Proto až někde uvidíte svítivý nápis, můžete vzít jed na to, že díky němu zase trochu ztučnělo jeho bankovní konto, nebo spíš Calvinovo.“

„Jak dobře ho znáte?“

„Oba patříme mezi členy stejného klubu a stejného sdružení místních podnikatelů. Postavil svou firmu úplně od nuly, což jsem vždycky obdivoval, ale jeho osobně…? Mám o něm jisté pochybnosti. Možná za to může fakt, že on ani jeho žena mě nikdy zvlášť nemuseli.“

„A co se stalo s Winstonem Smithem? Ráda bych si i s ním promluvila, tak kdybyste mi třeba mohl říct, kde je.“

„To je snadné. Týden po tom, co jsem ho vyhodil, jsem ho zase přijal zpátky, a pak už u mě zůstal. Měl jsem pravdu, když jsem mu říkal: Člověk by neměl jednat ukvapeně. To, co ze začátku vypadá jako tragédie, se může nakonec ukázat jako nejlepší věc na světě.“

„Co tím myslíte?“

„Nakonec se oženil s mou dcerou a teď mají tři krásný dcery. Je to velice šťastný muž.“

12

JAKE

Středa, 1. červenec, 1953

Jake Ottweiler si přisunul židli blíž k manželčinu lůžku a posadil se, jako to teď ostatně dělával každý večer už od 17.

června, kdy ji hospitalizovali. Mary Hairl byla silně nadopovaná léky. Spala hlubokým spánkem a spala často, pokojný výraz v obličeji jako socha vytesaná z kamene. Její ruka spočívala v jeho dlani, studené prsty propletené mezi jeho teplými. Byla bledá jako stěna a na pažích jí skrz tenkou kůži prosvítaly nafialovělé žíly. Byla také pohublá a působila křehce a nějakým záhadným způsobem z ní čišela smrt. Styděl se, že to takhle vnímá, a styděl se, že má zaječí úmysly.

Mary Hairl bylo teprve třicet sedm let a dala Jakeovi dvě překrásné děti. Devítiletá Tannie kypěla zdravím, neznala strach, chovala se nespoutané a měla ráda zábavu, jinak byla samá ruka samá noha a také samý smích. Měla talent na hru na klavír a četla knížky, na které její spolužáci byli ještě malí. Říkal si, že krasavice z ní nejspíš nikdy nevyroste, a to zatím netušil, co přinese puberta. Hormony vyvolají růst, k tomu se přidají prsa a ženské tvary, a půvabně prosté rysy jejího obličeje možná vezmou zasvé. Byla však bystrá a nechyběl jí smysl pro humor, a toho si na ní cenil nejvíc.

Šestnáctiletý Steve byl chytrý i pohledný, nepatřil sice mezi premianty třídy, ale neměl k tomu daleko. Hrál za školu fotbal a ve druhém ročníku, kdy za tým poprvé nastoupil, dostal klubovou koženou bundu jako nejlepší hráč. Eagle Scout. Zpíval tenor v kostelním sboru. Také složil slavnostní přísahu, že se v životě nedotkne alkoholu, a stvrdil to dokonce i podpisem. Jake věděl, že to vydrží, i kdyby na něj jeho vrstevníci vyvíjeli sebevětší nátlak. Steve měl jinak takovou andělskou tvář a stále trochu chlapecké chování. Jake doufal, že z toho časem vyroste. Vypadal o polovinu mladší, a tak pro něj už nyní bylo dost těžké obstát ve světě jako muž. Mary Hairl byla dětem dobrou matkou a on vůbec netušil, co si počne, až zemře. Asi bude dělat totéž, co dělala ona, bude přísný, bude jim pozorně naslouchat a nechá je, ať se pokud možno poučí z vlastních chyb, tedy pokud si tím vysloveně neublíží. Už nikdy to nebude jako dřív, ale společně to už nějak zvládnou. Nebo snad měli na vybranou?

Svěsil hlavu a spočinul obličejem na kraji nemocničního lůžka. Polštář byl naškrobený a v kontrastu s jeho obličejem rozpáleným od slunce zvláštně chladil. Pociťoval na sobě neuvěřitelnou únavu. Od té doby, co se po válce vrátil ze zámoří, už neměl sílu ani chuť znovu začínat s farmařením.

Vystřídal několik zaměstnání, naposledy u Union Sugar.

Kvůli nemoci Mary Hairl měl ale příliš mnoho absencí, až nakonec dostal výpověď. Takže teď měli velkou nouzi o peníze, a nebýt finanční podpory Maryina otce, zřejmě dávno skončili na ulici. Neměl zdání, kolik práce jeho manželka vykonávala. Coby jediný rodič teď musel plánovat, co budou jíst, musel nakupovat, prát prádlo a provádět většinu ostatních domácích prací. V polovině dubna, těsně předtím než ji převezli do nemocnice na operaci, založila zeleninovou zahrádku, která se neskutečně rozrostla. Nikdy si na nic nestěžovala, a když pak nakonec přece jen vyhledala lékaře kvůli zvýšené citlivosti a nadýmání břicha, byl nádor už příliš velký. Chirurgický zákrok potvrdil rakovinu, která se stačila rozšířit do tolika orgánů, že už se s tím nedalo nic dělat. Tak ji chirurg zase zašil a teď čekali na konec. Jakeovi přibylo na seznam prací pletí, mulčování a protrhávání sazeniček rajčat. Steve mu alespoň po škole pomáhal zalévat a mýt auto, Tannie zase uklízela v domě a připravovala jim školní svačiny. Hairl Tanner, otec jeho manželky, s nimi dál večeřel, takže sedávali u stolu čtyři, ale bez Mary Hairl jim ty večery připadaly smutné. Jakmile snědli večeři, starý Hairl odešel a Tannie tiše sklidila ze stolu. Steve pak umyl nádobí, které Tannie utírala a uklízela do kredence. V té chvíli Jake sundával z věšáku v předsíni bundu a vypravoval se do nemocnice, kam většinou přicházel kolem sedmé večerní.

Jake mnohdy ani nevěděl, kdy vlastně nakonec usnul.

Myslel často na ten večer na začátku května, kdy Mary Hairl podruhé po dlouhých měsících hospitalizovali. Nejprve musela mít jistotu, že její otec i obě děti dostanou teplou večeři, a teprve pak zdráhavě a neochotně zavolala lékaře, který je za hodinu přijal na pohotovosti. Steve zůstal doma, že dohlédne na Tannie, a když Jake s Mary Hairl odcházeli, dělaly si děti domácí úkoly. Téměř celý ten den ji trápily úporné bolesti, a tak ji do péče sestry předával s blaženým pocitem, že zde alespoň najde úlevu. Její utrpení Jakeovi připomínalo, jak je tváří v tvář chorobě bezmocný. Zdržel se v nemocnici až do devíti hodin, sledoval svítící křivku na monitoru vedle jejího lůžka, čekal, až jí zaberou léky.

Nepřestával sledovat hodiny, modlil se, ať se ručičky točí rychleji, a když jeho žena konečně usnula, okamžitě odtamtud vypadl.

Na parkovišti před nemocnicí v Santa Marii nasedl do dodávky a rozjel se přímo do Blue Moonu, protože to byl jediný podnik, kde se dalo koupit pivo. Občas sprchlo a na květen byl poměrně chladný večer, a tak Jake okamžitě zapnul topení v kabině na maximum a za chvíli si v dodávce připadal jako v umělé líhni. Ulice byly ztemnělé a světla v oknech domů městečka Serena Station vypadala jako osamělé táborové ohně. Potřeboval se napít. Potřeboval se uvolnit, podívat se někam, kde to nebylo cítit krví, utrpením a kde ve vzduchu nevisely bolestné ztráty.

V Moonu to málem zelo prázdnotou. U baru seděl Tom Padgett, usrkával pivo Pabst Blue Ribbon a klábosil u toho s Violet Sullivanovou a výčepním, B.W. McPheem. McPhee byl podsaditý houževnatý chlapík s hrudníkem jako s pecny chleba, který čas od času zaskakoval i jako vyhazovač. Jake se posadil na barovou stoličku a mimoděk zavadil pohledem o ty dva, sedící o čtyři místa vedle. Violet měla oči napuchlé od pláče a vlasy rozcuchané. Zjevně se něco dělo. Tom se ji snažil chlácholit, aby se trochu sebrala. Jake byl dávno zvyklý Violet si nevšímat a hledět si svého, jenže když mu McPhee otvíral láhev Blatze, mimoděk poznamenal, že se tu s Foleym zase pohádali a dopadlo to tak, že mu vlepila pořádnou facku. Foley se z toho prý málem zjevil, ruplo mu v kouli, načež převrátil stůl a židli. McPhee mu dal ultimatum, že jestli do minuty nevypadne, zavolá policii.

Když přijel Jake, byl už Foley pryč. A třebaže Padgett mluvil tiše, takže mu skoro nebylo rozumět, Violet evidentně vůbec nevadilo, jestli ji někdo uslyší.

Vykřikovala, že má peníze, a říkala to tak, jako by se tím napůl chlubila a napůl z toho byla nešťastná. Slyšel to od ní už víckrát, většinou ve chvílích, kdy jí Foley jednu vrazil a ona mu vyhrožovala, že odejde. Nevěděl, jestli je to s tím záložním kontem pravda. Přesnou částku nikdy nezmínila a také mu připadalo divné, proč ty peníze prostě nevybere a nezačne znovu.

Pak Padgett naházel pár mincí do jukeboxu a chvíli s Violet tančili. Měla na sobě smaragdově zelené šaty s hlubokým výstřihem na zádech. Zatímco tančili, zpoza baru si je měřil McPhee. Jake se tu a tam otočil, podíval se na ně přes rameno a zakroutil hlavou. S barmanem na sebe zůstali koukat.

„Přesně tohle Foleyho tak strašně vytáčí, že s ním tancuje,“ poznamenal McPhee.

„Toho vytáčí prakticky všechno. Je blázen,“ opáčil Jake.

McPhee se na něho zkoumavě zahleděl. „Asi si nechceš promluvit o Mary Hairl, viď?“

„Ne, ani ne. Neber si to osobně.“

„Jasně, chápu. Ale vyřiď jí, že na ni s Emily myslíme.“

„Vyřídím.“

„Co další pivo?“

„Zatím mám.“

Violet s Padgettem se zase posadili k barovému pultu, jenže on se vzápětí podíval na hodinky a zděsil se, kolik mezitím uběhlo času. Jake přihlížel, když hodil na pult pár bankovek a s přáním dobré noci se rozloučil. Jakmile se za ním zavřely dveře, Violet se rozhlédla po prázdném baru a její pohled se zastavil na Jakeovi. Schválně se otočil jinam a uhnul před tím pohledem. Byla ten typ, co si chodí do barů popovídat, zatímco on patřil mezi lidi, kteří podobné podniky navštěvují, aby byli sami. Matně postřehl, jak mu za zády přešla lokál a zapadla na „dámy“. Objednal si další pivo, a právě když si zapaloval cigaretu, objevila se vedle něj. Měla učesané vlasy a ze zelených očí jí koukala zvědavost. Držela cigaretu, a poněvadž Jakeovi nechybělo vychování, natáhl jejím směrem hořící zápalku. Jelikož však stačila dohořet už téměř ke konci, musel ji zhasnout a rozškrtnout novou, aby si nepopálil prsty. Ladně se vyhoupla na barovou stoličku vedle něj. „Nechcete společnost?“

„Ne.“

„To je teda divný. Vypadáte totiž jako někdo, komu by přátelský popovídání přišlo vhod.“

Na to neměl odpověď. Jake za těch šest let, co se znali, prohodil s Violet sotva deset slov. Ovšem, byla tady ta záležitost se psem, ale to se moc daleko nedostali. Slyšel, co se o ní vykládá. Všichni v Serena Station sypali z rukávu drby o Sullivanových, o tom, jak Foley pije, jak je to u nich doma na pěsti a jak mu ona zahýbá. Vážně šťastný páreček.

Foleym Jake opovrhoval. Každý muž, který kdy vztáhl ruku na ženu nebo na dítě, byl největší bídák ze všech bídáků na světě. Pokud šlo o Violet, už si tak jistý nebyl. Mary Hairl ji patrně měla ráda, jenže jeho žena byla dobrá duše, která nakrmila každou toulavou kočku, která kdy zabloudila k nim na zahradu. Vlastně Violet řadil do podobné kategorie, hladová a utahaná kočka, která potřebuje nakrmit. „Pořád se na mě zlobíte kvůli tomu psovi?“

„Svoje peníze jsem dostala. Navíc jsem ho zase tak dlouho neměla,“ dodala. „Jak je na tom Mary Hairl?“

„Taky se mě na to ptal,“ hlesl Jake a mávl cigaretou směrem k McPheemu.

„A co jste mu řekl?“

„že o tom nechci mluvit, a názor jsem nezměnil.“

„Protože to bolí.“

„Protože do toho nikomu nic není.“ Na chvilku se odmlčel a pak si najednou k vlastnímu udivení všiml, že pokračuje: „Je na kapačkách. Morfin. S nejvyšší pravděpodobností. Doktor mi nic neřekne a ona si to, co se od něj dozví, nechává pro sebe. Nechce mi přidělávat starosti.“

„To je mi líto,“ poznamenala Violet.

„Nemusí. Vás se to přece netýká.“ Podíval se na druhý konec baru. Cítil, jak se mu do očí ženou slzy. Schválně se o nemoci ženy s nikým nebavil. Známí se sice ptali, ale on je většinou odbýval. Nechtěl tak intimní věci rozebírat před lidmi, nechtěl nikomu vykládat, jak na tom Mary Hairl je.

Nedokázal o tom důvěrně mluvit ani s jejím otcem, i když ten o všem věděl. Hairl byl od smrti manželky děsný mrzout. To pro něho bylo dost těžké, a teď na něho ještě doléhalo vědomí, že nejspíš brzy ztratí i své jediné dítě.

Takže mu zbýval kdo? S dětmi o její nemoci rozhodně mluvit nehodlal. S Mary Hairl se už dávno dohodli, že je toho pokud možno ušetří. Steve si sice ve svých šestnácti letech určitě velmi dobře uvědomoval, co se děje, ale snažil se zachovávat si určitý odstup. Tannie to díkybohu tolik nevnímala, takže na to byl Jake sám.

Violet si ho prohlížela. „Jak to zvládáte? Nevypadáte právě rozjařeně.“

Pozvedl láhev. „Tohle docela pomáhá.“

„Není-liž pravda,“ dodala a cinkla svou skleničkou s vínem o jeho láhev. „Proč si chlapi vždycky musej dokazovat, jaký jsou tvrďáci? Na vašem místě by určitě neuškodilo si o tom všem promluvit, ne?“

„Ale k čemu by to bylo? Každej den s tím musím žít.

Tak proč se o tom ještě bavit?“

„Připomínáte mi mě samotnou. Příliš hrdej na to, abyste připustil, že vás něco trápí. Můžu tady sedět celá ubrečená a lidi si stejně budou myslet, že si za to můžu sama. Vy jste první, komu jsem navrhla seriózní konverzaci.“

„Konverzací bych to nenazýval.“

„Ale mohla by se z toho vyvinout,“ nevzdávala to.

„A co Padgett? Ten se s vámi přece bavil.“

„Ten je asi tak stejně slavnej jako já. O mně si lidi myslej, že jsem děvka, o něm zase, že je pitomec. Tím pádem máme něco společnýho.“

„Je to pravda?“

„Co, to o mně, nebo to o něm?“

„Jeho vem čert. Já myslel vás? V čem je váš problém?“

Usmála se. „To máte jako tu písničku o Whiffenpoofs…

Proboha co je Whiffenpoof? Přemýšlel jste o tom někdy?“

„Jakou písničku myslíte?“

„Ten duet, co zpíval Bing Crosby s Bobem Hopem v Road to Bali.“ Začala zpívat a měla překvapivě jasný, sladký hlas. „Damned front here to eternity. Lord have mercy on such as we“2 Nejistě se usmála. „To je můj problém. Prokletí.“

„Foley?“

„Ten může za to, že mám tak zpackanej život.“

„A já myslel, že vás to kočkování s ním baví.

Provozujete to totiž celkem často.“

„Kočkování? Hm… i tak se to dá říct. Foley se ze mě pravidelně snaží vymlátit duši, což dokládaj všechny ty monokly, ale aby se mě někdo zeptal, co se mi stalo, to ne! I kdyby mě srazil na zem, nenajde se nikdo, kdo mi podá ruku. Nechci lítost, ale občas mám pocit, že by mi pomohlo, kdybych věděla, že to aspoň někomu není putna.“ Zarazila se a zvláštně se usmála. „Co vám to tu vykládám? Mluvím jako oběť. A oběti nikdo nemá rád, a já teprv ne.“

„Tak proč to dál snášíte? Tomu na tom nerozumím.“

„A mám snad na vybranou? Nemůžu od něj odejít.

Vyhrožuje mi, že mě zabije, a já vím, že by to udělal. Foley 2 Prokletí až na věčnost. Takové jako nás vem pánbůh na milost.

je psychopat. Navíc, kdybych odešla, co bude s Daisy?“

„Mohla byste si ji vzít s sebou.“

„A dělala bych co? V patnácti jsem se vdala a v životě jsem nepracovala. Ani bych nevěděla, kde začít.“

„A co ty peníze, jak o nich pořád mluvíte?“

„Dávám si na čas. Připadá mi totiž, že mám jenom jednu šanci, tak ji nechci promarnit. Navíc Daisy taťku zbožňuje.“

„Většina holek je vysazená na tatínky. Vsadím se, že zbožňuje i vás. Ale co to s tím má co dělat?“

„Daisy je na něj vysazená víc než ostatní. Vidí v něm pomalu pánaboha, tak proč jí brát iluze? Někdy si říkám, že by jim možná bylo líp beze mě. Víte, ona jedna věc je odejít a druhá odvést mu jeho holčičku. Vyrval by mi zaživa srdce z těla, teda kdyby to už neudělal.“

Jake zakroutil hlavou. „Ani jednu z vás si nezaslouží.“

„Neblázněte.“

„Co na něm vidíte?“

„Když jsme spolu začali chodit, byl sladkej. To všechno s ním udělal alkohol. Za střízliva není zdaleka tak šílenej.

No, občas taky pěkně vyvádí, ale není to s ním tak zlý, jak byste si možná myslel. Samozřejmě tvrdí, že pít musí, že je to kvůli tomu, jaká jsem.“

„A co je na vás tak špatného? Jste moc krásná.

Nedovedu si představit, že by život s vámi byl nějaká extra potíž.“

„Jsem příšerná.“

„Jak to?“

„Tak předně mám pověst stálice všech mejdanů. Podle jeho názoru nedělám nic správně, takže je na mě imrvére naštvanej. I kdybych se třeba rozkrájela, nezavděčím se mu.

Přijde z práce a ještě ve dveřích se na mě rozeřve. Buď mu vadí, že je v domě nepořádek, nebo má moc horkou večeři, nebo jsem zapomněla vyzvednout případně odnýst prádlo do čistírny. Vždycky musí vědět, kde jsem byla, s kým jsem se tam bavila a proč jsem mu nezvedala telefon, když mi sedmkrát volal. Tak si pak říkám, kdo jsem? Otrokyně?

Mám přece právo na vlastní život. Vždycky se snažím bejt radši zticha, jenže on na mě děsně tlačí, tak se musím bránit.

Abych si sama sebe jednou nepřestala vážit.“

„Přece z toho musí vést nějaká cesta.“

„No, jestli vede, tak bych teda ráda věděla jaká.“

Zamáčkla cigaretu. „Máte drobný?“

„Na co?“ zeptal se, ale dávno šátral v kapse kalhot, odkud po chvilce vylovil hrst mincí.

Vzala si pěticent a sklouzla z barové stoličky. Díval se, jak přistoupila k jukeboxu, jak do něj vhodila minci a stiskla tlačítko s číslem. Za okamžik zazněly první tóny písně „Pretend“ od Nata Kinga Colea.

Vrátila se a natáhla k němu ruku. „Pojďte. Zatančíme si.

Miluju tuhle písničku.“

„Já netančím.“

„Ale jo, tančíte.“ Podívala se na barmana. „McPhee, řekni tomu člověku, ať si se mnou kouká zatancovat. Je čas spravit si náladu.“

Jake se přistihl, jak se usmívá, zatímco ho táhne za rukáv k malému volnému místu mezi stoly, které sloužilo za taneční parket. Vklouzla mu do náruče, aniž se pozastavila nad topornými šouravými pohyby, které vydával za tanec.

Tiše mu zpívala do ucha a na krku ho šimral její ovíněný, kouřem načichlý dech. Kromě toho cítil také fialky a mýdlo a ještě šampon, který používala i Mary Hairl, než onemocněla. Přes její rameno viděl McPheeho, který měl najednou za barem fůru práce, asi jak se snažil dělat, že nevidí, co se děje. Jake se o hudbu zvlášť nezajímal, ale teď si zničehonic uvědomil, jaká je v ní síla, že díky ní člověk skutečně může zapomenout. Protože jestli Jake Ottweiler v té chvíli něco potřeboval, pak to byla blaženost zapomnění, třebas jen chvilkového.

S úderem půlnoci začal McPhee zhasínat světla.

„Nezlobte se, lidi,“ omlouval se, jako by snad v podniku bylo narváno. Ačkoli to znělo jen otráveně, Jakeovi neuniklo skryté podráždění v jeho hlase. McPhee se jednoduše nechtěl účastnit toho, k čemu se schylovalo. Jake se postavil k barovému pultu, vytáhl z peněženky pár bankovek a nechal barmanovi tučné spropitné, snad aby mu připomněl, kde je jeho místo.

Pak se McPhee zeptal: „Nabídneš jí odvoz?“

„Možná, ale do toho ti nic není.“

„Já vím, že to myslíš dobře, ale u ní nevíš, s čím si zahráváš. Zeptej se Padgetta. Ten ti řekne to samý.“

„Díky, McPhee, ale nemám pocit, že jsem se tě prosil o radu.“

„Říkám ti to jako kamarád.“

„Takovýho kamaráda nepotřebuju. Jsi tady, abys obsluhoval za barem. O sebe se postarám sám, každopádně díky.“

„Neříkej ale, že jsem tě nevaroval.“

Jake pomohl Violet do kabátu a přidržel jí otevřené dveře. Když vycházeli z baru, vzduch venku byl svěží jako v květinářství. Májové deštíky se přehnaly a nechaly po sobě příjemně vlahé ovzduší. Asfaltová plocha parkoviště zůstala dosud mokrá, posetá mělkými kalužemi, které se leskly.

Otevřel dveře dodávky na straně spolujezdce a pomohl jí do kabiny. Na parkovišti nic nesvítilo, vyjma neonu s nápisem Blue Moon, který chvílemi poblikával. Jake se také vyhoupl do kabiny, posadil se a fascinovaně neon sledoval, aniž tušil, co se stane. Ne že by za ty dlouhé roky manželství ani jednou nesešel z cesty, jenže to nikdy nedělal vědomě, nikdy nevěděl, do čeho se žene, a to v něm vždy vyvolávalo vzrušení, z něhož se mu točila hlava.

Violet k němu otočila hlavu: „Oddechovej čas. Teď o nic nejde. Mám ráda Mary Hairl.“

„Já taky,“ polkl naprázdno. Dál svíral volant, jako by měl opravdu co chvíli nastartovat a odjet.

McPhee zhasl neon a za okamžik vyšel ven zadním východem, zamkl za sebou a zamířil k autu.

Jake věděl, že když kolem nich projížděl a do přední masky jeho dodávky se opřely kužely reflektorů, musel na okamžik zahlédnout jejich obličeje tak jasně, jako by se právě zablesklo.

Pak odjel.

Violet byla namol a i Jake toho dost vypil, jenže potřeboval nějakou spřízněnou duši, potřeboval někoho, ke komu bude mít blízko, i kdyby jen pro tuhle jedinou noc.

Jako slepý natáhl ruku a ona ji vzala do své. Milovali se.

Kožená sedačka jim poskytla překvapivé pohodlí. S

postupující nocí bylo stále chladněji a otevřeným okénkem k nim pronikala vůně pomerančových květů z nedalekého háje. Byla tak opojná, že mohl sotva dýchat. Slyšel cvrčky a žáby a pak najednou všechno utichlo a zůstali jen oni a noc a šustění jeho šatů, jeho přerývaný dech. Měl pocit, že musel uběhnout tisíce mil, aby tuhle ženu získal.

13

Když jsme zase sešli do přízemí, představil mě Chet Cramer zeťovi a pak se omluvil. Ukázalo se, že Winston Smith je onen obtloustlý prodejce, kterého jsem zahlédla prve v prosklené buňce přesvědčovat nepříliš nadšenou manželskou dvojici. Uvažovala jsem, jakou má asi v poslední době prodejnost. Moc vysokou zřejmě ne, soudě podle toho, jak sklesle až zničeně působil. Posadili jsme se do té jeho buňky, já otočená zády k velké skleněné tabuli, skrz kterou bylo vidět do předváděcí haly. Winston měl stůl postavený tak, aby viděl na zákazníky a nevypadal u toho, jako že je přímo vyhlíží.

Jak jsem si ho tak zblízka prohlížela, došlo mi, že spíš než „obtloustlý“ je s přihlédnutím ke svému objemu nehorázně „tlustý“. Vypadal, jako by pro něho i cesta k autu představovala velice namáhavou výpravu, při které se zapotí a sípavě zadýchá. Popelník jsem sice nikde přímo neviděla, ale cítila jsem cigaretový kouř, který mu ulpěl na šatech.

Stále vydechoval jeho pozůstatky. Pod bradou měl ještě jednu bradu a límeček u košile obepínal krk tak těsně, až to budilo dojem, že kdyby se sehnul, aby si zavázal tkaničku, tak se udusí. Pořád měl ještě téměř všechny vlasy, které nosil poměrně dlouhé a sčesané dozadu ve stylu, jaký jsem na nikom neviděla od dob začátků Elvise Presleyho.

Ještě jsem si ani pořádně nesedla, když zazvonil telefon.

„Omluvte mě,“ prohlásil a zvedl sluchátko. „U telefonu Winston Smith.“ A pak se poněkud napjatě zeptal: „Co je?“

Vůbec jsem netušila, kdo mu může volat, ale prosebně se na mě podíval a také se poněkud odvrátil, což dávalo tušit, že potřebuje soukromí. „Moment,“ zakryl rukou mluvítko.

„Když dovolíte, vyřídím ještě tohle a hned jsem zpátky.“

„Ale jistě.“

Vzdálil se z kanceláře. Linka číslo jedna chvilku blikala červeně, než si to vzal na jiném telefonu. Ve vestavěné knihovně u protější stěny jsem uviděla řadu příruček o zvyšování prodeje. Na jedné polici se na čestném místě vyjímala zarámovaná barevná fotografie nevěsty a ženicha, pořízená zřejmě v den svatby. Přistoupila jsem ke knihovně a vzala rámeček s fotografií do ruky, abych si ji lépe prohlédla. Winstonovi muselo být na snímku něco přes dvacet, byl štíhlý, pohledný, kudrnatý a působil dost chlapecky, na sobě smoking vzbuzující dojem nedbalé elegance. Po jeho boku stála Kathy Cramerová, napasovaná do šatů, které byly tak těsné, že ji v nich muselo bolet dýchat. Z výstřihu, který měl tvar srdce, jí poněkud přetékala ňadra připomínající dvě domácí žemle z kynutého těsta, které právě naběhly v troubě. Za ty roky, co mezitím uplynuly, jako by si ti dva vyměnili role. Nyní byla ona štíhlá a posedlá cvičením, zatímco on se zjevně dávno vzdal vší naděje na ucházející linii. Co to mělo znamenat? Pak se mi vybavila Tannieina poznámka, že Winston nejspíš ví o Violet víc, než přiznal.

Vrátila jsem fotografii na místo a zase se posadila na židli. Neuběhlo ani pár vteřin, a vrátil se. Zamumlal: „Promiňte.“ Sedl si, ale něco na něm se změnilo. Choval se nějak jinak. „Manželka,“ dodal na vysvětlenou. „Volala, když jsem tu měl zákazníka, tak jsem ji odmítl. Podruhé se mi už ale nechtělo.“

„Mně to nevadí. Před chvílí jsem s ní mluvila.

Ukazovala mi dům. Máte to doma moc hezké.“

„Aby ne, za ty peníze,“ opáčil a nuceně se u toho usmál.

„Hrajete golf?“

Zakroutil hlavou. „žena hraje. Já jsem od nevidím do nevidím v práci. Kdybych vám náhodou připadal unavený, je to od toho, jak s sebou všude nosím břicho a bradu navíc.“

Při těch slovech se zasmál a já se zasmála spolu s ním, ale v hlavě mi zazněl výstražný zvonek, crrr, crrr, crrr, crrr.

Povídám: „Osobně jsem golf nikdy moc nechápala.

Honit se za míčkem a pak ho odpálit kusem klacku? No, když o tom tak přemýšlím, ten popis vlastně sedí i na dost jiných sportů. A co vaše dcery? Ty se golfu věnujou?“

„Amber chvíli na golf chodila, než jela do Španělska, ale kdoví, u čeho jednou skončí. Jí všechno vždycky rychle omrzí, takže se asi brzy pustí zase do něčeho jiného.

Brittany pro změnu není sportovní typ. Kathy vám určitě vykládala, že je celá já.“

„Mám pocit, že Tiffany se má teď v červnu vdávat.“

„Má-dáti-dal,“ vyhrkl, opět ponořený do světa financí.

„Víte, na kolik dneska přijde taková svatba?“

„Vůbec netuším.“

„Ani já ne. Kathy mě schválně udržuje v nevědomosti, abych nic nenamítal. Myslím, že se to rámcově blíží schodku státního rozpočtu.“

Oba jsme se tomu od srdce zasmáli, i když co se za tím prohlášením skrývalo, vůbec k smíchu nebylo. Winston a jeho manželka zcela zjevně pluli každý na jiné lodi.

Vytáhl kapesník a utřel si kapičky potu, které mu vyskákaly pod nosem. Pak ho zase schoval do kapsy. „No nic, říkala, že se prý zajímáte o Violet Sullivanovou.“

„Vadí vám to?“ poznamenala jsem konverzačním tónem a očekávala, že mi jako každý druhý odpoví, že to pro něj byla jen bezvýznamná epizoda.

„Nezáleží na tom, jestli mi to vadí nebo nevadí, mám rozkazy shora,“ prohlásil a opět se rádoby nenuceně zasmál, aby bylo vidět, jaký je filuta.

Zbystřila jsem a v duchu si opět přehrála, co řekl, a co vložil mezi řádky. Nepatřím právě mezi vyznavače dvojsmyslů. A ty jeho pocházely z typického repertoáru manželů, kteří na veřejnosti dělají vtipy na své protějšky a očima pátrají mezi přítomnými, jestli u někoho nenajdou duševní oporu. Být s námi v té chvíli Kathy, vyslechli bychom si patrně několikeré jízlivé hahaha na jeho účet. On by se odevzdaně zasmál spolu s ní, a právě to ve mně vždycky vzbuzuje lítost. Ten člověk byl nešťastný.

„Jaké rozkazy?“

„Cože?“

„Jaké vám dává rozkazy?“

„Nechme to být. To by byl dlouhý příběh.“

„Já mám ale dlouhé příběhy k smrti ráda.“

„A nemáte se náhodou s někým sejít?“

„Mám se sejít s Daisy, ale kdybych si od vás mohla zavolat, pochopí to. Nechcete si třeba zajít zakouřit?“

*

Daisy jsem se dovolala do zaměstnání a v krátkosti jsem jí nastínila, že se mi to trochu zkomplikovalo a že oběd bohužel asi nestihnu. Vzhledem k tomu, že měla přijet Tannie, jsem navrhla, že bych se mohla v Santa Marii zdržet a že bychom mohly zajít místo na oběd někam na večeři, třeba do Blue Moonu. Zdálo se, že se jí ten nápad celkem zamlouvá, tak jsem jí slíbila, že se ještě ozvu, abychom si to upřesnily.

Tak trochu jsem očekávala, že si Winston bude chtít zakouřit ve vstupní hale, jenže si vzal klíčky od auta a vyprovodil mě na postranní parkoviště. Usadil mě na sedadlo spolujezdce vozu Chevrolet, model Carvan z roku 1987 v modré metalíze. Když se napasoval za volant, poznamenal: „Pane mi tohle auto bude říkat jenom do roku ’88. Pak se to musí prostřídat.“

„Bezva fáro.“

„To si můžete říkat, dokud nepochopíte, co se za tím skrývá. Totiž, i kdyby se vám to, co máte, líbilo sebevíc, vždycky se najde něco, co vám bude připadat ještě pěknější.

To je recept na věčnou nespokojenost.“

„Jenom když na to skočíte…“ poznamenala jsem.

„Jenže v tom spočívá moje práce, stojí a padá s tímhle konceptem. Přesvědčovat naivní chudáky, aby se nechali nachytat.“

„Tak proč s tím neseknete a neděláte něco jiného? Nikdo vám přece pistoli u hlavy nedrží.“

„Je mi čtyřiapadesát, takže už nemám moc velkou šanci začít budovat kariéru někde jinde. No nic. Můžu vás pozvat na oběd?“

„Když jde o jídlo, můžete mě pozvat vždycky.“

Na mysli mi vytanul McDonald, jenže to se mi stává pokaždé. Jejich čtvrtlibrák se sýrem bych vyměnila za všechno jídlo na světě.

Zavezl mě kamsi na opačný konec města, kde zajel na parkoviště vedle supermarketu, u kterého měli nějací manželé stánek s grilem, takový přívěs s několika židličkami a stolky. Gril měl úplně zčernalý rošt, velikostí zhruba odpovídal mycímu pultu z velkovývařovny a na straně měl jakýsi mechanismus s řetízkem, s jehož pomocí se dala upravovat výška. Na roštu se nad žhavými uhlíky grilovaly kousky masa a všude kolem se vznášela kouřová vůně hovězího. Vedle masa se ještě rozpékaly housky potřené máslem.

Na parkoviště proudily řady aut, protože to široko daleko bylo jedno z mála míst, kde se dalo legálně zaparkovat. Na malém výklopném stolku u přívěsu jsem zahlédla papírové ubrousky, papírové talířky, plastové příbory a množství umělohmotných dóz s omáčkami a fazolemi. Opodál stály tři zahradní stolky s hliníkovými židlemi. V chladničce se těsnaly řady plechovek se sodovkou, v ceně čtvrt dolaru za kus.

Zaparkovali jsme, co nejblíž to šlo, a zařadili se do fronty, která čítala nějakých pětadvacet lidí. Vystát ji ale rozhodně stálo za to, a když jsem se pak pustila do jídla, s bontonem jsem si jako vždycky hlavu nelámala.

„Páni, jak to dělají? Je to vynikající!“ pochválila jsem jídlo s plnou pusou.

„Maso na grilu a la Santa Maria. Ta nejlepší specialita,“

prohlásil. „Zasyrova se to prosolí, opepří a počesnekuje a griluje se to na dřevě červenýho dubu.“

„Senzace.“

Oba jsme si nejprve olízali prsty a až pak sáhli po balíčku s navlhčeným kapesníčkem, který dávali k jídlu.

Když jsem měla ruce konečně čisté, řekla jsem: „Díky. To byla vážně bašta.“

„Rádo se stalo.“

Vrátili jsme se pomalu k autu, protože jsme nechtěli zbytečně zabírat židle dalším strávníkům. Postávali jsme tam a on si rituálně zapálil cigaretu, zřejmě jako vždy po jídle. Najednou ho nějak opustila nálada a padly na něj chmury. Ten člověk vážně nebyl šťastný. Něco ho očividně tížilo a bylo to vyloženě cítit ve vzduchu. A pak, najednou a jakoby mimoděk zvedl cigaretu. „Víte, proč to dělám?“

„Zakazuje vám kouřit doma.“

Střelil po mně pohledem. „Jak to víte?“

„Byla jsem tam. Nikde ani popelník.“

„Je v tom hrozně přísná.“

„Hodně lidí má k cigaretám tenhle postoj,“ podotkla jsem opatrně, aniž bych na sobě dala znát, že patřím mezi ně.

„Jako bych to nevěděl. Každopádně o tom jsem s vámi mluvit nechtěl.“

Nezeptala jsem se, co přesně tím „o tom“ myslel.

Namísto toho jsem mu řekla: „Fajn. Tak se můžeme bavit třeba o Violet.“

Chvilku mlčel jako zařezaný. „Byla to coura.“

Stejný výraz použila i Kathy. Povídám: „No tak! To mi vykládá kdekdo, že byla coura. Povězte mi něco, co jsem ještě neslyšela.“

Zadívala jsem se mu do obličeje a v duchu uvažovala, co se skrývá za tím jeho pohledem.

Pozorně se zahleděl na žhavý konec cigarety. „Kathy na ni žárlí.“

„žárlí, nebo žárlila?“

„žárlí.“

„Hm, tak to je tedy docela výkon. Vždyť Violet je už

přes čtyřiatřicet let nezvěstná.“

„To vykládejte jí.“

„Myslela jsem, že se sotva znaly.“

„To není tak docela pravda. Liza Mellincampová byla Kathyina nejlepší kamarádka. Pak si ji Violet zjednala na to hlídání a Liza se v tu ránu stala účastníkem Sullivanovic rodinného dramatu. Lizini rodiče byli rozvedení, což se tehdy bralo daleko vážněji než dnes. Dneska je to normální.

Tehdy se to sice nepovažovalo přímo za skandál, ale člověk tím v očích druhých dost klesnul. No, a Violet byla na černý listině už dávno. Roztáhla nad Lizou ochranný křídla. Kathy to nemohla vystát.“

„Proto tak nenáviděla Daisy?“

„No ovšem, proto ji nenáviděla. Daisy byla další pojítko s Violet. Liza u Sullivanových trávila opravdu hodně času.

Navíc to léto s někým chodila, i když se s ním rozešla ještě ten víkend, co Violet zmizela.“

„Nechápu to. S Violet jako by souviselo tolik věcí.

Možná ne přímo, ale nepřímo určitě. Vás vyhodili. Tannie umřela maminka.“

„Občas se nemůžu zbavit dojmu, že jsou lidi, co tohle vyvolávají.

Sice to tak nemyslí, ale ať už se jim stane, co chce, nakonec to ovlivní i ostatní. Ten den, kdy jsem dostal výpověď, byl nejhorší den mého života. Bylo mi teprve dvacet a musel jsem se vzdát veškeré naděje na studium na vysoké škole.“

„Co jste měl v plánu dělat?“

„Už si ani nevzpomínám. Rozhodně ale něco lepšího, než dělám teď. Nejsem obchodník. Hnusí se mi manipulovat s lidmi. Cramer to vidí jako hru a v jeho případě je ta hra vítězná. Je mi z toho ze všeho na zvracení.“

„Ale vypadá to, že si nevedete špatně.“

„Měla byste vidět moje výpisy z účtu. Sotva vystačíme do výplaty. Kathy utrácí peníze rychlejc, než já je stihnu vydělávat. Členství v klubu. Nový dům. Šaty. Dovolená.

Navíc nerada vaří, takže se stravujeme po restauracích…“

Odmlčel se a zakroutil hlavou. „A víte, co je největší ironie?“

„Ne, povězte mi to. Mám ráda ironii,“ vybídla jsem ho.

„Teď přišla s tím, že potřebuje ‚prostor‘, aby mohla dýchat. Včera večer mi to oznámila. Dospěla k názoru, že když jsou holky z domu, přišel čas všechno přehodnotit.“

„Rozvod?“

„Doslova to sice neřekla, ale všechno tomu nasvědčuje.

Svatba Tiffany ji na nějaký čas zabaví, ale pak už to bude jenom každý sám za sebe. Myslí, že bych si měl mezitím najít vlastní bydlení. Víte, jak mi dneska volala…? Doufal jsem, že si to třeba rozmyslela, jenže ona jenom dostala strach, abych vám to neprozradil.“

„Ajaj.“

„Přesně tak, ajaj. Roky dělám, co se mi řekne, má ode mě první poslední, a k čemu to všechno? Teď zatoužila po svobodě a já budu muset zřejmě i za to zaplatit. Možná to má už i vymyšlený. Ne že bych se jí ptal. Stejně by si vymyslela nějakou lež, tak co? Jednu světlou stránku to ale má, aspoň už nebudu muset poslouchat ty její kecy.“

„Nedá se s ní nějak dohodnout?“

„Dohodnout, a o čem? Nepřipustila by ani, že máme problém, prostě by jen dál trvala na tom, že potřebuje získat ‚odstup‘, aby si mohla všechno ‚ujasnit‘. Sám bych si potřeboval leccos ujasnit, najmout si dobrýho právníka a podat žádost o rozvod dřív, než ji podá ona. To by ji zastihlo nepřipravenou.“

„To je mi líto. Kéž bych vám dokázala nějak poradit.“

„Kdo potřebuje radit? Uvítal bych, kdybych si mohl konečně vydechnout.“

„Třeba opravdu chce to, co říká; třeba opravdu jen potřebuje víc životního prostoru.“

„Ani omylem. Musela to plánovat měsíce, čekat, až se přestěhujeme, aby to na mě vybalila.“ Mlčky pokuřoval a opíral se o přední dveře, zatímco já si přisedla na blatník vedle něj. Oba jsme se zadívali na hloučky lidí u stánku s grilovaným masem. Jako zkušený psychoterapeut jsem ticho mezi námi nepřerušovala, čekala jsem, čím se je pokusí přerušit on. A právě když už jsem z toho začínala být pomalu nervózní a rozhodla se do toho vosího hnízda píchnout, konečně promluvil: „Pokud jde o Violet, jednu věc jsem nikdy nikomu neřekl. Je to maličkost, ale pořád mi to straší v hlavě. Tu noc, co zmizela… jsem viděl její auto.“

Ani jsem se na něho radši nepodívala, abych náhodou to kouzlo neporušila. „Kde?“

„Kousek od New Cut Road. Bylo už po setmění. Silnice byla rozestavěná, tak to tam bylo všude rozryté a samá hromada hlíny. Hodiny jsem bezcílně jezdil po okolí a měl jsem největší depresi v životě. No, když nepočítám tu současnou,“ dodal suše.

Cítila jsem, jak se mi ježí chlupy na zátylku, ale nechtěla jsem na něho zbytečně naléhat. „Co dělala?“

„Přímo ji jsem neviděl, jenom ten Bel Air. Napadlo mě, že se jí třeba s autem něco stalo… třeba že jí došel benzin nebo tak… ale pak jsem to pustil z hlavy. Když je tak chytrá, ať si poradí sama, říkal jsem si. Jenže když jsem se pak dozvěděl, že se pohřešuje, došlo mi, že jsem to asi měl hlásit poldům. Nejdřív jsem tomu nepřikládal váhu, a pak jsem zase dostal strach, že by si třeba mohli myslet, že v tom mám prsty.“

„Vtom?“

„No, v tom, co se jí stalo.“

„Proč vy?“

„No, to snad dá rozum, ne? Přišel jsem kvůli ní o práci a byl jsem naštvanej.“

„Zvláštní. Jestli jí došel benzin, člověk by čekal, že ji znovu uvidí pumpař.“

„Hm, to asi jo. Chlácholil jsem se, že třeba auto zahlíd ještě někdo další, ale nikdo nic neříkal. Bylo to sice už dost daleko od civilizace, ale stejně se mi pořád nechce věřit, že jsem jedinej, kdo ho viděl. Když na úřadu šerifa nic nezjistili, nechal jsem to plavat.“

„A zmínil jste se o tom někdy někomu?“

„Kathy,“ odpověděl. „Bylo to až po svatbě. Nemyslím si, že by manželé měli mezi sebou mít tajnosti, a pořád mi to leželo v žaludku. A tak jednou večer, když jsem trochu víc vypil, jsem jí to všechno vyklopil. Nepřikládala tomu zvláštní váhu. Řekla, ať na to zapomenu, tak jsem to udělal.

Detektiv, co to vyšetřoval, se mnou pak několikrát mluvil, jako koneckonců mluvil s každým, jenže se nikdy přímo nezeptal a já mu to sám od sebe taky nepověděl.“

„A to auto tam prostě jenom tak stálo?“

„Přesně tak. Asi patnáct nebo dvacet metrů od silnice.

Ve světle reflektorů jsem ho viděl jako za bílýho dne.“

„Víte jistě, že bylo její?“

„Absolutně. Bylo jediný svýho druhu v celým okrese.

Jezdila v něm od chvíle, co jí ho Foley koupil. Vůbec nepochybuju, že to bylo ono.“

„Neměla píchlou duši?“

„To je možný. Sice jsem žádnou splasklou gumu neviděl, ale stát se to mohlo. Ale stát se mohlo cokoli.“

„Motor běžel, nebo byl vypnutý?“

„Vypnutej a taky měla zhasnutý reflektory. Silnice byla vážně v hrozným stavu, právě jsem zastavil, že to otočím.

A tehdy jsem uviděl to auto. Stáhnul jsem okýnko a podíval se ven, ale nikde se nepohnulo ani stéblo. Vlastně jsem tam ještě pár minut seděl, ale nic se nestalo, tak jsem si řek, k čertu s tím, a vrátil jsem se, odkud jsem přijel.“

„Nemohla třeba zastavit, aby vyvenčila psa?“

„Psa jsem nikde neviděl. V tu chvíli mě ale nenapadlo, že je něco špatně. Teď nevím.“

14

Winston se mnou pak zajel na to místo u New Cut Road, kde viděl stát Violetino auto. Chtěla jsem se tam podívat, ale neměla jsem v úmyslu za každou cenu ho do toho nutit, protože jsem věděla, že se musí zase vrátit zpátky do práce.

Když jsem se mu o tom zmínila, rozesmálo ho to: „Nebojte. Chet mě nevyhodí. Jsem přece ten trouba, co mu živí dceru.“

Takže, z Cromwallu jsme vyjeli po dálnici číslo 166 a asi po třech mílích jsme odbočili na New Cut Road, která vedla šikmo na jih, na dálnici číslo 1. Před zářím roku 1953, než byla New Cut Road dokončena, si řidiči jedoucí ze Santa Marie do Silas, Arnaud nebo Serena Station vyloženě nesmyslně zajížděli. Pak už se před námi vynořil tajuplný dům rodiny Tannerových a jeho tudorovské průčelí, které se mi takhle napodruhé jevilo skutečně děsivě. Pole na protější straně vozovky bylo už sklizené a nyní je pokrývalo světlé strniště, místy s trsy bujného plevele.

Winston zajel na příjezdovou cestu domu Tannerových a vystoupili jsme. Nechala jsem v autě kabelku, ale vzala si s sebou mapu.

„Někde tady,“ zamyslel se a rozmáchl se rukou.

„Vzpomínám si, že tu všude parkovala těžká technika a kupily se hromady hlíny. Silnici právě razili a tudy vedla řada oranžovejch kuželů a zátarasy, aby nikdo dál nejezdil, poněvadž to ještě nebylo zalitý asfaltem. Teda, ne že by tu snad byl provoz. Ale jak na to teď koukám, nějak nedokážu určit, kde přesně to auto stálo.“

Přešel silnici, já za ním. Přihlížela jsem, jak se otáčí.

Udělal pár kroků zpátky a snažil se zorientovat. „Nedošlo mi, že je to tak blízko domu Tannerových. Mám pocit, že právě tady vztyčili ty zátarasy, takže se to muselo objíždět, ale možná se pletu.“

Zamyslela jsem se: „Asi to bude, jako když se staví dům.

Když máte jenom základy a nosnou konstrukci, připadá vám, že místnosti budou hrozně malé. Pak se ale dodělají stěny a najednou je všechno větší.“

Usmál se. „Přesně. Nikdy jsem nepochopil, jak je to možný. Člověk by čekal, že to bude spíš naopak.“

„Není možné, že jste ji zahlédl cestou? Jestli se jí porouchalo auto, mohla se pokoušet dojít k nejbližšímu telefonu.“

„Kdepak. Kdyby tudy šla, rozhodně bych ji neminul.

Pozorně jsem se rozhlížel, a jak sama vidíte, musela by ujít několik mil… Zvláštní je, jak jsem se to snažil vytěsnit a nemyslet na to. Měl jsem výčitky. Nechtěl jsem se tím zabývat. Správně jsem totiž měl zastavit a jít se podívat, co

se děje.“

„To si nevyčítejte. Ve světle všech ostatních věcí to nejspíš nebude zase tak důležité.“

„Doufám, že ne. Stejně by udělala, co chtěla, bez ohledu na mě. Jenom si říkám, že jsem se měl zachovat jako džentlmen a udělat, co bylo třeba.“

„Ale ona se k vám také nezachovala právě nejlíp.“

Rozložila jsem si mapu a zase ji přeskládala na třetiny, abych měla přehled o vzdálenostech. „Jedna věc mi nejde do hlavy. Benzínka u Tullisu je odsud maximálně tři míle. Asi v šest třicet tam brala plnou nádrž, takže se mi nechce věřit, že by jí benzin došel tak brzy.“

Winston pokrčil rameny. „Mohla tu na někoho čekat. Je to tady úplně odříznutý, já tu byl vyloženě shodou náhod.

Dojel jsem sem úplně nablind a zjistil, že se dál už

nedostanu. Cesta tady končila.“

„Jiná auta jste neviděl?“

„Ne. Pamatuju se jenom, že byla tma jak v ranci. Byla jasná noc a z dálky sem od Silas doléhaly zvuky ohňostroje.“

„Což znamená, že muselo být ještě před půl desátou, než

ohňostroj skončil.“

„To je pravda. To mě nenapadlo.“

„Foley se dušuje, že byl v parku, a podle mě mu to pár lidí bude schopných dosvědčit. Ale co tady mohla dělat? V

devět třicet už měla být správně aspoň dvě stě mil daleko.“

*

Na zpáteční cestě do města jsme jen tak klábosili. Když

jsme dojeli před jejich autosalon, Winston mě zavezl až k autu. Vystoupila jsem a naklonila se do okénka. „Díky za oběd,“ řekla jsem. „Ani nedokážu vyjádřit, jak moc si vážím toho, že jste mi pověděl o tom autě. Zatím nevím, nakolik je to důležité, ale těší mě, že jsem se konečně dozvěděla něco nového.“

„To jsem rád.“

„Jo, a ještě jedna poslední otázka. Pak už vás nechám v klidu pracovat. K té záležitosti mezi vámi a Kathy. Byla ta informace důvěrná?“

„Jako jestli je to tajemství? Vůbec ne.“

„Ptám se, protože co nevidět budu mluvit s Daisy, podávat jí hlášení. Jestli chcete, můžu si to klidně nechat pro sebe.“

„Je mi jedno, jestli se to někdo dozví. Kathy naše problémy věčně někde přetřásá, svěřuje se kamarádkám a pak se řídí jejich názorem, tedy pokud se shoduje s tím jejím. Můžete to říct, komu chcete. Čím víc lidí, tím líp. Ať pozná, jaký to je.“

*

Když jsem ho opustila, zajela jsem do postranní uličky a udělala si poznámky. Svým způsobem mi nahrávalo, že je

Winston naštvaný na manželku. Jeho sdělení, že viděl to auto, sice přineslo víc otázek než odpovědí, ale aspoň jsem teď věděla, že v době, kdy podle šerifových mužů měla být Violet dvě stě mil daleko, byla pořád u New Cut Road.

Popřípadě mrtvá. Jenže jestli ji zavraždil a pohřbil Foley, jak to u všech všudy dokázal? Sullivanovi měli jen jedno auto, a jestli stálo u New Cut Road, jak se dostal tam a zase zpátky?

Park v městečku Silas dělilo od místa asi šest mil. Byla pravda, že se z ohňostroje vrátil domů až tři hodiny po jeho skončení, ale za tři hodiny by sotva stačil dojít na New Cut Road a vrátit se domů. A co by udělal s autem? Winston měl dojem, že Violet možná na někoho čekala, a v tom případě se ve chvíli, kdy se on objevil, mohli schovat. To by aspoň bylo v souladu s ostatními fakty. Jediné, co mě znervózňovalo, byl ten pes. Podle všech výpovědí Baby pořád neúnavně štěkala, tak proč Winston její štěkot neslyšel?

Ve čtyři hodiny jsem stanula před vstupními dveřmi bytu Lizy Clementsové. Bydlela v Santa Marii, v takovém prostém bílém domě obdélníkového půdorysu, který byl postavený ze dřeva a vpředu měl vcelku nezajímavou verandu. Okolní čtvrť vypadala sice udržovaně, ale pamatovala už lepší časy. Stromy a keře byly přerostlé a nikdo je neprořezával ani nezastřihoval. V důsledku toho působily všechny zahrady jaksi potemněle a okna domů zastiňovaly vzrostlé jehličnany, tyčící se vysoko nad

hřebeny střech. Stín měl za následek chlad, který postihl zřejmě všechny domy v celém bloku.

žena, která mi po chvíli přišla otevřít, vypadala o dost mladší, než kolik jí ve skutečnosti bylo let. Na sobě měla volné plátěné kalhoty a k nim bílou kazajku s dvouřadovým zapínáním na knoflíky, jakou nosívají kuchaři. Na nohou tenisky. Světlé vlasy sahající po ramena si rozdělila na pěšinku a po stranách zastrčila za uši. Měla modré oči, široké husté obočí, a jak se ukázalo, i proříznutou pusu. Pleť světlou a hebkou a kolem nosu pár pih. V rozhalence kazajky se zaleskl stříbrný přívěsek ve tvaru srdíčka. Stála tam a dívala se na mě. „Ano?“

„Jste Liza?“

„To jsem.“

„Já jsem Kinsey Millhoneová.“

Chvilku jí trvalo, než si vzpomněla, kdo jsem, načež se chytila rukou za pusu a vyhrkla: „Úplně jsem zapomněla, že máte přijít. Moc se omlouvám. Pojďte, prosím, dál.“

„Nejdu nevhod?“

„Ne, dobrý. Nechtěla jsem vás včera tak odbývat, ale když jste zavolala, byla jsem zrovna na odchodu.“

Mezitím jsem se ocitla v obývacím pokoji, který měřil tak tři a půl metru na tři a byl zařízený nábytkem ve stylu Petra I., pořízeným za málo peněz, zato s vkusem: ratan, velké polštáře s indonéským vzorem v černé a béžové barvě, na podlaze rákosové rohože a spousta pokojových květin,

které se při bližším ohledání ukázaly být umělé.

„To je v pohodě. Díky, že jste mě pozvala na dnešek. Vy jste kuchařka?“

„Přímo kvalifikaci nemám. Ale ráda peču, už léta. Je to můj koníček. Převážně dělám svatební koláčky a dorty, ale zvládnu i další věci, kdybyste potřebovala. Proč se neposadíte?“

Usedla jsem tedy do jednoho z bílých ratanových křesílek, které měly na sedadle i opěradle polštáře z tuhé čalounické látky. „Můj domácí, když ještě pracoval, dělal taky pekaře. Teď je v důchodu, ale peče, kdykoli má volnou chvilku a příležitost. U vás doma to voní stejně jako u něj, vanilkou a cukrem.“

„žiju v tom už tak dlouho, že to ani nevnímám. Podle mě to je, jako když pracujete v pivovaru. To vám taky nakonec otupí čich. Můj manžel měl vždycky dojem, že je to u nás doma cítit stejně.“

„Jste vdaná?“

„Už ne. Před šesti lety jsem se rozvedla. On ve městě provozuje firmu, která pronajímá vybavení na večírky.

Pořád jsme dobří přátelé.“

„Máte děti?“

„Jednoho kluka, Kevina,“ odpověděla. „S manželkou, Marcy, teď čeká první dítě, holčičku. Má se narodit tak do deseti dnů, ovšem jestli si nebude chtít v bříšku ještě pohovět. Chtěj ji pojmenovat Elizabeth, po mně, i když tedy

plánujou, že jí budou říkat Libby.“ Prsty nahmatala stříbrný přívěsek a dotkla se ho, jako by šlo o talisman pro štěstí.

„Vypadáte dost mladá na to, abyste se stala babičkou.“

„Díky. Už se nemůžu dočkat,“ prohlásila. „Co pro vás mohu udělat?“

„Daisy Sullivanová mě najala, abych zkusila vypátrat její matku.“

„Slyšela jsem. Už jste mluvila s Kathy Cramerovou.“

„Sympatická ženská,“ zalhala jsem a doufala, že mě za to svatý Petr nepošle do pekla.

Usmála se a zastrčila si za ucho pramen vlasů. „Přeju vám hodně štěstí. Sama bych ráda věděla, kde je Violet konec. Změnila mi úplně život.“

„Vážně? K lepšímu, nebo k horšímu?“

„K lepšímu. To je jasná věc. Byla první dospělý člověk, který o mě skutečně projevil zájem. To bylo jako zázrak.

Vyrůstala jsem v Serena Station, což byla jedna z nejzapadlejších děr na světě. Viděla jste to tam?“

„Daisy mě tam vzala. Vypadá to jako město přízraků.“

„Dneska rozhodně. Tehdy tam ale žilo o dost víc lidí, i když samí suchaři nebo konzervativci. Violet byla jako závan svěžího vzduchu, i když to zní celkem otřepaně.

Nezajímalo ji, že existují nějaká pravidla, a taky jí bylo úplně fuk, co si myslí ostatní. Byla skutečně svobodomyslná. Vedle ní vypadal každej jako nudnej trouba. Nikdo se jí nevyrovnal.“

„Jste první člověk, se kterým se setkávám, co o ní mluví pěkně.“

„I tehdy jsem byla jediná, kdo se jí zastával. Dneska vidím, že měla trochu sebedestruktivní sklony. Byla dost impulsivní, nebo možná lehkomyslná, jo, to je to správný slovo, lehkomyslná. Lidi to k ní táhlo a zároveň je děsila.“

„Jak to?“

„Já myslím, že jim připomínala všechno, co chtěli udělat, ale nenašli na to dost odvahy.“

„Byla šťastná?“

„To víte, že ne. Vůbec. Byla zoufalá a chtěla z toho všeho vypadnout. Štvalo ji, že je chudá a že s ní Foley tak zametá.“

„Takže vy věříte, že odešla z města?“ Vyvalila na mě oči. „Samozřejmě.“

„Ale jak by to dokázala?“

„Stejně jako zvládala všechno ostatní. Věděla, co chce, a každého, kdo se jí pokusil zkřížit cestu, obelstila.“

„To zní docela bezohledně.“

„Záleží, jak se to podá. Já bych spíš řekla, že byla rozhodná než bezohledná, ale to někdy znamená totéž.

Málem mi to zlomilo srdce, když odešla, ani se nerozloučila.

Jenže stejně bych mohla říct akorát: ‚Jdi a bůh ti žehnej!‘ V

těch čtrnácti jsem si to tak pěkně sice neformulovala, ale cítila jsem to zhruba stejně. Osobně jsem z toho nebyla nadšená, ale přála jsem jí to. Dveře se pootevřely a ona jimi

proklouzla na svobodu. Obdivovala jsem ji za to.“

„Muselo se vám po ní stýskat.“

„Ze začátku to byla hrůza. Vždycky jsme spolu o všem mluvily a najednou byla fuč. Zdrtilo mě to.“

„Co jste dělala?“

„Co jsem mohla dělat? Naučila jsem se řešit věci sama.“

„Nikdy se vám neozvala?“

„Ne, ale byla jsem přesvědčená, že to jednou přijde.

Třeba jen pohlednice s jedním řádkem, nebo docela nepopsaná. I samotná známka by mi stačila. Jenom abych věděla, že to zvládla, že je někde jinde. Představovala jsem si, že dojela třeba na Havaj nebo do Vermontu, někam, kde to vypadá úplně jinak než tady. Měsíce jsem se chodila dívat do schránky, ale zřejmě nechtěla riskovat.“

„Já myslím, že pohlednice ji přece nemohla ohrozit.“

„Tak to se pletete. Sonia, co tehdy dělala na poště, by na ni narazila při třídění pošty. Já bych to pochopitelně nikomu neprozradila, ale stejně by se to rozkřiklo. Sonia byla děsná drbna, a Violet to dobře věděla.“

„Byla jste poslední člověk, který s ní přišel do styku.“

„Já vím a hodně jsem se o tom večeru napřemýšlela.

Pořád si ho v duchu přehrávám, pořád dokola. Znáte to, jako když se vám do hlavy vloudí nějaká písnička, a vy se jí ne a ne zbavit… A přesně takhle to mám s ní. Dokonce ještě dneska. No, možná to už není tak akutní… Vzpomínky vyblednou, jenže víte co? Kdykoli ucítím vůni její kolínské,

bum, a je tu zase zpátky. Vždycky mi to vžene slzy do očí.“

„Napadlo vás někdy, že se jí třeba mohlo něco stát?“

„Co tím myslíte? Jako třeba vražda? Mezi lidmi se o tom hodně mluvilo, ale já tomu ani na chvilku neuvěřila.“

„Proč ne? Přece jste viděla, co jí Foley prováděl! To vás nenapadlo, že by to jednou mohlo skončit i smrtí?“

Zakroutila hlavou. „Mně přišlo, že je za tím něco jiného.

Byla jsem tam ten den a všimla si na židli velkých papírových tašek. Navrchu jsem poznala pár jejích nejoblíbenějších hadříků, a tak jsem se jí zeptala, co se děje.

Pověděla mi, že uklízela ve skříni a tohle že posílá na charitu. No, přišlo mi to trochu podezřelý, už tehdy. Později, když už byla pryč, jsem si uvědomila, že si asi balila na cestu.“

„Na cestu kam?“

„Nevím. Ke kamarádce? Přece musela mít nějaké útočiště.“

Zarazila jsem se. „Naznačovala něco v tom smyslu?“

„Ani slovo. Foley byl v tahu, nevím ani kde. Já přišla zase hlídat. Zamluvila to, tak jsem to nechala plavat.“

„Jak to, že o tom slyším prvně: Prošla jsem si všechny články, všechny záznamy o ní, ale o pytlech s oblečením se nikde nepsalo.“

„Nevím, co na to říct. Vykládala jsem o tom šerifovým lidem, jenže jako by mě neposlouchali. Měli hlavně fůru práce s tím, aby z Foleyho dostali, kde byl v sobotu večer.

Nechtěla jsem z toho dělat kdovíco. Usoudila jsem, že jestli se o tom se mnou Violet nechtěla bavit, nejspíš si ani nepřála, aby to věděl někdo další.“

„Ale přece vás muselo napadnout, že až se rozkřikne, že ji pohřešuje policie, přihlásí se někdo s nějakou informací.

Přece šlo vyrozumět policii, aniž by to ohrozilo její bezpečnost.“

„Přesně tak, přesně to jsem si říkala, jenže v novinách vyšly dva články a nikdo se s žádnou informací nepřihlásil, tak jsem zkonstatovala, že jsem se asi spletla. Možná úplně odjela z města.“

„A řekla jste jim to?“

„No, neřekla. Bála jsem se, že když je upozorním, že mohla utéct, že rozestaví na silnici zátarasy nebo tak něco.“

„Kvůli čemu? Byla přece dospělá. Jestli se dobrovolně rozhodla odejít, neměli právo jí v tom bránit. Policie tu není od toho, aby naháněla zběhlé manželky, tedy pokud byla ten případ.“ Nechtěla jsem, aby to vypadalo, jako že ji z něčeho obviňuji. To, co mi právě vykládala, byly důvody čtrnáctileté dospívající dívky, jimž zcela chyběla pozdější zralost a moudrá rozvaha.

„Ovšem. Mám pocit, že to co mi tu říkáte, dává smysl, jenže pochopte, že jsem si to v té době neuvědomovala.

Foley byl parchant a já nechtěla, aby se to dozvěděl, protože to by ji pak mohl pronásledovat.“

„Ale to už bylo pět nebo šest dní po jejím zmizení, ne?

Mezitím se klidně mohla dostat do Kanady.“

„Jistě. Já si ale říkala, že čím větší náskok získá, tím líp pro ni. že bude ve větším bezpečí.“

Neudržela jsem se a obrátila oči v sloup. „To vás nenapadlo, že vaše mlčení vrhne podezření na Foleyho?“

„Mohl si za to sám. Já mu nic neudělala.“

„I on přece celou dobu tvrdil, že odešla. Mohla jste ho v tom podpořit.“

„Proč bych mu pomáhala? Roky ji mlátil a nikdo ani necek. Takže jestli se jí nakonec podařilo od něj utéct, zasloužila si to. Osobně jsem si říkala, ať se klidně ten mizera podusí ve vlastní šťávě! Já ho z tý bryndy tahat nebudu.“

„Připadá mi zvláštní, proč to říkáte až mně, proč jste se o tom nezmínila dřív. Přece se vás museli ptát novináři.“

„Těm se přece nemusím zpovídat. A hlavně, novináře nemám ráda. Jakže si to říkají… ‚investigativní žurnalisti‘?

Prosím vás! Jako by si mysleli, že za to slídění dostanou od někoho Pulitzerovu cenu. Jsou vlezlí a většinou se mnou jednali, jako bych byla svědek u výslechu. Šlo jim akorát o prodejnost jejich novin a o slávu.“

„A co úřad šerifa? Nenapadlo vás tam znovu zajít a upřesnit výpověď?“

„Kdepak. Mezitím z toho stačili udělat federální kauzu, takže jsem byla tak vyděšená, že by ze mě nic kloudnýho nevypadlo. Vám to vykládám, protože mám ráda Daisy a

schvaluju jí, že se do toho pouští.“

V krátkosti jsem si to nechala projít hlavou a zauvažovala, nakolik nová zjištění zapadají do toho, co již

vím. „Dneska vyplavala na povrch nová informace. Winston Smith mi právě řekl, že tu noc viděl u New Cut Road stát její auto. Bylo to ještě předtím, než skončil ohňostroj, protože v dálce slyšel bouchat petardy. Ani Violet, dokonce ani toho jejího psa nikde neviděl, ale Bel Air poznal.

Nechápu, proč už nebyla na míle daleko, vždyť přece z domova odcházela v šest patnáct.“

Liza zakroutila hlavou. „Hm, tak s tím vám vážně nepomůžu. Jak to do toho zapadá?“

„Vůbec netuším.“

„A co on, proč ten to neřekl už dřív? Mě napadáte, že jsem si něco nechala pro sebe, ale on mohl přece taky aspoň žbleptnout.“

„Ale to on udělal. Svěřil se Kathy, jenže ta to šmahem smetla ze stolu. Je to jeden z těch případů, kdy čím delší dobu člověk mlčí, tím hůř se mu pak daná věc říká. Kdyby ho jen trochu povzbudila, mohla ta informace dávno vyjít na světlo.“

Liza se zatvářila trochu znechuceně. „Nevím, nakolik se mu dá věřit. S Kathy jim to teď moc neklape, takže by zřejmě řekl cokoli, jenom aby ji očernil.“

„Možná je to, jak říkáte, ale podstatné je, že to podporuje Foleyho tvrzení.“

„Nikdy jsem neřekla, že ji Foley zabil. Spíš naopak.“

„Jenže hodně lidí si myslí, že to udělal. Zničilo mu to život. V každém případě, jestli tam to auto stálo a on byl v parku, tak jak by ji mohl zabít, aby se na to nepřišlo?“

„Asi měl štěstí.“

„Ne, myslím to vážně.“

„Omlouvám se. To byl hloupej vtip.“

„Něco mi pořád uniká…“

Zabodla oči do země a bylo vidět, že si v duchu prochází všechny možnosti. „Tedy, ne že bych tomu snad věřila, ale čistě teoreticky, co když už byla mrtvá?“

„To není tak úplně bezpředmětná úvaha,“ zamyslela jsem se. „Ale jestli ji zabil Foley, jak to provedl? Až do konce ohňostroje byl přece v parku a pak šel do Moonu. Jak se odtamtud asi mohl dostat, zbavit se těla a ještě k tomu uklidit to fáro? Neměl by tam čím dojet, protože dodávku dal na protiúčet a jediný jejich auto měla ona.“

„Mohl si nějaký půjčit nebo třeba ukrást. Pak do něj nasedl a pohřbil ji. To by přece byla hračka, ne?“

„No, jenže pak by mu zůstaly na krku dvě auta, jejich Bel Air a to, co si půjčil popřípadě ukradl. Vy jste říkala, že přišel domů chvilku po půlnoci, jenže to mu moc času nedává. Co by asi tak udělal s tím jejím autem? Kdyby ho někde shodil z útesu nebo ze skály do rokle, pořád by mu ještě zůstalo to kradený nebo zapůjčený, který by musel vyzvednout a dojet s ním domů. To je dost komplikovaná

varianta, navíc hrozně pracná. To by mu zabralo v lepším případě celou noc.“

Všimla jsem si, že jí malinko zrůžověly tváře. Povídá mi: „Vždyť ve skutečnosti vůbec nevíte, jestli v tom autě byla. Prostě tady jenom tak spekulujete. Mohla tam to auto klidně nechat napospas osudu a s někým odjet.“

„Mhm. To máte pravdu. To by se mi líbilo. Jenže co z toho? Akorát by si to přihasil nějakej zloděj aut a odfrčel v jejím chevroletu.“

Liza začínala být krapet netrpělivá. „No jo, kdoví?

Vždyť mně je to vlastně jedno. Mě zajímá, co se stalo s ní, ne s nějakým blbým autem.“

„Dobře. Tak to přeskočíme. Vrátíme se radši k tomu, co tvrdíte vy, a budeme vycházet z toho, že utekla s nějakým chlapem. Netušíte, kdo to mohl být?“

„Nikdy jsem ji s nikým neviděla. Navíc si nejsem jistá, jestli bych vám to řekla, i kdyby jo.“

„Pořád se ji snažíte chránit, viďte?“

„Myslím že ano. Protože jestli v tom byl chlap a přišlo by se na to, kdo, dalo by se podle toho zjistit, kam odešla.“

„Měla jsem za to, že chcete pomoct Daisy. Jestli máte nějaké postřehy, sem s nimi!“

„Neřekla jsem, že jí chci pomoct. Řekla jsem, že jí schvaluju, že se do toho pouští. Nevykládejte si to tak, že bych snad chtěla tajit informace. Ale co když Violet prostě nechce, aby ji někdo našel? Neměli bychom ji pak nechat na

pokoji?“

„Bohužel zájmy Daisy a zájmy její matky se nemusejí shodovat.“

„Podívejte, jediná věc, kterou vím, je, že se mi nelíbí stát takhle uprostřed. Pověděla jsem vám všechno, co vím.

Zbytek je na vás. Doufám, že Daisy najde, co hledá, ale že to nebude na úkor Violet.“

„Chápu,“ podotkla jsem. „Myslím ale, že z dlouhodobého hlediska bude na nich, aby se s tím nějak vypořádaly. Jak se k tomu nakonec postaví, je jejich věc.

Daisy se teď trápí s pocitem odmítnutí. Tíží ji pomyšlení, že od ní matka odešla, ani se neohlédla.“

„Violet ji nemusela nutně odmítnout. Třeba jen řekla ‚ano‘ někde jinde.“

„Podle mě je hlavní jedno. Upřednostnila svoje zájmy na úkor Daisy.“

„To by ale nebylo poprvé, co by nějaká žena něco takovýho udělala. Někdy se to dost těžko rozhoduje. Jestli si našla chlapa, co jí vyhovoval, možná jí to za to stálo. Nechci ji pořád hájit, ale ona tady, chudák, není, tak kdo to za ni udělá?“

„Jasně, v pořádku. Tomu rozumím. Hodně pro vás znamenala.“

„Tady vás musím opravit. Ne ‚hodně‘. Znamenala pro mě všechno.“

„Tím pádem jste s Daisy na jedné lodi.“

„Ne tak docela. Nemyslím si, že se z toho někdy vzpamatuju, ale co nadělám, život jde dál. Daisy by se k tomu měla postavit stejně.“

„Možná to jednou udělá, ale zatím pořád dost tápe.“

Následovala kratší odmlka a já si v duchu přehrávala všechny příhody, co jsem až dosud slyšela, a pátrala po něčem, co jsem naopak ještě neslyšela. „Co se stalo s vaším přítelem?“

„Cože?“

„No, s vaším přítelem. Přece jste tehdy chodila s nějakým chlapcem, ne?“

„To byl Ty Eddings. Jak jste na něj přišla?“

„Někdo se mi o něm zmínil. Už jsem zapoměla kdo.

Mluvili jsme o všem, co se stalo zhruba ve stejnou dobu. Vy jste se rozešli, viďte?“

„Víceméně. Odjel den po Violet.“

„Pročpak?“

„Vůbec neruším. Víte, nepohádali jsme se ani nic. V

neděli dopoledne jsme se měli sejít a strávit spolu den. Jenže pro něj z Bakersfieldu přijela matka a odvezla si ho. Už jsem o něm pak neslyšela.“

„To je nemilé.“

„Jo, to vážně bylo. Byl moje osudová láska. Sice grázl, ale já ho zbožňovala. Byla jsem do něj blázen. Bylo mu sedmnáct, o tři roky víc než mně. Dělal problémy, ulejval se a měl blbý známky, prostě klasika. Rodiče ho poslali do

Serena Station, že jako bude mít možnost začít nanovo.

Podle mě si vedl docela slušně.“

„Mezi ním a Violet nic nebylo, žádný vztah?“

„To jako myslíte, jestli neutekla s ním?“

„Tihle grázlíci dovedou být docela přitažliví, když je ženská jenom trochu nerozumná.“

„Aha, chápu, jak to myslíte, ale to nepřichází v úvahu.

Trávili jsme spolu každou volnou chvíli, a když jsem nebyla zrovna s ním, byla jsem s Violet.“

„Jenom mě to tak napadlo.“

„On za tím nebyl. Za to vám ručím.“

„Vy jste to teda od života schytala, hned dvě rány naráz.

Prakticky ve stejný den jste přišla o Tye i o Violet.“

Usmála se takovým nejistým úsměvem. „Na hrubej pytel hrubá záplata. Nemá smysl se kvůli něčemu zbytečně trápit.“

15

TOM

Středa, 1. červenec, 1953

Tom Pagdett seděl v baru Blue Moon, a zatímco upíjel druhé pivo, rozjímal o životě. Takhle zpětně si všechny ty události dokázal vybavit pěkně popořádku, tenké záblesky reality, jeden vedle druhého jako plaňky u plotu. No, možná spíš než plaňky mu připomínaly mezery mezi nimi. Za poslední tři měsíce začal všechno vnímat jinak, najednou si uvědomil, že svět není takový, jaký si ho představoval, férový, spravedlivý, bez předsudků. Lidé byli lakomí a sebestřední. Každý se staral jen sám o sebe. Do značné míry jím otřáslo, když odhalil tuto skrytou pravdu, jakkoli byla nejspíš skrytá pouze jemu. Všichni ostatní ji zjevně dávno znali. V pozoruhodně krátké době se vzdal veškeré naděje a optimismu a vyměnil je za daleko kritičtější pohled na lidstvo, až si nakonec musel neochotně přiznat, že žije ve světě bezpráví a že v něm žil patrně celou dobu.

První záblesk, který mu mohl napovědět, co se na něj žene, se dostavil na jaře, když přišli do té poradny. Ve skutečnosti se to stalo na apríla, a jemu to mělo dojít. S

Corou byli svoji tři roky, přičemž dva poslední nevycházeli z hádek. Byli jako dva psi, kteří se přetahují o kost, točí se okolo a bez ustání na sebe vrčí a cení zuby, ale ani jeden z nich nechce povolit. Oni se nicméně netahali o kost, ale o moc a vzhledem k tomu, že moc rovnala se v jejich případě vláda nad financemi, měla ji v rukou spíš ona. Nevzpomínal si už, kdo schůzku s pastorem místní církve navrhl. Chodili na mše, a třebaže Tom nebyl nijak zvlášť nábožensky založený, Cora si myslela, že je církev důležitá a že ani jemu to neuškodí. Samosebou že ve svých šestapadesáti měla podstatně blíž do hrobu než on, kterému bylo jednačtyřicet, a to zde patrně sehrálo jistou roh. I když se na začátku dušoval, že věkový rozdíl pro něho absolutně nic neznamená, tak úplně situaci neodhadl. Zjišťoval, že s přibývajícími léty se to spíš zhoršuje. Cora už opravdu vypadala na těch šestapadesát. Její obličej, upřímně řečeno nijak zvlášť pohledný, prodělal za poslední rok radikální změnu. Po pětapadesátce jako by se jí tak o pět centimetrů prověsil. Vůbec nechápal, jak k tomu mohlo dojít, ale bylo to, jako by někdo zatáhl za šňůrku a jí se na obličej sesunuly vrásky jako žaluzie. Krk měla jako něco, co necháte pár dní zapomenuté v sušičce na prádlo. I vlasy jí prořídly. Dvakrát týdně docházela ke kadeřníkovi, který jí je vždy sčesal dozadu a vyfoukal, aby to vypadalo, že jich má spoustu.

Jenže i kdyby se Tom snažil sebevíc, pořád skrz tu bublinu viděl její kůži na temeni. V jednom kuse od něho potřebovala ujišťovat, že jí to sluší, aby neměla komplexy.

Jediná věc, která jí dodávala dostatek sebevědomí, byly všechny ty peníze. Tom se pomalu dostával do nejlepšího věku, jenže úspěch, ve který doufal, jaksi pořád nepřicházel.

Částečně za to mohla i Cora, protože měla dost prostředků, aby mu mohla pomoci, jenže pro něho odmítala hnout prstem. A právě to byl důvod, který je přivedl do poradny místního pastora. Tom si zběžně prošel Starý a Nový zákon a celkem ho potěšilo zjištění, že se tam na mnoha místech píše o tom, jaké má žena vůči svému muži povinnosti. Měla mu být především pomocnicí, měla se mu ve všem podřizovat. Přesně tak to stálo v První epištole svatého Petra, jmenovitě ve Třetí kapitole, verších 1 až 12.

Proto doufal, že se debata ponese v tomto duchu.

Jenže se nesla v duchu zcela jiném.

Pastor se ho nejprve mírným a starostlivým tónem zeptal, v čem Tom spatřuje problém.

Tom měl odpověď předem připravenou: „Řečeno v kostce jsem toho názoru, že manželství je partnerství rovnocenných protějšků, něco jako tým, jenže to, na co dnes a denně narážím, se tomu v nejmenším nepodobá. Ona mi vůbec nevěří a já si pak v důsledku toho taky nevěřím.

Nejsem žádnej odborník na Písmo, ale podle toho, co jsem se v něm dočet, to takhle není v pořádku.“

Do toho se vložila Cora a předložila pastorovi pro změnu svůj pohled na věc. „Ale my přece nejsme rovnocenní. Já do našeho manželství přispěla milionovým vkladem a tys nepřinesl ani vindru. Nechápu, proč bych ti měla půlku toho všeho obětovat, jenom abys měl pocit, že jsi chlap!“

Pastor prohlásil: „Chápu, jak to myslíte, Coro, ale domnívám se, že tady je co dát.“

Cora na něho vytřeštila oči: „Dát?“ Pastor se obrátil na něj: „Tome?“

„Neprosím se ji o peníze. Chci jenom, aby mi trošku pomohla postavit se na vlastní nohy.“

„Proč to neřeknete jí?“

„Ale jistě, milerád. Co nechápu, je tvůj postoj. Ty peníze jsi přece nevydělala ty, vydělal je Loden Galsworthy. Když jste se seznámili, prodávalas v obchodě se sušeným zbožím.

On byl úspěšný obchodník. S tím řetězcem pohřebních služeb udělal vážně terno a za to má můj neskonalý obdiv.

Koho by napadla taková zvrhlost, vydělávat na nebožtících?

žádám tě jenom, abys mi dala příležitost ti dokázat, že jsem stejně dobrej, ne-li lepší.“

„Proč se s ním pořád musíš srovnávat?“

„Já se s ním nesrovnávám. No vážně. Nebo se snad můžu srovnávat s někým, kdo umřel? Coro, já nechci jenom brát. To nemám v povaze. Stačí mi jedna malá příležitost, a dokážu ti to. Potřebuju akorát menší materiální podporu.“

„Lodenovi ty peníze taky nikdo nedal. Vlastnoručně si je vydělal.“

„Ale narodil se do dobrý rodiny. Já to štěstí neměl, to připouštím. Ani tys ho neměla a není to nic, za co by ses měla stydět. Já prostě nechápu, proč mi odpíráš příležitost.“

„A co těch dvacet tisíc dolarů, co jsem ti půjčila loni na podzim? To nebyla příležitost?“

„To bylo na rozjezd málo. Pokoušel jsem se ti to vysvětlit. Tos mi klidně mohla půjčit dvacku, ne dvacet tisíc.

Bez pořádný investice podnikání nerozjedeš, zvlášť ne to, co plánuju rozjet já. Přece se podívej, co už jsem dokázal.

Dokázal jsem se úplně sám, bez cizí pomoci zmátořit a udržet firmu nad vodou. Teď potřebuju jenom menší podporu, abych to ještě pozvednul.“

„Kdyby byla tvoje firma nad vodou, neseděl bys teď tady a neždímal ze mě další peníze.“

Tom se podíval na pastora. „Neždímal? Copak tohle je nějaký ždímání, když se tady div neplazím po kolenou?“

Pastor odpověděl: „Já myslím, že Cora váš přístup oceňuje.“

Tom se obrátil na Coru: „Počkat počkat. Čí to byl nápad? Můj. Přišel jsem sem, abych vyřešil náš problém, abych zmírnil naše neshody, k čemuž by stačilo, abys mi jenom trošilinku pomohla.“

„Přišel jsi sem, protože sis myslel, že ho využiješ, aby mě přesvědčil. Je mi líto, ale nedám ti ani cent. To je bez debaty.“

„Já tě ale neprosím, abys mi něco dávala. Bavíme se tady o půjčce. Můžeme to spolu klidně i sepsat. Podepíšu ti, co budeš chtít. Nestojím o milodary. Chci tvoji důvěru, chci, aby sis mě vážila. žádám snad příliš?“

Cora se zadívala na své ruce.

Tom si nejdřív myslel, že si v duchu připravuje odpověď, jenže pak si uvědomil, že to už odpověď byla.

Cítil, jak se mu nahrnula krev do obličeje. Její mlčení bylo naprosto výmluvné. Nevážila si ho, ani mu nedůvěřovala.

Přitom si ho brala s plným vědomím, že jeho finance jsou omezené. Říkala, že jí to nevadí, jenže on mezitím pochopil, že ve skutečnosti toužila po odvetě. Peníze jí daly moc, a ona tu výhodu hodlala využít naplno. Když si brala Lodena, držel otěže v rukou on a ona na něm byla závislá, musela skákat, jak pískal. A teď dělala přesně totéž jemu.

Nějak už si nevzpomínal, jak nakonec tu debatu s pastorem uzavřeli. Určitě ne ústupkem na straně Cory.

Cestou k autu nic neříkali a mlčeli až domů. Vysadil ji před domem a rozjel se přímo do Moonu. Ten večer tam byla i Violet. Vyhoupla se na barovou stoličku vedle něj a on ji pozval na skleničku červeného. Byla už docela podroušená, ale on v té chvíli jakbysmet. „Co že jste dneska tak skleslej?“ zeptala se.

„Kvůli Coře. Byli jsme v poradně u pastora a přibližně v půlce toho sezení pohasla veškerá moje naděje. Ta ženská mi už vůbec nedůvěřuje a ani si mě neváží. Nerozumím tomu. Vzala si mě, že spolu budeme v dobrým i zlým. A na mě teď přišlo to zlý, jenže ona mi nechce podat pomocnou ruku, aby mě z toho průseru vytáhla.“

„Z jakýho průseru?“

„Jde o prachy, co jinýho. Můj podnik potřebuje menší vzpruhu. Nic víc po ní nechci.“

Violet se zasmála. „To vám jako má dávat peníze? Proč by to dělala?“

„Já bych to pro ni udělal. Nebo snad v manželství není všechno napůl? Vám to nepřipadá férový?“

„Ale jo, jenže v tomhle případě jsou obě ty půlky její. Co jí můžete nabídnout vy?“

„Obchodního ducha. Jsem podnikatel.“

„Jste leda pěknej kecal. Připomínáte mi Foleyho. Ten by si taky rád sáhnul na moje prašulky. Je jak čínský vodní mučení. Kap, kap, kap.“

„Vy nemyslíte, že jste tým?“

„Jo, jasně. Byli jsme stvořený jeden pro druhýho. On je boxer a já boxovací pytel.“

„Vy byste mu nic nedala? Ani kdyby se jednou provždy změnil?“

„Jasně že ne. Proč bych to dělala? Akorát by to promrhal.“

„S váma ženskejma je to těžký. To jsem neviděl. V bibli stojí, že se má manželka svýmu muži ve všem podřizovat.

To se vám nedoneslo?“

„Ne.“

„No, mojí ženě taky ne. Ani to nejsou její peníze.

Dostala je od toho starýho papriky, co za něj byla vdaná.

Sakra, já bych si ho snad vzal taky, kdyby mě hezky poprosil.“

Violet povytáhla vyjeveně obočí. „Proč? Jste snad jeden z nich?“

„Ne, nejsem jeden z nich. Jenom se snažím dobrat podstaty.“

„Víte vy vůbec, co všechno musej ženský podstoupit, aby přišly k penězům?!“

Tom opáčil: „No, třeba bych vám to moh usnadnit. Vy máte nějaký peníze, že jo? Dejte mi je a já vám garantuju návratnost čtyřicet procent do třech měsíců.“

„Kecy.“ Vytáhla z krabičky cigaretu a Tom se nahnul dopředu, aby jí připálil. Vzápětí vyfoukla oblak kouře a zamyšleně se na něj podívala. „Měla bych na vás otázku. Jak to, že jste to na mě nikdy nezkusil? To vám nepřipadám přitažlivá?“

„Ale to jo. Co je to proboha za otázku?“

„Jste určitě kanec. To poznám, jen se na vás podívám.“

Tom se poněkud rozpačitě zasmál. „No, díky za důvěru.

Mám ale pocit, že Cora by s vámi nesouhlasila.“

„Myslím to vážně. Jak dlouho se spolu takhle bavíme?

Kolikrát jsme tu spolu tancovali a blbli? A vy jste se nikdy o nic nepokusil. Jak to mám chápat?“

„V životě by mě nenapadlo, že mi vytknete, že jsem poslední chlap ve městě, co se vám nepokusil dostat do kalhotek. Víte, čím to je? Povím vám, čím to je. Mně záleží spíš na tomhle,“ řekl a poklepal si na hlavu. „Jasně že jsme spolu mohli hupnout na seno. Ale co pak? Dostala byste hned chuť na dalšího. To s váma radši budu kamarádit.“

„Ale prosím vás.“

„Víte, z čeho bejvám smutnej? Když se musím dívat, jak mozek jako ten váš zachází na úbytě. Vynakládáte takový úsilí, abyste vyšla s tím psychopatem, co jste si ho vzala, že vám už na nic nezbejvá síla. Proč nevyužijete svou inteligenci na nějakou radikální změnu, která by vás toho chlapa zbavila?“

„Já nevím. Foley někdy dovede bejt docela milej.“

„To jsou kecy, a vy to víte. Nesmíte dopustit, aby vás v těchhle věcech ovládaly emoce. Musíte se umět prosazovat.“

„Ale to já neumím.“

„Tak řekněme bejt praktická. Podívejte na mě a na Coru.

Nic špatnýho na ní není. Obdivuju ji. Ale k čemu mi to je?

Manželství nám nefunguje. Ví to stejně dobře jako já, ale dovedete si představit co by se stalo, kdybych zažádal o rozvod? Odešel bych s holým zadkem. A stejný je to i s váma. Můžete odejít, ale jediný, co si odnesete, bude uzlíček s pár věcma na sebe.“

„To nic není. Kdybych mohla odejít, nechala bych za

sebou i to. Koho zajímá majetek? Všechno, co mám, se dá nahradit. Z peněz, co mám.“

„Z těch ale nevyžijete navěky, nebo jo?“

„Vy jste ten pravej investiční poradce.“

„Teď mluvíte přesně jako Cora.“

„To je fuk, na co vy si vlastně můžete stěžovat? Máte barák a fůru aut. Víte vy, co bych dala já za to, mít auto jako vy?“

„A to se vám tu právě snažím vysvětlit, Violet. Čtyři tisíce za auto? To je panečku změna! Držíte se zbytečně při zemi, hledáte zakutálený centy. Jenže vy musíte zvednout hlavu a podívat se pěkně nahoru, tam to lítá.“

„Vy jste vypláz čtyři tácy za auto? To přece nemůžete myslet vážně.“

„Vidíte, a přesně to je váš problém. Uvažujete moc omezeně. Myslíte si, že když se budete držet zkrátka, že se vám ty vaše dolárky nerozutečou. Jenže tak to není. Musíte být velkomyslná. Nechat vaše peníze, aby pracovaly za vás.

Takže… v bance máte… kolik? Dvacet tisíc?“

Violet ukázala palcem nahoru.

„Pětatřicet?“

„Padesát,“ ukončila jeho licitaci.

„To je dobrý. Ale když vám jenom ležej na účtě, den za dnem proděláváte, protože –“

Skočila mu do řeči: „Ne ne ne. Vím, kam tím míříte, ale nic z toho nekouká.“

„Vůbec nevíte, co vám chci říct, tak co kdybyste mě pro změnu poslouchala? Uděláme společnej vklad.“

„No jistě, společnej vklad. Věřím, že by se vám to líbilo.

A víte proč? Protože mám víc peněz než vy.“

„Ja mám peníze.“

„Kolik?“

Sklonil hlavu a dal se do počítání. „Budu k vám upřímnej. Mám dost, ale tolik jako vy ne. Ale dělám na tom.“

„Bezva. Moc vám to přeju. I tak vám nedám ani cent.“

„Přesně to se mi na vás tak líbí. Stojíte si za svým. Ale chci abyste věděla, že jestli si to jednou rozmyslíte, stačí říct.“

„Nedělejte si iluze.“

16

Večer jsem do baru Blue Moon přijela ještě před Tannie i před Daisy. Bylo tři čtvrtě na sedm a městečko Serena Station se koupalo ve zlatavém světle. Ve vzduchu visela vůně vavřínu, která se mísila s kouřem dřeva hořícího v krbu. V Kalifornii sice není podzim přímo vidět, ale pozná se podle toho, že místní začnou dělat zásoby polínek na zimu a vytáhnou ze spodních šuplíků skříní tlusté svetry.

Mnozí zdejší obyvatelé žijí ve skutečnosti v exilu; pod příslibem lepšího počasí přicestovali na západní pobřeží z východu či ze středozápadu. Sbohem třeskuté mrazy, sbohem poklesy teplot na čtyřicet stupňů pod nulu, sbohem hurikány! Nejprve se dostaví úleva, že se člověk navždy zbavil švábů, vlhkosti a klimatických výkyvů. Jenže záhy ji střídá nuda. Spousta lidí pak začne podnikat nákladné výlety domů, aby si užila to, před čím se tak zoufale snažila utéct.

Parkoviště pro hosty podniku vypadalo jako plně obsazené, tak jsem je jednou objela a kupodivu našla jedno malé místo, kde se patrně nesmělo parkovat a kam jsem se po chvíli manévrování vmáčkla. Cestou ke vchodu jsem se ohlédla přes rameno a musela se smát, jak komicky působil můj brouk vedle všech těch dodávek, náklaďáčků a traktůrků.

Zvenčí vypadal Blue Moon dost drsně, průčelí pobité vyschlými prkny jako saloon z westernu. Ani uvnitř se neodchýlili od tématu: loukoťová kola z povozů, petrolejové lampy a dřevěné stoly s kostkovanými červeno-bílými ubrusy. Právě probíhala „šťastná hodinka“. Namísto aby mě do nosu praštil smrad zvětralého piva a do očí zaštípal cigaretový kouř, na které jsem se psychicky připravovala, ucítila jsem sladkou vůni hovězího masa, které se kdesi grilovalo na rožni, na dubovém dříví.

Tannie nám zamluvila stůl nalevo od barového pultu, obsypaného lidmi. Za klenutým průchodem vpravo jsem zahlédla ještě další dvě nebo tři místnosti, kde se podávalo jídlo, ale odhadovala jsem, že místní si raději nechají přinést baštu sem, aby viděli na kamarády. Já patrně platila za jednu z mála nových tváří, které tu tak často nevidí, protože se mým směrem obracely zvědavé pohledy.

Jedna servírka mě usadila u stolu a jiná servírka mi vzápětí přinesla jídelní lístek, černobílou kopii formátu A4.

„Dáte si něco k pití, než přijdou vaše kamarádky? Víno je na lístku vzadu.“

Začetla jsem se do seznamu rozlévaných vín, aniž bych jen letmo zhlédla nabídku kořalek. Hledala jsem něco, co znám, a objednala si skleničku chardonnaye. V té chvíli jsem zaregistrovala nějakého muže, který seděl na baru a upřeně si mě prohlížel. Pro jistotu jsem se ohlédla, jestli se třeba nedívá na někoho za mnou, ale nevypadalo to tak.

Jakmile vrchní odkvačila s objednávkou, sklouzl z barové stoličky a vykročil mým směrem. Byl vysoký, štíhlý a urostlý, trochu samá ruka samá noha. Měl úzký obličej, ošlehaný větrem a pokrytý spletí vrásek připomínajících vrstevnice na mapě. Popraskané cévky na tvářích budily zdání ruměnců, brada hnědá od větru a od sluníčka. Vlasy, kdysi tmavé, měly nyní barvu pepře a soli.

Když došel až k mému stolu, natáhl ruku. „Jake Ottweiler. Otec Tannie. Vy určitě budete ta její kamarádka.“

„Těší mě. Kinsey. Tak jak se daří?“

„Vítejte v Blue Moonu, kterému u nás nikdo neřekne jinak než ‚Moon‘! Všim jsem si vás, hned jak jste přišla.“

„To asi všichni. Moc lidí vám sem asi nepřijde, co?“

„Víc, než byste čekala. Ze Santa Teresy sem dojížděj vysloveně pravidelně.“ Měl pronikavě modré oči, které z toho jeho opáleného obličeje úplně zářily. Tannie říkala, že léta farmařil, ovšem spoluvlastnictví baru Blue Moon mu zjevně přidalo na noblese. Montérky a pracovní bagančata vyměnil za plátěné kalhoty a elegantně střižený modrý sportovní kabátek, pod kterým mu prosvítala bílá bavlněná košile.

Když se opět objevila servírka a přinesla mi víno, utrousil: „Napiš to na mě,“ a téměř se na ni u toho nepodíval. Nabízelo se, že spolu pracují už tak dlouho, že si na nějakou konverzaci nepotrpí.

Povídám: „Nepřisednete si?“

„Na chvilku jo. Přinejmenším než přijde Tannie. Věřím, že jako holky si máte o čem povídat.“ Vysunul si židli a objednal si pití, k čemuž mu stačilo zvednout ruku. Když se od nás servírka podruhé vzdálila, pohodlně se opřel a zadíval se na mě. „Vy tedy moc neodpovídáte mým představám o soukromém detektivovi.“

„Dneska nás vyráběj v různejch provedeních i velikostech.“

„Jak to jde?“

„Vyšetřování jako tohle vyžaduje trpělivost, za kterou aby člověka svatořečili.“

„Připadá mi to jako bláznivej nápad, jestli chcete co vědět a jestli mám bejt upřímnej.“

„O tom nikdo nepochybuje,“ přitakala jsem. „Můžu se vás zeptat na pár věcí, když už vás tady mám?“

„Poslužte si. Sice nevím, nakolik vám budu nápomocnej, ale povím vám, na co si vzpomenu.“

„Jak dobře jste se znal s Violet?“

„No, docela dobře, řekl bych. Vídal jsem ji tak dvakrát třikrát do týdne. Byla to ztrápená duše, ale v žádným případě ne špatnej člověk.“

„Zaslechla jsem, že se s vámi soudila, protože jí váš pes zakousl pudlíka.“

„To byla vážně smůla. Mrzelo mě to, zvlášť kvůli ní, ale

já toho svýho opravdu držel na vodítku. Ten její mrňous běhal na volno, takže to byla přinejmenším její chyba stejně jako moje. Nakonec jsem psa dal pryč, ale to s ní nemělo co dělat. Každopádně jsme se spolu vyrovnali. Moh jsem do toho víc šťourat, ale k čemu? Pudlík byl mrtvej, a než si pořídila Baby, byla učiněná hromádka neštěstí.“

„Byl jste tehdy, když zmizela, v parku na ohňostroji?“

„Ano, byl. Tannie tam měla jít s bratrem, jenže ten někam odjel s kamarády, tak jsem ji doprovázel já.“

„Viděl jste Foleyho?“

„Ne, ale vím, že se tam chytil s Livii Cramerovou. Ona Sullivanovy odsuzovala. Měla je za neznabohy, a i když jí do toho vůbec nic nebylo, nedokázala to nechat na pokoji.

Začala se do něj navážet kvůli Daisy. Nenechali holčičku nikdy pokřtít, což Livie pokládala za hřích. Foley byl v té chvíli opilý, jak zákon káže, takže jí pěkně od plic řek, co si o ní myslí, a nakonec ji poslal víte kam. Livie se pochopitelně postarala, aby se to všem v městečku doneslo.

Podle ní to byl další důkaz, že je primitiv a hulvát.“

„Violet jste nezahlédl?“

Zakroutil hlavou. „Naposledy jsem ji viděl den předtím.

Jezdila po městečku v tom svým bouráku a stavila se na kus řeči.“

„Vzpomněl byste si, o čem jste se bavili?“

„Většinou mluvila o sobě. Vzala Daisy a Lizu Mellincampovou do kina do Santa Marie a právě se vracela.

Holky vysadila doma a jela do městečka něco zařídit.“

„Máte dobrou paměť.“

Usmál se. „Díky za lichotku, ale není to moje zásluha.

Vždycky jednou za pár let se ke kauze někdo vrátí, většinou místní novinář. Vykládal jsem to už tolikrát, že bych to odříkal i ze spaní.“

„To si dovedu představit. Když jste mluvil s Violet, připadala vám v pořádku?“

„Naprosto, jako nikdy. Mívala dobrý a špatný dny, dřív se tomu říkalo manio-depresivní syndrom.“

„Vážně? To je pro mě novinka. Nikdo mi neříkal, že měla výkyvy nálad.“

„To jsem aspoň vypozoroval. Navíc se v tom moc nevyznám, takže je to spíš názor laika. U piva se vždycky dost nabrečela.“

„Daisy si vzpomíná, že den předtím se rodiče ošklivě pohádali. To znamená ve čtvrtek večer. Tvrdí, že Foley serval z okna záclonky, údajně Violetinu chloubu. Violet mu sprostě vynadala, strhala z oken zbytek a naházela to všechno do koše. Slyšel jste o tom něco?“

Zavrtěl sotva znatelně hlavou. „Ale celkem by se jí to podobalo. Jak to s tím souvisí?“

„Zazněl názor, že právě proto jí Foley koupil to auto.

Aby si ji usmířil.“

„V tom případě to nezabralo, když nakonec stejně utekla,“ poznamenal. „Podle mě byste si měla promluvit s McPheem, s mým společníkem, protože ten tu tehdy dělal barmana. Bohužel tady dneska není, jinak bych vás s ním seznámil.“

„I Daisy se mi o něm zmiňovala. Mohl byste mu tedy říct, že se s ním pokusím spojit?“

„A co kdybych vám pověděl, kde ho zastihnete zítra v sedm ráno, že byste s ním rovnou zkusila promluvit? V

kavárně U Maxi. Je to napravo u silnice, co spojuje Silas a Serena Station. Chodí tam každej den a vždycky tak hodinku tam posedí.“

Cítila jsem, jak se mi při představě ranního vstávání udělalo poněkud mdlo. Ze Santa Teresy bych musela vyjíždět se svítáním! „Nemám tyhle přepadovky ráda. A jemu by se možná taky nelíbilo, že ho ruším při ranní kávě a míchaných vajíčkách.“

„McPheemu je to jedno. Je to fajn chlap a má rád lidi.“

„Ale jak ho poznám?“

„Snadno. Váží sto třicet kilo a má vyholenou hlavu.“

Stočil pohled ke dveřím za mými zády, takže jsem se ohlédla a uviděla přicházet Daisy a Tannie. Všimly si nás a ihned zamířily k našemu stolu, Tannie v čele. Obličej měla opálený, jelikož strávila celý den na sluníčku neúnavným bojem s plevelem a křovisky, nicméně se poté stačila osprchovat a převléci. Měla čerstvě vyprané džíny, bílou halenku, která ještě voněla aviváží, a vlasy, stále trochu vlhké, zastrčené pod kšiltovkou. Daisy si vzala červenou bavlněnou vestu a pod ní bílé šaty s červeným potiskem.

Světlé vlasy si sčesala dozadu a sepnula dvěma červenými klipsnami.

Když k nám přišly, Jake se začal zvedat. Tannie dala tátovi pusu na tvář. „Ahoj, tati. Koukám, že jste se s Kinsey už seznámili,“ podotkla a posadila se na židli vedle mě.

On vysunul židli pro Daisy. „Jak se vede, Daisy?

Vypadáš dobře.“

„Díky. Jde to. Božsky to tu voní.“

„Mám tam vzadu pěknej hovězí plátek, co čeká jenom na tebe.“

Tannie sklopila oči, ale mluvila dál, dokonce na mě.

„Nedívejte se tam, ale právě přišel Chet Cramer s Caroleenou, s tou kopií Violet Sullivanový.“

Pochopitelně jsem se tam okamžitě podívala a můj pohled se střed s pohledem Cheta Cramera. Přátelsky se na mě usmál, ale postřehla jsem, jak pohotově nasměroval svou ženu na opačný konec baru. Co jsem si tak stačila všimnout, byla už trochu stará, aby si barvila vlasy tímhle výstředně rudým odstínem, a pleť jako alabastr u ní měl zase spíš na svědomí mejkap, ne irské geny, které si zjevně zoufale přála mít. K tomu vypasované šaty, velká prsa a pas, jehož obvod se zvolna začínal zvětšovat. „Vážně vypadá jako Violet?“

„To sotva,“ ucedila Daisy. „Je to kráva. Moje matka byla od přírody krasavice. Chudák Kathy Cramerová. Přivést si můj otec domů tohle, umřela bych.“

Pomalu se začali scházet hosté na večeři, tak se Jake omluvil a šel se věnovat své práci, zatímco my tři jsme se sklenkami v rukou soustředěně pročítaly jídelní lístky.

Všechny jsme si nakonec objednaly smažené filé s pečenými bramborami a jako předkrm salát. Když jsme dojídaly, přišla řeč zase na Kathy Cramerovou. S klidným svědomím, že mě nikdo nemůže obviňovat z pomlouvání, jsem jim oznámila novinu o rozpadu manželství Smith-Cramerová.

„Dobře dělá. Je to děsná mrcha! Takže fakt ráda slyším, že se jí nakonec zbavil,“ nechala se slyšet Tannie.

Daisy s ní kupodivu souhlasila: „Taky myslím. Časem se přes to přenese.“

„Nevím, jestli se dá říct, že se ‚jí zbavil‘, když mu ona dala kopačky,“ poznamenala jsem.

Tannie se zatvářila rozmrzele. „Dřív byl tak sladkej. Už

jenom to jméno, Winston. No není roztomilý?“ prohlásila.

„Podle mě by mu měl někdo říct, že musí zhubnout. I deset kilo by stačilo. Kdyby byl svobodnej, vím nejmíň o dvaceti ženskejch, co by po něm hned chňaply.“

„Včetně mě,“ připomněla se Daisy trochu dotčeně, jako by ji zklamalo, že by ho Tannie klidně nabízela, aniž by se nejdřív zeptala jí.

„Jo jasně. Přesně typ pro tebe. Další z těch, co budou mít věčně problémy. Jenom počkej, až na něm Kathy vysoudí alimenty a odstupný. Nikdy se z toho, chudák, nevyhrabe.“

„No, nevím…“

„To jako myslíš, že má na vybranou?“ pokračovala Tannie. „Byli manželé třicet let. Ona ho milovala už od osmý třídy. Pamatuješ? Ne, samozřejmě že ne. Bylas teprv na prvním stupni. Ale říkám ti, je to tak! Bylo mi sice jen deset, ale viděla jsem ji, jak bloumá po městě. Fakt dojemný! Vždycky to zařídila tak, aby se s ním někde jakoby náhodou potkala, a pak se hrozně divila: ‚Jé, Winstone, to jsem netušila, že tě tu potkám.‘ Sedala si vedle něj v kostele a zírala na něj, jako by ho chtěla sežrat očima.

Ten kluk neměl šanci.“

Podotkla jsem: „Viděla jsem u něj v kanceláři jejich svatební fotografii. Býval o dost hubenější.“

Tannie přitakala: „To je pravda. A ona zas vypadala jak almara.“

„Jak se jí povedlo tolik shodit?“

„Jak asi myslíte? Láduje se pilulkama jako děti bonbonama.“

„Vy žertujete.“

„To tedy nežertuju. Bere speed. Kupuje ho na černým trhu. Co jsem tak slyšela, má vlastního dodavatele.“

„No, když o tom přemýšlím, připadala mi taková nabuzená,“ zamyslela jsem se.

Číšník odnesl naše talíře a vzápětí se objevila servírka, aby nám nabídla zákusek, který jsme každá s díky odmítly.

Pak jsem zpozorovala, jak se k našemu stolu blíží nějaký muž. Přicházel z druhého konce lokálu. Odhadovala jsem ho tak na pětačtyřicet, ale když k nám došel, musela jsem třicet let přidat. Vlnité vlasy měl sice tmavé, ale ta barva vypadala jako něco, co seženete v drogerii pod označením „řecký přeliv“. Modré oči na nás hleděly zpoza brýlí v masivních černých obroučkách, které měly v nožičkách zabudovaná naslouchadla. Na výšku měřil asi tolik co já, takže asi sto šedesát devět centimetrů, ale nosil boty na podpatku, které ho dělaly vyšším. Na sobě měl džíny, kostkovanou košili laděnou do červena a k tomu takovou tu provázkovou, texaskou kravatu, navrch lehký modrý kabát kovbojského střihu, projmutý v pase.

Daisy a Tannie pozdravil jako starý známý a každé z nich pevně stiskl ruku. Když měli ten uvítací rituál odbytý, Tannie nás představila. „Tohle je Kinsey Millhoneová. Tom Pagdett. Tom provozuje v Santa Marii společnost Padgett Construction a A-Okay, půjčovnu těžké techniky. To od něj Daisy koupila jejich starý dům.“

„Těší mě,“ utrousila jsem.

Zdvořile jsme na sebe pokývli a on se pak začal bavit s Tannie, zatímco Daisy se s omluvou vzdálila.

Tannie mu pokynula směrem k uprázdněné židli. „Dejte si s námi něco k pití.“

„Nechci rušit.“

„Neblázněte. Stejně jsem vám chtěla volat, abych vyzkoušela vaši paměť.“

„Spíš to, co z ní zbylo,“ zavtipkoval.

Pozval nás na drink a postupně jsme se začali bavit o konkrétních věcech, respektive o jedné konkrétní věci, kterou bylo staré sídlo Tannerových a jeho možná rekonstrukce. Padgett se tvářil dost ztrápeně. „V tom domě od roku 1948 nikdo nebydlel. Zapomínáš, že jsem tam Hairlovi Tannerovi dost věcí dělal a on mě tam provedl.

Rozvody vody i elektřiny byly už tehdy v dezolátním stavu.

Když pominu ten požár, vypadá dům zvenčí ještě pořád k světu, ale jakmile člověk vstoupí dovnitř, uvědomí si, že je to učiněná katastrofa. Ale to ti přece nemusím říkat. Sama víš, jak to tam vypadá.“

„Jasně, vím.“

„A nech chvíli barák, jako je tenhle, opuštěnej a nastěhujou se ti do něj mývalové, hned po nich termiti, a nakonec bezdomovci. Kdysi to bývala honosná rezidence, jenže snaha vrátit ji do původního stavu by člověka mohla taky pěkně rychle zruinovat. Bavíme se tady o milionech dolarů.“

„Takže to mám chápat, jako že mi to neschvaluješ,“

prohlásila a pak se zasmála. „Já vím, že je ve špatným stavu, ale je to kus mýho dětství. Nedokázala bych se dívat, jak ho někdo bourá. Kromě toho nám docela vydělávaj pole, zvlášť tady, v kraji rafinérií a těžebních věží.“

„No, jenom říkám svůj názor. Přece se uvažuje, že se to rozparceluje. Jestli chceš ten dům zachránit, měla bys ho radši prodat developerům a nechat to na nich. Můžou v něm udělat třeba kanceláře nebo klub, kam pak budou chodit obyvatelé toho jejich luxusního komplexu.“

„Steve mluví úplně stejně. Neříkej mi, že jsi na jeho straně.“

„Osobně na tom nemám ani co získat, ani co ztratit, ať to dopadne, jak chce. Ale měla by sis tam vzít někoho, kdo se vyzná, aby se ti na to mrknul a řekl, co by bylo nejlepší.“

„A co takhle tebe?“

„Já už ti svoje řešení navrhnul. Potřebuješ to slyšet ještě od někoho dalšího. Bude to tak lepší. Já se ochotně s kýmkoli sejdu a přispěju s tím, co vím.“

„Akorát bys mu něco podsouval.“

„Nemluvil bych, dokud by sis neposlechla, co o tom soudí.“

„Koho doporučuješ?“

„Billyho Boyntona nebo Dadea Raye. Oba jsou to poctivý chlapi.“

„Hm, asi to udělám. Vím, že jenom odkládám něco, čemu se stejně nedá vyhnout. Pořád si říkám, všechno pěkně popořádku, ale koho tím asi oblafnu? Je to jako dát utratit psa. Člověk ví, že to nebohý zvíře zbytečně trpí, že už stejně nemůže dál, jenže zrovna dneska se mu do toho nechce.“

„Rozumím. Musíš to udělat, až budeš mít pocit, že přišla ta pravá chvíle.“

„Nechme toho už. Každopádně si cením tvého názoru.“

„Fajn,“ odtušil. Pak zaměřil pozornost na mě.

„Omlouvám se, jestli vám připadám jako neotesanec, ale Jake mi o vás právě vykládal. To jste si teda naložila fušku.“

„No, je to vážně výzva. Nejdřív se mi to zdálo jako nesmysl, ale docela mě to chytlo. Já versus Violet. Je to, jako bych si s ní hrála na schovávanou.“

„No, a jakou máte zatím teorii?“

„Nemám teorii. Prozatím se snažím promluvit si s každým, kdo mi k tomu může něco říct a doplnit co nejvíc chybějících dílků do té skládačky. Otázky se nemění, jen občas dostanu odpověď, kterou nečekám. A jednou, až k tomu zase dojde, možná narazím na novou stopu, která mě zavede do cíle. Podle toho, co zatím o Violet vím, se sice možná chovala nepředvídatelně, ale zase na druhou stranu nedokázala nic moc dlouho udržet v tajnosti. Někdo ví, kde je.“

„Vážně si to myslíte?“

„Ano, myslím. Buď ten, s kým odešla, nebo ten, kdo ji zabil. Teď už jen zbývá přijít mu na stopu.“

Zavrtěl pochybovačně hlavou. „Teda jedna věc se vám musí nechat, jste vážně optimistka.“

„A to mě drží nad vodou. A co vy? K jakému názoru se vy osobně přikláníte?“

„Co jako? Jestli si myslím, že je mrtvá, nebo živá?

Osobně jsem toho názoru, že s někým pláchla a tvrdím to už

od začátku. Já s bláznivkou Violet prokecal nejednu noc.

Přísahám, že bylo jen otázkou času, kdy se jí podaří najít

cestu ven.“

„No, a když pak zmizela; neptal jste se někdy sám sebe, co se stalo?“

„Ale jistě, to víte, že jsem o tom přemejšlel. Byla mladá a svým způsobem i nevinná. Holka z maloměsta. Měla sice zkušenosti s chlapama, ale o světě tam venku nic netušila.

Nedovedu si ji představit ve velkoměstě, třeba v San Francisku nebo v L. A. Dokonce si ani nedovedu představit, že zůstala tady ve státě. život v Kalifornii se vždycky prodražil, včera jako dneska, i když teda záleží, kolik kdo vydělává. Vzhledem k tomu, kolik peněz měla ona, a nejspíš to nebylo moc, se musela přesunout někam, kde by s tím vystačila. Na Středozápad, na jih, někam tam.“

„Vy jste slyšel o těch penězích?“

„Mockrát. Vždycky se rozbrečela a pak vyhrožovala, že jestli se Foley nepolepší, tak si ona sbalí kufry.“

„Jako by to k tomu celou dobu spělo,“ poznamenala Tannie.

Změnili jsme téma. Existovalo tolik otázek, které jsme mohli řešit, a přitom jsme měli tak málo informací, z nichž se dalo vycházet. V půl jedenácté se Padgett omluvil a zamířil ke dveřím.

Daisy se nám mezitím trochu rozveselila. Vypila toho totiž tolik, že v ní převládlo její druhé, mnohem bujařejší a výřečnější já. Flirtovala právě s nějakým chlapíkem a zbytečně nahlas se smála. Z dálky to vypadalo, že se skvěle baví. Jenže zblízka, na to jsem mohla vzít jed, nad sebou ztrácela kontrolu. Bylo to poprvé, co jsem na vlastní oči viděla náznak problémů, které jí mohly dost zkomplikovat život. Tannie stočila oči stejným směrem a pak se naše pohledy na okamžik střetly. „Jak se jednou dostane do tohohle stavu, je konec,“ poznamenala. „Skončí s ním v posteli a pak už to bude jen horší.“

„A nemůžeme nějak zasáhnout?“

„Tentokrát ještě jo, ale ona se sem stejně zítra vrátí a pak zas pozítří. Chcete si to vzít na svědomí? Protože já rozhodně ne. Ale dělám to naposled, přísahám. Tannie, spasitelka duší. Taková idiocie! Držte mi palce.“

Zvedla se od stolu a přitočila se k Daisy, která právě tančila se svým kovbojem na parketu. Vyžádalo si to sice nějaké přemlouvání, ale nakonec se ke stolu skutečně vrátila bez svého nového nejlepšího kamaráda. Mezitím ovšem přišel čas se rozloučit, protože už bylo jedenáct a já vypila příliš mnoho vína. Cítila jsem se sice dobře a kratší vzdálenost bych určitě ujela, ale odřídit celou cestu domů se mi fakt nechtělo. „Víte co? Představa, že teď jedu domů, se mi fakt nelíbí… nebyl by tady někde třeba motel, třeba B-and-B?“

17

Motel Sun Bonnet stál uprostřed ničeho, přízemní omítnutá budova, vcelku nezajímavá, s rozpukanými spárami ve zdivu. Ale měli tam prý čisto. Pokoj, který mi přidělili, byste nechtěli zkoumat lupou ani pod pohrůžkou násilí, protože by se ukázalo, že tam všude, v matraci, v koberci, v nábytku i ve stěnách, přebývá množství živočichů, o kterých jste dosud nevěděli, že existují. Šlo o rodinný podnik, který před čtyřiceti léty založili pan a paní Bonnetovi. Jedinou jeho výhodou bylo, že paní Bonnetová, Maxi, vlastnila a provozovala přilehlou kavárnu, které se říkalo, jak jinak, „U Maxi“. Jaká náhoda! Ráno jsem se mohla setkat s McPheem, stačilo mi v podstatě jen vylézt z postele.

Daisy se mi hrozně omlouvala, že mě nemůže ubytovat u sebe, jenže tam už spala Tannie, a další volný pokoj neměla.

„Děsně mě to mrzí, ale mám přednost,“ radovala se naoko škodolibě Tannie.

„Můžete přespat na gauči,“ navrhla ještě Daisy.

„To ne, na to už jsem moc stará. Možná jindy.“

*

Když jsem se ubytovala, opustila jsem recepci a vrátila se k autu. Paní Bonnetová mi dala pokoj číslo 109, který byl až úplně na druhém konci budovy, předposlední v řadě deseti dveří. Ani v jednom z pokojů se nesvítilo, nicméně na parkovišti stály hned vedle parkovacího místa pro č. 109 dvě auta. Nechala jsem brouka přede dveřmi a při pohledu na záclonky v oknech pocítila mírné znechucení.

Odemkla jsem, vstoupila dovnitř a rozsvítila. Pokoj byl malý, barevně laděný do ananasové a broskvové. U pravé stěny stála v prostředku manželská postel. Polštáře potřebovaly naklepat a středem matrace vedlo proležené korýtko, do něhož by mé tělo zapadlo jako do pouzdra, čímž

mě zřejmě prozřetelnost chtěla ušetřit nepokojného převalování z boku na bok. Noční stolky a prádelník byly ze světlého dřeva, orámované lištami. Velký ušák vypadal značně prosezené, ale naštěstí jsem si do něho nechtěla sedat.

Přešla jsem do koupelny a pod nohama mi přitom zavrzala podlaha. Vytáhla jsem z tašky kartáček na zuby, zubní pastu a náhradní spodní kalhotky, které s sebou přesně pro tyhle příležitosti nosívám. Vadilo mi jen, že jsem si nevzala knížku, jenže původně jsem předpokládala, že hned zase pojedu zpátky a na čtení nebudu mít čas. Prohledala jsem proto zásuvky prádelníku a noční stolky, jestli tam někdo nezapomněl nějaký správně pokleslý paperback, ale

nenašla jsem ani hotelovou bibli. Tak jsem se vysoukala z džín, sundala si podprsenku a ulehla ve stejném tričku, v němž jsem celý den chodila. V noci ke mně doléhaly zvuky, jako když kolem projíždí vlak, ale to jen mí spolubydlící ze sousedních pokojů střídavě splachovali záchod a pouštěli vodu. Deka páchla zatuchlinou a bylo štěstí, že jsem na ten článek o svrabu narazila v novinách až o týden později. V

šest hodin ráno jsem jako naprogramovaná otevřela oči.

Chvíli jsem si nedokázala vybavit, kde jsem se ocitla, ale pak mi to došlo. Nadávala jsem si, proč jsem se probudila tak zbytečně brzy. Neměla jsem s sebou ani tenisky, ani tepláky, takže obligátní ranní běh nepřicházel v úvahu. Zase jsem oči zavřela, ale nebylo mi to nic platné. Ve čtvrt na sedm jsem ze sebe skopla deku a doloudala se do koupelny, kde jsem si vyčistila zuby a osprchovala se, jelikož to jediné se mi nabízelo. Pak jsem na sebe zase hodila šaty a posadila se na kraj rozestlané postele. Nechtělo se mi chodit do kavárny U Maxi dřív než v sedm, kdy jsem měla šanci potkat tam McPheeho.

Tak jsem si vytáhla poznámkové kartičky, které mi pomalu přestávaly cokoli říkat. Dva dni jsem pokládala šest nebo osm stále stejných otázek a nic převratného jsem neobjevila, i když jsem si připadala aspoň lépe informovaná.

Načrtla jsem si časovou přímku a na ní v chronologickém sledu poznačila události, které předcházely Violetinu zmizení. Pořád jsem se musela vracet k výpovědi Winstona

Smithe, jenž viděl její Bel Air kupé kousek od New Cut Road, v místě, kde začínalo staveniště. Co tam u všech všudy pohledávala? Říkala jsem si, že to asi odhadl správně, když usoudil, že tam patrně na někoho čekala, na muže, na ženu, na milence, na kamarádku, na příbuzného či na náhodnou známost, těžko říct, na koho vlastně. Všude kolem se rozprostírala rovina, takže Winstonovy reflektory musely být vidět na míle daleko. Měla tedy dost času na to automobil někam uklidit, jenže to by s ním musela zajet za dům Tannerových nebo na druhou stranu do polí, jinam to nešlo. Snazší tedy bylo schovat někam sebe (možná i společníka) v naději, že to přijíždějící řidič na místě otočí a nebude tam dlouho okounět. Protože kdyby měla něco s autem, proč se krčit ve křoví a nepožádat o pomoc? A co vůbec Baby, ten její ňafající zlatý špic? To nebylo jako ze Sherlocka, kdy ticho svědčilo o tom, že pes potkal známou osobu. Konkrétně tenhle pes totiž štěkal úplně na každého, aspoň podle výpovědí očitých svědků. Pořád mi nešlo na rozum, proč si Violet vybrala zrovínka tohle místo, ale na to jsem právě musela přijít.

V 6:58 jsem si naházela do tašky toaletní potřeby a vyšla z pokoje. Parkoviště před motelem bylo nyní plné aut.

Nechala jsem to své, kde stálo, a zamířila ke kavárně, která měla vchod zpředu. Jakmile jsem vstoupila do dveří, omráčil mě hluk hovory lidí a hudba hrající z jukeboxu, k tomu přátelská nálada, která napovídala, že se tu ti lidé scházejí

patrně den co den. Farmáři, stavební dělníci, naftaři, stavbyvedoucí, manželé, manželky, mimina a děti školního věku, na snídani se tu slezli snad všichni obyvatelé sousedních obcí, kteří to ráno vstali. Ve vzduchu visela vůně slaniny, párků, smažené šunky a javorového sirupu.

Měla jsem štěstí, že jsem v koutě našla volný stůl. Byl poslední. Nabídka jídel stála napsaná bílou křídou na černé tabuli vedle lítaček do kuchyně. Ničím nevybočovala: vejce, slanina a šunka, topinky, muffiny, polévky s pečivem, vafle, lívance a obvyklé čaje, kávy a ovocné džusy. Za barem obsluhovaly dvě servírky a další obcházela stoly a roznášela jídlo. Servírka, která ode mě přijímala objednávku, se jmenovala Darva. Sdělila jsem tedy milé Darvě, že hledám McPheeho.

Rozhlížela jsem se, ale nikoho alespoň vzdáleně odpovídajícího jeho popisu jsem neviděla, i když v té záplavě lidí jsem ho docela dobře mohla přehlédnout.

Přelétla lokál pohledem jako před chvílí já a zavrtěla hlavou.

„To by mě zajímalo, co ho zdrželo. Touhle dobou už tu obvykle bejvá. Až přijde, tak vám ho ukážu.“

„Díky.“

Nalila mi do šálku kávu, přisunula blíž konvičku se smetanou a pokračovala s konvicí v ruce dál, dolévala lidem do hrnečků a nabízela něco na posilněnou, načež tlumočila mou objednávku. Po chvilce přede mě postavili snídani, takže jsem se plně zaměřila na pomerančový džus, topinku

ze žitného chleba, křupavou slaninu a míchaná vajíčka. To je mé zamilované jídlo, a tudíž jsem v žádném případě nemínila dopustit, aby mi vychladlo. Darva mi vzápětí přinesla účet. Zasunula ho pod talíř. Když mi pak dolévala kávu, konspirativně povídá: „To je von.“

Ohlédla jsem se přes rameno ke dveřím, ve kterých stál tedy pořádný kus chlapa. Vypadal přesně, jak ho popsal Jake Ottweiler, i když jsem ho odhadovala ještě aspoň o deset kilo těžšího. Měl vyholenou hlavu, ale pomalu mu na ní začínal rašit bílý pažit. Tmavé obočí a řasy a také všechny rysy se mu ztrácely v nánosech tuku, který ho obaloval.

Tlustý krk měl zapnutý do límečku, přes který mu vzadu přetékal tučný zátylek. Na sebe si ten den vzal džíny a tričko s Hrnečkem. Přihlížela jsem, jak se sune ode dveří. Cestou se pozdravil a krátce poklábosil nejméně s polovinou Hdí, které míjel. Počkala jsem ještě, než pomocník sklidí z mého stolu, čímž jsem McPheemu poskytla dostatek času na to, aby si v klidu objednal, načež jsem zaplatila útratu a zamířila k barovému pultu.

„Zdravím. Vy jste pan McPhee?“

„To jsem.“ Zvedl se ze židle a podal mi ruku. „A vy zase Kinsey, že jo? Jake mi totiž včera večer volal a říkal, že se tu zastavíte. Už jste snídala?“

„Právě jsem dojedla.“

Zase se posadil. „Tak to si se mnou dáte aspoň kafe, ne?

Vemte místo.“ Vklouzla jsem naproti němu do boxu.

„Gratuluju vám k Moonu! To je senzační restaurace, a toho lidu!“

„O víkendech je vždycky víc narváno. Samozřejmě je to jediný místo ve městě, kam se dá vyrazit za zábavou, takže to jde vlastně samo. První věc, co jsme udělali, když jsme podnik koupili, bylo, že jsme si vyběhali a zaplatili koncesi na prodej alkoholu. Koncem padesátejch let jsme to krapet rozšířili a taky předělali, což jsme si zopakovali ještě jednou teď, před pěti rokama. Úplně na začátku byl Moon jenom zaplivaná díra, pivo a víno a bagety v celofánu, preclíky, brambůrky a tak. Chodili k nám hlavně místní. Sem tam přijel i někdo z Orcuttu nebo z Cromwellu, někdy dokonce i ze Santa Marie, ale tím to haslo. Chutnalo vám u nás?“

„To tedy chutnalo. Ten steak byl vynikající.“

Usmál se. „Zvyk je železná košile a u mě to platí dvojnásob. Každej den jím to samý. Stejný jídlo na stejným místě.“ Nalil si do kávy smetanu, sáhl pro tři sáčky umělého sladidla a krátce je protřepal, načež jim odtrhl růžky.

Pouhých pět sekund trvalo, než se mu ta chemikálie v hrnku rozpustila. „Takže vy si teď můžete nohy uběhat, abyste vypátrala Violet… A nedeprimuje vás to trochu?“

„No, spíš je to monotónní. Lidé se mi snaží pomáhat, ale informací je žalostně málo, navíc je to pořád ta stejná písnička. Violet měla špatnou pověst a Foley ji bil. A na tom mám jako stavět?“

„Já vám moc novýho taky neřeknu. Vídal jsem ty dva

tak třikrát čtyřikrát do tejdne, někdy pohromadě, někdy každýho zvlášť, ale vždycky napitý.“

„Takže kdyby si Violet nabrnkla někoho cizího, věděl byste o tom?“

„To si pište, a to samý platí i pro všechny ostatní. Do Moonu lidi chodili, protože tam to aspoň důvěrně znali.

Bydleli jsme v malým městečku a nic, co by k nám přilákalo turisty nebo obchodní cestující, jsme neměli.“

„Pracoval jste na baru každý den?“

„Občas jsem si vzal volno, ale většinou jsem to tam měl na povel já. Chlápek, co za mě zaskakoval, když jsem byl marod nebo pryč z města, zemřel, je to už dávno. S kým dalším jste ještě mluvila?“

Vysypala jsem ze sebe seznam jmen a sledovala, jak tiše přikyvuje.

„To sedí. A nikdo z nich vám nepomoh?“

„To se asi teprve uvidí. Zatím sbírám střípky informací a oprašuju starý vzpomínky, ale co z toho má význam, vůbec netuším. Nevzpomněl byste si, jak jste reagoval, když jste se dozvěděl, že zmizela?“

„No, rozhodně mě to nepřekvapilo. To vám můžu říct s určitostí.“

„Podezíral jste někoho?“

„Kromě Foleyho? Ne.“

„Nevíte, s kým třeba mohla chtít utéct?“

Zakroutil hlavou.

„Seržant Schaefer mi pověděl, že z místních se nikdo neztratil a všichni vypovídali. Tvrdí, že řeči o tom, že Violet měla milence, beztak pocházely od Foleyho, a že mohl schválně mlžit, pakliže jí něco udělal.“

Objevila se servírka s jeho bohatou snídaní: vafle, volská oka, párečky, k tomu haše a jako příloha kukuřičná polenta s kouskem tajícího másla.

„To by dávalo smysl, kdyby měl Foley aspoň trochu za ušima, což podle mě nemá.“

„A co tehdy, myslel jste si, že ji třeba zabil?“

„Prolítlo mi to hlavou. Vím, že ji párkrát pěkně zmaloval, ale většinou doma, za zavřenejma dveřma. Páchat na ní násilí na veřejnosti by ho nikdo z nás nenechal.“

„Od lidí jsem se dozvěděla, že se ti dva v Moonu dost často hádali.“

„Ale vždycky jenom dokud jsem nevylez od baru s baseballovou pálkou. Kdyby se Foley jen trochu zpěčoval, s chutí bych mu s ní jednu přišil. Většinou to ale bylo tak výmluvný, že ochotně spolupracoval.“

„Mlátila i ona jeho?“

„Občas na něj naběhla, ale byla hrozně drobná, takže mu ve skutečnosti nemohla ublížit. Byli jak dva psi, vrčeli na sebe a štěkali. Tak jsem mezi ně vždycky vlít a roztrh je, ji posadil na jeden konec lokálu, jeho na druhej.“

„Slyšel jste ji někdy říkat, že ho opustí?“

„Sem tam,“ odpověděl. „Znáte to, brečela a stěžovala si.

Furt by se litovala. Ale rovnou jsem jí řek: ‚Jsem barman, ne nějakej pitomej manželskej poradce.‘ Problém byl, že už na tu ‚sicílii‘ byli tak zvyklí, že se klíďo do krve zhádali a pak se zas otřepali a život šel dál, jako by se nic nestalo. Než se člověk vzpamatoval, byli v sobě nanovo. Měl jsem sto chutí zakázat jim do podniku chodit, jenže jsem si pořád říkal, že když se hádaj v Moonu, můžu na ně aspoň dohlížet a v případě potřeby zasáhnout.“

„Hádali se kvůli něčemu konkrétnímu, nebo se to pokaždé měnilo?“

„Obyčejně to bylo o tom samým. S někým flirtovala a Foley to nevydejchal.“

„A s kým třeba?“

„Jako s kým flirtovala? S každým chlapem, co se namanul.“

„A co takhle s Jakem Ottweilerem?“

„No jo vlastně, tak to se musím opravit. S tím ne, protože byl ženatej a manželku měl zrovna na smrtelný posteli.“

„Nezlobte se, ale já si nemyslím, že v tom Violet spatřovala nějaký rozdíl. Ta si na morálku moc nehrála.“

„To teda ne. Viděl jsem ji, jak se vrhá na Torna Padgetta, a to byl taky ženáč. Pak se mi vybavuje ještě ten chlápek, co tu měl instalatérskou firmu. Violet ho oblažovala celou noc.

Musela ho ale k smrti vyděsit, protože se sem už nikdy nevrátil.“

„A flirtovala někdy s vámi?“

„No jasně, když jsem zbyl v baru jedinej.“

„Asi nemá smysl se ptát, jestli jste podlehl jejím svodům.“

„Vůbec mě to nelákalo. Asi jsem toho viděl moc, tak jsem byl prostě už vlažnej. Ale líbila se mi, jenže ne tím správným způsobem. Měla v hlavě moc velkej zmatek a s tím jsem nemoh nic dělat. Byla taková, jaká byla, a Foley jakbysmet. Něco vám na Foleyho teď prozradím: od chvíle, co zmizela, do Moonu nevkročil.“

„A kdy jste to tam vlastně koupili?“

„Na podzim v roce 1953. Předtím to patřilo dvěma chlapům ze Santa Marie. Ve skutečnosti jsem ale všechno dělal já, ved jsem účetnictví, objednával zboží, dohlížel, aby byly čistý záchody.“

„A jak to přišlo, že jste to nakonec koupil?“

„Když pak v srpnu umřela Mary Hairl, byl na tom Jake dost bídně. Vystřídal hromadu zaměstnání, ale nikde nebyl spokojenej. Tak si řek, že přišel čas na změnu, a když se pak doslech, že se Moon bude prodávat, přišel za mnou, jestli bych s ním do toho nešel, jestli bych to s ním napůl nekoupil. Měl jsem v bance pár tisíc dolarů, co jsem našetřil, tak jsem mu na to kejvnul a dal je do společný pokladny. Za ty roky jsem nasbíral spoustu zkušeností a Jake věděl, že mi může věřit, že ho nepodrazím.“

„Takže ta dohoda byla výhodná pro vás pro oba?“

„Nejvýhodnější.“

„Nezlobte se, že se k tomu pořád vracím, ale nemáte aspoň představu, s kým se Violet mohla zaplést? V tom fakt tápu.“

„Už tak jsem nejspíš prozradil víc, než bych měl. V

branži, jako je tahle, jsem se naučil nic nevidět, nic neslyšet, a hlavně se na nic neptat. Nic nevědět. A co nevím, nepovím.“

„Ani po čtyřiatřiceti letech?“

„Zvlášť po čtyřiatřiceti letech. K čemu by to bylo?“

„Asi k ničemu, řekla bych.“

„Neurazíte se, když vám teď dám jednu radu?“

„Co bych se urážela? Možná se podle ní nezařídím, ale ráda si ji poslechnu.“

„Na jedno nezapomínejte: jste na maloměstě. Všichni si vidíme do talíře. A když se najednou objeví někdo jako vy a začne nám do něj strkat nos, nemusí to bejt zrovna vhod.“

„Nikdo zatím nic nenamítal.“

„Ne vám do ksichtu. Na to jsme tu příliš slušný, ale slyšel jsem, co se povídá.“

„Jako o čem?“

„Uvědomte si, že to nemám ze sebe. Jenom opakuju, co jsem slyšel.“

„Jasně, jste z obliga. O co jde?“

„Proč si myslíte, že to vyřešíte, když se Violet dodneška nenašla? Jeden by na to neměl nervy.“

„Všechno v životě stojí nervy,“ podotkla jsem. „Je to jako jet na ryby. Třeba mi žádná nezabere a pojedu zas domů.“

„Myslíte si snad, že kdyby někdo z nás věděl, kde Violet je, že by to zrovna vám po tolika letech vyklopil?“

„Já si myslím, že by to záleželo na tom, proč odešla a jak moc by ji dotyčná osoba chtěla chránit. Liza Mellincampová si například myslí, že odešla, že se někam odstěhovala.

Tvrdí, že neví kam, ale je jasné, že nechce být zodpovědná za to, jestli se Violet podaří vypátrat.“

„Řekněme, že je to pravda,“ zamyslel se. „Řekněme, že odjela z města, jak si spousta lidí myslí. Řekněme, že si zařídila úplně novej život. Proč po ní pátrat? Věřte mi, ta si vytrpěla svý. Takže jestli se jí povedlo uprchnout, jenom dobře pro ni.“

„Daisy mě najala. Proto jestli s tím má někdo problém, vzkažte mu, ať si to vyřídí s ní. A můj osobní názor? Má právo se dozvědět všechno, co se mi podaří zjistit.“

„Za předpokladu, že to něco bude.“

„Přesně tak, jenže víte vy co? Ty roky se podepsaly na všech. Tajemství je břemeno. A tak jestli někdo padá pod jeho tíhou, stačí akorát se mu postavit do cesty a čekat. A částečně i v tom spočívá moje práce.“

Odsunul talíř a vytáhl si krabičku cigaret. Sledovala jsem, jak si zapálil a vyfouknutým kouřem uhasil zápalku.

Zavěsil si cigaretu do koutku a zamžoural, protože jak se

naklonil, aby ze zadní kapsy kalhot vytáhl peněženku, vnikl mu do oka kouř. Vytáhl z peněženky desetidolarovku a zasunul ji pod talíř. „No, každopádně vám přeju hodně štěstí. A já se zatím budu dál věnovat svý práci.“

„Ještě jedna, poslední otázka: myslíte si, že je živá, nebo mrtvá?“

„O tom nemá smysl polemizovat. Šťastnou cestu.“

„Díky.“

Sotva se za ním zavřely dveře, vytáhla jsem si poznámkové kartičky a naškrábala na ně všechno, co jsem si z našeho rozhovoru dokázala vybavit. Podívala jsem se na hodinky. Ukazovaly 7:45. Při troše štěstí jsem mohla chytnout Daisy ještě doma a zavolat jí, než odejde do práce.

Popadla jsem tašku a začala si razit cestu řídnoucím davem.

Vracela jsem se k pokoji č. 109, že se ještě podívám, jestli jsem tam náhodou něco nezapomněla, než půjdu vrátit klíč na recepci. Když jsem se však přiblížila na dohled, zpomalila jsem. Dveře byly pootevřené. Zůstala jsem stát.

Možná tam uklízela pokojská. Opatrně jsem došla až ke dveřím a špičkou prstu je otevřela dokořán. Pomalu jsem pokoj propátrala očima a pak jsem vešla. Všechno vypadalo jako při mém odchodu, alespoň na první pohled. Neměla jsem žádná zavazadla, takže jestli se tam někdo vloupal, neměl co ukrást. Postel byla stále ještě rozestlaná a zválená, nicméně pokrývka ležela pohozená na zemi. V koupelně stále visel můj vlhký ručník, který jsem přehodila přes okraj

vany.

Zastavila jsem se ve dveřích mezi oběma místnostmi a přejížděla je očima. Předmět po předmětu, povrch po povrchu. Nic mi nepřipadalo divné. Přesto jsem s jistotou věděla, že jsem pokoj při odchodu zamykala, protože jsem si pamatovala, jak jsem zkoušela vzít za kliku. S klíčem od pokoje jsem zamířila na recepci. Parkoviště bylo nyní jen zpola obsazené, a přesto jsem nikde nezahlédla nikoho, kdo by mě snad sledoval.

Na recepci byla paní Bonnetová osobně. Oznámila jsem jí, že odjíždím, a zatímco mi vypisovala doklad za platbu kreditkou, povídám: „Neptal se tu po mně ráno někdo?“

„Ne, paní. Navíc informace o hostech nikomu neposkytujeme. Někoho jste snad čekala?“

„Ne. Akorát když jsem se vrátila ze snídaně, našla jsem dveře svého pokoje otevřené, tak proto se ptám.“

Zavrtěla hlavou a pokrčila rameny, zjevně neschopná nějak to řešit.

Podepsala jsem jí doklad. Podala mi kopii a já ji hodila do tašky. Pak jsem došla k autu, které parkovalo přímo před pokojem. Odemkla jsem dveře, zaplula za volant a hodila tašku na vedlejší sedadlo. Otočila jsem klíčkem v zapalování a na kratičký okamžik propadla paranoie, že možná vyletím do povětří. Naštěstí jsem nevyletěla. Vycouvala jsem z místa a přeřadila ze zpátečky na jedničku. Jenže jak jsem zrychlovala, auto jako by se zadrhávalo. Dokonce i s mými

omezenými schopnostmi v oboru automechaniky jsem si uvědomila, že to nevěstí nic dobrého. Ujela jsem takhle ještě pár metrů a začala si říkat, že jsem asi něco přejela a teď to táhnu za sebou. Kodrcání a rachtání nepřestávalo. Celá zmatená jsem šlápla na brzdu, otevřela jsem dveře a vyklonila se ven. Zhasla jsem motor a vystoupila.

Někdo mi propíchl všechny čtyři pneumatiky.

18

CHET

Pátek, 3. červenec, 1953

Chet Cramer seděl ve svém čtyřdveřovém sedanu Bel Air, pokuřoval cigaretu, což bylo takové drobné potěšení, které si dopřával vždy s večerem. Okna auta měl dokořán, včetně dvou trojúhelníkových křidélek, jež otevíral, aby napomohl cirkulaci čerstvého vzduchu. Miloval to auto.

Modely řady Bel Air patřily k naprosté špičce a celkem se vyráběly ve čtyřech typech: dvoudveřové sportovní kupé, dvoudveřový kabriolet, a dvou-a čtyřdveřový sedan.

Všechny měly ve standardní výbavě automatickou převodovku, rádio a topení. Konkrétně jeho sedan byl dvoubarevný, nahoře nastříkaný zeleným odstínem „Zalesněná hora“, dole zlatožlutým „Zářivým sluncem“, kombinace, kterou si nechal zhotovit na zakázku. Dané barvy mu totiž připomínaly starou, ještě zeleno-žlutou krabičku cigaret Lucky Strike. Když přišla druhá světová

válka a vláda potřebovala titan, používaný na zelenou, a bronz, používaný zase na žlutou, pro účely zbrojení, museli u Lucky Strike od původní barevné koncepce upustit a začali vyrábět bílou krabičku s červeným kruhem. Když

Chet začínal kouřit, přilákal ho k Lucky Strike především jejich slogan, Be Happy, Go Lucky –, což se ze zpětného pohledu jevilo jako ironie. Od smrti otce v roce 1925 nebyl ani šťastný, ani k tomu nesměřoval. Nedávno přešel na jinou značku v naději, že ho té „šťastné“ pózy zbaví. Jeho nová značka cigaret, Kent, se speciálním filtrem z patentovaného materiálu Micronite, se do povědomí lidí zapsala díky reklamě: „Nejlepší ochrana zdraví v historii cigaret!“ Sice nevěděl, proč by měl myslet na něco, jako je ochrana zdraví, ale domníval se, že ztenčení přísunu nikotinu a dehtu mu určitě neuškodí.

Otevřel přihrádku v palubní desce a vytáhl odtamtud stříbrnou placatku, kterou zdědil po otci. Uchovával v ní zásobu vodky, kterou si doléval z baru v kanceláři a kterou se každý den cestou domů posilňoval. Osobně sice dával přednost žitné whisky, jenže si nemohl dovolit vracet se domů k Livii, když byl cítit jako tmavý kynutý chléb.

Odšrouboval víčko a z placatky si zavdal. Cítil, jak mu útroby zalévá horko, jenže ani to nedokázalo zmírnit svíravou bolest, kterou cítil na prsou. Podíval se na hodiny zabudované v palubní desce. 17:22. V 18:15 jej čekala společná večeře s dcerou a manželkou, po níž se doufal

vrátit zase rychle do práce. Blížící se 4. červenec zamýšlel využít k reklamní kampani nazvané „Ohňostroj cen“. No, a podobné reklamní kampaně přece žádaly dlouhé hodiny příprav, hodiny strávené na prodejně, a jelikož právě propustil Winstona, musel zastat i jeho práci. Tak už to zkrátka bylo. V práci viděl požehnání, jedinou činnost, při níž se mohl plně ponořit do sebe, být tady a teď. V současné chvíli se jen nechal unášet proudem. Věděl, že udělá lépe, bude-li se držet zaběhaných stereotypů, než aby se snažil pochopit, co se mu stalo.

Parkoval s čumákem natočeným na jih, směrem na New Cut Road, v polovině cesty na dálnici číslo 166, v místě, kde začínala stavba. Starobylý dům rodiny Tannerů měl přesně ve středu zorného pole. Hned po jeho levé ruce začínala štěrková cesta vinoucí se dozadu ke staré balírně Aldrich.

Vrata vjezdu byla nicméně zavřená a houpal se na nich visací zámek, takže se mu nabízelo místo jako stvořené k relaxaci. Letní vzduch byl prosycený vlhkostí. Ve zpětném zrcátku viděl, jak vítr na polích čechrá tmavozelené listy řepy cukrovky. Veškerý dopravní ruch se za poslední hodinu omezil pouze na traktor táhnoucí na plošině buldozer.

Zatímco přihlížel, řidič provedl pracnou otočku a postavil se tak, aby mohl náklad složit. Chet se opět napil vodky.

Vědomí mu okupovaly samé triviální záležitosti, zatímco v podvědomí mu vířilo to podstatné.

Středa se mu jevila jako dávná minulost, jakkoli mezitím

uplynuly jen dva dny. Vůbec neměl tušení, v jak hluboké se topí depresi, dokud do jeho života nevstoupila Violet, respektive nezasáhla jako blesk. Byla oslnivá a jeho poprvé v životě zcela oslepila touha. Měl pocit, jako by ho polila benzinem a zapálila. Její návrh, že by mohli zajít na skleničku, si okamžitě vyložil jinak; bylo jasné, co tím sleduje. Jako omráčený ji doprovodil k autu a cestou utrousil směrem ke Kathy nějaké chabé vysvětlení. Už si ani nevzpomínal, co přesně jí řekl, prostě nějakou nevěrohodnou výmluvu, kterou přešla pokrčením ramen.

Protentokrát byl rád, že je jeho dcera tak tupá. Vyjma toho, že bláznila po filmových hercích, neměla o sexu ponětí, byla příliš naivní, než aby postřehla sexuální chemii, která mezi ním a Violet tak náhle začala fungovat.

Když odjeli ze salonu, Violet úplně přestala mluvit o pozvání na pití. Místo toho jej navigovala přímo do motelu Sandman, vzdáleného dvě křižovatky. Poradila mu, ať si pod falešným jménem najme jednolůžkový pokoj. Než to na recepci vyřídil, počkala v autě. Zapsal se jako William Durant, což byl ve skutečnosti muž, který v roce 1908

zakládal společnost General Motors. Měl strach, aby si recepční shody jmen nevšimla, jenže ta vůbec nic nepostřehla. Jelikož se mu ji podařilo takto ošálit, pohotově jí nadiktoval ještě falešnou adresu a nastínil důvod, proč pokoj potřebuje. Měl mnohem větší představivost, než si myslel. Lhal, jako když se mu od pusy práší, s naprostým

přehledem, a ještě navíc s recepční flirtoval, až z toho celá zčervenala. Zaplatil za pokoj, vzal si klíč a vrátil se do auta.

Violet v něm už neseděla, nicméně ji zpozoroval na opačné straně parkoviště, jak se opírá o drátěný plot bazénu.

Počkala, dokud nezaparkuje přede dveřmi pokoje, načež

zašlápla rozkouřenou cigaretu a vykročila jeho směrem.

Schválně se loudala. Musela moc dobře vědět, jak božsky vypadá, rudé vlasy lesknoucí se ve žhavém slunci, postava perfektně tvarovaná fialovými šaty bez rukávů. Představa, že ji bude mít, jej rozechvívala.

Když k němu došla, natáhla ruku. Vtiskl jí do dlaně klíč a díval se, jak odemyká. Vešla a on ji následoval, zaskočený vlastním klidem. Vůbec netušil, co od něj očekává. Odložila klíč na noční stolek a otočila se k němu: „Koupila jsem ti flašku vodky, ale zapomněla jsem tu zatracenou věc doma.

Promiň. Říkala jsem si, že si možná budeš potřebovat loknout, aby ses trochu zbavil nervozity.“

„Tys to všechno naplánovala?“

„Ale miláčku, copak vypadám jako idiot? Všimla jsem si, jak po mně pokukuješ. To sis myslel, že nevím, co se ti přitom honí hlavou?“

„Vždyť jsme se sotva potkali.“

„Já za to nemůžu. Kdybys nebyl tak prudérní, byla bych to udělala už dávno. Ale pak mě přestalo bavit čekat, až se k něčemu rozhoupeš. Tak jsem tady, holt překvapení… je překvapení.“

„Ale proč?“

Zasmála se. „Nepodceňuj se. Vypadáš dobře a jsi děsně sexy. A ještě něco ti povím. Moc jsi pracoval. Vidím ti to na obličeji. Kdy ses, pro všechny svatý, naposled odvázal a pobavil se, no, kdy?“

„No, já… nevím, co ti na to říct.“

„Kdo po tobě chce, abys něco říkal? Jsme tady snad kvůli mluvení, Chete?“ Šla na to trochu zhurta, ale kupodivu mu to vůbec nevadilo. Posadila se na postel a poklepala dlaní na přikrývku. „Podívej se na sebe! Jseš celej napjatej.

No tak, pojď ke mně, pomůžu ti uvolnit se.“

Přistoupil k posteli jako zhypnotizovaný. Když došel až

k ní, přitiskla mu dlaň do rozkroku. „Panebože! To vypadá slibně.“

Byla něžná a laskavá, s citem ho vedla, zasvěcovala do nových věcí, které byly tak vzrušující, až měl pocit, že se mu zastaví srdce. Pohlavní život s Livii ho na nic tak smyslného nepřipravil. Violet se jeho upejpavost jevila jako příjemná změna po všech těch moralizujících řečech, co vedl předtím. Když zašeptala: „Velkej tvrdej kluk,“ musel se smát. Jak se s ní mohl cítit tak dobře, když ho současně zesměšňovala?

Po chvilce mu jeho trpělivá učitelka špitla do ucha: „Ano, tam, přesně tam, miláčku. Mmmm, ano, to je ono.

Nepřestávej!“

Zdálo se, že ji baví mu poroučet, a občas dokonce i

působit chvilkovou bolest, která se vzápětí proměňovala ve slastnou rozkoš, jež ho vystřelovala až na orbit. Ráda ho naváděla, ráda si s ním hrála, vědomě na něj uplatňovala osvědčené triky, a on jen tiše sténal. Milovali se asi hodinu a ona se od něho nakonec odtáhla a celá zadýchaná se smála.

„Tak a máš to, studentíku!“

„Co je?“

„Nic. Musím padat, to je všechno. Daisy jsem dala k sousedce a nemůžu si dovolit přijít pro ni pozdě. Foley se vždycky jako blázen pídí po tom, co jsem dělala. A ta sousedka je pěkná kráva, takže by mě určitě nabonzovala.

Jak je ti?“

Zasmál se. „Fajn, akorát nemůžu chodit.“

„Bezva. To jsem ráda. Dokazuje to, že jsem to vzala za správnej konec.“

Dál ležel nahý na zádech, zatímco ona si oblékala spodní prádlo a přes hlavu si natáhla šaty. Přistoupila k němu, posadila se na kraj lůžka a jednou rukou si přizvedla vlasy, aby jí mohl zapnout šaty vzadu na zádech. Zoubky zipu do sebe zapadly a ona navázala, stále otočená zády k němu: „Já vím, že mě maj lidi za lehkou holku, jenže v tom to není.

To, k čemu dnes odpoledne došlo, je jenom mezi náma, je to něco, co jsme oba chtěli. Jasně, mohla jsem to navlíknout jinak, jenže to bys nejspíš nesouhlasil. Trápil by ses kvůli Livii, kvůli Foleymu, bál by ses, že nás přistihnou in flagranti. Nechci, aby ses na mě koukal nějak špatně.

Protože já vím, že kdybych na to nešla takhle drsně, tak jsme tady dneska nebyli.“

Obrátila se na něho a on by přísahal, že měla slzy na krajíčku. Zvedl ruku a sáhl jí na tvář. Nevesele se zasmála a osušila si tváře. Přehodila mu deku přes hlavu. „Musím tě přikrejt, jinak bych se na tebe zas musela vrhnout.“

Začal se zvedat, ale zatlačila mu rukou na prsa. „Ne, ne.

Zůstaň pěkně, kde jsi. Líbí se mi, jak ti trčej vlasy, jak je máš rozčepejřený. Sluší ti to. Měl bys to tak nosit pořád.“

„Nechoď.“

„Musím.“

„Dej mi ještě pár minut. Hodinku. Nebo ještě líp, zůstaňme tady takhle až do konce života.“

Na chvilku se nad tím zamyslela. „Třicet vteřin, ale to je všechno.“ Zase se posadila. Vytáhla cigaretu, zapálila ji a pak mu ji podala. „Jsi samý překvapení, víš to?“

Pohladil ji po holé paži a žasl, jakou má na dotek hebkou pokožku.“ Jsi nádherná.“

„S tebou si nádherná připadám.“

„Kdy tě zas uvidím?“

„To není právě nejlepší nápad. Sám víš, jak je to riskantní.“

„Rád riskuju. Nikdy jsem to o sobě nevěděl, až teď, cos mi vstoupila do života.“

„Takže končíme, studentíku! Padám odsud.“

Dotkla se rty špičky svého ukazováčku a přiložila mu ho

na rty. Nazula si sandály, do podpaží zasunula kabelku.

„Tak co třeba zítra v poledne. Mám tak hodinu času, ale víc vážně nevyšetřím.“

„Nemám tě hodit k dodávce?“

„Umím chodit. Navíc to není daleko a bude lepší, když

tam dojdu sama.“

Odešla a zavřela za sebou dveře. Slyšel její kroky, jak se vzdalují po asfaltu. Netušil, jak přežije do chvíle, než ji zase uvidí.

Když ten den přijel domů, poté, co si jako obvykle zameditoval na New Cut Road –, očekával, že pocítí výčitky svědomí, ale opak byl pravdou. Byl šťastný. Probudila se v něm snad láska? ptal se sám sebe, když seděl u večeře a překypoval dobrotou. Livia připravila ten den lososa v aspiku, patrně nejodpornější jídlo, jaké kdy uvařila, tedy vyjma drůbežích jatýrek. Přesto se přistihl, že na ni pohlíží s laskavostí, která se u něho v poslední době dostavovala jen zřídka. Kam se vlastně poděla? Vždycky se považoval za dobrého člověka, jenže si uvědomil, že v poslední době se jen rozčiloval a z ničeho neměl radost. A teď jako by to všechno pominulo. Dokonce ani Kathy mu nepřipadala tak nanicovatá. V duchu se bavil pomyšlením, že chudinka vůbec netuší, co taťka právě vyvedl. Sám tomu stěží dokázal uvěřit, ten přerod z chodící mrtvoly do člověka plného života! Kdyby se Kathy náhodou zmínila, že dnes odcházel z práce s Violet, něco by si spolehlivě vymyslel a navíc by

mu to na sto procent prošlo, to věděl. Ocitl se v úplně jiném světě. A v tom světě existovalo lhaní, cizoložství a další biblí zapovězené činnosti, díky nimž byl o tolik zajímavější.

Požádal o přídavek fazolí a snažně doufal, že se nezačne nahlas smát představám, které se mu honily hlavou.

*

Čtvrteční dopoledne strávil s pohledem upřeným na hodiny. V 11:50 opustil prodejnu se slovy, že jede na oběd.

Když se ho Kathy zeptala kam, řekl, že ještě přesně neví, ale za chvilku se vrátí. S blazeovaností světáka si najal stejný pokoj ve stejném motelu, v motelu Sandman. Všechno šlo najednou jako po drátku. Violet dorazila chvilku po něm, načež ze sebe navzájem ve spěchu strhali šaty a zasypávajíce jeden druhého vášnivými polibky leželi v několika vteřinách nazí na posteli a slastně sténali. Její dech byl cítit vínem a cigaretami, ale neměl v úmyslu ptát se jí, co dělala tak časně v Moonu. Jaký by to mělo smysl?

Sex, mu připadal ještě lepší než posledně, jelikož tehdy nějak nevěřil, že je to vůbec možné. Teď už si byl jistý v kramflecích. Teď už to nebylo milování dvou cizích lidí, ale intimní styk dospělých, kteří k sobě mají blízko. Violet byla vulgární a probudila sklony k oplzlosti i v něm. Také mluvila sprostě, používala slova, která usedlého pána v něm až urážela. Stejně ale dovedla být i něžná, tak něžná, že se mu z toho chtělo až brečet.

Po milování si dali společně cigaretu, jako to dělají milenci ve filmech. Nemohl se nabažit toho skvělého pocitu, který teď ze sebe měl. Violet mu ležela po boku, hlavu na rameni, obličej obrácený vzhůru, aby na něho viděla.

Podíval se na ni. „Copak?“

Zasmála se. „Jak víš, že jsem na něco myslela?“

„Nejsi jediná, kdo má telepatické schopnosti.“

„To je dobře. To jsem ráda.“ Pak se odmlčela a její úsměv povadl.

Stiskl jí rameno. „No tak, ven s tím!“

„Myslela jsem na to, cos říkal včera. Víš, že tady v tom pokoji zůstaneme až do konce života. To bylo milý.

Vzbudilo to ve mně dojem, že jsem pro tebe něco zvláštního, ne jenom laciná holka na jednu noc.“

„Hele! Koukej toho nechat! Takhle o sobě nesmíš mluvit.“

„No, ale vždyť je to pravda. Víš, jakou mám pověst.

Jsem do větru. Ziju rychle a nespoutané, ale víš, co za tím je? Všechny ty drzý řeči a promiskuitní chování maskujou absolutní netečnost, jako bych tady uvnitř byla už dávno mrtvá. Takže když se zleju a ztratím nad sebou kontrolu, mám pocit, že žiju. Dává to aspoň trochu smysl?“

„Ježiš, jako bys mi mluvila z duše. Já to jenom nedávám najevo tak jako ty, ale jsem na tom úplně stejně.

Namlouvám si, že jsem šťastnej, protože vydělávám spoustu peněz a bydlím v nóbl baráku. Jenže tak to nefunguje. Celej

život jsem se akorát o někoho staral. Tohle je poprvé, co jsem udělal něco pro sebe. Jak jsem včera říkal, že by se mi líbilo zůstat s tebou až do konce života v tomhle pokoji, myslel jsem to vážně.“

„Díky. Hned mám lepší pocit.“ Na okamžik jako by zaváhala. „To s tím autem včera mě mrzí. Opravdu se moc omlouvám. Neměla jsem jezdit tak daleko. Vím, že to ode mě nebylo hezký, že jsem najela tolik mil, jenže jsem si najednou nějak nedokázala pomoct. Bylo to, jako bych se právě dostala z vězení na svobodu a mohlo se stát úplně cokoli. To slunce a moře! Bylo tak krásně, myslela jsem, že se vznáším. Měla jsem stažený okýnka a vlasy mi vlály kolem obličeje. A dokonce jsem jela asi sedmdesát –“

„Sakra, Violet. To mi ani neříkej. Budu z toho mít infarkt.“

„No, prostě to byl úžasnej zážitek a za to ti děkuju.“

„A taky za tohle.“

„Jo, i za tohle.“

Chvíli mlčel. „Víš, myslím, že bych to mohl nějak zařídit.“

„Zařídit co?“

„S tím autem. Zařídit, aby bylo tvoje.“

To ji okamžitě rozesmálo. „Ale no tak. Nepovídej! To přece nejde. Zbláznil ses?“

„Myslím to vážně. Pověz Foleymu, ať se za mnou staví.

Jestli přijde už zítra, nabídnu mu určitou dohodu.“

„Foley nemá ani vindru.“

„Já vím, ale na něco už přijdem.“

„To bys to pro mě vážně udělal?“

„Ano.“

„Neutahuješ si ze mě?“

„Udělal bych pro tebe cokoli. Myslím to vážně. Jsem do tebe blázen.“

„Ani nevíš, co už jsi pro mě udělal. Všechno je najednou jinačí. Změnila jsem se.“

„Ne, nezměnila ses. Jsi konečně sama sebou.“

„Slib mi, že se zítra uvidíme,“ zaprosil. „Jinak nevím, jak přežiju do příštího týdne.“

Opět se na chvilku odmlčela, a než mu odpověděla, pozorně se mu zadívala do tváře. „Tak dobře. Tak tedy zítra ve čtyři. Předtím ale musím ještě něco zařídit, tak si prosím tě neroztrhej slipy, kdybych se náhodou opozdila.“

*

V pátek v 15:45 se opět ubytoval v motelu Sandman. Ve středu odpoledne, kdy si pokoj najímal poprvé, namluvil recepční, že mu doma prasklo vodovodní potrubí a má mokro v ložnici. Napadlo ho to zčistajasna a moc o tom nepřemýšlel, protože samozřejmě nemohl vědět, že se tam bude každý den vracet. Ve čtvrtek jí nakukal, že už měl domluvené instalatéry, jenže kdovíproč nepřišli. Ten první den vypadala, že ho chápe, druhý den se tvářila

pochybovačně a teď už byla vysloveně popuzená. Utrhla se na něj, proč se u nich neubytuje dlouhodobě, namísto aby si pokoj najímal každý den jenom na hodinu, pořád dokola.

Neuvědomil si, že o něm může mít takový přehled. Pocítil nutkání pokračovat ve hře a navázat na načatý příběh, vylíčit, jak mu to doma páchne zatuchlinou a jak musel vystěhovat všechen nábytek, jenže právě když byl uprostřed věty, zazvonil telefon. Zvedla to a začala s klidem klábosit s nějakou kamarádkou, a jemu došlo, že ho dávno neposlouchala. Vzal si tedy klíč a odešel. Taková nána! Byl přece vážený obchodník. Co jí bylo do toho, co on dělá nebo nedělá a s kým? Divil se, že se vůbec kdy obtěžoval jí cokoli vysvětlovat. Existovaly přece i jiné motely. Příště klidně mohou jít s Violet do jiného.

Vrátil se k autu a dojel přes parkoviště k pokoji. Cestou do motelu se stavil v květinářství a koupil Violet velkou pestrou kytici. Chtěl, aby si jí všimla, hned jak vstoupí do dveří. Vzal tedy kytici a odemkl si. Poprvé i podruhé měli pokoj číslo 14, teď dostal dvanáctku. Všiml si, že je poněkud omšelejší. Ne, že by to snad Violet vadilo. Cheta hřálo pomyšlení, že auto už je v této chvíli její, protože Foley si ho v 10:30 dopoledne odvezl z prodejny. Přišel v 8:45 ráno a Chet mu udělal tak výhodnou nabídku, že to nečekal. Celou dobu se choval velice žoviálně, protože věděl, že už za chvíli, přesně v 16:15, bude souložit s jeho ženou. Dosud Foleym pouze opovrhoval, ale teď ho začal

litovat. Byl příliš velký hlupák a primitiv, než aby docenil, jakou vzácnou a překrásnou perlu má za manželku. Foley ji nikdy nemohl uspokojit, na to byla moc mladá, moc krásná, moc smyslná a moc inteligentní. Foley se ji snažil zkrotit násilím, ale dosáhl pouze toho, že se mu odcizila. Chet naproti tomu věděl, jak se chovat k dámě, a měl také všechny prostředky, které k tomu mohl potřebovat. Dávno naplánoval několik řešení, jak Violet vysvobodit z Foleyho tenat a přestěhovat ji někam, kde ji bude mít nablízku.

Nejdřív si myslel, že bude muset odejít od Livie, což také byl ochotný udělat. Rozvod by sice přinesl ostudu a bolest, jenže mu bylo sedmačtyřicet a měl právo na trochu toho štěstí. Samosebou by to asi naštvalo jeho dceru, jenže děti se snadno přizpůsobují, aspoň to všichni tvrdí. Děti dovedou vycítit, jsou-li jejich rodiče nešťastní, a když před nimi člověk hraje a předstírá, že je všechno v pořádku, velkou službu jim tím neprokáže. Není nad upřímnost.

Po delší úvaze se začal ptát, jestli jeho první plán nemá trhliny. Čím víc o tom přemýšlel, tím bolestněji si uvědomoval, jak kruté by to všechno bylo pro Livii, veřejná potupa, hádky před soudem i doma, nemluvě o výsledku rozvodového řízení, který by se zcela jistě podepsal na její finanční situaci. Po patnácti letech manželství by ji doslova zruinoval. Lepší bylo jít na to od lesa a neposkvrnit ji rozvodem a odchodem. Vztah s Violet byla jeho věc a on se s ní musel vypořádat jako muž.

Tak prošel inzeráty na pronájem v Santa Terese a skutečně našel jeden byt, který by jim vyhovoval. Byl čistý a šikovně řešený, s výhledem na moře, jak stálo v inzerátu.

Mohl by za Violet jezdit, kdykoli by se mu naskytla příležitost. Zahrnul by ji přepychem, pěkné šaty, exotické dovolené, zkrátka nač by si jen vzpomněla. Ze začátku by se jí možná nemuselo líbit, že je vydržovaná, ale teď když měla Bel Air, muselo jí být jasné, kam až je ochoten zajít.

Naplnil kbelík na led vodou, naaranžoval do něj květiny a přitom si představoval, co se už brzy bude dít. V

porovnání s Violet neměl vůbec žádné sexuální zkušenosti, a to bylo trochu ponižující. Na prodejně mohl každého strčit do kapsy, ale tady se musel podřizovat, nechat ji, ať si s ním dělá, co uzná za vhodné. Tady byla šéf Violet a on si uvědomoval, že jí zcela podléhá. Ta změna ho nezvykle uklidňovala, nic takového jej nikdy ani ve snu nenapadlo. S

Livií se někdy musel do milování nutit. Měl pochopitelně určité tělesné potřeby, ty však mohl stejně dobře uspokojit sám. S Violet pociťoval vzrušení, přičemž vědomí, že se s ní co nevidět setká, ho div nepřipravilo o rozum.

Kupodivu ji ten den už jednou zahlédl. Krátce po poledni jel do Santa Marie vyřídit nějaké věci do banky, jako to ostatně dělával každý pátek, jenže mu vůbec nedošlo, že 4.

července budou mít v bance zavřeno. Zaparkoval kousek od hotelu Savoy, a když míjel výlohu tamní kavárny, mimoděk nahlédl dovnitř. Seděla u stolu se svou dcerkou Daisy a ještě

s Lizou Mellincampovou a docela si to užívala. Musel se usmát, když viděl, jak šťastně se tváří, patrně díky tomu, že už měla to auto. Zmocnilo se jej pokušení zaťukat na sklo a zamávat, jenže pak si to radši rozmyslel. Teď se musí na veřejnosti chovat, jako by ji málem ani neznal.

16:20. Měla zpoždění, ale na to ho přece upozorňovala.

Podruhé se podíval na hodinky v 16:26 a začal si pomalu říkat, jestli se někde něco šeredně nepokazilo. Pokud by se její zdržení protáhlo, neměla jak mu zavolat, protože nemohla tušit, pod jakým jménem se zapsal na recepci. Za předpokladu, že nedejbohu přijel nečekaně domů Foley, by jen stěží hledala výmluvu, proč si potřebuje jít zavolat.

Foley byl paranoidní i bez toho. Den předtím se mu při milování párkrát letmo zmínila, co všechno jí Foley provádí, že jí vyhrožuje, slibuje pomstu, kdyby ho náhodou chtěla zradit. Cheta to úplně vyděsilo, avšak ona to odbyla jen pokrčením ramen, jako kdyby o nic nešlo. „Ale jednu věc ti povím,“ pokračovala. „Příště, až mi zase namlátí, u mě skončil. Seberu se a už mě nikdy neuvidí.“

16:29. Cheta přemohly obavy. Co když se Foley nějak dozvěděl o jejich tajné schůzce? Chet si ale netroufal odtamtud odejít. Kdyby nakonec přišla a on byl pryč, naštvala by se.

V 16:36 se ozvalo zaklepání na dveře. Odtáhl záclonu a napůl očekával, že uvidí Foleyho, jak na něj míří bouchačkou. Byla to Violet, díkybohu. Otevřel dveře a ona

bez jediného slova na vysvětlenou vešla. Čekal, že se mu určitě nějak omluví, pošta, Daisy, dopravní zácpa.

„Ježiš, co se stalo? Říkalas ve čtyři.“ Věděl, že to znělo jako výčitka, ale tak se mu ulevilo, že ji vidí, že se neovládl.

„To je všechno, co mi řekneš? Riskuju tady kvůli tobě málem krk a tebe štve, že jdu pozdě? Přece jsem ti říkala, že budu mít zpoždění.“

„Samozřejmě mě to neštve. Jenom jsem si dělal starosti, nic víc. Promiň, jestli jsem reagoval nějak blbě.“

„Kdes vzal ty kytky? Tys koupil pro mě?“

„Líběj se ti?“

„Jasně, ale trochu drahý za třicet minut času, a to ještě v lepším případě.“ Hodila kabelku na židli a vyklouzla z lodiček, které odkopla stranou. „Víc času nemáš? Myslel jsem, žes říkala hodinu.“

„To sice jo. Měla jsem hodinu, jenže z tý už je půlka včudu, tak se se mnou laskavě nehádej, jo? Máme příjemnější věci na práci.“ Začala se vysvlékat. Šaty.

Kalhotky. Pak si rozepnula podprsenku a ňadra se jí rozhoupala. Nedokázal odhadnout její náladu. Navenek se chovala normálně, jenže někde uvnitř cítil určitou nervozitu, která se mu ani trochu nezamlouvala. Čekal, že se nějak vyjádří k tomu autu, ale neřekla ani slovo. Možná nepatřila mezi lidi, co dávají najevo vděk. Upřeně se na něho zadívala. „Svlíkneš se, nebo tady budeš jenom tak stát a civět na mě?“

Rychle se vysvlékl, zatímco Violet odhrnula přikrývku a vlezla si do postele. Milovali se, to ano, jenže jejich milování postrádalo žár, který z něho sálal předešlého dne.

Ani Chet za moc nestál, ačkoli Violet to přijala dobře, jelikož mu řekla: „Ale no tak, nic si z toho nedělej. Každý máme své dny. Byls dobrej.“

Hned potom přehodila nohy přes okraj postele a posadila se. Jakkoli ho ujišťovala, přestával si věřit a chtěl si ještě na poslední chvíli vylepšit reputaci. Zezadu ji objal, laskal se s jejími vlasy, líbal ji na hladkou kůži zad. Cítil, jak se mu to tam dole zase probouzí k životu. „Teď si sáhni,“ vybídl ji.

„Přestaň mě omakávat. Jdeš mi na nervy.“

Laškovně ji zatahal za jeden pramen vlasů. „No tak, jaký je to pocit mít vlastní Bel Air kupé?“

Tím si vysloužil úsměv. Odpověděla: „Dobrej. Je to fajn.

Když ho dneska dopoledne Foley přivez, zaparkoval před barákem a řek mi, ať se kouknu z okna, nevěřila jsem vlastním očím.“

Podala to tak, jako by to snad byla Foleyho zásluha.

Normálně by si ji za to Chet dobíral, ale teď nějak vycítil, že je uvnitř podivně sklíčená. „No tak, ty moje Fialko? Copak je? Přišel konec světa?“

„Ale nic, dobrý.“

„Já myslím, že něco ano. O co jde?“

„Jenom si prostě nedokážu představit, jak to takhle potáhneme dál. S Foleym jsme se včera šíleně pohádali a ten

hajzl mi udělal z baráku kůlničku na dříví. Jako by něco tušil. A jestli ne, dlouho mu to trvat nebude. Ten jak jednou chytne stopu, je jak ohař.“

„Říkal něco?“

„Ne, ale měl v očích takovej divnej pohled, že mě to k smrti vyděsilo. Balancuju na hrozně tenkým ledě. Jedinej krok vedle a…“

„Cože?“

„Já nevím, ale nějak se mi to nezdá.“

„Ale no tak, tak vážný to přece být nemůže.“

„To se ti snadno řekne.“

Pocítil závan strachu. „Tak si dáme kratší přestávku, než

se to přežene. Zítra je svátek. Já mám navíc hromadu práce, takže se stejně nejspíš nebudeme moct sejít. A o víkendu se s ním třeba můžeš usmířit. Zajděte na ohňostroj, udělejte si piknik, zkrátka zařiďte, co je třeba. Bude ti zase zobat z ruky.“

„No jasně. Konečně jsi mi v tom udělal jasno. Stará dobrá Violet. Prostě ho vyvenči, obvesel, polib mu prdel a vykuř péro, zkrátka udělej cokoli, abys ho zpacifikovala, i když je to od narození psychopat.“

„Já jsem ti v tom ale nechtěl dělat jasno.“

„Víš co, ty s ním nežiješ. Nevíš, co je to za člověka. Ty od něj nedostáváš každej druhej den přes držku. Koukni sem! Ještě tam mám modřinu od toho, jak po mně hodil konvici s kafem.“

„Tak proč neodejdeš?“

„A kam bych šla? Jak daleko bych se asi podle tebe dostala?“

„Jak daleko bys chtěla. To je přece otázka peněz. Můžu ti pomoct.“

„Není to otázka peněz, Chete. Nebo ty v hlavě nic jinýho nemáš

„A čeho tedy?“

„Do prdele! Jak se mám kurva vyjádřit, aby to konečně někdo pochopil? Mám prostě pocit… jako že jsem v tom úplně sama. Komu na mně záleží, ha? V tomhle městě mě maj za největší póvl.“

„Mně na tobě záleží.“

„Hm.“

„Myslím to vážně. Mně na tobě moc záleží.“

„Já vím, na čem tobě záleží. Aby sis smočil.“

„Tak to počkat –“

„No jo, dělala jsem si srandu. Snažím se to trochu odlehčit. Stejně, k čemu mi kdy bylo, když jsem se litovala?“

„Violet, jsem na tvojí straně. To se ti snažím říct. Hodně jsem o tom přemýšlel a nemyslím, že je rozumné, abys s ním zůstávala dál pod jednou střechou. Tak mě napadlo, že bych ti mohl najít nějaké nové bydlení –“

„Jo, jasně… hele, nemusíš si přidělávat starosti. Já už

něco vymyslím.“

„Ale proč mi nedovolíš ti pomoct, když mi na tom opravdu záleží?“

„Ale no tak, Chete. ‚Opravdu záleží‘? Ty myslíš, že mi nedochází, co se tady děje? Na mně vůbec nesejde, leda na tobě a na tom, co ty chceš. Za poslední dva dny ses mě nezeptal na nic osobního, vyjma toho, jestli beru antikoncepci. Možná na tom ti ‚opravdu záleží‘? Asi si o sobě myslíš, že jseš takovej samec, že bys mě hned zbouchnul a zkazil si zbytek života.“

Cítil, jak jeho tvář ztrácí výraz.

Všimla si toho a hned zase zjihla. „Promiň. Já to tak nemyslela. Už ani nevím, co mluvím. Proč si sakra nikdy neuvědomím, že vždycky jednou do měsíce stojím za starou belu?“

„Tak tím to tedy je? Proč jsi nic neřekla? No tak –“

„Přestal bys se mnou laskavě mluvit tímhle připitomělým tónem? To můj problém nevyřeší. Copak ti to nedochází?“ Zvedla se a chvilku přecházela sem a tam po místnosti a pak se zase posadila. Předklonila se, opřela se lokty o kolena a složila hlavu do dlaní. Dlouze a vyčerpaně vzdychla. „Ty vůbec neslyšíš, co ti říkám, ale to je moje chyba. To já za to můžu. Měla jsem se vyjádřit víc jasně.

Jediná věc, díky který budu v bezpečí, je když se od tebe budu držet co nejdál. Jsi milej a dobrej chlap, jenže co se týče bokovek, jsi absolutní amatér. Takže jestli teď riskuju, jako že riskuju, riskuju hlavně kvůli tobě.“

„Ale to se ti tady celou tu dobu snažím říct. Můžu tě odsud dostat.“

„Ne, to tedy nemůžeš. Podívej se na sebe, jsi úplně zblblej, zblblej ze mě a zblblej z lásky. Myslíš si, že jsem odpověď na všechny tvoje otázky, jenže já jsem leda tvoje nejrychlejší cesta do pekla. Chápu, že se ti to těžko poslouchá, ale je to pravda. Nemůžeš takhle žít, pořád se schovávat. To nemáš v povaze. Jsi v jádru slušnej člověk, takže ti tyhle manévry nemůžou vyjít. Uděláš někde chybu, ale já to odnesu. Radši zatroubím na ústup, dokud to ještě jde.“

„To nemyslíš vážně.“

„Vidíš? Přesně tohle jsem měla na mysli. Vůbec jsi mě neposlouchal. Ty nejenom že mě strkáš pod vlak, ty mě ještě přivazuješ ke kolejím.“

„Jestli ti na mně opravdu záleží, jestli mě vážně tolik miluješ, proč mi nedáš volnou ruku, abych si mohla poradit sama. Foleyho zvládnu, ale ne když se mi u toho budeš plést pod nohy. Protože přesně tak by to dopadlo. Jednoho dne bys přišel do Moonu, usmíval by ses jako pitomec a Foleymu by stačil jedinej pohled na tebe a hned by mu všechno došlo. A kdo myslíš, že by to odskákal? Nejdřív já, pak ty a nakonec i on.“

„To se nestane. Nikdy se nic nedozví. Dneska ráno jsem s ním mluvil, Violet. Seděl u mě v kanceláři, kousek ode mě. Přísahám, že vůbec nic netušil.“

„A víš proč? Protože šlo o peníze a on se snažil na tom něco trhnout. A taky proto, že to spolu táhnem teprv tři dny a tys ještě nedostal pořádnou příležitost to zvorat, ale ona přijde.“

„Počkat, počkat, počkat. Zkusme teď chvíli přemýšlet, ano? Ať se zbytečně neunáhlíme. Co bys třeba říkala na tohle? Pronajmu ti byt v Santa Terese… pod falešným jménem. A když se ti to nebude líbit, utečeme spolu a usadíme se jinde. Vážně to pro tebe udělám, přísahám.“

Usmála se a zavrtěla hlavou. „Tak to je tvoje řešení?

Máš ty to ale představivost! To se musí nechat.“ Natáhla se pro podprsenku, navlékla si ji a urovnala si prsa v košíčcích.

Pak zvedla ze země kalhotky a vklouzla do nich. Přes hlavu si přetáhla šaty a sama si je zapnula. Bylo to jako obrácený striptýz. Poté přistoupila k nočnímu stolku a nabídla si od něj z krabičky cigaretu, již sklepala o nehet na palci. „No, co je tohle za podnik? Nemaj tady ani ty blbý reklamní sirky.

Můžeš mi připálit?“

Netečně škrtl zapalovačem a přihlížel, jak se sklání k ohni a přidržuje si přitom vlasy, aby jí neohořely. Zhluboka vdechla kouř z cigarety a vzápětí vyfoukla oblak dýmu, který se vznesl ke stropu. „Díky.“ Vzala si popelník a kabelku a odkráčela do koupelny. Otevřenými dveřmi viděl, jak se líčí.

Došel až k těm dveřím a zachytil v zrcadle její pohled.

„To mi jako říkáš, že je konec?“

„Přesně tak. Bez urážky, ale radši z toho vycouváme, dokud je čas.“

Téměř minutu mlčel jako zařezaný a hlavou se mu honily vzpomínky na to, co se za poslední tři dny stalo. „Tys to udělala kvůli tomu autu, že jo?“

Otevřela naprázdno pusu a otočila se. „Cos to řek?“

„Všechno jenom kvůli tomu, aby sis opatřila to auto. A teď, když ho máš, mě můžeš klidně odkopnout.“

„To mi jako chceš říct, že jsem s tebou píchala kvůli tý káře? Děkuju pěkně. Co bych to byla za kurvu? Není to tak dlouho, cos mi ty osobně říkal, abych o sobě nemluvila špatně, a poslouchej se chvilku, co ti leze z pusy!“

„Omlouvám se, vážně, je mi líto –“

„Jestli je ti to tak líto, proč na mě dál tak tlačíš?“

Rozčileně vytáhla z kabelky rtěnku a obtáhla si s ní rty.

„Jestli mě chceš trápit, odbuď si svý a postav se do řady.

Protože co se týče zneužívání, Foley je daleko před tebou.“

„Jsi blázen? Ano, jsi. Nevykládej mi laskavě, kolik chlapů se k tobě chovalo hnusně. Přišel jsem sem, abych ti nabídnul novej život!“

„Hele, váženej, já už život mám. Tobě to možná jako život nepřipadá, ale dělám co můžu, tak se mi tady nesnaž

prokazovat milost.“

„Violet… ne!“ Pokusil se něco říct, ale hrdlo se mu sevřelo a hlas přiškrtil.

„Ježišmarjá, Chete! Ber to jako chlap. Bylo to s tebou

úžasný, ale smiř se se skutečností. Je v tom sex. Teď si možná připadáš kdovíjak zamilovanej, ale jak dlouho myslíš, že ti to vydrží? Za dva měsíce to bude pryč, tak se z toho nesnaž dělat osudovou lásku. Nikam se mnou neutečeš.

Jsou to všechno jenom kecy.“

*

Chet potáhl z cigarety a vyhodil nedopalek oknem. Ještě jednou upil z placatky a zase ji schoval. Za zády mu opět projel traktor s přívěsem, tentokrát prázdným. Mířil někam na sto šedesát šestku. Na pozemku Tannerových stál jasně žlutý buldozer zvící tanku a vedle něho dva další. Chet v buldozeru neseděl od osmnácti, od onoho parného léta, kdy byl zabit jeho otec. Pracoval tehdy na stavbě s úmyslem vydělat si trochu peněz na studium na vysoké, aspoň na první ročník. Dnes podobní mladíci s těžkou technikou nepracují, ale tehdy prostě člověk osedlal buldozer, nastartoval a doufal, že nevjede do díry.

Chet otočil klíčkem v zapalování a povolil ruční brzdu.

Na dvouproudové opuštěné silnici to otočil. To, co prožil s Violet, odpovídalo tříleté známosti zhuštěné do tří dnů.

Začátek, vážný vztah a konec. Nedokázal se zbavit pocitu, že z něj udělala většího hlupáka, než si myslel. Celé to na něj narafičila, zneužila ho. Teď už to bylo jasné, ale sehrála to s ním opravdu skvěle a on tu její bravuru do jisté míry obdivoval. Stačilo jí zvednout prst a on za ní přiběhl jako

pejsek, jako malé hladové štěně. Zatím bylo ještě brzy, ale věděl, že zanedlouho se začne stydět. Sotva odezní účinky alkoholu. Uvědomoval si, že to ponížení je přímo úměrné radosti, kterou zažil, jenže ta byla jen prchavá, zatímco vztek v něm bude pomalu a dlouho doutnat jako oheň v hloubi černouhelného dolu, pěkně rok za rokem. Co ho zraňovalo úplně nejvíc, bylo pomyšlení, že ona žádnou takovou bolest vůbec necítí. Kdykoli teď zahlédl Bel Air nebo za ním přišel Foley se splátkou, sklopil uši a připadal si úplně maličký a bezmocný. Jel domů za Livií, a to byla právě ta potíž. Předtím byl jeho život jakžtakž snesitelný…

ale teď když získal srovnání, jak to asi bude vypadat dál?

Když přijel k jejich domu, zacouval na příjezdovou cestu a pak do garáže. V duchu to ze sebe setřásl, pokusil se zase získat sebevládu. Čekala na něj jeho role. Nemohl dopustit, aby mu Violet zničila rodinu, stačilo, že znehodnotila jeho práci. Vešel do domu. Všude to tam páchlo zelím, které se dusilo snad půl dne. Chtělo se mu brečet. Nemohl se těšit ani na to, že se doma dobře nají. Livia, která měla obě ruce levé a o jídle téměř žádnou představu, vařila prakticky nepoživatelné věci, sekanou z makrely, slepici na smetaně s vaflemi, tapiokový pudink, který vypadal jako hromada rybích jiker obalených ve slizu. Vždy všechno snědl, každou její variaci na stále stejné téma, a kolikrát se ani neodvážil zeptat, co to vlastně bylo.

„To jsi ty, tati?“

„Ano.“

Nakoukl do obývacího pokoje. Kathy seděla rozvalená na gauči, neforemné nohy přehozené přes opěrku. Na sobě měla bílé šortky a tričko, jenže obojí jaksi neodpovídalo její velikosti. Cumlala si pramen vlasů a dívala se na televizi. Na Howdy Doody Show. Vážně ztráta času. Loutka v podobě kovboje, který měl pihy a klapající pusu. Člověk dokonce viděl i provázky, za které ho vodili, kovbojské holínky komíhající se na obrazovce.

Chet si svlékl kabát a pověsil ho na věšák v předsíni. Co na tom, jestli se mu křivě vyvěsí? Rozepnul si horní knoflíček u košile a povolil uzel na kravatě. Musel se vzchopit. Jenže uplynulo patnáct minut a Livia u stolu zcela nečekaně poznamenala, že jí připadá směšné, že se jihokorejský prezident Syngman Rhee obrací na křesťany i lidi jiného vyznání, aby se modlili za mír.

Zadíval se na ni, v tu ránu rozčilený. „Tak tobě připadá k smíchu, že by mohla bejt válka? Po tom, co jsme ztratili třiatřicet tisíc vojáků? Kam jsi dala rozum? Rhee ani ne před dvěma týdny propustil dvacet tisíc severokorejských zajatců a odmítá diskuse o dalším zbrojení. Konečně roztál a tobě to připadá směšný?“

Livia sevřela rty tak pevně, až ho udivilo, že ze sebe vůbec dokázala vypravit slovo. „Jenom jsem chtěla říct, že nechápu, proč by se někdo, kdo není křesťan, měl modlit, když nevěří v Boha.“

„Kdo není křesťan, že nevěří v Boha? To si vážně myslíš? že každej, kdo nechodí do stejnýho kostela jako ty a neuctívá stejnýho boha, že je nevěřící pes? Livie, přece nemůžeš bejt tak omezená!“

Viděl, že ji urazil, ale bylo mu to úplně jedno. Celá zrudla ve tváři a mrskla před něj talíř s večeří tak prudce, že se div nerozlomil. Podíval se na jídlo na talíři, na nějaký hlavní chod a přílohu v podobě zelí, které se vařilo tak dlouho, až ztratilo veškerou barvu. Ukázal na hlavní jídlo.

„Co to je?“

Livia se posadila a rozprostřela si na klíně látkový ubrousek. „Dnes máme den mezinárodní kuchyně. Jako ostatně každý první pátek v měsíci. To jídlo vařila sama Kathy a já myslím, že je vynikající.“

„Je to velšský králík,“ pověděla mu Kathy, která si již

nesla plně naloženou vidličku k ústům.

„Velšský co…? Nic takovýho snad ani neexistuje.

Zbláznily jste se? Tohle není žádnej králík. Je to topinka zapečená s kusem sejra.“

„Byl bys tak laskav a aspoň ochutnal, než to začneš soudit? Kathy se tolik snažila. Nebo toho po tobě chceme snad moc?“

„Je to hnus! Nemůžu se celej den dřít jako vůl a pak dostat takovýhle jídlo. Kde je maso, hergot?!“

„Prosím tě, dávej si pozor na jazyk. U stolu s námi sedí mladá dáma.“

Odsunul talíř. „Omluvte mě.“ Zvedl se, sešel dolů do šatny a obrátil tam do sebe šest zbylých hltů vodky z placatky. Sice to tak úplně nestačilo, ale poskytlo mu to sílu na dalších patnáct minut, kterou potřeboval, aby nezešílel.

Vrátil se ke stolu a pustil se do jídla. Pokoušel se představit si, jak se asi chovají normální muži. Jenže všichni ženáči v Americe teď nejspíš také seděli u stolu s večeří a museli se dívat na manželky a na dcery, jako byly ty dvě, které měl před sebou on. Jak to dělali? Povrchně s nimi žvanili? To by snad zvládl. Rozhodně nemělo smysl s nimi diskutovat o světovém míru. Podíval se na Kathy, raději ne moc zblízka, protože měla ve zvyku žvýkat s otevřenou pusou. Povídá: „Viděl jsem dneska tu tvou kamarádku.“

„Kterou?“

„Lizu.“

„Aha.“ Cpala se jídlem tak lačně, že pochyboval, zda ho vůbec slyší. „Co se stalo?“

Kathy po něm loupla okem. „Nic. Proč se ptáš?“

„Před půl rokem jste byly pomalu jak siamský dvojčata, z boku srostlý. Vykašlala se na tebe, nebo co?“

„Ne, tatí. Nevykašlala se na mě.“

„Tak proč už spolu nekamarádíte?“

„Ale my spolu kamarádíme. Pořád dál. Jenom dneska měla moc práce. Je to snad ilegální?“

„Mně nepřipadala moc pracovně vytížená. Tedy pokud za práci nepovažuješ posezení v kavárně ve městě.“

„Liza v žádný kavárně ve městě nebyla.“

„Podle mě má dneska narozeniny. Neříkala jsi snad včera u večeře něco v tom smyslu?“

„A co má bejt?“

„Nic. Já jen myslel, že budete dnes celej den spolu.“

„Telefonovaly jsme si. Říkala, že její máma je nemocná a že je to možná i nakažlivý, tak nemohla přijít. Jinak by to se mnou ráda oslavila.“

„Jo ták,“ protáhl schválně poslední slabiku. „Tím se to tedy vysvětluje.“

„Co se vysvětluje?“

„Proč byla dnes celá vyparáděná s Violet Sullivanovou ve městě. Seděly spolu u jednoho stolu a dávaly si krevetovej salát.“

Kathy odložila vidhčku a nevěřícně se na něho zadívala.

„To teda ne!“

„Ale ano, přesně to dělaly. Jo jo. Přesně tak.“

„Kde?“

„V hotelu Savoy. Dole, co je ta kavárna. Viděl jsem je skrz výlohu.“ To už se do toho vložila Livia: „Chete!“

„Vážně k popukání. Ha ha. A Daisy? Kde by asi celou dobu byla? Nebo jsi na ni zapomněl?“

„Seděla tam s nimi a před sebou měla velkou misku nudlí s máslem, které se jí mrskaly u pusy.“

„To říkáš jenom proto, abys mě naštval, protože máš sám blbou náladu. Třeba si Liza někam zašla, ale určitě ne s

paní Sullivanovou.“

„Tak proč se jí na to sama nezeptáš? Schválně, co ti řekne.“

„Chete, to už by vážně stačilo.“

„Nemůžu jí přece zase volat. Teď jsem s ní mluvila.

Stará se o matku, je těžce nemocná.“

„Tak jo. Dobře. Když myslíš. Byl bych nerad, kdyby se to mezi váma nějak pokazilo. Jenom si dělám starost.“

Kathy zmlkla. Livia vyslala jeho směrem několik přísných pohledů, které slibovaly šeredné kázání a výslech.

Na to však Chet nemínil čekat. Utřel si pusu do ubrousku a zmuchlaný ho hodil na talíř. Vstal a odolal pokušení vzít nohy na ramena a rychle odtamtud utíkat. Cítil, jak v něm kypí vztek. Co to s ním k čertu bylo? To, že někomu jinému ublíží, mu přece Violet zpátky nevrátí. Tak proč pošlapal přátelství své dcery? Malost a ubohost vlastního chování jeho zlobu jen umocňovaly. Měl pocit, že se co nevidět zblázní, že přijde o rozum, že vybuchne, ztratí nad sebou kontrolu.

Vzal si z věšáku kabát a oblékl si ho. Livia za ním přišla do předsíně. „Ty někam jdeš?“

„Ano.“

„Ale čekám přece večer návštěvu. Dneska mám přece kanastu. Děvčata tu budou s úderem osmé. Říkals, že vezmeš Kathy někam ven.“

Vyšel ze dveří a zabouchl je za sebou. Dusil se vztekem,

takže ze sebe nedokázal vypravit ani slovo.

19

Vrátila jsem se do motelu a s dovolením paní Bonnetové použila telefon. Zavolala jsem na úřad šerifa a nahlásila tam, co se mi stalo. Řekli mi, že na místo někoho pošlou. Pak jsem vytočila číslo Jihokalifornského automobilového klubu a objednala si asistenční službu. Zatímco jsem čekala, brnkla jsem domů Daisy. Telefon zvedla Tannie. Sdělila mi, že Daisy už odešla do práce. Když jsem jí vzápětí pověděla, že mi někdo propíchl všechny pneumatiky, pořádně jí to hnulo žlučí. „No to snad ne! Nechce se mi věřit, že vám někdo odsud tohle proved!“

„Osobně z toho mám spíš radost. Na jednu stranu mě samozřejmě štve, že jsem bez auta, a kupovat všechny čtyři pneumatiky je to poslední, co bych zrovna teď potřebovala.

Ale na druhou stranu to je, jako by mi na výherním automatu vyšly tři stejný symboly, tři třešničky. Pátrám tady teprve třetí den, a někoho už to dokázalo takhle znervóznit.“

„Vy nemyslíte, že to byl vandalismus?“

„To ani náhodou. Děláte si legraci? Uznávám, že moje auto nevypadá na parkovišti plným dodávek právě nenápadně, ale ten, kdo to udělal, si ho nevybral náhodou.

Myslel to jako výstrahu, možná jako trest, ovšem já si to vykládám jako dobré znamení.“

„Váš přístup mě udivuje. Já bych vyletěla z kůže, kdyby mi někdo propích všechny čtyři gumy.“

„Akorát to dokazuje, že jsem na správný stopě.“

„A to je?“

„No, to sice ještě nevím, ale moji nepřátelé si musej myslet, že jsem na nejlepší cestě to zjistit.“

„Ať už je ‚to‘ cokoli.“

„Přesně tak. Teď bych ale potřebovala autoservis, tak kdybyste mi třeba mohla něco doporučit?“

„Zapomínáte, že můj brácha do toho dělá. Autoservis Ottweiler v Santa Marii. Aspoň vás nenatáhne.“

„Bezva. Zavolám mu. A co vy? Co máte dneska v plánu?“

„S pár dělníkama budu dělat na baráku. Kdybych chtěla, mohla bych tam řádit s křovinořezem do konce života. V

jedenáct třicet ale mám schůzku s tím znalcem, tak se klidně stavte, jestli budete chtít.“

„Uvidíme, jak dlouho bude trvat, než mi vymění ty pneumatiky. Ale když půjde všechno hladce, stavím se, přivezu pár sendvičů a dáme si spolu oběd.“

„Steveovi řekněte, že vás posílám. Určitě bude koukat.

Nebo ještě líp, já mu sama zavolám a povím mu, že přijedete.“

„Díky.“

Šerifův pomocník dorazil k motelu Sun Bonnet během třiceti minut a dalších patnáct minut mu trvalo, než pořídil nezbytné fotografie a zapsal si potřebné údaje do hlášení.

Slíbil, že si můžu přijít pro kopii, abych měla co poslat pojišťovně. Nedokázala jsem si vybavit, nač přesně jsem se nechala pojistit, a tak nějak automaticky jsem předpokládala, že to stejně nakonec všechno půjde z mé vlastní kapsy. Krátce poté, co odjel, přijela odtahovka a šofér vytáhl mého brouka na zadní plošinu. Naskočila jsem si k němu do kabiny a za patnáct minut jsme byli v Santa Marii, aniž jsme cestou pronesli jediné slovo.

Než auto spustil z plošiny, objevil se Steve Ottweiler a představil se. Byl o sedm let starší než Tannie a věkový rozdíl mu podle všeho vyhovoval. Podle jistých společenských měřítek, která já nicméně neuznávám, je padesátka věk, kdy muži teprve začínají vypadat k světu, zatímco ženy probouzejí v kolemjdoucích nutkavou potřebu rychle odvrátit zrak. V Kalifornii se proto ženy snaží běh času zastavit dřív, než k tomu dojde, a nejčastěji se uchylují k plastické chirurgii. Nejnovější trend je začít s tím pokud možno co nejdřív, třeba už ve třiceti, jste-li filmová herečka –, než se to vymkne kontrole. Všimla jsem si, jak moc se Tanniein bratr podobá svému otci, Jakeovi, kterého jsem měla tu čest poznat večer předtím. Steve měl zhruba tutéž výšku a tělesnou konstituci, byl také štíhlý a svalnatý.

V porovnání s otcem měl o něco vystouplejší lícní kosti, ale

stejně opálenou pokožku.

Koupila jsem od něho čtyři zbrusu nové pneumatiky a nechala si doporučit značku. Poslechla jsem a ukázalo se, že to ve skutečnosti byla jediná, kterou měli na skladě. Než

mechanik vyzdvihl brouka na velký hydraulický hever a pustil se s klíčem do šroubů na kolech, usadili jsme se se Stevem u něho v kanceláři. Steve Ottweiler byl v té chvíli jediný člověk z celého okresu, kterého jsem nepodezírala, že mi propíchl ty pneumatiky, a bylo to především proto, že jsem ještě neměla příležitost ho naštvat. Za poslední dva dny jsem potkala někoho, komu jsem nevědomky šlápla na kuří oko, avšak on to, pokud jsem věděla, nebyl.

Povídám mu: „Kolik vám vlastně bylo, když Violet Sullivanová zmizela?“

„Chodil jsem na střední školu.“

„A znal jste přítele Lizy Mellincampové?“

„Tye Eddingse? No jasně že znal, i když teda spíš z doslechu než osobně. Ale osobně jsem znal jeho bratrance, Kylea. Oba chodili o rok vejš než já, tak jsme spolu moc nepřišli do styku. Vlastně ani nevím, jestli tu někdo Tye doopravdy znal. Přešel sem v březnu ze střední školy v East Bakersfieldu. Do července byl zase fuč.“

„Od někoho jsem slyšela, že se snad vypařil o stejném víkendu jako Violet.“

„Hm, ale to podle mě spolu stejně nesouvisí. Kromě toho, že byli oba takoví průseráři, neměli nic společnýho. Z

tý první školy ho vyrazili a poslali sem k tetě v naději, že se polepší, že půjde do sebe. Jenže bych řek, že to moc nevyšlo.“

„Co tím myslíte?“

„Povídá se, že zbouchnul Lizu Mellincampovou. Bylo jí teprv třináct. Rok předtím přived do jináče nějakou patnáctku, která pak umřela při potratu. To udělalo z Tye rebela. To bylo tehdy dost dobrý.“

„Vy jste jím neopovrhovali, ani jste ho neodsuzovali?“

„Vůbec ne. Všichni jsme to tehdy žrali. Z Tye se stal v našich očích tragickej hrdina doby, protože všichni věřili, že tu mrtvou holku strašně miloval a že je schválně rozdělili její rodiče, proti jejich vůli. Byl pro nás Romeo a ona jeho Julie, akorát že ona si to teda daleko hůř odskákala.“

„A je vážně tak nemožné, že s Violet práskli do bot spolu? Dvě černé ovce?“

„No, možný to samozřejmě vždycky je, i když mně se to jeví jako nepravděpodobný. Violet bylo už přes dvacet a byla vdaná, takže jsme ji podle mě prakticky nezajímali. žili jsme vlastní život. Víte, jak to chodí; největší vzrůšo jsme zažili, když se naši dva spolužáci zabili v autě. Violet na nás byla moc dospělá. Nikoho nezajímala. Ale Lizy mi bylo fakt líto.“

„To se nedivím,“ přitakala jsem. „Včera jsem s ní mluvila a říkala mi, že ji úplně zdrtilo, když se Ty odstěhoval z města. O co šlo?“

„Tehdy se šuškalo, že jeho tetičce nějakej dobrák zavolal a vyzvonil jí, že se mladej poflakuje zase s další nezletilou, jmenovitě s Lizou. To se prej stalo v pátek večer. Teta se okamžitě sebrala, zavolala jeho matce, která právě odletěla do Chicaga na nějakou svatbu. Do soboty do večera se stačila zase vrátit do Bakersfieldu a v neděli ráno si pro něj přijela.“

„Člověk by řekl, že Lize aspoň něco vzkáže. Opustil ji, a ani se nerozloučil.“

„Já myslím, že dobrý způsoby mu moc neříkaly.“

„A co se stalo potom? Ptala jsem se jí na to, ale moc z toho nadšená nebyla, tak jsem to radši nechala plavat.“

„Šlo to od desíti k pěti. Když jí bylo osm, rozvedli se jí rodiče. Takže žila jenom s mámou, tedy v zásadě bez dohledu, protože její máma děsně chlastala. Když se její otec doslechl, že se tahá s Tyem, přiletěl z Colorada, sbalil jí kufry a odvez si ji k sobě domů. Pochopitelně to nikam nevedlo. Ti dva spolu vůbec nevycházeli; nesnášela jeho novou rodinu a do roka byla zase zpátky. Ne že by to někoho překvapilo. Holka jako ona, co je zvyklá na svobodu, nebude nadšením bez sebe, když na ni začnou dohlížet rodiče.“

„A jak se vůbec o Tyovi dozvěděl, když bydlel až v Coloradu?“

„Pořád tu měl kontakty.“

„Takže se zase vrátila k matce?“

„Hm, ale nemělo to dlouhýho trvání. Sally Mellincampová rok nato zahynula při požáru jejich domu a Lizy se ujala jedna místní rodina. Charlie Clemets byl dobrák od kosti a nechtěl, aby holka skončila v děcáku. V

Serena Station vlastnil autoopravnu, kterou jsem od něj pak v roce ’62, když odešel do důchodu, koupil. Liza si vzala jeho syna.“

„Takže všechno dobře dopadlo.“

„Víceméně; aspoň to tak vypadá.“

Steva zavolali do dílny, nicméně mě vyzval, ať zůstanu, kde jsem, než si budu moci auto převzít. Měl malou a účelně zařízenou kancelář, kovový stůl, kovovou židli a všudypřítomný zápach oleje. Na stole i jinde se kupily stohy manuálů k náhradním dílům a objednávky. Využila jsem té chvilky a v rychlosti si prošla poznámkové kartičky ve snaze uvést informace na nich do souvislostí, v jakých jsem je ještě neviděla. Přijde chvíle, kdy do sebe všechny zapadnou jako ozubená kola, namlouvala jsem si bláhově. Zatím to byly jen střípky a úlomky zrcadla, které říká pravdu, a já ještě nevěděla, kam který z nich patří.

Pořád jsem se musela vracet k tomu, co mi svěřil Winston. Tolik let mlčel o tom, že viděl Violetino auto!

Opět mě napadlo, jaké mám vlastně štěstí, že se pohádal s manželkou. Jelikož na ni byl naštvaný, všechny sliby přestaly platit a on si klidně pustil pusu na špacír. Kdybych s ním mluvila den předtím, nejspíš by z něho nevypadlo ani

slovo. To byla zkušenost, kterou jsem potřebovala udělat: Lidé se mění, okolnosti se mění, a to, co se jeden den jeví jako svrchovaně důležité, nemusí druhý den znamenat vůbec nic. Pochopitelně to platilo i obráceně.

*

Brouka mi vrátili asi za hodinu, pneumatiky voněly novotou jako právě koupené polobotky. Nadto jsem postřehla, že mi jako pozornost podniku auto rovněž umyli.

Uvnitř jsem zaznamenala neobvyklou vůni, kterou měl na svědomí dezinfekční stromeček zavěšený na zpětném zrcátku. Když jsem couvala z dílny, ještě naposledy jsem zahlédla Steva Ottweilera, a tak jsem mu zamávala.

Na Main Street jsem to stočila na západ a vzápětí jsem si uvědomila, že projíždím čtvrtí, kde bydlí seržant Schaefer.

Hned na příští křižovatce jsem to tedy s využitím odbočky vpravo otočila a do několika vteřin parkovala před jeho domem, stejně jako při mé poslední návštěvě. Jelikož mi nepřišel otevřít na zaklepání, obešla jsem dům po úzkém chodníčku a volala u toho jeho jméno. Byl vzadu v dílně, a sotva uslyšel můj hlas, vykoukl otevřenými dveřmi a vyzval mě, ať jdu za ním.

Seděl na stoličce, na lavici vedle sebe posuvník pod pilu a tesařské svorky. Právě si nařezal rámové lišty a slepoval je dohromady. Dnes měl na sobě džínový overal a zpod černé baseballové čapky se mu hrnuly bílé vlasy jako pěna na

holení.

„Čekala bych, že budete ještě pracovat na tom křeslu.“

„To jsem už dodělal, ale do další zakázky jsem se ještě nepustil. Ty koníčky mě teď tak zaměstnávaj, že je štěstí, že nemusím chodit do práce, protože vážně nevím, jak bych to všechno skloubil dohromady. No, a co vás sem přivádí?“

„Napadlo mě, že bych vám třeba mohla poreferovat, co je nového.“ Pověděla jsem mu o těch pneumatikách, že jsem volala na úřad šerifa a vzápětí využila služeb autoservisu Stevea Ottweilera.

„Vypadá to, jako byste někoho vyplašila.“

„Přesně to si myslím. Problém je, že nevím koho a proč.“

„Povězte mi, co všechno jste dělala, a já možná na něco přijdu.“

Tak jsem mu řekla, s kým vším jsem mluvila. Začala jsem u Foleyho, ke kterému jsem si neodpustila poznámku: „Nerada to připouštím, ale myslím, že Foley ze sebe dělá hrozného chudáka.“

„Věřím vám, to je jeho specialita. A ti další?“

„No takže, lidi, co jsem s nimi mluvila, spadají v podstatě do dvou kategorií: ti, co považují Violet za mrtvou, vy, já a její bratr Calvin, a ti, co si myslí, že pořád ještě žije, jmenovitě Foley, Liza a možná i Daisy. Kam patří Chet Cramer, zůstává otázkou. Zapomněla jsem se ho na to zeptat.“

„Škoda, že o tom nemůžeme hlasovat,“ podotkl. „Jinak chápu, proč Liza a Daisy skončily na stejný lodi. Ani jedný z nich by se nezamlouvala představa, že je Violet opustila nadobro.“

„No jo, holt je v nás asi kus cynismu, když si myslíme, že je Violet mrtvá, a ona třeba zatím žije někde v New Yorku a daří se jí dobře.“

„To samozřejmě nevylučuju.“

Pokračovala jsem dál a pověděla mu, co jsem se dozvěděla od Winstona. že viděl to její auto.

Schaefer povídá: „O tom autě jsem se něco napřemejšlel.

Vždycky jednou do měsíce se nás sejde pár starejch vysloužilců, zajdem někam na večeři a vzpomínáme na starý časy. Vyprávěl jsem jim o vás a o tom, na čem pracujete, a jeden z nich, kluk, co dělal v evidenci kradenejch auťáků, povídal, že jestli ten Bel Air skončil v bazaru, mohli z něj strhnout štítek s výrobním číslem a dát ho na jiný auto.

Protože přesně tohle je osvědčenej postup, když chcete, aby nějaký kradený auto zmizelo ze světa. Půvab toho spočívá v tom, že pak můžete to kradený auto znovu přihlásit. Prostě řeknete, že jste ho koupila v nepojízdným stavu a sama si ho dala dokupy, a kdo se vás bude ptát, ha? To jsou auta-přízraky. Každopádně jsem hned den nato volal na oddělení a poprosil tam někoho, ať mi prověří výrobní číslo Violetina auta.“

„To jste udělal?“

„No jasně. Chet Cramer nám ho dal při jednom z prvních výslechů. Taky jsem brnknul do Sacramenta na evidenci motorovejch vozidel, jestli by se mi na to nemrkli do počítače. To číslo nefigurovalo v žádným jejich záznamu.

Chvilku jsem doufal, že se třeba najde, jenže po tom autě jako by se slehla zem, takže jsem se vrátil k původní teorii, že ho prostě někdo vyvezl za hranice.“

„Myslíte, že vám Chet Cramer nadiktoval to číslo správně?“ zajímala jsem se. „Stačilo, aby zaměnil jednu číslici a v počítači by nic nenašli.“

„To je bohužel vždycky možný. že budete opatrná, viďte?“

„Budu.“

„A že mě budete zásobit čerstvými informacemi?“ I to jsem mu slíbila.

*

Cestou jsem se stavila v lahůdkách pro pár sendvičů a plechovek koly, načež jsem se po dálnici číslo 166 rozjela směrem na Santa Marii, dokud jsem se nepřiblížila k místu, kde se kříží s New Cut Road. Teď už jsem se tam trochu vyznala, takže jsem cestu nemusela zase tolik sledovat. Část mého mozku se proto soustředila na směsici údajů, které jsem nasbírala za posledních pár dnů. Nijak zvlášť moudřejší jsem si nepřipadala, ale aspoň jsem trochu poznala hráče, kteří byli ve hře.

K rodinnému sídlu Ottweilerových jsem dojela v 11:15.

Znalec, se kterým byla Tannie domluvená, už přijel a parkoval na stejné příjezdové cestě, kam jsem i já nyní zacouvala. Představila mi ho jako Billa Boyntona a šlo o jednoho z těch, které jí večer předtím doporučil Tom Padgett. Řekla jsem jí, že jsem přivezla ty sendviče, a pak jsem ji nechala, ať s tím člověkem v klidu probere, co potřebuje. Já té chvíle chtěla využít k prohlídce domu. Z

verandy jsem zahlédla dva chlapíky, kteří u plotu prořezávali vzdorovitý porost jako doposud ona. Už toho vyklučili docela dost, široký pás směřující od základů asi do poloviny zahrady. Holá země vypadala jako nahá, jako by se styděla za to, že z ní nic neroste, ani ten plevel a ostružiny, ani neužitečné roští.

Už takhle na první pohled jsem si musela připustit, že se do jisté míry přikláním k Padgettovu názoru. Bylo to místo na pokraji zkázy. Nedivila jsem se, proč to její bratr chce prodat. V přízemí to vypadalo jako v obyčejném činžáku.

Přesto jsem tu a tam zahlédla odlesky někdejší slávy, desetipalcové ozdobné římsy, umělecké štuky na stropě, samý kanýr a stužka jako svatební dort –, nicméně na většině místností se nevyhnutelně podepsalo deset let bez pořádné střechy a údržby.

Když jsem došla ke schodišti, praštil mě do nosu štiplavý zápach ohořelého dřeva, a já si najednou uvědomila, že tam nahoře to nebude zničené pouze ohněm, ale také vodou z

požárních hadic. Začala jsem stoupat vzhůru a přidržovala se dubového zábradlí, kdysi krásného a nyní notně ohmataného a zčernalého od sazí. Pod nohama mi skřípaly střepy, takže byl každý můj krok slyšet. Elektrické rozvody byly vytrhané. V největším horním pokoji v přední části domu jsem na okamžik ztuhla, neboť jsem se lekla, že tam spí v rohu schoulený bezdomovec. Když jsem k té hromádce přišla blíž, zjistila jsem že to, co jsem považovala za „tělo“, je jen starý spací pytel, který tam patrně nějaký takový nezvaný host zapomněl. V šatně, do které se z pokoje vcházelo, jsem na policích našla štítky, ještě s vybledlými nápisy tužkou: PEŘINY, POLŠTÁŘE, PROSTĚRADLA; to aby služka věděla, kam uklízet vyprané ložní prádlo.

Do druhého patra se už vylézt nedalo. Na tom, co zbylo ze schodiště, visela žlutá výstražná páska s nápisem „POZOR NEBEZPEČÍ!“ Oheň vykousal do schodiště díry, odpovídající tomu, jak se o patro výš šířil a kam zasáhl. Ta zkáza kolem mi naháněla hrůzu. Dům měl podivně děsivou atmosféru. Vrátila jsem se do prvního patra a celé ho obešla.

U každého z četných oken jsem chvíli postála a pokochala se výhledem. Kromě široširých lánů tam toho ale moc k vidění nebylo. Na jednom z polí vyrůstaly zpod plastové fólie, která bránila zaplevelení, nějaké zvláštní rostlinky.

Díky té plastové fólii to vypadalo trochu jako zamrzlá hladina jezera. Blíž k domu, v místech, kde Tannie bojovala s plevelem, už začínaly pomalu prosvítat cihlové chodníčky

a také pozůstatky někdejší zeleninové zahrádky, stále ještě zarostlé plevelem. Během léta se tou houštinou dokázalo prodrat za světlem jedno odvážné rajče a nyní se vyhřívalo na jakési dřevěné lavičce, větévky obtěžkané červenými plody jako vánoční stromek ozdobami. Kromě toho jsem rozpoznala i obrysy někdejších záhonů s květinami a zakrslé ovocné stromy, které nestačily vyrůst, protože neměly kvůli houští dost slunce.

Za rohem vlevo jsem zpozorovala nějakou prohlubeň.

Mohlo to být buď zanedbané jezírko, nebo zřícený septik.

Ono kolem roku 1900, kdy dům postavili, sem jen těžko mohli mít zavedenou kanalizaci. Nad prohlubní se skláněly nedávno zachráněné hortenzie. Dnes sotva skomíraly, a přitom tehdy se musely pyšnit jasně modrými květy velikými jako hlávky zelí. Při pohledu na ty hortenzie, kdysi tak okázalé, na mě dolehl podivný smutek.

Moje tetička pěstovala na malé zahrádce, kterou jsme měly u přívěsu, také podobně modré hortenzie, jenže ty asi nikdy nebyly tak krásné jako tyhle. Sousedka je měla také, ale jen takové bledě růžové, a tak tetička Gin měla vždycky z těch svých škodolibou radost. Říkávala, že tajemství té syté modři tkví v tom, že jsou ve hlíně zahrabané nehty.

Pak se mě na chvilku zmocnil neuvěřitelně tísnivý pocit, který odezněl, až když jsem si konečně sečetla dvě a dvě dohromady. Zadívala jsem se dolů na tu mělkou proláklinu, na oválný kus země, kde se hlína trošku víc sesedla, a v

hlavě se mi najednou spojily věci, které jako by spolu dosud vůbec nesouvisely. Přesně tady totiž Winston naposledy viděl to auto. Mezi hromadami hlíny a těžkou technikou, vedle oranžových kuželů, přesně tak to říkal. Tady stál zátaras, aby se nemohlo jezdit dál. Po Violet a jejím psovi ani stopy. Bel Air od toho večera už nikdo nikdy neviděl.

Možná proto, že odpočíval pohřbený právě zde. Možná se celé ty roky sytě modré hortenzie živily rzí.

20

Rozjela jsem se k benzínce u Tullisu, zvedla telefonní sluchátko tamního automatu na mince a vytočila Schaeferovo číslo. Pověděla jsem mu, co mě právě napadlo, a zajímala jsem se, jestli by nedokázal mou domněnku o sesedlé hlíně nějak potvrdit, případně vyvrátit. Schaefer o tom sice měl své pochybnosti, ovšem prohlásil, že má kamaráda, který snad bude moci poskytnout detektor kovů.

Slíbil, že mu zavolá. Když to půjde, prohlásil, sejdou se s námi co nejdřív u Tannerovic domu. Když se s ním nedohodne, souhlasil, že tam aspoň přijede sám omrknout situaci. Tannie jsem se o svém plánu zatím nezmínila, ale teď když byly věci v plném proudu, dostala jsem najednou strach, jestli ze sebe neudělám jen kolosálního pitomce.

Vzato kolem a kolem, co na tom? V životě se stávají i horší věci, a mně se jich navíc většina už stala.

Než jsem se vrátila zpátky k domu, jednání s Billem Boyntonem dávno skončilo a on odjel. „Kam jste se mi ztratila? Myslela jsem, že si dáme ten oběd.“

„No, víte, je tady jedna taková věc… Chci, abyste se se mnou šla na něco podívat.“

„A nemůžeme se nejdřív najíst a teprv pak se podívat?“

„Nebude to dlouho trvat.“

Šla za mnou na zahradu a já jí ukázala to místo, ten nepravidelný lichoběžník, který zaujal mou pozornost. Když

stál člověk na zemi, nebyla prohlubeň tak pěkně vidět, jako když jsem se na ni dívala shora, zvlášť když ji nejméně z poloviny zastiňovaly ty skomírající hortenzie a také kaliny.

Zblízka to budilo dojem, jako by se pod zahradou někdo pokoušel prorazit tunel. Zemina tam byla nerovná, nicméně jste se museli podívat opravdu pořádně, abyste si všimli, že je v určitém místě skutečně více sesedlá než kolem. Bylo to jako se v noci koukat na hvězdnou oblohu a snažit se najít souhvězdí Býka pomocí pomyslných spojnic mezi hvězdami. Osobně jsem v tom nikdy dobytče neviděla, ale třeba za to mohla jen má chabá fantazie. Přesto jsem tam stála s nataženým ukazovákem a povídám: „Víte, co to je?“

„Hromada bordelu?“

„Ale vůbec ne. Něco mnohem lepšího. Hrob Violet Sullivanové.“ Tannie se podívala na špičky svých bot.

„Kecáte.“

„Nemyslím si, ale to se teprve ukáže.“

Posadily jsme se na schody vedoucí na zápraží a čekaly na příjezd Tima Schaefera. Tannie přešla veškerá chuť k jídlu a ani jedné z nás nebylo do řečí. „Ale až se pustíme do těch sendvičů, tak si zamlouvám žitnej s paštikou,“

poznamenala nešťastně.

Ve 13:10 se na příjezdové cestě vynořila Schaeferova toyota, rok výroby 1982, a na sedadle spolujezdce se komíhala silueta chlapíka, co nám měl zapůjčit ten detektor.

Schaefer nám jej vzápětí představil. Jmenoval se Ken Rice.

Jeho stručný životopis, který Tim přihodil, nám napověděl, s kým máme tu čest: Podobně jako Schaeferovi bylo i jemu něco málo přes osmdesát, před osmatřiceti roky odešel do důchodu. Pracoval u policie v Santa Marii, nejdřív jako hlídka na motorce, pak jako pochůzkář, následně na oddělení narkotik, až se nakonec vypracoval na vedoucího pátračky známé jako K-9. Posledních dvacet let se specializoval na lokalizování do země zakopaných ostatků, trezorů a dalších pokladů, a skutečně ho to bavilo. Podali jsme si ruce a Rice sáhl pro svůj detektor, který vypadal jako otevřená bedna na nářadí, z níž čouhá kovová tyč. „Tak se podíváme, co tady máme.“

Všichni čtyři jsme se odebrali k onomu zahradnímu zákoutí, já hned v závěsu za Ricem, zvědavá jako malá holka: „Jak ta věcička funguje?“

„No, v základu jsou uvnitř zabudovaný dvě cívky, jedna slouží jako vysílač, druhá jako přijímač. Když se do toho pustí šťáva, začne to vysílat elektromagnetický záření, který proniká půdou. Stejný zařízení používaj i energetici, když

potřebujou zjistit, kudy vedou v zemi kabely nebo vodovodní trubky. Jak se s tím narazí na kov, dojde k přerušení signálu, což provází patřičnej zvukovej signál.“

„A jak hluboko to má dosah?“

„Tenhle Fisher dokáže proniknout až šest metrů pod zem. Záleží na obsahu minerálů v půdě a vůbec na jejím složení, každopádně za ideálních podmínek se můžeme dostat i do větší hloubky.“

Když jsme došli na místo, všichni tři jsme mlčky přihlíželi, jak Rice spouští přístroj k zemi, jak s ním nad ní přejíždí. Ze všeho nejdřív si ale nasadil na uši sluchátka. Z

toho, co ke mně doléhalo, jsem pochopila, že se mu v nich ozývá souvislý tón, který se v případě, že detektor narazí na kov, zesílí. Už když místo přešel poprvé, zpozorovala jsem, že se ručička na ukazateli vychýlila prudce doprava a zůstala tam, jako by ji přilepil lepidlem. Přiložil si ruku k uchu a zamračil se, nicméně v činnosti ještě chvíli pokračoval.

Když skončil, povídá nám: „Máte tady dole přinejmenším náklaďák.“

Zasmála jsem se. „Máme?“

„Schaefer říkal, že prej hledáte osobní auto, ale tohle bude úplně jiná třída.“

„Jako co?“

„Pořádná sklápěčka, podzemní nádrž, kus střechy z pěkně tlustýho plechu.“

„A co teď?“ zeptala jsem se.

„No, to se právě snažím vykoumat.“

Chvilku se s Timem radili, načež Schaefer zamířil k autu a otevřel kufr. Zpátky se vrátil s klubkem motouzu a

igelitovou taškou plnou golfových podstavků, „týček“, která používal při vyplétání ratanového nábytku. Rice vzal detektor a Schaefer kráčející v jeho stopách zapichoval „týčka“ do míst, která vykazovala nejsilnější signál. S

Tannie jsme si chvilku půjčovaly sluchátka a poslouchaly, jak se tón zesiluje a zase zeslabuje. Kdykoli se Rice vychýlil trochu víc doprava nebo doleva, výrazně slábl. Schaefer vzápětí natáhl mezi „týčka“ provaz. Když s tím byl hotov, rýsoval se před námi obdélník asi 5,5 metru dlouhý a 2,5

metru široký. Při pomyšlení, jak veliká ta věc pod zemí je, mi na rukou naskočila husí kůže. Podobně se musí cítit námořník, který si najednou uvědomí, že pod nimi pluje velryba a právě se hodlá vynořit nad hladinu. Už jen to, že tak velká věc byla tak blízko, člověka děsilo. Ač neviděná a neidentifikovaná, vyzařovala energii, která mě přinutila o pár kroků ustoupit.

Schaefer zvedl kovovou tyč, kterou se jal používat jako sondu. Vybral si namátkou jedno místo, zabodl ji tam a plnou vahou se do ní opřel. Zajela tak dvacet centimetrů pod zem, nijak snadno. Půda v dané oblasti se vyznačovala vysokým obsahem jílu a byla rovněž kamenitá. To pochopitelně dost znepříjemňovalo kopání. Člověk narazil lopatou na kámen a cítil ten náraz až v rameni.

Rice také přiložil ruku k dílu. Sonda zajela ještě asi čtyřicet čísel do hlíny a pak se zastavila. Řekl: „Co ty na to?“

„Schválně, zkusíme, jestli je to kámen, nebo něco většího.“

Schaefer odněkud vytáhl lopatu a zabořil ji do země, začal rozkrývat svrchní vrstvu půdy, která byla přece jen relativně zpevněná. Říkala jsem si, že se země poddá, ale nakonec to šlo dost ztuha. Dvacet minut lopotné dřiny, a výsledkem byla jen padesát centimetrů široká a metr osmdesát dlouhá díra v zemi. Ze stran trčely obnažené kořeny, navzájem propletené, takové živé třásně. Hromada vykopané hlíny vedle se zvětšovala.

V hloubce asi devadesáti centimetrů narazil na nějaký předmět, nebo na jeho část. Všichni čtyři jsme na něj zůstali zírat.

„Mám tady zahradnickou lopatku, jestli to nechcete dělat ručně,“ navrhla Tannie.

„To by možná bylo rozumný,“ reagoval Rice.

Když se vrátila, osmělila se: „Můžu?“

Schaefer na to: „Ale poslužte si. Je to koneckonců váš kus země.“

Tannie si klekla na všechny čtyři a začala opatrně odhrabávat zeminu. Předmět dosud pohřbený v hlíně měl možná kdysi chromovaný povrch, nicméně vzhledem k tomu, jaká ho nyní pokrývala vrstva rzi, těžko říci. „Co je to?“

Když odházela dalších pár centimetrů hlíny, odkryla jakýsi kovový kroužek, do kterého bylo vsazené sklo.

Vzhlédla. „Je to přední reflektor… že jo?“

Schaefer se zapřel dlaněmi o kolena a předklonil se.

„Obávám se, že máte pravdu.“

Tannie odstranila ještě trochu hlíny, načež se objevila ladná křivka zrezivělého předního blatníku.

Rice povídá: „Někdo z nás by měl urychleně zatelefonovat na stanici a přivolat pomoc.“

*

V 15:00 už místo obcházelo osm policistů: jeden vyšetřovatel a jeden mladý pomocník z úřadu šerifa v Santa Marii; seržant, dva detektivové z oddělení vražd a dva nezařaditelní zaměstnanci Policie Santa Teresy. A nadto dorazil i jeden člověk z policejní laboratoře v Colgate, která je kousek od letiště pro Santa Teresu. Bylo zřízeno dočasné parkoviště pro policejní vozy, mezi které patřila i velká dodávka expertů.

Jako první na místo přijel ten mladý pomocník šerifa ze Santa Marie, který to tam ohraničil policejní páskou a hned vzápětí vykázal Schaefera, Kena Ricea, Tannie a mě do patřičných mezí, to znamenalo dvacet pět metrů od místa nálezu. Kdokoli vyskytnuvší se na místě činu byl automaticky považován za očitého svědka a kdykoli jej mohli předvolat k soudu kvůli svědecké výpovědi, a právě z toho důvodu jsme se museli držet v uctivé vzdálenosti.

Navíc kdyby se ukázalo, že jde o vraždu, mohla by mít

přítomnost nežádoucí osoby za následek úmyslné či neúmyslné znehodnocení důkazů.

Pak přišel vrchní vyšetřovatel, detektiv Nichols, představil se nám a v hrubých obrysech nastínil, jak budou při odkrývání nálezu postupovat. Byl to fešák, asi čtyřicetiletý, na sobě měl klasickou košili a kravatu, přes to koženou bundu s páskem, kupodivu nikoli erární nepromokavý plášť. Byl štíhlý, světle hnědé vlasy nosil ostříhané nakrátko. Podíval se přímo na mě: „Vy jste slečna Millhoneová?“

„To jsem.“

„Mohl bych s vámi mluvit?“

„Ale ovšem.“

Poodešli jsme kousek stranou, abychom měli k hovoru potřebné soukromí.

„Jestli jsem to správně pochopil, tak vás si najala Daisy Sullivanová, abyste vypátrala její matku. Pověděla byste mi tedy, jak jste přišla na tohle?“ vyzval mě a ukázal směrem na místo nálezu.

Vrátila jsem se o pár dnů zpátky a reprodukovala mu, co mi řekl Winston o tom večeru, kdy zahlédl to auto. Pověděla jsem mu, že mi to utkvělo, protože od té chvíle už ho nikdo neviděl. „Procházela jsem si dům, a když jsem se dívala z jednoho z oken v patře, všimla jsem si té prohlubně. Nejdřív jsem si myslela, že tam třeba kdysi měli záhon, jenže pak jsem si zničehonic vzpomněla na to auto. Zavolala jsem

seržanta Schaefera a ten s sebou přivezl Kena Ricea.“

„žádnou další informaci jste neměla?“

„žádnou. O zmizení Violet Sullivanové jsem toho ve skutečnosti věděla pramálo. Občas jsem narazila na nějaký článek v novinách, ale moc velkou pozornost jsem tomu nevěnovala, dokud mě minulé pondělí nevyhledala Daisy.

Tannie nás seznámila, a tak jsem se dostala až sem.“

Podíval se na mě sice přátelsky, ale když promluvil, znělo to poněkud příkře: „Kdybyste cokoli zjistila, koukejte, ať se o tom dozvím jako první.“

„Spolehněte se.“

Vrátili jsme se k ostatním. Všech pět nás poté přihlíželo, jak to tam jeden z ohledavačů fotografuje, zatímco jiný místo přeměřuje a dělá si nákresy, aby se dopídil, jak je auto pod zemí uložené. Už počáteční fáze odkrývání přinesla dohady, že ten, kdo auto na místě pohřbil, musel použít buldozer s 2,5 metru širokou radlicí o náklonu pod dvaceti-až třicetistupňovým úhlem. Auto do vyhloubené jámy dotyčný spustil pozadu a zasypal je vyhrabanou hlínou.

Podle dosavadních propočtů to s přihlédnutím k úhlu náklonu radlice chtělo aspoň patnáct metrů dlouhý sešikmený výkop, poněvadž jedině tak mohla mít jáma v nejhlubší části něco přes 4,5 metru, a auto v ní mohlo tudíž

zmizet celé, aniž hrozilo vynoření přední masky. Konečně jsem pochopila, k čemu se člověku může hodit středoškolská geometrie. Nemělo smysl si špinit ruce, kdyby

první větší lijavec vyplavil přední kapotu nad povrch. Pokud by vrah tuto drobnost podcenil a špatně si to spočítal, auto by se postupně vynořilo, pěkně kousek po kousku, až by čnělo z trávy jako ostrov v moři. Pochopitelně za předpokladu, že tam bylo celé. Možná jsme našli jen přední masku, nic víc. Detektiv Nichols se v jedné chvíli omluvil a zapojil se do výkopových prací.

Pokud byla teorie správná a všechny úhly odpovídaly, muselo auto pod zemí parkovat jako ponorka čekající na mělčině na povel k útoku.

V tom případě by střecha automobilu a horní okraj předního skla spočívaly o nějaké dva kroky dál, v přibližně třičtvrtěmetrové hloubce. Aby si Nichols teorii ověřil, hvízdl na mladého šerifova pomocníka a požádal ho, ať se pustí do kopání. Začal opatrně odhazovat hlínu. Po patnácti minutách narazila čepel jeho lopaty na kov střechy.

Chvíli se uvažovalo, zda nepoužít bagr, což se také rychle schválilo. Představa, že se bude automobil vyhrabávat ručně, byla nemyslitelná. Detektiv kamsi zatelefonoval, načež vyslali mladého pomocníka na adresu A-Okay Heavy Equipment, ať se poptá Padgetta, jestli by neměl jeden v záloze. Další chvilku trvalo, než se dotyčný bagr podařilo lokalizovat, naložit na přívěs a dovézt z města.

S Tannie jsme se uklidily do jejího auta, nyní parkujícího nějakých sto metrů od domu. Seděly jsme tam, okénka stažená, a přežvykovaly sendviče z lahůdek a říkaly tomu

oběd, ačkoli hodiny ukazovaly 16:00. Vůbec jsem netušila, jak to mohlo tak rychle prosáknout, nicméně se odevšad začali trousit lidé a u silnice parkovala souvislá řada aut.

Dva šerifovi pomocníci hlídali místo nálezu, ohraničené policejní páskou. Přijel i Steve Ottweiler a přišel k nám.

Skrz stažené okénko promluvil se sestrou, která se hned zajímala: „Ví to už táta?“

„Volal jsem mu a říkal, že sem jede. Hele, zkusím se zeptat Tima Schaefera. Bude vědět víc než my.“

Přešel vozovku. Schaefer tam postával s hloučkem lidí.

Zatímco mluvili, přijel vlečňák s bagrem. Za ním jel v autě Tom Padgett, aby dohlížel, až budou jeho Johna Deerea spouštět z plošiny, nicméně poté byl jako jediný do zakázané zóny vpuštěn pouze bagrista. Padgetta vykázali stejně jako nás do bezpečné vzdálenosti, což ho neuvěřitelně dopálilo. Následující hodinu jsme se zatajeným dechem přihlíželi, jak bagrista s přesností a jemností chirurga ovládá svůj obří stroj. Všelijak mu u toho ukazovali a pískali na něj.

Byl tak přesný, že dokázal drapákem na povel odhrábnout třeba i pouhopouhé dva centimetry hlíny.

Ken Rice si mezitím sehnal odvoz, avšak Schaefer zůstal. Stál tam a usrkával kávu z polystyrénového kelímku, které kdovíkdo kdovíodkud přivezl. I když už byl dávno v důchodu, dění odehrávající se před našima očima ho nesmírně fascinovalo. Přijel Jake Ottweiler a také zaparkoval na silnici. Jeho syn mu vyšel v ústrety, načež se

oba připojili k Timovi Schaeferovi. Jelikož přes třicet let pracoval na úřadu šerifa, platil u civilistů za odborníka.

Všimla jsem si, jak se i B.W. McPhee snaží být užitečný. Na místo dorazil těžko říct kdy. Také jsem zahlédla Winstona, ale zase se mi ztratil, než jsem s ním stačila navázat kontakt.

Místní televizní stanice samozřejmě vyslala svůj štáb a detektiv Nichols chtě-nechtě ucedil pár stručných slov do kamery a obratně je odkázal na šerifa.

V 17:45 přijela Daisy. Tannie vystoupila z auta a zamávala na ni. Připojila se k nám. Působila jaksi pohuble a pobledle. Na sobě měla pořád ještě šaty z práce, tmavomodré kalhoty od kostýmu, bavlněný pulovr a decentní polobotky na nízkém kramflíčku. Zase si hryzala nehet na palci, ale sotva zachytila můj pohled, svěsila ruku odevzdaně podél těla. Uklidila si ruce za záda a přešlápla z jedné nohy na druhou, jako by se chtěla zahřát. Ještě se jí nedoneslo, že mi propíchli pneumatiky, a tak jsme ji pohotově informovaly, abychom alespoň na chvíli odvedly její pozornost od toho, co se právě dělo. „To se mi vůbec nelíbí.“

„Je to možná trochu drámo, ale já to beru jako dobré znamení,“ chlácholila jsem ji.

„Co máte v plánu večer?“

„Předpokládala jsem, že pojedu domů, ale teď myslím, že tu asi ještě zůstanu, aspoň dokud se nezjistí, co jsme vlastně objevili.“

„Ale do motelu Sun Bonnet se přece vrátit nemůžete.“

„Ne, ale jsou i jiný motely.“

„Tak přespěte u mě. Tannie odjíždí hned zítra ráno.

Jednu noc na gauči snad přežijete. Mám to vyzkoušený.

Aspoň nebudete muset nechávat auto jen tak venku na ulici, kdyby ho náhodou ten hajzl zase chtěl hledat. Zamknete si ho u mě v garáži.“

„Jestli se zdržím, budu si ale muset buď přeprat, nebo půjčit spodní prádlo.“

„Zvládneme klidně obojí.“

„Tohle je taková chlapská záležitost. To mám ráda,“

poznamenala Tannie při pohledu na všechny muže kolem.

K Timu Schaeferovi postávajícímu na kraji silnice se v té chvíli přitočil detektiv Nichols a představil se Jakeovi a Steveovi Ottweilerovým. Pár minut se spolu bavili a pak vykročil Nichols směrem k nám. V té chvíli už pochopitelně věděl, že Ottweilerovi vlastní inkriminovaný pozemek a Daisy že je jediná dcera Violet Sullivanové. Představil se jí tedy a mně neuniklo, jak si ho pozorně prohlíží, ty brýle, tu hladce oholenou tvář, laskavý úsměv. Najednou se její postoj úplně změnil. Evidentně ho shledala přitažlivým.

Očima přelétl hloučky čumilů u silnice. Třebaže měli jen omezený výhled, připadaly jim výkopové práce vzrušující a zajímavé. „Nejspíš řeknu těm šerifovým pomocníkům, ať odsud ty lidi vykážou. To není žádný divadýlko. Co když

třeba budem muset přivolat další techniku a lidi? Rozhodně

se tady nemíním vyhýbat všem těm autům a zvědavcům. Po vás bych chtěl, abyste laskavě nadiktovali svoje telefonní čísla a adresy šerifovým lidem, kdybych se s vámi náhodou potřeboval kvůli něčemu spojit. A ocenil bych, kdybyste si všechno, co jste tady viděli nebo slyšeli, nechali pro sebe.

Čím míň informací bude v oběhu, tím líp!“

„A nebude vadit, když tu teď zůstaneme?“ zeptala se Daisy.

„Když budete dělat, co se vám řekne, a nebudete se plést pod nohy, tak beze všeho.“

„Jak dlouho to ještě může trvat? Vím, že nám to asi přesně říct ne –“

„Tak dva dny. Nechceme to zbytečně uspěchat a auto nějak poškodit, tedy ne víc, než už ho stačily poškodit přírodní vlivy.“

„Ale zatím jste ještě nic nenašli, ne?“

„Zatím ne. Vím, že si děláte starost kvůli matce, takže vás budeme informovat. Až to auto vyprostíme, převezeme ho na policejní odstavné parkoviště. Máme tam speciální skladiště, kde ho budeme moct uschovat, než s ním budeme hotoví. Momentálně ale vůbec netušíme, co za důkazy to přinese, jestli vůbec nějaké, když od té doby uplynulo tolik času. A co váš otec; mluvila jste s ním?“

Daisy zavrtěla hlavou. „Přijela jsem rovnou z práce.

Podle mě už mu někdo volal, ale možná že ne. Kdyby to věděl, určitě by přijel.“

„Potřeboval bych se ho zeptat na jednu věc, ale třeba mi to budete moct říct i vy, vzpomínáte si, co měla vaše matka na sobě v den, kdy zmizela?“

„Letní šaty. Z bavlny, v barvě levandule, s bílými puntíky. K tomu kožené sandály a stříbrné náramky, celkem šest. Osobně si to nepamatuju, ale přesně takhle to uvedl táta do výpovědi.“ Vypadala hrozně napjatě, bála jsem se, že každou chvíli začne jektat zuby. „Řeknete mi, když ji najdete?“

„Samozřejmě že vám řeknu. Máte právo se to dozvědět.“

„Díky. To budu ráda.“

Když odcházel, sledovala ho se zvláštně rafinovaným pohledem. „No, to je teda fešák. Určitě bude ženatej.“

Tannie se rozesmála. „Přesně tvůj typ. Jenom škoda, že má práci. Jinak by byl pro tebe jako stvořenej.“

Do pár minut začali šerifovi muži vybízet přihlížející, ať se pokojně rozejdou do svých domovů. Tak se začali rozcházet. A za chvilku už bouchaly dveře aut, startovaly motory a lidé se jeden po druhém vytráceli. Po pravdě řečeno, z té bezpečné vzdálenosti toho stejně nebylo moc vidět. Výkopové práce připomínaly odkrývání vykopávek na archeologickém nalezišti, samé náčrty, nákresy, měření, fotografování a také natáčení na videokameru. Na místě pracovaly dva týmy, a jakmile se vyhrabalo trochu hlíny, už

se prosévala jedním ze dvou sít, která měla zachytit sebemenší hmatatelný důkaz.

Když se blížil západ slunce, dopravili na místo dva generátory a zapojili oslňující reflektory. Daisy mezitím opravdu začala jektat zuby.

Chytila jsem ji kolem ramen. „Pojďme, vypadneme odsud! Dneska už stejně nic nenajdou. Vy tady za chvíli zmrznete a já mám zase hlad. Kromě toho se mi chce čurat a bojím se, že už to dlouho nevydržím.“

„Jo, mně taky,“ přidala se Tannie.

21

JAKE

Čtvrtek, 2. červenec, 1953

Jake Ottweiler přijel do Santa Marie, aby se nechal ostříhat, jako to ostatně dělával každý druhý měsíc. Před holičstvím se zastavil a hodil niklák do automatu na noviny, z něhož mu vzápětí vypadl čerstvý Chronicle. V dodávce našel uzlíček špinavých županů a nočních košil Mary Hairl, které tam včera nedopatřením zapomněl. Říkal si, že hned jak přijede domů, naloží je do pračky a vypere a při další návštěvě přinese Mary Hairl čisté prádlo. Zpravidla ji navštěvoval každé odpoledne nebo večer, jenže ona posledně zarputile trvala na tom, že si prý má vzít aspoň den volna. Nejprve nesouhlasil, ne však z přesvědčení, ale spíš ve snaze zamaskovat, jak se mu ve skutečnosti ulevilo.

Pokud šlo o prádlo, ujistila ho, že nemocniční noční košile i župany jsou fajn, hlavně ať si zbytečně nepřidělává práci, když už beztak neví, kam dřív skočit. Jenže on viděl,

jak je vždycky šťastnější, když má na sobě svou vlastní bavlněnou košili a svůj vlastní župan. Čas od času v sobě dokonce našla dost sil i na to, aby si nazula pantofle a doloudala se chodbou na návštěvu k pastorově manželce, která v nemocnici ležela se zlomeným krčkem.

Sotva vstoupil Jake do dveří holičství, majitel Rudy ho vřele přivítal. Ještě sice holil bradu nějakému pánovi, který přišel před ním, ale co nevidět s ním měl být hotov, a tak Jake v poklidu čekal, až na něj přijde řada. Posadil se do vedlejšího křesla. Rudy mu v rychlosti kolem krku ovinul papírový ručník a přes něj přehodil ochrannou pláštěnku.

Většinou spolu ti dva prohodili sotva pár slov. Rudy ho stříhal už dvacet sedm let, a tak dávno nepotřeboval říkat co a jak.

Jake si před sebou rozevřel noviny a rovnou přeskočil prázdné žvanění o tom, jaký nás čeká dlouhý víkend. Na to haló kolem 4. července si moc nepotrpěl, ale Mary Hairl si přála, aby si to aspoň děti užily. Steve už měl věk, aby se zabavil sám, což ve skutečnosti jednoznačně preferoval –, ale Tannie, to bylo něco jiného. Jake přemýšlel, že ji možná vezme na každoroční sváteční rodeo do Lompocu, kde měli letos na 4. července vystoupit jezdci ze Santa Maria Valley Roping and Riding Club. Na ohňostroj se chystal jít buď do Elks Field, kde začínal ve 20:30, nebo do toho malého parku v Silas, kam to měli blíž. Plánoval, že si dají někde venku večeři, že si udělají takový menší slavnostní piknik. Neuměl

sice vařit, ale vymyslel, že si někde koupí bagetky na hot dog a čerstvé párky, které si pak upečou na dřevěném uhlí na jednom z těch grilů v parku, co je tam nechalo postavit město. Také mohl v samoobsluze koupit bramborový salát a fazole v rajské omáčce a možná i nějaké čokoládové tyčinky jako zákusek.

Jak tak listoval novinami, zavadil okem o jméno Livie Cramerové. Paní Livia Cramerová totiž uspořádala nějaký uhozený večírek se soutěží „O nejlepší hostitelku“, odkud si ceny odnesly slečna Juanita Chalmersová, slečna Miriam Berkeleyová, paní R. H. Hudsonová a paní P. T. Yorková.

Jako občerstvení se podávala pizza a jablečné koláče. Proč se o něčem takovém muselo psát v novinách, bylo nad jeho chápání, ale ona Cramerová chtěla vždycky být středem pozornosti. Mohla se kvůli tomu vysloveně přetrhnout. Byl v pokušení donést článek druhý den Mary Hairl do nemocnice, ať se pobaví, jenže jak ji tak znal, ještě by se té ženské nakonec zastávala. Livia se už nemohla dočkat, až tu svou tlustou holku pověsí na krk nějakému naivnímu trouboví. Vzhledem k tomu, kolik se dnes se svatbami nadělalo, kolik stály příprav a peněz, kolik na ně padlo květin a koláčků a metrů látky a zlata a zbytečných řečí, mohla se Livia spolehnout, že se bude její jméno objevovat v kulturní a společenské rubrice nejméně rok a půl. Ovšem za předpokladu, že si tu její holku někdo vezme.

V rychlosti si přečetl komiksy, Nancy, Freckles, Gorgo

a Alkey Oop –, které mu nikdy nepřipadaly zvlášť vtipné, ale které nikdy nevynechal. Pak se začetl do výsledků baseballu a informací pro zemědělce, ale to už mu Rudy klapal nůžkami za krkem. Domů odjížděl navoněný jako obchodník s dětským zásypem. Ale i přes veškerou Rudyho snahu ho za krkem svědily malé kousky vlásků, které mu zapadaly za límec.

Po příjezdu domů proto vyklouzl z bot, urychleně ze sebe shodil košili od Searse a pracovní overal a roztočil vodovodní kohoutek ve sprše. Zatímco čekal, než k němu potrubím doputuje teplá voda, naházel špinavé oblečení do koše na prádlo. Když pak míjel zrcadlo, které v koupelně měli, všiml si, že má na zádech škrábance, jak se před čtyřmi dny miloval s Violet. Napůl zděšený a napůl vzrušený zalezl do sprchy. Kdyby ty škrábance viděl někdo jiný, měl by rázem z ostudy kabát. Vždycky ho udivovalo, kolik Violet dokázala napáchat škod. Byla malá a drobná, skoro jako holčička, sršela energií a také jí nechyběla drzost, rezavé vlasy sahající do půli zad, tak kudrnaté, že když je nadzvedl, měla je obtisknuté na šíji. Líbilo se mu, když se těmi hustými vlasy mohl probírat, když si jich mohl nabrat plnou hrst a zatáhnout za ně, takže prudce zaklonila hlavu nazad a překvapeně otevřela pusu. Pak jí přejel svou hrubou upracovanou dlaní přes prsa a po zádech, a ona se u toho chvěla vzrušením. ženu jako ona nikdy v životě nepoznal, byla tak lačná a tak nenasytná. Voněla fialkovým parfémem,

prý její oblíbená značka. Nosila barvy šeříku a levandule a další fialové odstíny, občas sáhla po něčem tmavozeleném, aby dala vyniknout svým jiskřivě zeleným očím. Materiály volila jemné, takové, které jí přiléhaly zpředu na nohy, a když jí zvedl sukni, šustily.

Osobně ho fialky nikdy nevzrušovaly. Pohlížel na ně spíš jako na plevel, na nehezkou vadu na dokonalém trávníku. Mary Hairl je zbožňovala, zvlášť ty světlé, skoro až bílé, a kdykoli Jake pohrozil, že na ně vezme nějaké svinstvo, snažila se mu to vymluvit. Nechápal, proč by si měl něčím, co se tak divoce rozrůstá, hyzdit úhledný anglický trávník. Letos s příchodem jara, které mělo být její poslední, si mezi ty modré kvítky lehl na záda a nasával jejich jemnou, sladkou vůni. Přejížděl rukama po tmavozelených listech, svíral ty drobné kvítky stejně, jako svíral Violet, když se viděli naposledy. Koberec v motelu tehdy vydával zvláštní vůni, kterou si od té doby spojoval s jejich milováním.

Večer předtím se v nemocnici přistihl, že uvažuje, jak se od sebe obě ženy liší. Mary Hairl měla poslední dobou vpadlé, prázdné a potemnělé oči a Jake se cítil nesmírně provinile, jako by ji zradil. Trpělivě a něžně se o ni staral, snažil se být pozorný, jenže navzdory dobrým úmyslům mu mozek jaksi vypovídal službu a v myšlenkách se stále vracel k Violet, k tomu, jaké to s ní bylo naposledy v posteli, k zuřivosti, s jakou se do něho vpíjela a zakusovala, k

přilnavosti, s jakou se k němu tiskla, jako kdyby se měli v těch peřinách utopit. Dráždila ho, naoko odmítala, lechtala rudými vlasy na stehnech, zatímco on se marně snažil si ji podrobit a vytrvale se jí nabízel. Jenže Violet se od něj s úsměvem odtáhla, oči plné jiskřiček. Začala ho něžně lízat, a když ho nakonec vzala do pusy, věděl, že by nikdy nedokázal potlačit ten hlasitý sten, který se mu vydral z úst.

Sklopil oči. Mary Hairl ho požádala o studenou vodu, pro kterou jí Jake okamžitě došel, ale nejprve vylil tu starou a vypláchl sklenici. Měla žízeň a důvěřovala mu jako malé děcko, přisála se na průsvitné ohnuté brčko, které jí přidržoval u úst. Sotva slyšitelně mu poděkovala a znaveně padla na polštář. Věděl, že s Violet to už dál nejde. Den co den si říkal, že to s ní skončí, jenže pokaždé, když se k tomu naskytla příležitost, si nakonec řekl: Ještě jednou… ještě jednou, naposledy, a doufal, že příště snad najde dostatek sil, aby se s ní rozešel.

Tížilo ho to na prsou jako kámen, pomník, který mu má připomínat, že zradil. Někdy ho to naplňovalo takovou úzkostí, že se mu z toho dělalo až špatně. Svým způsobem byl Violet vděčný. Vždy jí děkoval za to, co se naučil. Po letech strávených ošetřováním trpící Mary Hairl ho konečně probrala k životu. Tušil, že až Mary Hairl jednou odejde, přesto, kéž by se dokázala uzdravit! –, ta trýznivá bolest odezní. Současně si představoval, jakkoli si to sotva připouštěl, že po smrti jeho ženy se Violet stane stálou

součástí jeho života, že zaplní to prázdné místo, které po Mary zbyde.

Otočil kohoutkem ve sprše, až to zaskřípalo, vystoupil ven a dosucha se utřel ručníkem. Oblékl se, navlékl na sebe džíny, které nechal viset na háčku v šatně. Pak vzal ty špinavé zmuchlané župany a noční košile Mary Hairl, odnesl je dolů do sklepa, kde měli sušičku a pračku. Otevřel dvířka pračky a uvědomil si, že to, co vidí před sebou, je odstředěné prádlo, které včera zapomněl vyndat. Vůbec si nevzpomínal, že je dával prát, ale sotva vytáhl první kousek z pračky, došlo mu, že je to Maryino špinavé prádlo z minulého týdne. Bylo pořád ještě vlhké a notně zatuchlé, protože v pračce zůstalo zavřené moc dlouho. Jak jen mohl něco takového udělat? Tím, že Mary Hairl nosil pravidelně čisté prádlo, se snažil dávat najevo, jak mu na ní záleží a že má o ni starost. Ona se mu přitom nikdy nezmínila, že košile a župany od minule nepřinesl. Co celý týden nosila, v čem spala?

Obličej mu polilo horko, načež se pustil do praní nanovo a přihodil ke starému prádlu ještě to nové s nadějí, že dvojnásobná dávka prášku snad pach zatuchliny odstraní.

Vrátil se do ložnice a otevřel jednu ze zásuvek Maryina prádelníku a oddychl si, když v ní našel další noční košile.

Všechny byly úhledně složené, všechny čistě bílé, jako pro andělíčka. Čtyři z nich vytáhl a k tomu přihodil šestery ponožky. Na okamžik zaváhal a odložil hromádku na

prádelník.

Postupně zotvíral zbývající zásuvky a začal se v nich přehrabovat, což by ho dříve ani ve snu nenapadlo.

Nechápal, co ho k tomu tak najednou přimělo. Snad nějaká morbidní zvědavost, zájem o její osobní věci, které bude už

brzy muset stejně všechny probrat, zabalit a dát pryč. Co doufal, že najde? Robertka, důkaz nějaké jiné neřesti, pití, kleptomanie, pornografie? Šaty, které jí visely v šatníku, měla seprané, téměř až bezbarvé, vydatně naškrobené a pečlivě nažehlené; to věděl, ani se nemusel dívat. Proč to v něm ale vyvolávalo takový vztek? Proč on vedl tak nízký život, zatímco ten její byl plný skromnosti a odříkání?

Ve druhé zásuvce odspodu zahlédl až úplně dole, pod bavlněnými kalhotkami růžek žluté krabičky. Odsunul tedy kalhotky stranou. Dno zásuvky bylo prakticky zaplněné nerozbalenými dárkovými kazetami s toaletní vodou a kolínskou od Jeana Naté. Nevzpomínal si, kdy ji naposledy daroval něco jiného. Proč také? Vždycky přece chtěla k narozeninám kosmetiku značky Jean Naté. Myslel si, že ji má prostě ráda. Pokaždé když dárek od něj rozbalila, zabalit ho pochopitelně nechal prodavačku –, vypadala tak překvapeně a radovala se z něj tak upřímně, že by ho nikdy nenapadlo, že to tak třeba nemyslí. Jemu Vánoce nic neříkaly. Dávali dárky dětem, to ano, ale jeden druhému ne, to jim připadalo divné, tak se tiše dohodli, že od toho zkrátka upustí. Nebo si to přinejmenším celou tu dobu

namlouval.

Když pak uviděl všechny ty kazety s kosmetikou Jean Naté, zastyděl se. Byl si sám sebou tak jistý, že mu ani nepřišlo, ani ho nenapadlo dát jí někdy něco osobnějšího, hodnotnějšího, něco originálnějšího. Cítil se trapně při pomyšlení, že mu nedokázala povědět pravdu, že měla o sobě tak nízké mínění, že si ani nedovedla říct, co chce.

Nejspíš ani sama nevěděla, co to je. Až bude mít zase narozeniny, které slavila 12. září, přemítal, bude už mrtvá a jemu zčistajasna prolétlo hlavou, že pokud on zradil jejich manželství, zradila ho i ona. Rozdíl mezi nimi spočíval pouze v tom, že ona si teď umře a všichni ji budou mít za světici a dobračku, zatímco on tady zůstane a bude muset žít dál bez ní, obtěžkaný břemenem viny, zkažený a plný zlosti.

Možná byl člověk bez charakteru, ale jí pro změnu chyběla odvaha. Co z toho bylo horší?

Jakmile se dopralo prádlo v pračce, zvedl se, vypadl z domova a rozjel se do městečka Serena Station. Bylo teprve 10:35 dopoledne, avšak McPhee v Blue Moonu otevíral už v devět. Na návštěvu takového podniku to byla nerozumná hodina, o tom nebylo sporu. Lokál zel po většinu dne prázdnotou a panovalo tam pochmurné příšeří, dveře otevřené dokořán, chladné ovzduší a atmosféra přívětivá asi jako v kostele. Zaparkoval a vešel dovnitř. U jednoho z postranních stolů seděl úplně sám Winston Smith, zády otočený k barovému pultu, na tváři nepřítomný výraz. Před

sebou měl sklenici piva Miller, i když jak Jake věděl, neměl na to ještě věk. Nicméně byl tak sklíčený, že se ho McPheemu zželelo, navíc kontrolu tam měl minulý týden, tak se nemusel bát, že ho přistihnou, jak nalévá mladistvému.

Jake se posadil přímo na bar a McPhee před něj postavil sklenici Blatze. Věděl, že se tu Violet stavuje tak dvakrát třikrát do týdne, sotva Foley vypadne do práce. Neviděl ji od neděle a potřeboval si s ní promluvit, než ztratí rozhodnost.

Jako na zavolanou dvacet minut nato vešla do dveří.

Winston si právě objednával další pivo, ale v tu ránu se otočil a zadíval se na ni: „Potřebuju s váma mluvit.“

Violet zůstala stát u jeho stolu. „Tak povídej!“

„Prosím, posaďte se ke mně,“ požádal ji. Dával si záležet, ale Jake beztak postřehl, že se mu už malinko začíná plést jazyk. Violet se tedy posadila. Ať už měl Winston na srdci cokoli, mluvil tiše a Violet se jen občas zatvářila lehce nechápavě. Nakonec se naklonila mírně dopředu. Její odpověď nebyla slyšet, ale Winstona zcela zjevně zarazila.

Pak se zvedla a zamířila na druhý konec baru.

„Děvko!“ poznamenal Winston sám k sobě.

Jake se podíval nejprve na chlapce, pak na McPheeho.

„O co jde?“

McPhee stočil pohled na mladíka. „Kluk právě přišel o práci.“

Po těch slovech barman přistoupil k Violet. Objednala si

a Jake se díval, jak jí McPhee nalévá skleničku červeného.

Vzal pivo, došel na druhý konec barového pultu a vyhoupl se na stoličku vedle ní. Počkal, dokud před ni McPhee nepostaví pití.

„Napište to na mě,“ nechal se slyšet. McPhee přistoupil ke kase a namarkoval víno, načež přidal účtenku na Jakeovu hromádku. Pak zmizel někde vzadu a nechal ty dva o samotě. Jake si myslel, že bude nervózní, ale zjistil, že se k ní snaží být milý. „Myslel jsem, že tě uvidím už včera odpoledne.“

„Ale, něco mi do toho vlezlo. Měla jsem nějakou práci.“

„Neber to jako stížnost.“

„Trochu mi to tak znělo. Jestlis sem přišel fňukat, tak se ani nenamáhej. Dnešní příděl cizí sebelítosti jsem si už

vybrala od Winstona.“

„Proč je tak naštvanej?“

„Protože je idiot. Víš, co mi řek? Chtěl ode mě půjčit peníze na studium! Chápeš to? Kde bere tu drzost? Povídám mu: ‚Proč bych ti jako půjčovala? Copak vypadám jako někdo z banky? Nepůjčila bych ti, ani kdyby na tom visel můj život, blbečku‘!“

„V jednom kuse vykládáš o penězích. Možná si myslel, že bys mu třeba pomohla.“

„Jo jasně, akorát že všechny prachy, co mám, jsou moje, a nikomu je nedám. Takže… co ty tady?“

„Potřebujeme si promluvit.“

„To on říkal taky. O čem?“

Jake ztišil hlas. „Všiml jsem si, jak jsi už pár neděl odtažitá. To nic. Nechci, aby ses trápila. To je všechno, co jsem ti chtěl říct. Asi je to tak lepší, nechme toho.“

Violet na něj vypálila: „Vůbec nechápu, co mi to tady vykládáš!“

„Prostě mám pocit, že sis našla někoho jinýho, no.“

„A i kdyby? Na tebe se stejně nemůžu spolehnout, to je jednou jistý. Máš Mary Hairl a já jsem na tomhle světě jenom sama, nikdo se o mě nepostará. Potřebuju nějaký pořádný zajištění, a co mi můžeš dát ty? Nic. Velký kulový.“

„Nezlobím se na tebe, vážně. Vím, že ti nemám co nabídnout a mrzí mě to, protože bych ti rád pomohl, kdyby to jen trochu šlo. Proto si myslím, že uděláme nejlíp, když

od sebe už nebudem nic čekat.“

Obrátila se na něho a nevěřícně vytřeštila oči. „Moment, co to má znamenat? To se mnou jako končíš?“

Zvedl otevřenou dlaň v gestu, kterým se ji pokoušel přimět, ať ztiší hlas. „Jenom bych byl rád Mary Hairl dobrým manželem, aspoň po ten čas, co jí ještě zbývá. Ty myslíš, že se mi to chce udělat? Měsíce nemyslím na nic jinýho než na tebe. Nějakou dobu jsem dokonce věřil, že bez tebe nedokážu žít. Ani teď nevím, jak to vlastně zvládnu.

Když si vezmu, cos pro mě všechno znamenala…“

„Co jsem znamenala? No, moc asi ne vzhledem k tomu,

že mě teď odkopneš jako kus hadru. V čem je problém? To jsem snad nebyla dost dobrá? No jo, prostě jsi mě využil, když se ti to hodilo, ty ubohej vošouste, a teď už tě nebavím –“

„Takhle nemluv. Přece víš, jak to bylo. Oba jsme se trápili, tak jsme si navzájem pomohli. Jsem ti vděčný, ale zasloužíš si něco lepšího a mně se zdá, žes to právě našla.

Jenom jsem chtěl, abys věděla, že bych byl rád, abys byla šťastná. A přeju ti jen to nejlepší.“

„No, to je teda velkorysý! Přeješ mi jen to nejlepší. To jsem zvědavá, co budeš přát sobě, až to všechno zjistí Foley.“

Srdce jako by se mu na moment zastavilo a veškerá vřelost byla ta tam. „No, oba asi budeme muset doufat, že se to nestane.“

„Ale to víš, že se to stane. A víš jak?“ Podívala se na hodinky. „Protože přesně s úderem šestý, až se Foley vrátí z rachoty, mě přemůžou výčitky svědomí a všechno mu to vyklopím. Povím mu, jak mě šokovalo a zděsilo, že sis na mě chtěl vybít svoje neukojený sexuální pudy, a jak chudák Mary Hairl vůbec netuší, že si ho votíráš vo každou sukni, co projde kolem.“

„Ne, to ne, to nedělej!“ Řekl to hrozně úpěnlivě, dokonce i jemu to tak připadalo.

„Proč ne? Musím se přece nějak chránit.“

„Nebude ti věřit. Proč by ti něco z toho měl věřit? Jenom

sám pánbůh ví, s kolika chlapama jsi šoustala –“

Violet vzala skleničku s vínem, vychrsda mu ji do obličeje a prázdnou ji zahodila. Přistála na podlaze, jednou nadskočila a pak se rozbila. Ve spěchu popadla kabelku a odešla, aniž se ohlédla. Winston jen zvedl hlavu a díval se za ní, jak odchází, načež stočil oči k baru, kde seděl Jake jako opařený a srdce mu bušilo. Po obličeji mu stékalo zteplalé červené víno, které se mu pomalu vsakovalo zpředu do košile. V tu chvíli se ze zadní místnosti vynořil McPhee.

Jen se na Jakea podíval, sáhl pro utěrku a podal mu ji přes pult. Jake si ji přitiskl na tvář a v duchu si přál zmizet.

Díkybohu, že to viděli jen McPhee s Winstonem.

Zvenčí k nim dolehlo chraplavé kuckání motoru Foleyho obouchané dodávky. Violet se se skřípěním odpíchla z místa a od kol jí přitom slyšitelně odletoval štěrk, ratatatata.

Strachy se mu sevřela hruď. Chlácholil se, že přece neudělá nic tak riskantního, jako bylo říkat Foleymu o nich dvou.

Domyslel si, že z ní mluvil vztek, jenže ho vůbec nepochopila. On ji přece neodmítl, on ji jen nechal jít.

Zvedl oči přesně ve chvíli, kdy se ve dveřích objevil Tom Padgett. Ohlížel se přes rameno a od brýlí se mu odráželo sluníčko. Pak se zadíval na výjev před sebou: Jake s košilí od vína, Winston namol opilý, McPhee za barem, přikovaný k místu. „Co se to tu k čertu stalo?“

*

Ve čtvrtek odpoledne Jake zkoušel Violet dvakrát volat, jenže telefon jen vyzváněl a vyzváněl, patrně v prázdném domě. Když vytočil číslo potřetí, zvedl to Foley Sullivan a Jake okamžitě zavěsil, aniž cokoli řekl. Celý čtvrteční večer proto strávil v nemocnici s Mary Hairl, což sice neplánoval, ale měla takovou radost a byla tak vděčná, že ho vidí, až

málem uvěřil, že to udělal kvůli ní. Po pravdě řečeno, se jen bál jít domů. Strach ho úplně ovládl. Violet neměla rozum, takže by se ani nedivil, kdyby se mu prohnala domem jako uragán ve snaze vyrovnat si s ním účty. Ve společnosti Mary Hairl se cítil v bezpečí, jako by se tím, že se o ni staral, staral tak trochu i sám o sebe. Ve skutečnosti jen do jisté míry oddaloval katastrofu, která se na něj řítila.

Znovu jí zavolal v pátek kolem oběda, ale ani tentokrát to nikdo nebral. Vypravil se tedy do městečka Serena Station, jestli ji náhodou někde nepotká. Stejně si potřeboval něco zařídit v Silas, a pak se jen tak chvíli projížděl městem, až nakonec zaparkoval před budovou pošty, aby si vyzvedl dopisy. A tam ji jako zázrakem uviděl sedět za volantem zbrusu nového chevroleta, kterého zahlédl v salonu Cheta Cramera. Právě přecházel přes ulici. Zastavila. Naklonila se k okénku a čekala, až ji bude míjet. „Tak co tomu říkáš?“

Vypadala nádherně. Vztek byl ten tam a před ním seděla Violet Sullivanová a smála se jako malá holčička, která dostala k narozeninám nové kolo. Uvědomil si, že se také usmívá. „Kdes k tomu přišla? To je vážně fáro.“

„Je moje. Foley mi ho koupil.“

„Koupil ti ho? Vždyť Foley je švorc.“

„No, ale umí v tom chodit. Musel to s Chetem skoulet fakt chytře, protože ráno v devět se tam vypravil a za hodinu byl zas doma a před barákem parkovala tahle nádhera.“

„Co slavíte?“

„Kdo potřebuje slavit? Je do mě blázen. Samosebou tomu trošku napomohlo, že jsme se včera chytli a on se úplně pomát a div neudělal z baráku kůlničku na dříví. Moje parádní krajkový záclonky skončily v koši. Ale co ty tady?

Nechceš povozit kolem bloku?“

„Ne, ještě musím něco zařídit. Tak snad jindy,“ odmítl.

Na sedadle uviděl ležet dvoje papírové brýle. „Ty jsou proti sluníčku?“

Koukla na ně. „Tyhle? Ne.“ Vzala je do ruky a nasadila si je. „Beru dneska Daisy a Lizu Mellincampovou do kina, na 3-D promítání. Bwana Devil. Daisy nebude moct měsíc usnout.“

„To se dětem stává,“ poznamenal tiše.

„No nic, už jsem měla někde být, tak radši pojedu. Pá pá,“ zamávala, šlápla na plyn a odfrčela.

Tak veselou a dobře naladěnou ji snad ještě nikdy neviděl. K autu došel s pocitem nezměrné úlevy. Tak snad přece jen všechno dobře dopadlo a on bude moci zase volně dýchat.

*

Pozdě odpoledne se vrátil do nemocnice a doslova se vznášel. Celé měsíce mu nebylo tak lehko u srdce. Blížila se pátá hodina večerní a na chodbách už stály vozíky s jídlem.

Říkal si, že s Mary povečeří a zdrží se i po zbytek večera, dokud ji neuloží k spánku. Nesl jí nějakou menší pokojovou květinu, že by si ji třeba mohla postavit na noční stolek.

Slečna v květinářství mu ji zabalila do zeleného hedvábného papíru a nahoře ozdobila sytě fialovou stuhou. Jakea napadlo, že bude Mary Hairl ráda, že se má na co dívat, na něco barevného. Nastoupil do výtahu a vyjel do prvního patra. Když se ale dveře výtahu otevřely, ztuhl. Na chodbě stál Maryin otec, na tváři kamenný výraz. Mary Hairl se něco stalo! Možná přestala odolávat a její stav se zhoršil; možná zemřela. Jako by vstoupil do ledové chýše, celé tělo mu zalila vlna chladu.

Starý Hairl držel v jedné ruce bibli a ve druhé nějaký růžový lísteček, popsaný černým inkoustem. „Ty hajzle!

Přísahej na tuhle bibli, žes nepodlehl chtíči! Přísahej, žes nikdy neobcoval s Violet Sullivanovou, a nelži! Moje nebohá holčička, zatímco my se tady bavíme, ona vedle umírá! Zbývá jí sotva týden života. Tak mi řekni, žes toho svýho maňáska nestrčil do chřtánu tý děvky! Přísahej na Písmo. Není to prvně, cos to udělal, synu. Nebo myslíš, že to nevím? Tady se všechno rychle rozkřikne a já slyšel o každý tvý aférce. Nejspíš sis říkal, jak na to jdeš chytře,

jenže mě neoblafneš. Nemohl jsem se na tebe ani podívat, ale kvůli Mary Hairl jsem byl zticha. Ale měl jsem něco říct, měl jsem to říct už před léty, jenže to nešlo. Zbožňovala tě.

Líbala zem, po který jsi chodil. A tys zklamal. Jsi nula.

Dokonce ani slušný živobytí neobstaráš. Nebejt mě, dávno bys byl na podpoře. A ty se s klidem veřejně ukazuješ v nějakým zaplivaným pajzlu.“

Hairl se vyčerpal. Hlas se mu zlomil a v třesoucí se ruce se mu zachvěl růžový lísteček. Jednou popotáhl a zase se trochu sebral. „Kdybych na to měl sílu, na místě bych tě zabil. Moje holčička! Je dobrota sama, a co jsi ty? Jsi ten největší a nejpodlejší šmejd! Udělals jí ostudu, takže teď vypadá jako hloupá nána, a jako hloupá nána teď odejde do hrobu. Ale ty dopadneš ještě mnohem hůř. To ti přísahám.“

Jakeovi se zatmělo před očima. Zděšením nedokázal promluvit. Co to udělala? Co jen to proboha Violet Sullivanová provedla?

22

K Daisy jsme se rozjely každá svým autem jako kolona.

Já se na Broadwayi oddělila a sjela ještě do JC Penney pro bavlněnou noční košili, dvě trička a nějaké levné spodní kalhotky, na což jsem své společnice předem upozornila.

Pak jsem se stavila ještě vedle v dragstóru a pořídila tam tři paperbacky, jeden šampon, kondicionér a deodorant.

Zkrátka jsem si říkala, že mám-li se ve městě ještě zdržet, ať už jakkoli dlouho, nemusím zrovna zapáchat. Dokonce i kdyby se Bel Air podařilo nějakým zázrakem vykopat do druhého dne a já mohla odjet domů, dalo se to všechno ještě bez problému použít. Nebo jste už viděli na kalhotkách datum spotřeby?

K Daisy jsem proto dojela až v osm hodin, kdy už

panovala černočerná tma a pomalu se rozsvěcely pouliční lampy. Nechala mi otevřené dveře do garáže, takže jsem vjela dovnitř, zamkla auto a nějakým bezděčným pohybem uvedla do chodu automatické zavírání dveří. Po příchodu do domu jsem našla v obýváku na podlaze nataženou Tannie, jak se protahuje ve snaze zbavit se křečí z dopolední šichty s křovinořezem a odpolední napínavé akce, kdy musela

přihlížet, jak se u ní na zahradě pokouší policie vykopat ze země třicet let starý vrak. Daisy v kuchyni připravovala konvici horkého čaje. Stačila se již převléci z pracovního do pohodlných tepláků, ale pořád vypadala stejně napjatě jako na místě nálezu. V obličeji jí tak jako lehce cukalo, asi jako někomu, kdo má právě silný záchvat migrény, i když

pochopitelně tvrdila, že je v pořádku. Objevení auta vyvolalo určitou nervozitu u každé z nás a každá jsme na ni měla jiný recept.

Daisy toužila po koupeli a Tannie se potřebovala napít.

Co se mě týkalo, dala bych nevímco za to, abych mohla být sama, což pochopitelně za daného stavu věcí nebylo možné.

Dokonce jsem se ani nemohla natáhnout, protože Daisy si do obýváku přinesla čaj a uvelebila se s ním na gauči, na kterém jsem měla spát. Tannie do toho z podlahy zvolala: „Hele, holky, nějak se nepamatuju, že bych večeřela, leda by mi něco uniklo. Má ještě někdo hlad? Protože já si asi za chvíli sežeru vlastní ruku.“

Po krátkém dohadování zvedla Daisy telefonní sluchátko a objednala nám velkou pizzu, kterou do třiceti minut přivezli. S chutí jsme se do ní pustily, i když tedy Tannie ohrnovala nos nad každým dílem, na kterém bylo jen trochu víc ančoviček, které jsme si odhlasovaly já a Daisy. Právě v okamžiku, kdy jsem si začala říkat, že už toho pro dnešek bylo dost a že přišel čas zalézt si s knížkou pod deku nebo se podívat na nějaký nenáročný film v telce, zazvonil telefon.

Daisy zvedla sluchátko: „Je, ahoj, B. W. Co se děje?“

Poslouchala, co jí barman vykládá, a výraz jejího obličeje se zvolna měnil. Do tváří se jí nahrnula krev, jako by v sobě měla zabudovanou pumpu. „Jak to?“ Zavřela oči a v reakci na jeho odpověď jen tiše kroutila hlavou. „Jasně. To snad ne. Ne, za to nemůžeš. Chápu. Hned tam jedu.“

Zavěsila.

„Co se stalo?“

„Táta. Je v Blue Moonu a je úplně namol. B. W. chce, abych tam přijela a odvezla si ho, než se strhne rvačka.“

„Foley se opil?“

„Přesně tak. Vyřídím to. Klidně zůstaňte tady.“

„Neblázněte. Jedu s vámi. Jestli je vážně hodně opilej, sama ho stejně nezvládnete.“

Daisy se obrátila na Tannie. „A co ty? Rozhodni se, jak chceš.“

„Se mnou radši nepočítejte. Jestli je to vážně třeba, tak pojedu, ale jsem fakt hotová. Ráno musím brzo vstávat a vyrazit na cestu. Jak přijdu do Moonu, budu se chtít určitě napít, a to nejde. Sice bych moc ráda, ale měla bych se šetřit.“

„S tím se netrap. Vrátíme se, hned jak to dáme do pořádku.“

Daisy tedy našla kabelku a vzala si z ní klíčky od auta.

Zkonstatovala, že v teplákové soupravě jí zima nebude, ale pro mě odněkud vytáhla lehkou bundičku. Už večer bylo

poměrně chladno a ani jedna z nás nemohla tušit, jak dlouho do noci se venku zdržíme. Celých těch patnáct mil, které dělily Santa Marii od městečka Serena Station, nepřestávala kroutit hlavou. „Nechce se mi tomu věřit. Čtyřiatřicet let se nedotknul alkoholu a teď najednou bác, a je to tady zas.“

„Určitě se dozvěděl o tom autě.“

„Jo, i B. W. to říkal.“

„Ale co ho na tom tak rozhodilo?“

„Kdybyste mě zabila, tak vám to nepovím. Ani o tom nechci přemýšlet.“

*

V Blue Moonu bylo jako každý pátek natřískáno. Sice „šťastná hodinka“ skončila už v sedm, ale v pití se vesele pokračovalo. Vyloženě to tam pulzovalo, takovou měli všichni radost, že se druhý den nemusí do práce. Tentokrát visel ve vzduchu pouze pach piva a cigaretového kouře.

Hlasitý hovor, hudba z jukeboxu a alkoholem podnícený smích rovnaly se šílený hluk.

Foley Sullivan seděl u baru a vůbec nic nevnímal, asi jako člověk ponořený do deprivační nádrže. Tři desítky let žil v odluce od milované whisky a dnes se jako staří milenci po letech opět sešli a on se snažil, seč mohl, aby jejich vztah vzkřísil a nevstoupil mezi ně někdo jiný. Seděl rovně, jako kdyby spolkl pravítko. Obličej mě stále ještě pohublý, ale v očích se mu zračil falešný pocit úlevy. Byl ve stavu, kdy u

něho pár dalších loků pravděpodobně vyvolá slepou zuřivost.

Daisy se k němu proto blížila jen pomalu, aby si jí všiml, ještě než mu položí ruku na rameno. Naklonila se, aby ji slyšel. „Ahoj, tati! Tak jak se vede? Doneslo se mi, že jsi tady.“

Ani se na ni nepodíval, ale zato zvýšil hlas. „Á koukám, žes hned přiklusala, abys na mě dohlížela. No, jde to, děvenko, jde to. Nic nepotřebuju. Poradím si. Vážím si, že se staráš, ale tos nemusela.“

„Co tě sem tak najednou přivedlo?“

„Řek bych, že jsem se narodil, abych pil. Taky by sis měla jednu dát. Whisky zažene tvůj žal, ani se nenaděješ.“

Chlapík sedící vedle Foleyho zaslechl útržky jejich hovoru. Nevím, jestli přímo znal Daisy a jejího otce, nebo si jen nechtěl kazit večer takovými řečmi, každopádně se sebral a odešel. Daisy se vyhoupla na jeho stoličku.

Foley se opět pohroužil do svých úvah, zíral přitom na sklenici, jako by z ní mohl vyčíst osud lidstva. Když mu Daisy opatrně položila dlaň na předloktí, jako by jej překvapilo, že tam pořád sedí. Sladce se na ni usmál. „Jé, ahoj, kulihrášku!“

„Ahoj, tati. Mohli bysme jít na chvilku ven a promluvit si? Potřebuju na vzduch, ty ne?“

„To ani nestojí za řeč. To auto bylo poslední pouto.“

Vláčně zvedl ruku. „Přetrhlo se… takhle. Musela vědět, že

mě to sejme, až se jednou najde.“

„Až se jednou najde co?“

„No to auto. Zakopala ho tam, než odešla. A já platil a platil, protože jsem ji miloval a doufal jsem, že se vrátí.

Proboha, chtěl jsem, aby věděla, že mi nezůstala nic dlužná.“

„O čem to tady mluvíš?“

Pokusil se na ni zaostřit. „Našli Bel Air. Myslel jsem, že to víš.“

„Samozřejmě že to vím. Odpoledne mi volali z šerifova úřadu.“

„No, tak je to snad jasný. Musíme to brát jako fakt.

Tvoje matka ho zahrabala a pak hned pláchla. Musíme se smířit s tím, že nás opustila.“

„Nezahrabala ho. Tomu přece nevěříš. Jak by to asi udělala?“

„Zjevně jí s tím někdo pomáhal. Tu díru jí musel pomoct vykopat chlap, co s nim vzala kramle.“

„To ale nedává smysl. Jestli utekla, proč si to auto nevzala s sebou? Kdyby ho nepotřebovala, vždycky ho přece mohla prodat.“

„Udělala to, aby se mi vysmála. To auto byl poslední dárek ode mě, a ona ho odmítla.“

„Tatí, prosím tě, přestaň! Víš ty vůbec, co se děje? Je dost dobře možný, že je tam dole pohřbená. Proto jim to taky tak trvá, aby nezničili důkazy.“

Kroutil hlavou, koutky svěšené, jako by jej nesmírně mrzelo, že nám musí sdělit, co se nám právě chystá sdělit.

Jazyk se mu sice přímo nepletl, ale mozek mu pracoval jen na poloviční výkon, a tak se musel pekelně soustředit.

Udeřil se do prsou. „Není mrtvá. Kdyby byla, cejtil bych to tady.“

„O tom se s tebou nemíním dohadovat. Nešlo by, abysme odsud prostě vypadli?“

„Nemůžeš za to, že jsem v tomhle stavu, kulihrášku.

Vzdávám tím určitou poctu tvojí matce, se kterou jsme se něco nachlastali. Všechny ty roky… A tohle je moje sbohem. Zprošťuju ji všech závazků. Violet Sullivanová je volná.“ Pozvedl sklenku s whisky k přípitku, načež ji do sebe obrátil, „Na zdraví, Violet!“

Nechápala jsem to slavnostní rozpoložení a už vůbec jsem nedokázala odhadnout jeho náladu. Vypadal docela nebezpečně, trochu nedůtklivý a hodně nepředvídatelný, přestože se s námi normálně bavil. Daisy se na mě podívala.

Beze slova jsme se shodly, že se ho po dobrém pokusíme přimět k odchodu, než začnou kolem lítat pěsti. Položila jsem mu ruku na rameno a naklonila se trochu blíž.

Když zjistil, kdo jsem, zlověstně se uchechtl: „A hele, ta je tady taky!“

„Dělaly jsme si o vás obě starost. Je už dost pozdě, tak nás napadlo, že byste se třeba mohl dorazit doma.“

Oči mu plavaly, takže trochu vypadal, jako když šilhá.

„Já ale doma nemám whisky. Pastor by mi to nedovolil. žiju totiž v kostele. V cele jako mnich.“

„Tak co takhle zajet k Daisy? Mohly bysme vás vzít někam na snídani a cestou zpátky vás hodit domů.“

„Vy jste asi nikdy nebyla na sezení Anonymních alkoholiků, co?“

„Nebyla. To jste odhad správně.“

„Tohle není vaše věc. Nemáte s tím vůbec nic společnýho. Nepotřebuju, aby mě někdo zachraňoval.

Nepotřebuju bejt zachráněnej. Chci tady dál sedět a bavit se, tak mi laskavě dejte svátek! Beru na sebe veškerou zodpovědnost.“ Mávl rukou, jako že tím se mnou skončil.

Koutkem oka jsem postřehla, jak se k nám blíží McPhee, a vzpomínám si, že jsem si tehdy říkala, díkybohu! Měl obě ruce prázdné, zjevně na sebe vzal chtě-nechtě roli vyhazovače. Dva kroky za ním šel Jake Ottweiler.

McPhee povídá: „Foley, chci, abys odsud teď hned odešel.“

Foley sklouzl pohledem z barmana na Jakea, a to stačilo.

Sice se usmíval, ale když promluvil, dštil pekelnou síru: „A, tady ho máme, chlapa, co chrápal s mojí ženou.“

„Tati! Trochu potišejc, prosím tě!“

Jake se zarazil. Foley se svezl z barové stoličky a napřímil se. McPhee jednal rychle a pevně Foleyho objal, takže mu přimáčkl ruce k tělu, aby se nemohl hýbat. Foley vypískl, jako když ho na nože berou: „Ty hajzle! Tak to

přiznej! Využil jsi moji ženu a pak jsi ji odkop jako starej křáp. A nikdy jsi v sobě nenašel dost slušnosti, abys to aspoň přiznal.“

„To už by stačilo,“ vložil se do toho barman. Zvedl Foleyho do vzduchu a násilím ho vlekl ke dveřím. „Ještě jednou sem vkročíš a bude to ta poslední věc, co v životě uděláš. Varuju tě!“

V McPheeho sevření Foley sotva dosáhl nohama na zem.

Vypadal jako baletka na špičkách, primabalerína ladně cupitající překvapivou rychlostí. „Mě varuješ? A proč ne jeho? Proč ne každýho chlapa ve městě, co má pěknou manželku, jako jsem měl já? Říkám vám tady pravdu, a on to moc dobře ví –“

Daisy se pokusila McPheeho zadržet. Táhl ji za sebou.

„Nechte toho! Pusťte ho. Nemůže si pomoct.“

„Možná mu můžu pomoct já. Schválně, jak zabere tohle,“ a s těmi slovy rozkopl dveře a vyhodil Foleyho na ulici. Foley přistál na boku a setrvačností se překulil na všechny čtyři. Než stačil kdokoli zasáhnout, vzduchem proletěla McPheeho kovbojská holínka a kopanec zasáhl Foleyho přímo do obličeje. Rozdrtil mu nosní chrupavku, což provázel stejný zvuk, jako když upustíte na beton meloun. Z nosu se mu okamžitě vyřinula krev a i sliny se mu zbarvily doruda. Vypadla mu celá řada falešných bílých zubů, naštěstí neporušená, nicméně ty původní vypadaly hodně rozlámaně, a i jazyk měl celý opuchlý a krvavý, jako

by si ho prokousl. Obrátil oči v sloup a v minutě mu z nich zbyly jen dvě bílé štěrbiny. Pak se přestal hýbat. Daisy začala křičet.

Srdce mi bušilo tak zběsile, až jsem se bála, že budu mít ráno na hrudníku modřiny. Daisy padla na kolena vedle otce, který zasténal a překulil se na záda. Podívala se zděšeně na McPheeho a přiznávám, že i já jsem tak trochu čekala, kdy přijde druhý kopanec. Barman se ale pouze otočil, a než za sebou zavřel dveře, zhnuseně ucedil: „Do prdele! Zavolám sanitku a pošlu sem někoho s ledem na ten jeho ksicht.“

23

Přijela sanitka a z ní vyskákali tři ošetřovatelé, připomínající hasiče. Foley se mezitím už vydrápal na nohy a chystal se „dát přes držku tomu hajzlovi“, co mu rozbil ciferník. Choval se dost agresivně, takže odstrčil i ošetřovatele, který se mu pokusil poskytnout první pomoc.

Jak mu tekla krev z nosu a také z horního rtu, vypadal jako upír, kterého vyrušili od večeře. Servírka přinesla sáček s ledem zabalený do utěrky. Podala mu ho, protáhla obličej a co nejrychleji odkvačila zase zpátky do restaurace. Foleymu sice horní zuby vyletěly z pusy ven, zato spodní mu projely horním rtem. Přikládal si na pusu ledový obklad, a utěrka, do kterého byl zabalený, rychle rudla krví. První pomoc dál zatvrzele odmítal, takže chudáci saniťáci zase naskákali do vozu a odjeli. Foley se sesul na dřevěné schody, opřel se o zábradlí a sám pro sebe si něco zlostně mumlal.

Daisy se k němu sklonila. „Tati, poslouchej mě chvilku.

Slyšíš? Je potřeba, aby se ti na to kouknul doktor.“

„žádnýho doktora nepotřebuju. Nech mě na pokoji.“

Rozhlédl se kolem a snažil se u toho zaostřit. „Kde mám můstek? Bez předních zubů nemůžu skoro mluvit.“

„S tím se netrap. Mám ho já. Teď ještě potřebuju klíčky.“

Naklonil se, aby vylovil z kapsy klíčky, a málem u toho přišel o poslední zbytky rovnováhy. Nakonec ale klíčky opravdu vytáhl.

Daisy je popadla a podala mi je, načež se k němu zase obrátila: „Teď kdybys nastoupil ke mně do auta. Odvezu tě na pohotovost. Kinsey pojede tvojí dodávkou za námi. A nehádej se.“

„Já se nehádám,“ ohradil se svárlivě.

Pomohly jsme mu na nohy. Motal se, omámený whisky a také tou ranou, co schytal do obličeje. Dostrkaly jsme ho k Daisyinu autu, které parkovalo naštěstí hned na ulici před barem. Odemkla dveře na straně spolujezdce a otevřela je.

Foley ji odstrčil, že už to zvládne sám. Chytil se sloupku dveří, překonal asi polovinu vzdálenosti, která ho dělila od sedadla a zbytek zvládl volným pádem, po němž zakňučel.

„Můžeš si za to sám,“ vyštěkla Daisy. „Uhni s tou rukou.“

Pustil se sloupku dveří asi půl vteřiny předtím, než je Daisy razantně zabouchla. Otevřela kufr a vytáhla ze sportovní tašky froté ručník. S krajní nechutí se vrátila ke dveřím spolujezdce, otevřela je a ručník mu hodila. „Hlavně mi nezakrvácej sedadla.“

Ukázala mi na parkovišti jeho dodávku, a cestou kolem auta zavřela dveře kufru. Došla jsem k dodávce a nastoupila do ní, zatímco ona startovala. Počkala, až vyjedu z parkoviště, a teprve pak zařadila rychlost, vycouvala ze svého místa a najela přede mě.

Dovezla ho na ambulanci nemocnice, kde pracovala.

Foley se cestou docela uklidnil, zřejmě zpytoval svědomí a uvědomil si míru svých hříchů. Jenže v Daisyiných očích ani přeražený nos nepředstavoval dostatečný trest, kterým by se vykoupil. Zapsala ho na příjmu pacientů, a když na něj přišla řada, doprovodila ho do ordinace. Já mezitím, než Foleyho ošetřili, seděla v čekárně a listovala nějakým časopisem. Po čtyřiceti minutách vyšla Daisy a sesula se na židli vedle mě.

Zeptala jsem se: „Tak jak to vypadá?“

„Přežije to. Zavolali si na něj ušního, nosního a krčního specialistu, aby se mu pokusil spravit nosní přepážku.

Doktor mu taky předepsal vyšetření na tomografu kvůli tomu, jak ztratil na chvilku vědomí. Povídali, že až se vrátí z rentgenu, daj mi vědět co a jak.“

„Nechají si ho tu přes noc?“

„Nevypadá to tak,“ odpověděla, zatímco se zase zvedala na nohy. „Kouknu se, jestli tu někde nemaj automat na mince, že bych zavolala pastorovi. Domů si ho v žádným případě brát nehodlám.“ Popadla kabelku a odkráčela chodbou. Ani ne za pět minut se vrátila. „Toho by měli prohlásit za svatýho. Jenom se mě zeptal na pár věcí a slíbil, že na tátu bude čekat, dokud ho nepropustěj. I kdyby bylo bůhvíkolik hodin.

Fara stojí hned vedle kostela a on povídal, že jestli táta potřebuje pomoc, má dveře otevřený. Vůbec nevím, co bych si bez toho člověka počala.“

V pátek v noci se z pohotovosti stával průchoďák, protože lidé se z nějakých zvláštních důvodů nejraději zraňují, stávají obětmi dopravních nehod a dalších nemilých incidentů, jako akutních záchvatů žlučníků, slepých střev či mrtvic, právě v tento den. Chvilku po nás přivezli malého kluka, který si hluboko do nosní dírky nacpal fazoli, a ta nešla ven. Pak v čekárně seděla žena s chřipkou, která strašně chrchlala a celá se klepala, a nějaký pán s vymknutým kotníkem, jenž mu natekl do obludné velikosti sloní nohy. Vzápětí přijel jakýsi dospívající chlapec s ošklivou zlomeninou palce, který mu přibouchli do dveří auta a který svíral se zbytkem ruky tak nepřirozený úhel, že jsem při pohledu na něj málem omdlela.

Daisy, aniž se čímkoli z toho nechala vyvést z konceptu, si vytáhla s vlasů sponku, uhladila nevzhledný pramen a zase ji připnula na místo. V uších nám nicméně stále znělo obvinění, které Foley vznesl vůči Jakeovi. „Teda, jednu věc vám řeknu. Ještě že u toho nebyla Tannie.“

„Stejně se to dozví,“ namítla jsem.

„To si pište. Vědět někdo, že u mě přespává, dávno tam vyzvání telefon.“

Odložila jsem časopis. „Přece musíte být zvědavá, jak to

tehdy bylo. Co myslíte, vážně spolu něco měli, nebo to bylo jen výplodem fantazie vašeho otce?“

„Jeho bujná představivost je dneska už málem pojem.

Tannie měla nemocnou maminku, vleklo se to dobře dva roky. Začalo to jako ‚ženský potíže‘, takže je možný, že jejich sexuální život ustrnul na bodu mrazu.“ Kroutila hlavou a ztěžka si povzdychla. Natáhla si nohy a sklouzla po židli níž, takže spočinula hlavou na hraně opěradla.

„Existoval vůbec někdo, s kým se nevyspala? Matka musela bejt fakt úplně šílená.“

„Je to jak říkal ten člověk. Nemůžete za to, jak se chovala.“

„Ale můžu za to, že se to teď znovu přetřásá. Měla jsem to nechat bejt.“

Velké digitální hodiny ukazovaly přesně 22:16. Vstala jsem, celá neklidná z toho nemocničního prostředí. „Jdu se mrknout, jestli tu někde nemají automat na kafe. Nedáte si taky?“

„Ani ne. Jsem dost nabuzená od nervů.“

Zářivky na chodbách vrhaly studené světlo na ještě studenější umělou dlažbu na podlaze. Na většině oddělení, které jsem cestou míjela, se dávno nesvítilo; správa nemocnice, oddělení kardiovaskulárních chorob, EKG a EEG. V místě, kde se napojovala jiná chodba, jsem odbočila, až jsem nakonec došla do vstupní haly. Z jakési cedule jsem vyčetla, že o patro níž mají kavárnu, jenže když jsem sjela výtahem do suterénu, všude panovala tma a dveře bistra byly zavřené. Jiná cedule sdělovala, že o víkendu mají otevřeno od 7:00 od rána do 19:15 do večera. To jsem propásla hned o několik hodin. Tu se odkudsi objevil uklízeč s mopem a obřím kbelíkem. Společně jsme počkali na výtah, který zastavil v přízemí.

„Není tady někde automat?“

Zavrtěl hlavou. „Kéž by byl! Osobně bych nepohrdnul čokoládovou tyčinkou.“

Dveře výtahu se otevřely a my nastoupili. Když jsme v přízemí vyšli z výtahu na chodbu, uviděla jsem nalevo v hale sedět Lizu Clementsovou. Vypadala pobledle a džíny a tričko měla hodně zmačkané. Zavolala jsem na ni a vykročila jejím směrem. „Co tady děláte?“ zajímala jsem se.

„Před pár minutama se mi narodila vnučka. Nechci se jim tam plést, dokud ji nebudou mít umytou a obstaranou.

Kevin je nahoře u Marcy a taky jsou tam oba její rodiče.

Váží dvě kila osmdesát. Je úplně nádherná.“

„No to je senzace. Gratuluju.“

„Díky. Bylo to celkem napínavý. A co vy? Nečekala bych, že tu někoho potkám.“

V krátkosti jsem jí pověděla, kterak Foley k přeraženému nosu přišel, a samozřejmě taktně pomlčela o poznámkách, kvůli kterým s ním ty dveře v Moonu vyrazili.

„Nevíte, kde bych tady v tuhle hodinu sehnala trochu kafe?“ zeptala se.

„To vážně ne. Taky jsem to zkoušela. Hádám, že tu mají jedině tak automat na vodu, ale tím to hasne.“

Nakonec jsme se na chvíli usadily v nemocniční hale, protože lepší místo bychom stejně asi nenašly. Šlo o malý neútulný prostor, který zcela zjevně nepočítal s tím, že tam snad někdo bude na něco čekat. To na pohotovosti měli aspoň televizi, a kromě toho i pár pokojových květin. Já ovšem na nic nečekala: „Slyšela jste už o tom autě?“

„Nikdo o ničem jiném nemluví. Nejspíš to bude to její, co?“

„Osobně o tom nemám nejmenší pochybnosti. Chci říct, jaká je pravděpodobnost, že by to bylo jiný, když se našlo přesně na místě, kde ho naposledy viděli?“

Přesedla si. „Něco vám teď povím, ale slibte mi, že mi nevynadáte. Slibujete?“

„Čestný skautský!“

„Jak to tak bejvá, viděla jsem ten pátek kousek od Tannerovic domu Foleyho.“

„A co tam dělal?“

„Šťoural se v buldozeru, co parkoval u silnice. Slyšela jsem, jak ho startuje.“

„Víte jistě, že to byl Foley?“

„No, přísahat na to nemůžu, ale kdo jinej to asi tak mohl být?“

„Kdokoli,“ já na to. „Ostatně když už mluvíme o tom, jak to tak ‚bejvá‘, co jste tam vlastně dělala vy?“

„S Tyem jsme si v tom baráku dali rande. Správně jsme se vůbec neměli scházet a tohle bylo jediný místo, o němž jsme si mysleli, že nás nikdo neuvidí. Byli jsme v jednom pokoji v prvním patře, když jsem zaslechla, jak někdo přijel.“

„A vy jste tam… dělali co, kouřili trávu? Souložili?“

Obrátila oči v sloup a zastrčila si pramen blond vlasů za ucho. „Ale prosím vás. Tehdy ještě trávu nikdo nekouřil.

Byly padesátý léta. My byli ještě slušný.“

„No tak co jste tam tedy dělali?“

„No dobře, no, muchlali jsme se, jestli to musíte vědět.

Když přijelo to auto, lekli jsme se, že to tam přijel zkontrolovat hlídač, tak jsme utekli se schovat dozadu a čekali jsme, dokud nenastartuje ten buldozer. Ty doufal, že v tom rámusu zanikne zvuk naší dodávky.“

„Takže přímo Foleyho obličej jste neviděla?“

„Vždyť vám to říkám. Ale jestli to by on, měl fůru času vykopat tu díru.“

„Co to bylo za auto, co jím přijel? Předpokládám, že Bel Air byste poznala.“

„Samozřejmě. Většinou auta nerozeznám jedno od druhýho, ale vím, že to Violetino to nebylo. To její mělo světlou barvu a určitě by bylo víc vidět. Svítil měsíc, takže by ho určitě trochu ozářil.“

„A co si z toho auta pamatujete? Bylo dvoudveřové?

Čtyřdveřové? Světlé? Tmavé?“

Protáhla obličej a nesouhlasně zavrtěla hlavou. „Viděla jsem ho, ale ve skutečnosti jsem se na něj vlastně nedívala.

Byla jsem hrozně vyděšená, že nás přistihnou, a na nic jiného jsem nedokázala myslet. Ale na policii jsem to nehlásila, kdybyste se náhodou chtěla zeptat.“

„Protože jste se bála průšvihu, že jste se tam vloupali?“

„Protože tehdy to ještě nic neznamenalo. Violet nikdo nepohřešoval. Když jsme toho chlapa, Foleyho, nebo kdo to byl, viděli, v životě by mě nenapadlo, co tam dělá. že tam kope hrob! Panebože, naskakuje mi z toho husí kůže.

Mluvím s vámi o tom jenom proto, že vím, že se tam to auto našlo.“

„Vzpomenete si ještě na něco dalšího?“

„Ne. Vlastně jo. Ten člověk kouřil. Pamatuju si to, protože jsme nahoře celou dobu cejtili kouř.“

„Výška? Váha? Něco na ten způsob?“

„Nic. Byla tma a jenom jsem ho zahlídla. Myslíte, že bych to měla říct tomu detektivovi?“

„Určitě,“ přitakala jsem.

„I když z toho může mít Foley nepříjemnosti?“

„Vůbec nemůžete tvrdit, že to byl on. Víte jen to, že šlo o muže a že dělal něco s tím buldozerem.“

„Ten detektiv se jmenuje Nichols. Musí se to dozvědět.“

*

Než jsem se vrátila zpátky na pohotovost, Foleyho už

propustili. Vyšel z ordinace, v ruce třímal seznam instrukcí, co má a nemá dělat při poranění hlavy, a prášky proti bolesti, jimiž ho vybavili pro domácí ošetřování. Kolem očí se mu už začínaly dělat monokly a já si v duchu představila, jak modrofialové je asi bude mít zítra. Na nos mu náplastí připevnili fixační dlahu, díky níž se jeho oči jevily tak blízko u sebe, že vypadal jako kolie. V obou nosních dírkách měl nacpané tampony z bílé gázy a na bradě jsem si všimla stehů. Soudila jsem, že jejich protějšky bude mít někde uvnitř v puse. Účinky anestetik k jeho velkému štěstí přebily nežádoucí účinky nadměrné konzumace alkoholu. Vypadal krotce. Díval se na Daisy, upřeně a s tichým prosebným pohledem štěněte, které žebrá o zbytky jídla na stole.

Daisy ho odvezla do Cromwellu: Já je opět celou dobu následovala v jeho dodávce. Sotva jsme odbočili na příjezdovou cestu k faře, rozsvítilo se na zápraží světlo.

Pastor odhrnul záclonu, vykoukl z okna, načež nám přišel otevřít, na nohou pantofle, na sobě pyžamo a flanelový župan. Zaparkovala jsem před domem, došla k Daisyinu autu a podala Foleymu klíčky. Nepodíval se mi do očí, ale jasně jsem vycítila, že je mu trapně, že si připadá jako zlobivý malý kluk. Pastor za sebou nechal pootevřené dveře a Foley v nich po chvíli zmizel. Daisy s ním ještě prohodila pár posledních slov a pak se vrátila k autu.

Nastoupily jsme. Chvíli mlčky zírala skrz přední sklo, ruce nehybně opřené o volant.

„Jste v pořádku?“

„Teda řeknu vám, přijde mi to šílený. Víte, jak vždycky v kině promítaj sestřihy z filmů, co poběží příště? Tak mně to teď připadá jako sestřih z filmu, co dávali naopak hodně dávno. Nevzpomínám si, že bych viděla tátu napitýho, ale nějak takhle asi musel chodit domů, když byli s mámou. Nic moc.“

„No jo, a ona zas nejspíš takhle vypadala, když ji zmlátil.“

Otočila klíčkem v zapalování. „Tak teď aspoň víte, proč jsem z toho tak v prdeli.“

„Víte co, Daisy? Zas tak v prdeli mi nepřipadáte. Viděla jsem už horší případy.“

„No vážně, díky! Hned je mi o moc líp, když jste mi to řekla.“

*

Do Santa Marie jsme jely mlčky. Dvouproudová silnice byla v tu hodinu už opuštěná, zakrajovala se do rovinaté zemědělské krajiny, utápějící se ve tmě a ubíhající do nikam. Projely jsme kolem budovy z vlnitého plechu, která vypadala jako ostrov na asfaltovém jezeře a byla obehnaná řetězovým plotem. Místo se koupalo ve studeném stříbřitém světle, ale jinak nevykazovalo vůbec žádné známky života.

Na západ od nás se zvedal nízký horský masiv, který na pozadí noční oblohy tvořil temnou zubatou siluetu. Za ním byl už jen oceán. Daisy se podívala do zpětného zrcátka, protože ji náhle ozářily reflektory auta jedoucího za námi.

Ohlédla jsem se přes rameno a tak trochu čekala, že nás předjede. Daisy totiž jela poklidnou rychlostí devadesát kilometrů za hodinu, což ostatní řidiče v podobné situaci většinou brzy znervózní.

Vozidlo se asi míli drželo ve stejné vzdálenosti a pak se začalo přibližovat. Daisy opět mrkla do zpětného zrcátka.

„Sakra. Ten mercedes poznávám. To je Jake.“

„Jak se dozvěděl, že jsme tady? Myslíte, že na nás čekal na tom parkovišti před nemocnicí?“

„Jestli jo, tak jsem ho tam neviděla.“

Dojely jsme do Santa Marie a odbočily do ulice, kde Daisy bydlela, Jake pořád v závěsu za námi. Nesnažil se nás nějak děsit ani se neskrýval, ale při vzpomínce na nedávné násilí jsem rozhodně nebyla nadšená, že ho zase vidím.

Kopanec sice Foleymu uštědřil McPhee, ale Jake byl příčinou. Daisy sjela na příjezdovou cestu a zhasla světla.

Pozorně jsem se zadívala na dům. Lustr v kuchyni byl rozsvícený, ale v obývacím pokoji ani v pokoji pro hosty se už nesvítilo. Jake to také stočil na příjezdovou cestu, postavil se za nás a zhasl světla. Také vypnul motor, stejně jako chvilku předtím Daisy, načež vystoupil z vozu a vykročil směrem k nám.

„Myslíte, že mám vystoupit?“ zeptala se.

Sáhla jsem po kličce dveří. „Jdeme.“ Představa, jak se

nade mnou sklání, se mi moc nezamlouvala.

Vystoupila a já učinila totéž. Bez přemýšlení jsem auto obešla, abychom stály bok po boku. Dávno se setmělo a noc byla chladná, tak jsem byla vděčná, že jsem si mohla půjčit tu bundičku. Založila jsem si ruce na prsou, jakkoli jsem se netřásla pouze zimou, ale také nervozitou, která na mě po takovém dni nevyhnutelně dolehla. U sousedů panovala tma, domy měli zamčené. Z Jakea jsem zase takový strach neměla, přesto mi však prolétlo hlavou, že kdybychom jedna nebo druhá začaly křičet, nejspíš nás nikdo neuslyší.

Daisy ho pozdravila: „Zdravím, Jakeu. Co pro tebe můžu udělat?“

„Strašně nerad ruším. Přijel jsem se zeptat na tátu. Je v pořádku?“

„Osobně bych to tak nedramatizovala, každopádně doktor ho ošetřil a poslal domů, takže si to asi dokážeš domyslet. Víš, klidně jsi ale mohl zavolat a ne nás takhle sledovat.“

„No, je tady ještě jedna věc, co bych o ní s tebou rád mluvil. A přišlo mi, že to nepočká. Slibuju, že vás moc nezdržím…“

„To je dobře, protože jsme teď strávily dvě hodiny čekáním na pohotovosti a já jsem vážně utahaná. Tannie šla už dávno spát, jestli jsi chtěl mluvit i s ní.“

„Chtěl bych mluvit s tebou. A ještě taky s vámi,“ rychle stočil pohled ke mně.

„Tak co si na to sednout do kuchyně a zavřít dveře.

Protože nemám ten pocit, že byste chtěl, aby nás Tannie slyšela.“

„Tady je to dobrý. S ní si chci promluvit, co nejdřív to půjde. A taky se synem, se Stevem.“

„To je rozumný,“ poznamenala.

Jake si nevšímal její podrážděnosti. „Přišel jsem se ti omluvit za to, co se dnes večer stalo Foleymu. Samozřejmě uhradíme veškeré náklady na ošetření. Účty z nemocnice posílej rovnou ke mně a já to vyřídím. McPhee neměl právo to udělat.“

„Ne, jo? Kopnout ho do obličeje a přerazit mu nos?“

„Daisy, říkám, že mě to mrzí, a myslím to upřímně.

McPhee to přehnal a taky jsem mu to řek. Ale netvrdím, že se neměl pokusit vašeho otce odtamtud slušně vyvést. Foley potřeboval na vzduch, ale to násilí si nezasloužil. McPhee je prostě pruďas. Nejdřív jedná a teprv až pak myslí. Nedivil bych se, kdyby Foley podal trestní oznámení.“

„Na to zapomeň. To neudělá. A dál? Pochybuju, žes nás sledoval, jenom aby ses optal na jeho zdraví.“

„Mám pocit, že ti dlužím vysvětlení.“

Daisy už ho zase chtěla odpálkovat, ale zřejmě si to rozmyslela. Lepší bylo nechat ho mluvit, nechat ho, ať se s tím pěkně popere.

Jake upřel pohled někam do dálky, ale nijak uhýbavě nepůsobil. „To, z čeho mě tvůj otec obvinil, není pravda.

Přesto asi vím, co v něm vzbudilo ten dojem, i když

pochopitelně mylný. Doufám, že mi ještě dáš šanci.“

„Jen do toho! Jsem jedno velký ucho.“

„V Moonu došlo k takovýmu incidentu… tak asi měsíc předtím, než vaše matka zmizela. Byl jsem v nemocnici na návštěvě za Mary Hairl a stavil jsem se tam na pivo. Oba vaši rodiče seděli u baru, dlužno dodat, že už nějakou tu chvíli. Myslím, že s klidným svědomím můžu říct, že si jeden druhýho skoro nevšímali. Když jsem přijel, tvůj táta mlčel jako zařezanej. Violet se mnou začala flirtovat, nejspíš ho chtěla naštvat, jinej důvod bych v tom neviděl.

Moje žena byla těžce nemocná. Připadal jsem si osaměle, a tak si to možná nějak špatně vyložila. Tancovali jsme, což mně osobně připadalo úplně nevinný, ale ona se za chvíli začala chovat trochu nestydatě. A znáte to, maloměsto…

sama víš, jak to chodí? Každej člověku kouká do talíře.

Nestál jsem o to, aby se o mě otírala a aby mi sahala na zadek. No… detaily radši vynechám. Z úcty k ní. Nechtěl jsem ji nějak urazit, ale věděl jsem, že si v tom musíme udělat jasno.

Problém byl, že Violet byla zvyklá, že je všechno po jejím a ‚ne‘ pro ni nebyla odpověď. Strašně se namíchla, prej že jsem ji ponížil. Odkráčela z tanečního parketu, já za ní. Nic jsem tím nesledoval. Snažil jsem se jí vysvětlit, že jsem to tak nemyslel. Měl jsem tvoji matku rád, to jo… abys mi rozuměla… ale tohle bylo moc. Zkrátka a dobře, dopadlo to tak, že mi vychrstla to víno do obličeje.“

„Tak to jste byl vy? Slyšela jsem o tom, ale nevěděla jsem, o koho šlo. Vaše jméno nikdy nezaznělo.“

„No jo, byl jsem to já. Bohužel tím to neskončilo. Začala hrozně ječet a sprostě nadávat. Byla od přírody horkokrevná a poměrně vztahovačná. Pohrozila mi, že poví Foleymu, že jsme spolu něco měli, že jsem po ní vyjel, a že když mě odmítla, tak jsem si to na ní vynutil. To samozřejmě vůbec nebyla pravda, ale co jsem mohl dělat? McPhee si všim, že se něco děje, a pod nějakou záminkou odtamtud Foleyho vyvedl.

Když vypad, snažil jsem se s ní rozumně domluvit.

Nechtěl jsem ji urazit a omlouval jsem se za to nedorozumění. Vypadalo to, že se uklidnila. Tak jsem si řek, že to snad skončilo, ale jistotu jsem neměl. Byl jsem v nezáviděníhodný situaci. Moh jsem jít za Foleym a říct mu, co mi vykládala. Jenže jestli se rozhodla, že mu to nikdy nepoví, zbytečně bych to rozviřoval. Buď by mně nevěřil, že jsem ji odmít, nebo by ji obvinil, že mu zahnula, což by pochopitelně popřela a snažila by se mu nakecat, že jsem ji znásilnil. V tom případě by to vypadalo, jako že mi šlo akorát o to, zahladit po sobě stopy. Tak nebo tak, nakonec jsem si řekl, že nejlíp udělám, když o tom pomlčím, což jsem taky udělal. Až do dneška panovalo ticho po pěšině.

Teď vidím, že musela udělat to, čím mi vyhrožovala.

Musela mu to říct, musela mu říct, že jsem si ji vzal proti její

vůli, a on tomu nejspíš uvěřil.“

Daisy nic neříkala. Neuniklo mi, jak v duchu zvažuje, nakolik je ta jeho historka věrohodná, což jsem ostatně dělala také. „Nevím, co na to říct. S tátou jsme o tom nikdy nemluvili. Teď na tom není právě nejlíp a podle mě se dost stydí, že zas pil. Chápu, žes mi to potřeboval říct. Jestli chceš, povím to tátovi.“

„To nechám na tobě. Teď aspoň znáš mou verzi. Můžeš mi věřit, ale nemusíš. A tvůj otec ať si to taky přebere jak chce, tedy až vystřízliví. Nerad bych Violet shazoval, ale sám nejlíp ví, jak uměla všechno obrátit. Kdyby se nad tím zamyslel, určitě by to uznal. Pokud jde o mě, mrzí mě, jakou jsem v tom všem sehrál roh. Nikdy jsem nechtěl, aby se kvůli mě musel trápit.“

„Beru to, Jakeu. Ještě něco?“

„Ne, to je všechno. Řek jsem, co jsem měl na srdci. Vím, že je pozdě, a nebudu vás už dál zdržovat.“

Chvilku jsme ještě jenom tak plkali, až nám nakonec Jake popřál dobrou noc a vrátil se k autu.

Když odjel, asi minutu jsem počkala, načež povídám: „Co vy na to?“

„Sice mi chybějí důkazy, ale nemůžu se ubránit dojmu, že ten chlap lže, jak když tiskne.“

24

TOM

Čtvrtek, 2. červenec, 1953

Cora brzy ráno odjela do Walnut Creek, tak si Tom přispal. Ležel roztažený na manželské posteli v luxusním povlečení. Jednou z mnoha věcí, na nichž se neshodli, byla i teplota v noci v ložnici; on měl rád chladno a okna otevřená dokořán, zatímco Cora okna úzkostlivě zavírala a musela mít zatopeno. Stejně tak se nedokázali dohodnout na typu přikrývek, na tvrdosti matrací a na velikosti polštářů. Když

byl sám, mohl si dělat, co chtěl. Bez Cory se z něj stával úplně jiný člověk. Bylo to jako mít ještě jednu osobnost, kterou vždycky oprášil, sotva odjela, navlékl si ji jako švihácký převlečník. Měl takové náhradní osobnosti vlastně dvě, když už jsme u toho. Jakmile se trochu napil, zvlášť v Blue Moonu, uvolnil se a najednou z něj byl zase ten dělník, kterým býval kdysi. Starý dobrý Tom. Rád nosil vysoké boty a džíny, někdy i kovbojské sako, to když se chtěl hodit

do gala. Tady, v přepychovém Cořině domě, sám a střízlivý, v sobě nacházel další já, „pána domu“. Choval se vznešeně a oblékal se jako elegán. Když kouřil, používal špičku, když

mluvil, zpravidla sám se sebou, volil povýšený tón.

Vstal v deset dopoledne, osprchoval se, oblékl a vypravil se do kavárny „K Maxi“ na snídani. Zkontroloval pár strojů, které byly právě v terénu, a když se zase vrátil domů, zahlédl odjíždět poštovní vůz. Najel proto do vrat tak, aby z auta dosáhl do poštovní schránky, vyzvedl z ní několik obálek a dva Cořiny časopisy. Auto nechal stát na příjezdové cestě a vešel do domu. Zvolal: „Juhú, už jsem doma!“ ale udělal to jen tak z legrace, protože stejně věděl, že tam krom něho už nikdo jiný nebude.

Donesl Coře poštu do pracovny, nechal ji ležet na rohu psacího stolu a přitom si představoval, jak si ji někdy později ve volné chvíli přečte. Posadil se do kancelářské židle, kterou tam měla, a začal stůl systematicky prohledávat. Všechna lejstra a osobní věci před ním schovávala, byla úplně posedlá, aby měla všechno pod zámkem, zásuvky psacího stolu, kartotéční skříňku, dokonce i šatnu, kde měla kožichy a šperky. Vtipné nicméně bylo, že Tom dávno zjistil, kde má klíče. Bavilo ho hrabat se jí ve věcech, zatímco si myslela, že má všechno bezpečně zamčené. Brzy věděl o každém jejím kroku. Přesto by ho nikdy nenapadlo odčerpávat finance z jejích bankovních účtů, to by mu taky mohla udělat pěknou scénu! –, ovšem

čas od času šel a nechal si vyplatit nějaké ty dividendy, které jí přišly. Jednu poukázku doručili zrovna včera a on ji vzal z pošty, ještě než se jí stačila dostat do ruky. Zamkl se s ní do koupelny, rozlepil obálku, aby zjistil, na kolik si tím šikovným manévrem přišel. Hm. Slušných 356 dolarů 45

centů z akciových podílů. Zřejmě si toho nikdy nevšimla.

Dividendy chodily nepravidelně a i částky se různily, takže s nimi nepočítala coby s pravidelným příjmem. Přímo hrdý na sebe sice nebyl, ale měl z těch drobných zásahů do jejího soukromí radost.

Otevřel zásuvku stolu a natrefil na obálku, do níž

ukládala stornované šeky. Jeden vytáhl, potěšen, že získal tak pěkný vzorový podpis. Cora A. Padgettová s malou kudrlinkou u druhého „t“. Sáhl pro průklepový papír a po chvilce snažení měl vcelku ucházející duplikát. Opatřil šek rubopisem, vlastně „Cora A. Padgettová“ jej opatřila, a odložil náčiní. Vzápětí se probíral doručenou poštou. V

rychlosti ji prošel, přičemž účtů a složenek si nevšímal, tedy pokud je nechtěl před Corou zatajit. Až úplně dole objevil obálku adresovanou Lodenu Galsworthymu. Odesílatelem byla nějaká banka z jiného státu. Vzal do ruky nůž na dopisy, obálku otevřel a začetl se do dopisu podepsaného Lawrencem Freibergem, jedním z viceprezidentů. Pan Freiberg, tedy „Larry“, jak mu Tom začal ihned důvěrně říkat, se zajímal o shora uvedený účet, který již téměř pět let nevykazoval žádnou aktivitu. Úroky pochopitelně dál

spokojeně narůstaly, nicméně představitelé banky uvažovali, zda by pro Lodena nemohli něco udělat. V nedávné době prý pro významné klienty zavedli mimořádnou správu investic. A vzhledem k tomu, že Loden Galsworthy se řadil mezi ty úplně nejvýznamnější, pan Freiberg mu v dopise navrhoval, že se s ním spojí jeden z jejich expertů a provede mu bezplatnou finanční analýzu. Tom si celý dopis přečetl ještě jednou. Zcela jistě muselo jít o Lodenův účet, na který Cora z nějakých důvodů zapomněla nebo o jeho existenci vůbec nevěděla. Pan Freiberg svého ctěného klienta patrně nikdy osobně nepotkal a zjevně netušil, že píše nebožtíkovi, toho času zesnulému Lodenu Galsworthymu. Když vzal do ruky další list a jeho oko spočinulo na výsledné částce, musel se začít nahlas smát. Na účtu bylo 65 490 dolarů a 66

centů.

Nevěřil, že se na něho usmálo takové štěstí! Týdny chodil jako tělo bez duše s hlavou strčenou do oprátky, a najednou byl volný. Věděl přesně, co má udělat. Zvedl se od stolu a přistoupil k sekretáři, v němž měla Cora cosi jako oltář zasvěcený svému manželovi, poněvadž tam schovávala některé jeho osobní věci, mezi jinými i hlavičkové dopisní papíry a plnicí pero značky Mont Blanc. Tom vzal jednu obálku, několik hlavičkových papírů a pár archů čistého papíru. S tím vším se posadil ke Cořinu psacímu stroji (Lodenovu, než zemřel) a protáhl si prsty, jako by se chystal hrát etudu na klavír. Sáhl pro čistý list papíru a s trochou

vynalézavosti sestavil dopis pro pana viceprezidenta, v němž

poděkoval za jeho péči. Oznámil mu, že pobýval mimo území Spojených států a nyní že se po čtyřech letech vrátil.

Prý bylo velké štěstí, že mu účet připomínají právě nyní, protože v současné době zvažuje investici, na kterou by mu uvedený obnos ideálně dostačoval. Požádal tedy o zrušení účtu a o zaslání peněz na adresu poštovní schránky, kterou zřídil na dobu své nepřítomnosti. Ve skutečnosti to byla poštovní schránka, kterou Tom založil pro případ, že by si chtěl nechat poslat něco, o čem se neměla dozvědět Cora.

Založil do psacího stroje Lodenův hlavičkový papír a pustil se do práce. Psaní na stroji mu šlo jako psovi pastva, ale napotřetí se mu dopis podařilo dokončit. Pokud si v bance zakládali Lodenovu korespondenci, jistě si všimnou shodného strojopisu, papíru i charakteristické stopy plnicího pera. Teď už potřeboval jen Lodenův podpis.

Na stěně Cořiny pracovny viselo ocenění za dobře odvedenou práci, kterou v roce 1918, když jí bylo jednadvacet, vykonávala jako dobrovolnice pro Červený kříž. Byla to laciná kopie, kterých se musely v té době vytisknout a rozdat stovky stovkám žen, jež obětovaly bezpočet hodin na dobrovolnou činnost, nicméně ona si ji musela nechat zarámovat a pověsit na zeď, jako by byla jediná, kdo ten cár papíru dostal. Jedním ze tří činitelů, kteří ocenění podepsali, byl totiž Loden Galsworthy. Svěřila se Tomovi, že Loden často mluvil o tom, jaká to byla shoda

náhod, že spolu měli něco společného, ještě než se vůbec poznali.

Sundal zarámovaný dokument ze stěny a strávil dvacet minut nacvičováním Lodenova podpisu. Pak jeden vystřihl na zápatí hlavičkového papíru, který přehnul a vložil do obálky, na niž vzápětí nalepil známku. A padla! Cestou do banky hodil dopis do schránky. Chápal to jako dar seslaný z nebes, jako vyslyšení svých modliteb. Najednou mu bylo neskutečně lehce, připadal si neuvěřitelně svobodný. Vůbec si neuvědomoval, jaká úzkost ho svazovala, dokud se jí nezbavil. Teď už se nemusel trápit pro Cořinu lakotu. Už

nemusel škemrat, nemusel lstivě taktizovat. Stačil jediný správný tah, a všechny problémy měl vyřešené. A tak nakonec i ten včerejší oběd s Chetem Cramerem znamenal přínos. Uvědomoval si, že ho Chet poslouchal jen proto, že s Livií převelice toužili po přijetí do klubu, jehož byl Padgett členem. Přesto na něho zřejmě zapůsobil. Chet nejen že vypadal, že má zájem, ale požádal Toma dokonce i o předložení předběžného obchodního záměru a kalkulace pro účetního. A na něm se rozhodl ten den odpoledne zapracovat.

Dojel do banky a uložil Cořiny zcizené dividendy na svůj účet a přihodil k nim ještě nějaké vlastní šeky.

Vzhledem k tomu, že na něj co nevidět mělo přejít 65 490

dolarů a 66 centů, už nějakých usmolených 356 dolarů 45

centů sice nepotřeboval, ale proč je zahazovat? Přece jen,

dal si takovou práci s falšováním Cořina podpisu. život ho naučil neplýtvat vynaloženou prací. Jakmile jednou na něčem začne člověk dělat, má to dotáhnout do konce, to byla zásada, která se mu už mockrát osvědčila.

Poklábosil s paní za přepážkou, podepsal, co bylo třeba, a právě když byl na odchodu, narazil na úředníka z oddělení půjček, jistého Herberta Greera, který se tam zcela jistě neobjevil náhodou. Tom se mu už delší dobu vyhýbal, protože věděl, že z něj bude tahat peníze, které dlužil bance.

Nyní, když se na obzoru rýsovalo pohádkové jmění, pozdravil se s Greerem jako se starým přítelem, kterého dlouho neviděl. Přesně s takovou vřelostí mu potřásl pravicí: „Herbe, jak se daří? Jsem rád, že vás potkávám.“

Herb zcela zjevně nečekal, že se k němu Tom po týdnech výmluv a úhybných manévrů bude chovat tak přátelsky.

Řekl: „Myslel jsem, že jste pryč z města. Nechával jsem vám několik vzkazů u Cory, a jelikož jste se neozýval, usoudil jsem, že jste někam odjel.“

„Já ne, to Cora odjela. Dnes ráno se vypravila k sestře do Walnut Creek. Holka jedna nezvedená! Ani slovem se nezmínila, že jste mi volal. Vůbec jsem to nevěděl.“

„Asi jí to vypadlo z hlavy.“

„Nepochybně. Obyčejně na tyhle věci nezapomíná, ale měla naspěch, aby vyrazila na cestu. No nic, sám jsem se za vámi chtěl stavit, ale viděl jsem, že s někým telefonujete.“

Herb se opatrně usmál, zřejmě ho ta představa pobavila.

Nejspíš si říkal, že aby k něčemu takovému došlo, musel by Toma nejprve svázat a nechat do kanceláře dotáhnout párem volů. „Tak co kdybyste tam zašel hned, dokud jste tady?“

Tom se podíval na hodinky; načež se zatvářil hrozně lítostivě. „Jé, to nemůžu. Kat aby to spral! Mám se v klubu sejít na oběd s Chetem Cramerem a už tak jdu pozdě.“

„Mám za to, že jsem vás tam s ním viděl včera.“

„To je pravda. Ani jsem si nevšiml, že tam jste. Měl jste se s námi přijít pozdravit. Nejspíš jsem se vám už zmiňoval, že uvažujeme o obchodním partnerství. že ne? Chet docela vidí do těžké techniky; má podle něj celkem blízko k prodeji aut.“

„To jsem vůbec nevěděl, že o něčem takovém jednáte.

To je dobře.“

„No, ještě musíme vypilovat detaily, a znáte ho. Patří k těm, co si dávaj na čas. Nemá ale smysl na něj naléhat.

Potřebuje si všechno pěkně srovnat v hlavě, než se k něčemu rozhodne.“

„S Chetem spolupracujeme už léta. Je velice solidní, když už o tom mluvíme.“

„Tak víte co? Jestli to vyjde, přivedu ho s sebou a možná se i spolu nakonec nějak dohodneme.“

„Vždy k službám. A doufám, že ho ode mne budete pozdravovat.“

„Velice rád.“

„A co takhle sejít se v pondělí? V deset hodin?“

„Ideální. Uvidíme se.“

Snad poprvé v životě odcházel Tom z banky s pocitem optimismu. Hřálo jej vědomí, že jakmile mu přijdou Lodenovy peníze, bude konečně moci expandovat. Teď už

jen potřeboval sehnat hotovost, aby mohl v pondělí splatit v bance půjčku.

25

Když v osm hodin ráno vstala Daisy, byla už Tannie pryč, na cestě domů. Zatímco jsem dospávala na provizorním lůžku na gauči, slyšela jsem Tannie po špičkách přejít z pokoje pro hosty do koupelny, kde za sebou tiše zavřela dveře. Nejspíš jsem okamžitě zase usnula, protože další, co si pamatuji, je, jak s příručním zavazadlem v ruce vychází z obýváku. Z uhce se ozvalo startování auta, potom jsem ji slyšela odjíždět a pak už nic, dokud nevstala Daisy.

Tannie svlékla ložní prádlo a nechala ho v pokoji pro hosty na zemi, na hromádce s vlhkým ručníkem navrchu.

Daisy všechno naházela do pračky, načež mi zapůjčila tepláky, takže jsme tam mohly přihodit i moje džíny. Potom jsme se vystřídaly v koupelně. V rychlosti jsem se osprchovala, a zatímco jsem si pochutnávala na kávě a cereáliích, vklouzla do koupelny ona. V 8:35 jsme už byly obě oblečené, nasnídané a na cestě k Tannerovic rodinnému sídlu, abychom zjistily, jak mezitím pokročily výkopové práce. Jely jsme jejím autem a mé nechaly v garáži. Bylo jasno a slunečno a cestou se také oteplovalo.

Oblast byla stále neprůjezdná, nicméně když se Daisy prokázala hlídkujícímu policistovi, nechal nás jet dál. Mě zřejmě bral jako její doprovod. Zaparkovaly jsme povinných dvacet pět metrů od místa a vystoupily z auta. Ve větru se třepotala žlutá policejní páska a vydávala u toho mlaskavé zvuky. Poznávala jsem aktéry ze včerejška: oba techniky, detektiva Nicholse, mladého šerifova pomocníka a Tima Schaefera, který se už zařadil k inventáři, ačkoli mohl vše sledovat jen zpovzdálí jako my ostatní. Navzdory omezením jsme se přiblížily, co nejvíc to šlo, jako přitahované magnetem. Mluvit se nesmělo a všimla jsem si, že se nikdo ani nesměje, což bylo v situaci, která vyvolávala jisté napětí, poměrně neobvyklé.

Soudě podle velikosti hromady hlíny, jsem došla k závěru, že jámu výrazně prohloubili a že práci strojů vystřídaly lopaty a lidské ruce. Auto jsme z našeho místa nezahlédly, ale říkala jsem si, že asi kolem něho hloubí úzké rýhy a odkrývají je postupně. Tom Padgett stál tak blízko, aby měl přehled a zároveň ho nezatkli. Potřebovali jeho buldozer a stejně tak i odtahovou plošinu, která už

neparkovala před domem, nýbrž v blízkosti místa nálezu, takže se milý Padgett choval, jako když má právo tam okounět, což nejspíš také měl. Když zrovna nesledoval, jak pokračují výkopové práce, rozprávěl s detektivem Nicholsem, jako by byli staří dobří známí.

U krajnice hned za Daisy parkoval Calvin Wilcox, asi

jen šest metrů od nás. Přijel krátce po nás a nyní seděl ve své černé nákladní dodávce, která měla z boku na dveřích napsané jméno jeho společnosti. Kouřil cigaretu, levou ruku opřenou o okénko. Slyšela jsem, jak si z rádia hrozně nahlas pouští country. Podobně jako Daisy i jemu umožnili průjezd, jelikož ho s Violet spojovalo pokrevní pouto. Ti dva spolu nicméně vůbec nekomunikovali, což mi připadalo přinejmenším zvláštní. Podle toho, co jsem věděla, byl Calvin Daisyin jediný strýček, takže by člověk považoval za přirozené, aby spolu po ty roky udržovali alespoň nějaký kontakt. O ničem takovém však nemohla být ani řeč, jak se dalo soudit z jejich očividného nezájmu. Když se ocitli vedle sebe, nanejvýš jeden na druhého kývli nebo mávli.

„Co máte za problém, vy a váš strýček, Calvin Wilcox?“

„Nic. Náhodou spolu vycházíme dobře. Jenom prostě k sobě nemáme moc blízko, no. Když jsem dospívala, s tetou se o mě moc nezajímali. Svoje sestřenky jsem neviděla, ani nepamatuju. Nepřekvapilo by mě, kdybych je nepoznala.“

„Nevadí, když s ním skočím prohodit pár slov?“

„O čem?“

„Mám na něj několik otázek.“

„Jak je libo.“

Když jsem se k němu blížila, díval se Calvin Wilcox přímo na mě, ale jeho výraz vůbec nic neříkal. Postřehla jsem, jak odhodil nedopalek a pak se naklonil a ztišil rádio.

Zblízka jsem si všimla, že se ráno nestačil oholit a že to

strniště, co má na bradě, je místy šedé, místy zrzavé. Jelikož

byl červený ve tváři a měl zelenou bavlněnou košili, vypadaly jeho oči, jako by svítily. A já podobně jako již

prve měla pocit, že se dívám na mužskou verzi Violet, stejná barva vlasů, stejně elektrizující osobnost. „Tak mám dojem, že jste nám tu vytáhla z klobouku pěknýho králíka,“

poznamenal, když jsem došla až k jeho otevřenému okénku.

„Jak se vám to povedlo?“

Ta otázka zněla trochu nabroušeně, ale já ji přešla s úsměvem, taková jsem dobrácká. „Řekněme že ‚šťastnou náhodou‘, ale zas bych nerada, abyste mě obviňoval z falešné skromnosti.“

„Myslím to vážně.“

„Já taky.“ Načež jsem mu zopakovala již naučený výklad, který jsem pro zajímavost místy obměnila: „Tu noc, kdy Violet zmizela, tady někdo viděl parkovat její auto. Pak jako by se po něm slehla zem, tak mě napadlo, že se třeba dál už nedostalo. Když o tom tak přemýšlím, připadám si hloupě, že jsem na to nepřišla už dřív.“

„A kdo to auto viděl?“

V rychlosti jsem zvážila možná pro a proti a zkonstatovala jsem, že vyzradit Winstonovo jméno by byl velice špatný nápad. Jak nám ostatně kladl na srdce detektiv Nichols: Čím míň toho lidi budou vědět, tím líp. Tak jsem to zamluvila: „Takhle z hlavy si nevzpomenu. Prostě jedna z věcí, co dolehla k mýmu sluchu. A co vy; jak vy jste se tady

o tom dozvěděl?“ zeptala jsem se a ukázala směrem k výkopu.

„Cestou domů z práce jsem poslouchal rádio a bylo to ve zprávách. No, a hned jak jsem přijel domů, volal jsem na úřad šerifa.“

„Byl jste tu včera?“

„Chvilku. Chtěl jsem to vidět na vlastní oči, ale ten šerifův pomocník mě moc daleko nepustil. V deset to zabalili, že prej se do toho zas pustěj dneska v šest ráno.“

„Nenapadá vás, jak dlouho by mohlo trvat vykopat takhle hlubokou jámu? Teď myslím tehdy.“

„Neznám podrobnosti. Leda byste mě zasvětila.“

„Podle toho, co jsem zaslechla včera, musel dotyčný vykopat dost dlouhou a relativně mělkou jámu, širokou asi 2,5 metru a v nejhlubším místě hlubokou 4,5 metru. Tam zajel zadek auta, přední maska se zvedá zhruba pod tímhle náklonem,“ nastavila jsem ruku přibližně do úhlu třiceti stupňů.

Posadil se a zamyšleně zamhouřil oči, zatímco mu v hlavě naskakovala čísla. „To bych si to musel pořádně spočítat, abych vám na to dokázal přesně odpovědět. V roce 1953 by každopádně musel použít buldozer. Jestli tam to auto spustil pozadu, jak vy říkáte, potřeboval k tomu poměrně širokou, oboustranně zkosenou radlici, a tou se zakrajovat do hlíny tak dlouho, dokud by nebyla díra dost hluboká, aby do ní to auto zapadlo. Řek bych tak dva dny,

možná den a půl. Zahrabat to mu už tak dlouho trvat nemuselo. Někdo určitě musel vidět, co tady provádí, ale nejspíš měl vymyšlenou nějakou zástěrku.“

„Čtvrtého července připadlo ten rok na sobotu, takže si většina lidí nejspíš brala na pátek volno. Takže jestli ten den nešli do práce ani dělníci, co stavěli tuhle silnici, měl na výkop dost času a nikdo ho u toho nemusel rušit.“

„Rozumím,“ poznamenal. „Navíc silnice ještě nebyla hotová, takže tudy ani nemohlo nic moc jezdit.“

„A co zbylá vykopaná hlína? Musela přece nějaká zůstat, když to zase zasypal, ne?“

Upřel na mě své jasně zelené oči. „Ano, to musela. Po tom autu by zbyla ohromná hromada hlíny.“

„No, ale co s ní udělal, odvozil ji?“

„To těžko. Největší náklaďák tehdy uvezl jen pět kubíků.

Nejjednodušší asi bylo rozhrnout to po staveništi a pryč do polí.“

„A nevšiml by si pak někdo, že hlíny nějak přibylo?“

„Ne nutně. Jestli si dobře vzpomínám, to pole před náma patřilo tehdy družstvu a obdělávalo se jen jednou za uherskej rok. A vzhledem k tomu, že tady probíhala ta výstavba silnice, byla zem už tak jako tak dost zpřevracená, takže další hromada hlíny by asi nikoho nepřekvapila.“

„Podle mě se tady bavíme o člověku, který někdy v životě pracoval na stavbě, nemyslíte? Protože normální civilista by asi nezvládl řídit buldozer a vykopat takhle

velkou jámu, ne? Nemůžu se zbavit dojmu, že musel vědět, co dělá.“

„To je pravda, ale to nám moc nepomůže. Protože po druhé světové válce tady hodně chlapů dělalo na stavbách, například Foley. Jak to tak po válkách bývá, hodně se stavělo, farmy, těžební vrty, balírna, zkrátka všude.“

„Hm. Ale já to nejspíš už řešit nemusím. Věřím, že detektiv Nichols se s tím nějak popere.“

*

V poledne jsem Daisyiným autem zajela do těch lahůdek, kde jsem nakupovala den předtím. Jelikož mě Tannie vysloveně navnadila na žitný sendvič s paštikou, hned jsem si jeden poručila. Daisy říkala, že jí mám přivézt, cokoli uznám za vhodné, tak jsem prodavače poprosila, zda by mi k tomu nepřibalil jeden s plátky krůty. Pak jsem objednala ještě další, k tomu brambůrky, limonády a balení sušenek. Napadlo mě, že když už tam tak trčíme, ať si aspoň pochutnáme.

Jídlo jsme si daly v autě a přitom jsme sledovaly, jak pokračují výkopové práce, jako v autokině. Zahlédli jsme odtahové vozidlo, což byl nejzajímavější úkaz za poslední tři hodiny. Tom Padgett se zjevně musel začít nudit, protože jsem ho uviděla, jak se sebral a zamířil směrem k nám. V

ruce držel ty své brýle s masivními obroučkami a bílým kapesníkem čistil jejich skla. Díky džínám, špičatým

kovbojským botám a westernové košili budil dojem jezdce rodea, a to včetně mírně křivých nohou do „O“.

Řekla jsem: „Moment,“ načež jsem otevřela dveře auta a vystoupila. „Zdravím, Tome. Jdete na oběd?“

„Cože?“ Nasadil si brýle a přiložil si ruku k uchu.

„Ptala jsem se, jestli nejdete na oběd.“

„To jdu, milá paní. Říkal jsem si, že bych už celkem něco snědl.“

„Jestli chcete, ušetřím vám cestu. Máme tady navíc sendvič s krůtím masem.“

„To by od vás bylo hezký, jestli vám nebude chybět.“

„Když si ho nedáte, tak ho vyhodíme.“

Za stůl mu posloužil Daisyin přední blatník, udělal si na něm menší piknik. Otevřela jsem zbylou plechovku s limonádou a podala mu ji. Nabízené brambůrky sice odmítl, nicméně sušenkou nepohrdl, naopak, s chutí ji slupl jako malinu.

Povídám: „Jak to jde? Ve srovnání s námi se vám podařilo dostat o dost blíž.“

Spolkl zbytky sousta, utřel si pusu do papírového ubrousku a přitom přikývl. „Docela s tím už pohnuli.

Vypadá to, že se pomalu chystaj to auto z tý díry vytáhnout.“

„Vážně, to už jsou tak daleko?“

Zmuchlal obaly od svačiny. „Proto tam taky manévrujou s tím tahačem. Možná to nepůjde tak hladce, ale to nejtěžší

už maj za sebou.“

„Jak dlouho jste se včera zdržel?“

„Jak dlouho to šlo. Ještě mě čekalo nějaký papírování, takže jsem odjel dřív, než to zabalili. Překvapilo mě, kolik toho vykopali. Vážně hromada hlíny!“

„Když se tahle silnice stavěla, používalo se vaše vybavení?“

„No jasně. Tehdy jsme tu byli jenom dva. Já a jistej Bob Ziegler. Na okrese si na stavby silnic pronajímali techniku od soukromníků, tak jsme využili příležitost. Sice jsme si konkurovali, ale ani jeden z nás neměl dost strojů, aby to zvládnul sám, tak jsme se o zakázku podělili. Já měl převážně traktory a většina z nich byla v terénu, protože se tady dost stavělo, hlavně bytovky.“

„A jak vy jste se k tomuhle podnikání vůbec dostal?“

„Všiml jsem si díry na trhu, tak jsem se rozhodl ji zaplnit. Půjčil jsem si od místní banky a pumpnul příbuzný, o kolik se dalo. Nejdřív jsem koupil pár ojetejch zemědělskejch strojů. Neměl jsem tehdy ani kancelář, ani parkoviště. Všechno jsem vyřizoval z náklaďáku, se kterým jsem parkoval u telefonní budky, a sám jsem si navíc dělal mechanika. Těžká technika je dost nákladná, náročná na prostor, takže jsem každej cent, co jsem vydělal, obratem cpal do kapes Johna Deerea. Postupně jsem se ale docela vypracoval. Lidi tady nebudou dávat peníze do obřích řetězců, vždycky radši podpořej místního soukromníka.“

„Čím podle vašich odhadů vyhloubil tu jámu? Calvin Wilcox tvrdí, že buldozerem.“

„Musel to být buldozer: v roce 1953 byly jediný mobilní stroje buldozery a nakladače. Nakladače se ale řadily k novinkám. Mám pocit, že s jedním přišel v roce 1950

Catterpillar, ale pro mě byl moc drahej.

Každopádně kdyby ho měl Ziegler, určitě bych o tom věděl. Takže spolehlivě muselo jít o buldozer.“

„Mohl být váš?“

„Musel patřit buď mně, nebo jemu. Byli jsme ve městě jediný.“

„A záznamy z tehdejší doby byste náhodou neměl?“

„V tom bohužel nemůžu sloužit. Doufala jste, že vám povím, kdo si ten stroj ode mě půjčil, viďte? Ale nemám šajna. Záznamy archivuju jenom tak dlouho, jak ukládá finanční úřad, a pak to všechno vyhazuju. Po sedmi letech.“

„To je škoda.“

„Překvapuje mě, že vás detektiv Nichols nechá čmuchat tak blízko. Připadá mi jako ten typ, co si nenechá jen tak koukat do karet.“

„Vždyť zatím ani nevíme, co přesně se tu stalo.“

„To je pravda. Ale podle mě žádnej zákon někde zakopat auto nezakazuje. Navíc na úřadu šerifa nebudou právě nadšený, že jim někdo fušuje do řemesla.“

„Naštěstí nikomu ‚do řemesla nefušuju‘. Detektiv Nichols ví, že všechno, co zjistím, mu okamžitě oznámím.

Slíbila jsem mu to.“

Najednou jsme uslyšeli výstražný signál couvajícího tahače. Píp-píp-píp-píp. Řidič měl otevřené dveře a vykláněl se ven, aby viděl, kam jede. Většina mužů zákona se shlukla kolem výkopu, detektivové, šerifovi pomocníci i technici z laborek. Daisy stála jako přikovaná, nicméně já s Padgettem jsme přešli vozovku a pokusili se dostat co možná nejblíž.

Chvilku se diskutovalo, jak připevnit tažné lano k přední ose. Pak se ozvalo hvízdání hydraulického tažného zařízení a lano se napnulo. Vzápětí auto zasténalo a s rachotem a skřípotem se vynořilo ze země, vyjelo ze svého hlubokého svažitého hrobu. Když se konečně ukázalo v celé své kráse, řidič tahače zajistil ruční brzdu, vystoupil a šel se podívat.

žalostné ostatky Bel Airu spočinuly na světle jako obrovské zvíře, které právě vyrušili ze zimního spánku.

Podzemní vlhkost nahlodala gumu pneumatik, takže byly všechny čtyři splasklé. I rez vykonala své, tudíž mohlo mít auto jakoukoli barvu. Postranní okénko vzadu za spolujezdcem bylo vyražené. I střecha na té straně, se probořila, vypadala jako nakřápnutý nahnilý meloun.

Dovnitř se tamtudy nahrnula hlína, a to mělo na svědomí prohlubeň, již jsem zahlédla z okna v prvním patře. Ačkoli z místa, kde jsme stáli, mnoho vidět nebylo, později jsme se dozvěděli, že vlhkost a tlak hlíny způsobily, že se sedačky propadly do pérování. Přední sklo i kapota zůstaly relativně neporušené, avšak palivová nádrž prorezla a benzin z ní

vytekl a nechal po sobě tmavou skvrnu, viditelnou na dně jámy. Dokonce i z dálky jsem zachytila povědomé pachy, jemné, leč nezaměnitelné jako pižmo skunka, rez, zteřelé čalounění a rozkládající se maso.

Jeden z techniků foukl na přední sklo, aby alespoň kousek očistil. Posvítil dovnitř baterkou. Pak přistoupil k vyraženému zadnímu okénku a nakoukl na sedadlo. Daisy se odvrátila a zahryzla se do nehtu na palci. Technik přivolal jednoho z detektivů, aby se šel také podívat. Zatímco druhý z techniků pořizoval další fotografie, Nichols došel až k Daisy a odvedl ji stranou. Chvíli s ní mluvil a tvářil se u toho dost vážně. Věděla jsem, že to nebudou dobré zprávy.

Viděla jsem, jak přikývla, ale příliš mu toho neřekla, z jejího výrazu se nedalo nic vyčíst. Počkal, dokud ho neujistila, že je v pořádku, a teprve pak se zase vrátil k ostatním u tahače.

Na znamení auto vytáhli na plošinu a zajistili silným řetězem.

Daisy se vrátila k nám. Obličej měla ztrápený a v očích pohled člověka, kterému stále uniká smysl života. „Na podlaze leží, co zbylo ze psa. Na zadním sedadle jsou vidět kosterní ostatky. Tělo zabalené do rubáše či čehosi, co se už

skoro rozpadlo. Nichols říká, že přesnou příčinu smrti stanoví až teprve soudní lékař.“

„To je mi líto.“

„Je to ještě horší. Říkal, že ten rubáš vypadá jako nějaká hodně poškozená krajka, nejspíš záclona, protože má na

jedný straně řadu polámanejch plastovejch kroužků.“

26

Dojeli jsme k Daisyinu domu. Původně jsem myslela, že mě jen vysadí, já si vezmu brouka a rozjedu se domů, jenže mě poprosila, jestli bych s ní ještě nezašla za otcem, povědět mu, že se našlo Violetino tělo. Nevěděla jsem jistě, zda už

plně akceptovala matčinu smrt. Navenek působila klidně, avšak křehkou vnitřní emocionální rovnováhu musela mít těžce narušenou. Toužila po vysvědení, ale o takovéhle spolehlivě nestála. Ačkoli to nikdy přímo neřekla, podle všeho se upnula k představě, že Violet dosud žije, což v ní živilo naději na usmíření. Jenže objasnění osudu její matky nakonec přineslo víc otázek než odpovědí a ani jedno řešení z těch, co se nabízely, neslibovalo nic pěkného.

Mé praktické já se mezitím vzchopilo natolik, že jsem vyndala prádlo z pračky a přemístila je do sušičky, abych mohla jet domů ve vlastních džínách. Pak jsme sedly do Daisyina auta a rozjely jsme se do Cromwellu. Když jsme zastavily před farou, uviděly jsme na zápraží v dřevěném houpacím křesle sedět Foleyho. Měl ruce svěšené do klína a obličej mu do druhého dne opravdu šeredně opuchl. Tváře i kůže kolem očí se mu nafoukly jako balóny a monokly s

podlitinami získaly tmavší odstín a zvětšily se. Očividně se osprchoval a převlékl do čistého, nicméně obvazy a tampony v nosních dírkách mu zabránily, aby si umyl vlasy.

Měl je slepené zaschlou krví. Sotva nás uviděl přicházet, muselo mu dojít, že neneseme právě dobré zprávy, stejně jako poznáte, že jste v maléru, když vám na dveře buší rozezlený policista.

Daisy vystoupala na zápraží, udělala pár kroků a zastavila se. „Už ti to někdo řekl?“

„Ne. Pastor povídal, že volali, ale nechtěl jsem s nikým mluvit, dokud to neuslyším od tebe.“

„Našli ji pohřbenou v tom autě. Identifikace sice ještě neproběhla, ale byl tam i ten pes, takže se o tom nedá pochybovat, aspoň já o tom nepochybuju.“

„Jak byla zabitá?“

„To se ukáže až při pitvě, která by se měla konat zítra nebo pozítří.“

„No, aspoň že nás neopustila. To mě těší.“

„Ne jak jsme si mysleli.“

„Myslíš, že jsem to byl já, kdo jí ublížil?“

„Nevím, co si mám myslet.“

„Já ji miloval. Vím, že mi nevěříš, ale miloval jsem ji z celého srdce.“ Po tvářích se mu začaly kutálet slzy, ale vypadalo to trochu divně, jako když špendlíkem propíchnete měchy s vodou. Osobně jsem se nemohla zbavit dojmu, že je v jeho případě trochu pozdě na to se hájit. Ani Daisy

nevypadala, že pro něj má pochopení, a už vůbec nebyla zvědavá, aby ze sebe dělal oběť. Věděly jsme, komu ta role v téhle podivné hře připadla.

„Takhle láska nevypadá, tati. Nebo snad jo? Samý rány pěstí? Panebože! Jestli je tohle láska, tak to se bez ní klidně obejdu.“

„Tak to nebylo.“

„To říkáš ty. Já si ale pamatuju, žes ji v jednom kuse mlátil.“

„O tom se s tebou nepřu. Sem tam jsem ji uhodil. To nepopírám. Chci jenom říct, že se prostě nemůžeš upnout na jednu věc a myslet si, že chápeš všechno. Manželství je daleko složitější.“

„Radši si najmi lepšího právníka, tati, protože já ti povím, co je složitější! Byla zabalená do krajkový záclony a ten čokl měl rozdrcenou lebku.“

*

V autě cestou zpátky jsem měla pusu zavřenou, protože jsem vycítila, že se dostala do dost nebezpečné nálady.

Nakonec prohlásila: „Přísahám bohu, jestli ji zabil, chci abyste ho dostala.“

„Kéž by to bylo tak jednoduché, jenže to bohužel nebude na mně. Teď už je to vyšetřování vraždy, a šerifovi muži rozhodně nebudou stát o to, abych jim pomáhala nebo se jim nedejbůh pletla do cesty. Sice mám potřebný oprávnění,

jenomže to pány detektivy neobměkčí. Nejsnazší způsob, jak jim hnout žlučí, je snažit se za ně dělat jejich práci.“

Daisy se dál tvářila zarputile. „Ještě mi dlužíte jeden den.

Dala jsem vám dva a půl tisíce dolarů. Pět stovek na den, a odpracovala jste si zatím jenom čtyři.“

„Hm, to je pravda.“

„Jeden den. Víc po vás nechci.“

„Ale co mám podle vás dělat?“

„Jsem si jistá, že už na něco přijdete. Chápu, co říkáte o těch detektivech, ale momentálně toho o případu víte víc než

oni. Máte náskok.“

„To je taky pravda,“ připustila jsem. I mne už nahlodala zvědavost, a proto se mi hlavou honily všelijaké nápady, jak to navléci, aby to nevypadalo, že jim dýchám na záda. V

minulosti jsem tuto pomyslnou hranici už párkrát překročila, opravdu jen o krůček –, avšak tentokrát jsem měla svědomí čisté. Alespoň doposud, to v každém případě.

Když jsme dojely k jejímu domu, navlékla jsem na sebe džíny, ještě horké ze sušičky, posbírala toaletní potřeby a těch pár kousků oblečení, a naházela jsem to všechno do igelitové tašky. Pak jsem popadla kabelku, šoupla obě zavazadla na zadní sedadlo brouka a vycouvala z Daisyiny garáže. Byla sobota odpoledne. Úřady pochopitelně neúřadovaly, nicméně veřejná knihovna v Santa Marii otevřeno měla. Ve městě jsem to proto stočila na sever po Broadwayi a pokračovala poklidným tempem až k bloku

číslo 400, kde jsem zaparkovala.

Knihovna sídlila v patrové budově postavené ve španělském stylu se střechou z červených pálených tašek.

Santa Teresa a Santa Maria mají dost podobnou architekturu, ale druhá jmenovaná vypadá, jako by to všechno postavili teprve před pětadvaceti léty. žádné „staré město“ ani cokoli, co by připomínalo španělské, viktoriánské, post-viktoriánské či další koloniální stavby jsem nikde neviděla, a přitom Santa Teresa jimi vysloveně oplývá. Mnohé čtvrti, jako například ta Schaeferova, sestávaly z domů z padesátých, šedesátých a sedmdesátých let, kdy se kdovíproč stavělo bez nároků na krásu.

Hned za dveřmi jsem se zeptala, kudy do oddělení tiskovin a dohledávání informací, načež mě poslali do prvního patra. Jako první jsem si chtěla vyžádat mikrofilmy s kopiemi Santa Maria Chronicle od 1. června do 31. srpna 1953. Navinula jsem film do projektoru a začala otáčet kotoučem na straně, takže se mi den po dni odvíjely novinové zprávy. Čekala jsem, jestli nezavadím o něco zajímavého.

Co se týkalo celostátních zpráv, v Sing Singu popravili Julia a Ethel Rosenbergovy. Cena poštovní známky vzrostla ze tří centů na pět. Objevila se nová naděje na příměří v Koreji. Místní inzerce dávala tušit, že galon benzinu stál dvaadvacet centů, bochník chleba šestnáct a lahvička sýrové omáčky od Krafta padesát sedm. Livia Cramerová

uspořádala večírek se soutěží „O nejlepší hostitelku“, ať už

to bylo cokoli. Sloupek přinášel seznam jmen oceněných dam. V místním kině promítali film Cleopatra od Cecila B.

DeMilleho, v němž si zahráli Claudette Colbertová a Warren William, a pak ještě 3-D podívanou Bwana Devil. Když

jsem došla až ke Čtvrtému červenci, dočetla jsem se, že na stadionu Elks Field nastupují v 8:30 Santa Maria Indians proti San Luis Obispo Blues a že se ten den uskuteční již

tradiční grilování u příležitosti setkání veteránů 144. oddílu polního dělostřelectva. Většina obchodů měla ten pátek podle všeho otevřeno, ovšem banky a úřady byly zavřené.

Konečně jsem došla až k článku o zmizení Violet Sullivanové, k tomu, jehož kopii jsem dostala v obálce od Daisy. Začala jsem si tisknout stránky novin, počínaje 30.

červnem a konče víkendem následujícího týdne.

Pak jsem se odebrala do oddělení genealogie a místní historie. Očima jsem přelétla svazky v regálech nalevo a neomylně našla seznam obyvatel okresu z roku 1952. Ten z roku 1953 sice chyběl, ale já si říkala, že informace z roku 1952 mi stejně budou spíš k užitku. Odložila jsem kabelku na zem a posadila se na jednu ze židlí u stolu.

Když jsem si pak procházela poznámky, narazila jsem na mapku, kterou jsem si načrtla při své první cestě do Sereny Station. Od té doby jsem poznala mnoho lidí, které s Violet něco vysloveně spojovalo, ale dosud jsem nemluvila s nikým, kdo stál jaksi na okraji. Při vyšetřování vraždy mohl

kdokoli, kdo měl co skrývat, lhát či mlžit a stejně tak i záměrně ukázat na někoho jiného. Lepší zdroj informací proto představoval nezaujatý pozorovatel.

Serena Station zabírala v seznamu dvě stránky: zhruba šedesát rodin, včetně jmen, adres a zaměstnání jejich jednotlivých členů.

Napočítala jsem celkem sedmačtyřicet hospodyní, osm těžařů, jednu zdravotní sestru, barmana (B.W. McPheeho), pomocníka na ranči, čtyři železničáře, osm dělníků, jednoho poštmistra a učitele. Foley se tehdy pokládal za stavebního dělníka a Violet za ženu v domácnosti, nikoli za hospodyni, jak jsem postřehla. Kromě Blue Moonu byly v městečku už

jen dva podniky, prádelna a autoservis. Nalevo od Sullivanových bydleli Jon a Bernadette Ericksenovi a ve vedlejší ulici manželé Arnold a Sarah Treadwellovi, jejichž

dům přiléhal k domu Sullivanových zezadu. Hned za Ericksenovými

měla

dům

rodina

Hernandezova.

Poznamenala jsem si to, ačkoli jsem zatím nevěděla, kterou z rodin bude mít smysl vystopovat. Dál jsem zavadila o jména Livie a Cheta Cramerových, ale ani o jednoho Wilcoxe či Ottweilera. Tak jsem prolistovala těch pět stránek vyhrazených Cromwellu, kde jsem na obě příjmení narazila. Zde to přece jen poněkud více žilo, i když tedy obchody a služby zabíraly pouze osm sloupků. Okopírovala jsem stránky ze seznamu, abych se sem nemusela zbytečně trmácet, kdybych do nich ještě někdy potřebovala

nahlédnout.

Založila jsem seznam zpátky do knihovny a vytáhla ten z roku 1956, že si v něm pro zajímavost dohledám příjmení sousedů, Ericksen, Treadwall a Hernandez. Dvě z nich zmizela, což mohlo znamenat úmrtí, rozvod či přestěhování do jiného města. Nadto jsem postřehla, že roku 1956 se z někdejšího okresního seznamu stal seznam městský, který pokrýval pouze Santa Marii a Lompoc, a žádnou Serena Station nezmiňoval. Tak jsem si vytáhla tentokrát telefonní seznam z roku 1986 a zalistovala v něm ve snaze najít aspoň nějakou stopu. Hernandezů v něm figurovala spousta, takže mi okamžitě došlo, že toho, kterého hledám, nejspíš nikdy nenajdu. S Ericksenovými mi přálo trochu větší štěstí.

žádného „J.“ ani „B.“ jsem sice nenašla, ale byla tam „A.

Ericksenová“ žijící v Santa Marii, což mohla být dost možná přímá příbuzná Jona a Bernadetty. Rodina Treadwellova žila toho času v Orcuttu, a třebaže křestní jméno pana Treadwella neodpovídalo, připadalo mi, že tu nějaká spojitost bude. Tak jsem si poznamenala telefonní čísla i adresy obou.

Když jsem u přepážky platila za fotokopie, osmělila jsem se a vysvětlila knihovníkovi, co bych potřebovala: „Kde jinde ještě můžu najít informace o městečku Serena Station z roku 1953? Staré seznamy obyvatel už jsem prošla.“

Odpověděl: „Možná by stálo za to nakouknout do

Seznamu voličů pro okres Santa Teresa. Myslím, že tu máme ty z roku ’51 a ’54.“

„Senzace.“

Ale jak už to tak chodí, zase taková „senzace“ to nebyla.

Vrátili jsme se mezi regály a on mi vytáhl Seznam voličů z roku 1951. Tak jsem se s ním zase posadila ke stolku a našla si městečko Serena Station. V seznamu figurovala jména, zaměstnání a dokonce i stranická příslušnost (víc republikánů než demokratů, jestli to o něčem vypovídá), ale namísto adres stálo u každého jen číslo poštovní schránky, což mi k ničemu nebylo. Vrátila jsem se o pár stránek zpátky k Santa Marii a prstem přejížděla z jednoho voliče na druhého. Po deseti minutách jsem to vzdala, protože těch jmen byla spousta a já svůj úlovek už nejspíš měla.

Posbírala jsem si tedy poznámky a zamířila k výtahu do přízemí, že se pokusím najít telefonní automat.

Nejdřív jsem zkusila vytočit číslo na Treadwellovy a hned napoprvé jsem totálně pohořela. Paní Treadwellová, která telefon zvedla, v Serena Station jaktěživo nebydlela, žádné Sullivanovy neznala a stejně tak ani Treadwellovy, kteří by v Serena Station žili. Okamžitě získala podezření, že jí budu chtít něco prodat, takže se se mnou odmítla dál bavit.

Tak jsem zavolala A. Ericksenové, jenže jsem se dovolala na záznamník, na kterém jsem nechala následující vzkaz: „Dobrý den, jmenuji se Kinsey Millhoneová. Jsem

soukromá vyšetřovatelka ze Santa Teresy a zajímalo by mě, jestli náhodou nejste ti stejní Ericksenovi, kteří v roce 1953

bydleli v Serena Station. Budu moc ráda, když se mi ozvete.“ S těmi slovy jsem nadiktovala své telefonní číslo a ještě jednou zopakovala své jméno. Pak jsem se vrátila k autu a rozjela se po sto jedničce domů.

*

Dveře bytu jsem odemykala přesně v 17:15. Odjížděla jsem ve čtvrtek dopoledne, a tak jsem měla v obýváku pěkně zatuchlo, páchlo to tam vyčpělými čisticími prostředky a ve vzduchu tančil horký prach. Postavila jsem na stůl přenosný psací stroj. Na záznamníku mě čekaly dva vzkazy od Cheneyho, který mě prosil, ať mu po návratu zavolám.

Vytočila jsem tedy jeho číslo, jenže bylo obsazeno. Neměla jsem s sebou sice pořádnou tašku, ale věci se mi povedlo celkem hezky složit do igelitové. Doklopýtala jsem po točitém schodišti nahoru a uklidila je.

Potom jsem dala vařit vodu a připravila si hrnek čaje, který jsem už vzápětí usrkávala, sedíc na barové stoličce u kuchyňského pultu a probírajíc se poznámkami. Považovala jsem za možné, že jsem s Violetiným vrahem už mluvila.

Motivem mohlo být úplně cokoli, žárlivost, nenávist, touha po penězích, pomsta –, každopádně vražda jako taková byla provedena zcela chladnokrevně, poněvadž vrah hrob vykopal s dostatečným předstihem. Nemohl také počítat s

tím, že na místě bude mít k dispozici veškeré potřebné vybavení, pakliže je tam sám nedopravil. S Violet se navíc ztratily i její peníze. Padesát tisíc, které přechovávala v trezoru a které nikdo nikdy neviděl. Nadto si půjčila dva tisíce od bratra a pět set dolarů od matky, které ještě k tomu ukradla šperky. No jo, ale kam se ty peníze a cennosti poděly? Samozřejmě bylo vždycky možné, že se najdou v autě, ale jestli vrah věděl, že je má u sebe, proč si nepřilepšit, proč je zbytečně zahrnout hlínou?

Muselo jít o někoho, koho znala, a zřejmě i o někoho z místních, protože dotyčný se orientoval v okolí Tannerovic domu a stejně tak byl obeznámený i se situací na rozestavěné New Cut Road, protože věděl, že tam bude mít soukromí. Vykopání jámy ho muselo stát dost času, a tak si musel opatřit i potřebné krytí, což by znamenalo, že byl buď svým vlastním šéfem, takže si mohl dělat, co chtěl, nebo chodil do práce a vzal si dovolenou, nebo se hodil marod.

Vzhledem k tomu, že se blížil víkend a ještě k tomu svátek, mohl si vzít volno, aniž by vzbudil podezření.

Na prvním místě v mém seznamu podezřelých figuroval stále Foley Sullivan. Je pravda, že jsem s ním celkem soucítila, ale na druhou stranu se za ty roky mohl naučit hrát nevinného. Věřila jsem mu, když říkal, že Violet miloval, ale to ještě neznamenalo, že ji nemohl zabít.

Vrátila jsem se k poznámkám, které jsem si udělala u Cheta Cramera. Nebylo mi jasné, co ten tady mohl získat,

ale nevylučovala jsem ho. Sice na mě nepůsobil jako někdo, kdo umí zacházet s těžkou technikou, ale pak jsem si vzpomněla na jednu poznámku, kterou mimoděk utrousil.

Říkal, že si člověk přece vždycky může najmout někoho, kdo za něj udělá špinavou práci.

Dál jsem se zamyslela nad Winstonem Smithem, který kvůli Violet v podstatě přišel o práci. Přestože ho Cramer za týden zase přijal zpátky, v době zmizení Violet to ještě nemohl tušit. Ten muž byl jedno velké „kdyby“. Byl přesvědčený, že mu zkazila život, což svým způsobem opravdu udělala. Kdyby totiž dosáhl vzdělání, o jakém snil, nemusel teď prodávat auta, a kdyby neprodával auta, možná by si ani nevzal ženu, která mu nyní vyhrožovala, že ho vykopne na dlažbu.

O Tomu Padgettovi jsem toho věděla jen málo, ale i on zřejmě stál za bližší průzkum. A Steve Ottweiler? Kdepak.

Odfajfkovala jsem si ho jen v zájmu zachování fair play.

Když už jsem podezírala ty ostatní, proč právě jeho vynechávat? V té době mu bylo šestnáct a Violet v něm mohla vidět snadnou kořist. Kdyby však mezi nimi zaplál vášnivý románek, proč kvůli tomu hned zabíjet? Nakonec jsem na seznam připsala ještě B.W. McPheeho a Jakea.

Pořád jsem měla pocit, že mi něco podstatného uniká, ale nedokázala jsem přijít na to, co by to mohlo být.

Pak jsem si dala pauzu a připravila si k večeři sendvič s arašídovou pomazánkou a kyselou okurčičkou. Místo talíře

mi posloužil papírový ubrousek, takže jsem si zbytečně nepřidělala špinavé nádobí. Právě když jsem oplachovala nůž, zazvonil telefon.

Ze sluchátka na mě promluvil ženský hlas: „Dobrý den, tady Anna Ericksenová. Nechala jste mi vzkaz na záznamníku.“

„Vy jste z rodiny Ericksenů, co bydleli na Lanďs End Road číslo 3906 ve městečku Serena Station?“

Chvilku nic neříkala, snad z opatrnosti. „Proč to chcete vědět?“

„Promiňte, ale asi jsem to měla vysvětlit rovnou. Chci najít rodinu, která v roce 1953 bydlela vedle Foleyho a Violet Sullivanových.“

„To byli moji rodiče. Já tam vyrůstala.“

„Vážně? No, to je senzace! To jsem ráda, že jste se nevdala, protože jinak bych vás asi nenašla.“

„Ale zlatíčko! živím se jako prostitutka. Já bych se nevdala, ani kdybyste mi nabízela milion. Mám i beztak dost potíží.“

„Pamatujete se na Violet?“

„Přímo ne. Byla jsem tehdy malá holka, ale lidi o ní hodně mluvili ještě spoustu let po tom. Bydleli jsme hned vedle nich. Asi už víte, že se našlo zakopaný to auto, co?“

Odpověděla jsem: „Slyšela jsem. Podívejte, vím že je to už dlouho, ale nevzpomněla byste si na něco, co byste mi mohla o Violet říct?“

„Ne, to bohužel ne. Na ni si vůbec nevzpomínám, ale zato si pamatuju toho Čtvrtýho července.“

„To si děláte legraci. Pamatujete si ten konkrétní Čtvrtý červenec?“

„No jasně. Byli jsme se podívat na ohňostroj a pak u nás zůstala přes noc Daisyina kamarádka Tannie. Ani si nedovedete představit, jak jsem z toho byla nadšená. Bylo mi teprv pět a jí už devět a šíleně jsem ji obdivovala.

Přemluvila mě, že budeme skákat po posteli, což jsem normálně měla zakázaný. Tak jsme tam hopsaly jak pominutý a děsně nás to bavilo. Srazily jsme se a já spadla na zem a zlomila jsem si ruku. Nesrostlo to, jak mělo, takže tam mám do dneška takovou malou bulku. Je to jedna z prvních věcí, na který se v životě pamatuju.“

Vyvalila jsem oči na sluchátko a hlavou mi prolétlo, jestli se ta ženská jenom šeredně nemýlí. „Co já vím, tak Tannie byla s tátou na ohňostroji.“

„No jo, to byla, ale pak jsme se potkali v parku a její táta poprosil moji mámu, jestli by u nás nemohla zůstat přes noc.

Říkal, že si potřebuje něco zařídit a že neví, za jak dlouho se vrátí.“

„Neříkal, kam přesně se chystá?“

„Jestli jo, tak jsem to přeslechla. Možná to pověděl mojí matce, ale ta už je dávno po smrti. Proč se nezeptáte Tannie?

Mohla by si to pamatovat.“

„Jo, to udělám. Jsem vážně ráda, že jste se mi ozvala.

Děkuju.“

„Nemáte vůbec zač.“

27

LIZA

Sobota, 4. červenec, 1953

Liza Mellincampová často vzpomínala na své čtrnácté narozeniny, které oslavila 3. července 1953, tedy den předtím, než Violet Sullivanová nadobro odešla ze Sereny Station. Jak ubíhaly roky, činilo jí stále větší obtíže uvěřit, že se toho za těch osmačtyřicet hodin mohlo tolik změnit.

Dopoledne v den svých narozenin strávila tím, že si uklízela v pokoji. Violet jí totiž slíbila, že si vyjedou někam na oběd, a Liza chtěla mít dost času, aby se připravila. Nikdy v životě neobědvala v opravdové restauraci a už se nemohla dočkat.

S matkou si sice jednou daly napůl sendvič s tuňákem v místním bufetu, ale to nebylo v žádném případě totéž.

V 9:30 si na radiopřijímači značky Philco naladila pořad The Romance of Helen Trent, po kterém šla Our Gal Sunday, a při jejich poslechu si ustlala, vysypala koš na odpadky a naházela do koše na prádlo špinavé oblečení. V

pondělí se s ním chystala do veřejné prádelny, kam chodila každý týden. Vykonávala většinu domácích prací, protože její matka byla zpravidla nehorázně opilá a jenom ležela v obýváku na gauči, kouřila cigarety a propalovala černá kolečka do dřevěného rámu konferenčního stolku. Liza si ještě uklidila psací stůl, noční stolek a knihovnu a všude utřela prach. Vyklepala koberečky a pověsila je na zábradlí verandy, aby trochu vyvětraly. Pak vzala mokrým mopem pěkně dočista linoleum u sebe v pokoji a následně je přetřela leštidlem Jubilee od Johnsona, po němž se chvilku pěkně lesklo, i když jak věděla, po zaschnutí zase zmatní. Šla do koupelny a vycídila vanu, záchod a umyvadlo čisticím prostředkem Babbo. Bylo na nich příliš mnoho skvrn a puklin, které tam stejně zůstaly, ale měla lepší pocit, když věděla, že to udělala.

V 11:00 si přežehlila bílou blůzku z Ship’n Shore, která měla malý kulatý límeček a princeznovské rukávy.

Vysprchovala se a oblékla. Violet telefonovala, že prý má velké překvapení, a když ji v 11:45 s Daisy přijely vyzvednout, seděly ve zbrusu novém chevroletu. Violet rozesmálo, jak na něj Liza vyvalila oči. Liza si nevzpomínala, že by se kdy vezla v novém autě, a teď tu jedno bylo a ona se nemohla vynadívat na ty bíle lemované pneumatiky, na palubní desku, na vnitřní čalounění a na lesklé chromované kličky na otevírání oken.

Violet je odvezla do Santa Marie, kde si všechny tři daly

oběd v restauraci hotelu Savoy. Liza i Violet si jako první chod objednaly krevetový salát a potom jim v takovém malém hrnečku přinesli slepičí polévku a talíř sendvičů, tmavý chléb s taveným sýrem, se sekanými ořechy, vajíčkovým salátem, šunkovým salátem a dokonce i s řeřichou a tenkými kolečky ředkviček. S Violet držely při jídle zvednuté malíčky a dělaly, jako že jsou nóbl dámy.

Daisy dostala nudle s máslem, což bylo prakticky jediné jídlo, které jedla, tedy až na chleba s hroznovým želé od firmy Welch’s. Jako dezert jim přinesli dort s krémem, a Liza v něm měla dokonce svíčku, kterou sfoukla a celá u toho zčervenala, protože číšníci a servírky stáli kolem stolu a zpívali jí. Když už si Liza začínala myslet, že život snad ani nemůže být krásnější, podala jí Violet malou krabičku zabalenou do nádherného levandulově modrého papíru. Liza dárek rozechvělými prsty rozbalila. Uvnitř našla stříbrný medailonek ve tvaru srdíčka, velikého asi jako pěticent.

Otevřela jej a na jedné straně uviděla zasunutou Violetinu fotografii. „A tady,“ ukázala Violet na tu druhou, kde bylo dosud prázdné místo. „Tady bude jednou fotografie tvojí lásky,“ usmála se. „A já ti předpovídám, že do roka budeš vědět, kdo to je.“

„Děkuju.“

„Ale no tak, sluníčko, neplač mi tady. Máš přece narozeniny.“

„To je nejhezčí den v mém životě.“

„Ještě přijdou další, mnohem hezčí, ale jak myslíš. Tak co kdyby sis ho nasadila!“

Liza se pootočila, zvedla si vlasy a Violet jí řetízek připnula. Ona pak sjela rukou k přívěsku, jenž spočíval v důlku mezi klíčními kostmi, a sevřela ho mezi prsty. Stříbro se už mezitím stačilo zahřát od její kůže. Talisman pro štěstí.

Musela se ho pořád dotýkat.

Violet zaplatila za oběd hotově, oddělila pár bankovek z tučného balíčku, schválně aby si toho každý všiml. Byla zjevně šťastná a nejednou poznamenala, že se karta obrací a život bude teď o sto procent lepší. Liza si říkala, že kdyby to byla vážně pravda, nezopakovala by to Violet při jídle hned čtyřikrát, ale ona už byla taková.

„Jémináčku, málem bych zapomněla,“ vyhrkla najednou.

„Potřebovala bych dneska večer hlídání. Máš čas?“

Lizin úsměv poněkud povadl. „Ani ne. Domluvily jsme se s Kathy, že spolu půjdeme na ohňostroj.“

Violet se na tváři objevil zděšený výraz, protože zřejmě předpokládala, že bude souhlasit. „A nemohla bys to pro jednou vynechat?“

„Já nevím. Slíbila jsem už, že s ní půjdu, a nechce se mi to rande rušit.“

„Když jdeš někam s holkou, není to rande, věř mi. Prostě máte spicha.“

„A nemohla by sis sehnat někoho jinýho?“

„Propánajána, Lies! Takhle na poslední chvíli? Bez

šance. Vždyť ta Kathy je hrozná protiva. Pořád by ti jenom rozkazovala. To se jí nikdy nepostavíš?“

„No, na chvilku bych snad mohla. Tak do tři čtvrtě na devět. Trochu to odložíme a do parku půjdeme pak.“

Violet upřela na Lizu své pronikavé zelené oči. „Když

mi budeš hlídat celej večer, můžeš si k nám pozvat Tye. Víš, že mi to nevadí. Když přijdeš o ohňostroj, tak se zas tak moc nestane. Napřesrok bude zas.“

To Lizu odzbrojilo. Co na to měla říct? Celý den byl tak dokonalý, a to jenom díky Violet, která po ní teď chtěla tuhle malou laskavost.

Pohled Violetiných očí získal na naléhavosti. „Prosím, prosím, prosím! Přece nemůžeš Kathy obětovat všechen svůj čas. Vážně tu pomoc potřebuju.“

Liza nevěděla, jak to odmítnout. Vždycky Daisy hlídala.

Violet s ní počítala, dokonce i když jí zapomněla říct předem. A Kathy byla poslední dobou opravdu dost nepříjemná. „Tak dobře, asi jo. Snad se mi s ní podaří domluvit místo toho na neděh.“

„Díky, jsi poklad. Jsi vážně zlato.“

„To je dobrý,“ řekla Liza a radostí celá zčervenala.

Jakákoli chvála ji vždycky potěšila.

Po obědě to Violet už skutečně dovedla k dokonalosti, protože Lizu a Daisy vzala do kina na promítání filmu Bwana Devil, ve kterém hráli Robert Stack a Barbara Brittonová. V kinech ten film běžel už sedm měsíců, ale do Santa Marie se dostal teprve nedávno. Všechny tři se usadily v první řadě, nasadily si papírové 3-D brýle, namalovaly si pusu pro legraci a pochutnávaly si na pražené kukuřici a karamelkách Milk Duds. Violet říkala, že dřív se na 3-D

promítání používaly brýle s jedním sklem zeleným a s druhým červeným. Tohle byla nová technologie od Polaroidu, který dodával brýle s čirými skly, i když Violet ani v jednom, ani v druhém případě nechápala, na jakém principu to funguje. Prohlásila, že absolutně netuší, jak může jedno zelené a jedno červené sklo udělat z něčeho trojrozměrný obraz. Pak už začalo promítání, tak se uvelebily na sedadlech, že se budou dívat. Bohužel hned na začátku na ně z plátna vyskočil lev, z čehož Daisy dostala hysterický záchvat a rozbrečela se tak, že s ní Violet musela do předsálí a tam ji hodinu utěšovat. Přesto to byly ty nejlepší narozeniny, jaké Liza zažila, a děsila ji představa, že to jednou skončí.

Když pak přijely k Sullivanovým, musela se ještě asi hodinu zdržet a hlídat Daisy, protože Violet si potřebovala něco zařídit. Foley se zaplaťpánbůh vracel domů až na šestou, takže se s ním nemusela vůbec zabývat. Jak měla Violet ve zvyku, trvalo jí to o něco déle než slíbila, a tak se Liza dostala domů až v 17:45. Matka ji slyšela přicházet a zavolala si ji do obýváku. Liza zůstala stát ve dveřích, zatímco se její matka pokusila alespoň se posadit. Měla tak nepřítomný pohled, že se Lize až chtělo křičet.

„Co je?“ zeptala se. Nechtěla si kazit dobrou náladu, ale stejně tak nemínila matku zcela ignorovat.

„Jenom tě chci varovat. Byla tady Kathy Cramerová a přinesla ti dárek k narozeninám. Mělas vidět, jak se tvářila, když zjistila, že nejsi doma.“ Matce se ani moc nepletl jazyk. Kupodivu stále nějak věděla, co se kolem ní děje.

Liza pocítila úzkost. Poslední, co potřebovala, bylo, aby se Kathy dozvěděla, že si vyrazila, s Violet na oběd a že pak šly do kina na Bwana Devil. Kathy o filmu Bwana Devil mluvila celé týdny a pořád se snažila přemluvit otce, aby je hodil do města do kina. Liza si nemyslela, že je její povinností čekat, až bude na film moci jít s Kathy, jenže věděla, že její kamarádka se na věc dívá jinak. „Cos jí řekla?“

„Už si nevzpomínám. Něco jsem si vymyslela. Zrovna jsem dost tvrdě spala a ona mě probudila, stála přede dveřma a bušila na ně jak kdyby hořelo, nebo co. Houkla jsem na ni, ať tak nerámusí, jenže než jsem tam stačila dojít, div se nezbláznila. Pověděla jsem jí, že vůbec netuším, kde jsi, a ona se hrozně nafoukla a strašně se zamračila. Vážně nechápu, Lizo, co na ní vidíš. Visí ti na krku jak železná koule a táhne tě ke dnu.“

„Ale o Violet jsi jí neřekla, že ne?“

„Proč bych to dělala?“

„Kams dala ten dárek?“

„Odnesla ti ho do pokoje. Říkala, že ho nechá na stole.“

Liza vyrazila jako střela k sobě do pokoje, protože najednou kdovíproč dostala strach, jestli tam třeba Kathy v její nepřítomnosti neslídila. Uvnitř to vypadalo jako před jejím odchodem, ale když pak vzala do ruky deníček, který schovávala za knihovnou, nedokázala s jistotou říct, jestli ho někdo nevyndal a zase nezandal. Posadila se na postel a rychle jím zalistovala, úzkostí přitom div nepřestávala dýchat. Zapisovala si do deníčku všechno, co prožila s Tyem Eddingsem, každičký detail, a jestli si Kathy přečetla posledních pár stránek, určitě ji zavrhla. Podle Kathy totiž i použití dívčího tamponu Tampax bylo v rozporu s pravidly absolutní poctivosti.

Liza pro jistotu schovala deníček na jiné místo, načež se posadila na postel a rozbalila dárek od Kathy, úhledně zabalený do papíru s růžovými květinami, převázaný lesklou růžovou stuhou. Růžovou měla Kathy ze všech barev nejradši. To Liza dávala spíš přednost fialové, nejoblíbenější barvě Violet.

Když uviděla, co jí Kathy darovala k narozeninám, nevěřila vlastním očím. Byla to táž dárková kazeta s pudrem s vůní konvalinek, který dostala Kathy od ní loni v březnu k narozeninám. Podívala se ještě pro jistotu na spodní stranu, a opravdu! Našla tam zpola strženou cenovku z drogerie, kterou se jí nepodařilo odlepit. Kathy nejenže dárek vůbec nerozbalila, ale dokonce si ani nepamatovala, kdo jí ho dal.

Tak, a co teď?

Liza neměla sebemenší chuť jí volat. Na druhou stranu si říkala, že bude lepší to vyřídit co nejrychleji. Jestli si Kathy přečetla, co si zapsala do deníčku, při první příležitosti jí to vpálí a odsoudí ji, povýšená jako vždycky.

Liza tedy sešla dolů k telefonu a vytočila Kathyino číslo.

Zvedla to paní Cramerová.

„Dobrý den, paní Cramerová. Tady Liza. Je doma Kathy?“

„Moment.“ Zakryla rukou mluvítko a Liza ji slyšela volat nahoru do patra. „Kathy! Máš Lizu na telefonu.“

Následovala dlouhá pauza, než Kathy milostivě sešla ze schodů. „Doufám, že sis užila narozeniny,“ poznamenala paní Cramerová, zatímco čekaly.

„Jo, to jo. Díky.“

„Á, tady ji máme.“

Kathy si od ní vzala sluchátko a pronesla: „Haló,“ velice odtažitým a nepříjemným tónem.

„Ahoj. Volám, abych ti poděkovala za ten pudr. Je vážně prima.“

„Nemáš za co,“ odsekla a vložila do těch tří slov slov tolik zlosti a nadutosti, že to bylo až k nevíře.

„Stalo se něco?“

„Proč se ptáš?“

„Kathy, jestli tě něco naštvalo, tak mi to řekni.“

„Kdes byla? To mě naštvalo. Měly jsme přece rande.“

„Vážně?“

„No ANO! Dneska odpoledne. Moje máma nás měla vzít do levnejch látek…“

Liza měla pocit, že se do ní dává zima z toho, jak ji Kathy dál dotčeně zasypávala výčitkami. „Měly jsme přece jít vybírat tu látku na sukni a na vestičku, abysme pak měly na podzim obě stejnou. Ty se nepamatuješ?“

„Vzpomínám si, žes o něčem takovém mluvila, ale to už

je pár neděl a navíc jsme se pevně nedomluvily…“

„Ale to přece bylo jasný! Mělo to být na tvoje narozeniny, Lizo. Nemyslela jsem, že je potřeba to říkat.

Přijely jsme s mámou k vám, že zajedem někam na oběd, jenže tys nebyla doma. Tvoje máma ani nevěděla, kam jsi šla.“

„To mě mrzí. Zapomněla jsem –“

„Jak jsi mohla zapomenout? Přece narozeniny trávíme vždycky spolu. Je to tradice.“

„Udělaly jsme to zatím jenom dvakrát,“ namítla Liza.

Věděla, že za tu poznámku zaplatí, ale nedokázala se ovládnout.

„No jo, holt to pro mě asi znamená víc než pro tebe,“

prohlásila Kathy.

Liza nedokázala přijít na nic, co by jí mohla odpovědět, a tak raději mlčela.

„No tak kdes byla?“ vyzvídala dál Kathy.

„Nikde. Jenom tak venku.“

„Já vím, žes byla venku. Ptám se, kde!“

„Proč ti na tom tak záleží?“ odsekla Liza a nechápala, proč je tak popucllivá, jenže měla už dost věčného podřizování se Kathyiným náladám.

„Záleží mi na tom, Lizo, protože chci vědět, co je pro tebe tak důležité, žes mě kvůli tomu odsunula na vedlejší kolej.“

„Neodsunula jsem tě na žádnou vedlejší kolej. Prostě jsem na to zapomněla, no.“

„Já vím, žes na to zapomněla. Užs to říkala nejmíň stokrát! Nemusíš to pořád dokolečka opakovat.“

„Proč se kvůli tomu tak rozčiluješ? Byla to chyba, no.“

„Nerozčiluju se. Proč bych se měla rozčilovat? Chci po tobě jenom vysvětlení. Protože jestlis byla tak ošklivá a porušila jsi naši dohodu, tak mi podle mě něco dlužíš.“

Liza cítila, jak jí dochází trpělivost. Kathy ji takticky zahnala do rohu. Kdyby jí pověděla, kde byla, ztropila by Kathy příšernou scénu nebo by s ní týdny nemluvila nebo obojí, ale v každém případě by to nenechala jen tak. Liza to už znala. Jak jednou Kathy někdo naštval, nikdy už ho nenechala na pokoji. „Měla jsem něco na práci.“

„Ale co?“ vyrazila ze sebe Kathy vyčerpaně.

„Co na tom?“

„Jinými slovy, neřekneš mi to. Tak to tedy pěkně děkuju.

To já tobě nikdy nic tak hroznýho neprovedla –“

„Prosím tě, přestaň. Není to nic hroznýho.“

„Myslela jsem, že jsme nejlepší kamarádky.“

„Neříkám, že nejsme.“

„Ale takhle se k sobě nejlepší kamarádky nechovaj, nemaj mezi sebou tajemství, nejsou na sebe zlý.“

„Nejsem zlá.“

„Víš co? Mezi náma je jeden dost podstatnej rozdíl. Teď se projevil. Ty si totiž nikdy nedokážeš přiznat pravdu. Ze mě udělala Morální výchova lepšího člověka, zatímco pro tebe je ‚absolutní nesobeckost‘ prázdný pojem! Něco chceš, něco máš chuť udělat, ale akorát lžeš…“

Liza povídá: „Musím už běžet. Máma mě volá.“

Kathy reagovala rozechvělým hlasem. „Víš ty co?

Absolutní upřímnost? Ubližuješ mi. Moc mi ubližuješ. Už

od začátku týdne jsem se těšila, jak se sejdem. Bylo to světlo mých dnů. Vžij se do mojí kůže a představ si, jak mi asi bylo, kdyžs mi ani nenechala vzkaz.“

„Kathy, ale já to neudělala schválně. Bylo to nedopatření.“

„Tak pročs mi aspoň nezavolala, když jsi přišla domů?“

„Ale to právě dělám. Mluvím do sluchátka. Volám ti. Co jinýho to asi je?“

„No jo, ale mezitím uplynuly hodiny.“

„Vždyť jsem zrovna vešla do dveří.“

„Tys byla venku celej den?“

„Proč kolem toho děláš dusno?“

„Já že dělám dusno? Takže za to můžu já?“

„Neřekla jsem, že za to můžeš ty, jenom že to zbytečně

přeháníš. Ty taky chodíš někam beze mě. Tak proč bych nemohla já?“

„Fajn. Jak chceš. Promiň, že jsem s tím začínala.“

Liza cítila, jak se uvnitř ní cosi láme. Takhle to mělo jít až do konce jejího života, dokud nenajde cestu ven. „Hele, vážně mě to moc mrzí, jo? Omlouvám se.“

Na chvilku zavládlo ticho. Kathy se nerada vzdávala pozice generála. „Myslíš to upřímně?“

„Myslím. Vážně. Nechtěla jsem ti nic říct, protože to mělo co dělat s mojí mámou a s jejím… no, vždyť víš… s jejím problémem.“

„Ty moje chudinko malá! Proč jsi to neřekla?“

„Bylo mi trapně. Doufám, že mi odpustíš.“

„Ale samozřejmě. Úplně tě chápu. Ale vážně ses mi mohla svěřit, ušetřilo by nás to tady toho nedorozumění.“

„Příště to udělám. Promiň, že jsem k tobě nebyla úplně upřímná.“

„To je v pořádku, Lizo. Nemůžeš za to, jaká je.“

„Jsem ráda, že to bereš takhle.“ Když už kapitulovala, proč se ještě nepodbízet?

„Tak v kolik chceš dnes vyrazit do parku? Myslíš, že v šest je na tebe moc brzy? Udělala jsem pikantní vejce.

Napadlo mě, že si uděláme piknik.“

Liza oněměla.

„Lizo?“

„Jsem tu. Problém je, že nemůžu jít. To je další důvod,

proč volám. Máma je nejspíš nemocná, takže budu muset zůstat doma, abych se o ni starala. Potřebuje mě.“

„Do zítra se zmátoří, ne?“

„Já nevím. Nezdá se mi. Nevypadá dobře.“

„To ji nemůžeš nechat samotnou ani hodinu?“

„Radši ne.“

„Ale co jí je?“

„Těžko říct. Hned jak spolu domluvíme, volám doktorovi. Od rána je jí špatně, takže může jít i o něco vážného.“

„Nemám přijít, abych ti dělala společnost? Klidně na ohňostroj nemusím. Můžeme si upražit kukuřici.“

„To radši ne. Co kdyby ses nakazila? Pořád mě volá, už

budu muset běžet. Proberem to zítra, jo?“

„Jo, jasně. Snad se jí udělá líp.“

„Snad.“

Když Liza zavěsila, měla úplně zpocená záda. Pořád si rozhovor v duchu přehrávala, stále jí zněl v hlavě tón Kathyina hlasu, a také si nepřestávala vyčítat, že nereagovala pohotověji, zatímco se ji Kathy snažila srazit na kolena. Neměla jí lhát o matce, to opravdu ne, ale co jiného mohla dělat? Nedokázala si představit, jak by Kathy mohla její lež odhalit. Věděla, že ji lituje, jelikož její matka tolik pije, dokonce jí i říkala, že se za ni v kostele často modlí, přičemž se odvolávala na „absolutní lásku“. Lize to sice moc jako láska nepřipadalo, ale co ona o tom věděla?

Rozhodla se, že matce připraví večeři, jakkoli ještě bylo brzy, protože měli večer s Tyem rande. Nemohla se dočkat, až mu poví, co všechno Kathy říkala. Jednak neměl Kathy rád, jednak mu jistě udělá radost, že se jí konečně dokázala vzepřít. Aspoň v něčem. Člověk nemohl zvládnout všechno najednou.

Dala vařit vodu na „minutovou“ rýži a otevřela konzervu kukuřice Libby s a k tomu druhou, se zelenými fazolkami.

Snažila se matce připravovat vyváženou stravu, jenže ona v polovině případů stejně nic nejedla, i kdyby to byla sebevětší lahůdka. Předevčírem načala konzervu lančmítu Spam, tak ze špalíku mletého masa odkrojila dva plátky a osmažila je na oleji. Hotové jídlo naložila na podnos, přidala papírový ubrousek a příbor a donesla to matce do obýváku.

Jenže ta nehnutě ležela, vedle sebe v popelníku zapálenou cigaretu. Liza ji zamáčkla a vrátila se i s večeří zpátky do kuchyně. Nechala ji stát na kuchyňské lince s tím, že ji snad matka najde později. Pak umyla hrnce a pánvičku a uklidila je do kredence.

*

Ty Eddings ji přijel vyzvednout přesně ve 21:00

dodávkou svého strýčka, kterou si půjčoval, kdykoli se mu ji podařilo vyškemrat. Sotva nastoupila, podal jí balíček s neobratně uvázanou mašlí. „Co je to?“ podivila se a vzápětí vytáhla láhev šampaňského.

„Růžový šampáňo Cold Duck. Stavil jsem se v sámošce, abysme to trochu oslavili. Všechno nejlepší k narozeninám!“

„Tys koupil alkohol?“

„Vypadám starší, klidně i na jednadvacet. Dělám to pořád. Prodavač mě zatím ještě neprokouk.“

„Spíš se modli, aby ti na to nepřišla teta.“

Usmál se, přičemž odhalil dokonalý bílý chrup a na tvářích se mu udělaly dolíčky. „Mám pro tebe ještě něco, ale to až pak.“

Liza se usmála a tváře jí zahořely. Ještě nikdy nedostala dárek od kluka. V duchu si začala představovat řetízek s přívěsky s jejich jmény, vyrytými na věčnou památku jejich lásky.

Dojeli až k Tannerovic domu tak jako už několikrát předtím. Po městě se moc projíždět nemohli. Kdyby je někdo viděl, jeho teta by z toho udělala malér.

Nová silnice už byla srovnaná, zatím však jen částečně pokrytá asfaltem. Dělníci již také vykopali trativody a jeřábem do nich složili potrubí. Když Ty odbočil na starou silnici vinoucí se souběžně s novou, uviděli ceduli s nápisem „Cesta uzavřena“, která bránila dalšímu průjezdu. Kromě toho silnici protínala řada oranžových kuželů a stejně tak tam dopraváci rozmístili i zákazy vjezdu. Zřejmě to tedy mysleli vážně. Jelikož Čtvrtý červenec připadal na sobotu, všechny veřejné instituce měly už v pátek, tedy včera, zavřeno. žádné soudy, žádné poštovní donášky, výpůjčky v knihovnách, ani bankovní transakce. I parta dělníků, kteří stavěli novou státní silnici, si asi vzala den volna, aby si prodloužila víkend.

Objeli zátaras, nechali za sebou hromady hlíny a těžké stroje. Ve večerním příšeří mezi nimi málem až magicky zářil buldozer. Než dům poprvé použili jako tajné útočiště, vypravil se tam Ty na výzvědy a celý ho prohlédl. Obešel pozemky, přičemž se mu podařilo najít odemčený přístřešek, kam nyní jako obvykle ukryl strýčkovu dodávku. Pomohl Lize vystoupit a za ruku ji dovedl až na prostornou dřevěnou verandu, která k domu přiléhala zezadu. Z dálky k nim doléhalo tiché hučení aut uhánějících po sto jedničce.

Pak si na něco vzpomněl: „Momentík,“ odběhl zpátky do dodávky a za chviličku se vracel s rancem v podpaží.

„Spacák,“ uvedl na vysvětlenou. Objal ji kolem ramen a opatrně vedl ztemnělou kuchyní a následně vzhůru po schodech pro služebnictvo. V domě panovalo dusno, jak byl dlouho zabedněný. Jakmile došli do hlavní ložnice, zotvíral Ty všechna okna a pustil ven nehybné horko. Vzduch, který dovnitř zavanul, byl sice také teplý, ale přinejmenším cirkuloval. Rozprostřel na zemi neforemný spací pytel, zvedl k ní ruku a stáhl ji k sobě dolů.

Otevřel láhev růžového šampaňského a dal jí napít jako první. Chutnalo lépe než čekala, a také se jí líbil ten hřejivý a závratný pocit, který se v ní spolu s vínem rozléval.

Podávali si láhev, dokud ji z poloviny nevyprázdnili.

Položila se na bok, bradu podepřenou dlaní, a šeptem se spolu chvilku bavili. Začala mu vykládat o Kathy, jenže ji přerušil přívalem polibků a významnými pohledy, hlubokými jako horská tůň. Pak najednou povídá: „Á, ten dárek pro tebe! Málem bych zapomněl.“

Vytáhl malou dózu vazelíny a s úsměvem ji Lize podal.

„Na co to je?“

„Vždyť víš. Pro všechny případy.“

Liza cítila, jak se jí sevřel žaludek, a zprudka se posadila.

„Nemyslím, že bysme to měli dělat. Není to nejlepší nápad.“

„Neboj! Nemusíš se rozhodnout teď hned. Je to jenom na tobě,“ ujistil ji. Opět si ji přitáhl k sobě a políbil ji. Od nevinného mazlení z prvních schůzek se už dostali mnohem dál, dávno překročili hranici pro ni tajuplného a neprobádaného území, přičemž Ty považoval tak nějak za samozřejmé, že pokaždé navážou tam, kde posledně přestali.

Právě se chystal zcela ji vysvléci. Liza si nebyla úplně jistá, jestli to chce, ale věděla, že nedokáže říci „ne“. Líbání bylo tak krásné a měla pocit, že ji potkalo velké štěstí, že si vybral právě ji, protože řada dívek od nich ze školy by si to s ní s chutí vyměnila. Uvědomila si, že se jakoby vznáší, že se podvoluje jeho rozhodnosti a vlastní neschopnosti odolat.

Někde vzadu v hlavě se jí ozýval tichý hlásek, a ten jí připomínal, že jeho naléhání se zase tolik neliší od Kathyina citového vydírání, nicméně šumivé víno vykonalo své, takže si teď připadala příliš ospalá a vláčná, než aby z toho něco vyvozovala. Bylo snazší se tomu podvolit než se vzpouzet.

Totiž, ne že by se jí to nelíbilo…

Právě když ji líbal na nahé ňadro, zahlédla na stropě kužely reflektorů. Dole před domem zachrastil štěrk, tak blízko, že slyšeli řidiče zatáhnout za ruční brzdu. Pak bouchly dveře auta, Liza zalapala po dechu, vyvlékla se Tyovi a vyplašeně se zvedla na všechny čtyři. „Panebože, někdo sem přijel!“

Ty se připlížil k oknu a vykoukl ven. „Nepanikař. Je to v pohodě. Nejde sem.“

Liza se mu přitiskla na záda, oči zhruba na úrovni okenního parapetu. Řidič stál opřený o vzdálenější stranu vozidla, které parkovalo asi deset metrů od domu. Ucítila pach cigaretového kouře a vzápětí zahlédla žhavý konec kuřákovy cigarety. Přiškrceně pípla: „Kdo to je?“

„Nejspíš ochranka. Vypadá, že přijel zkontrolovat ty stroje.“

„Musíme odsud.“ Rychle dolezla ke spacáku, začala si sbírat svršky a úplně navrch přihodila boty. Ty si navlékl džíny a společně přeběhli místností do přilehlé šatny, kde se zavřeli. V rychlosti se dooblékli, přičemž Liza měla takový strach, že se málem počurala. Ty se na ni podíval: „Jsi v pořádku?“

„Co když si všimne dodávky? Přijde na to, že jsme tady?!“

Ty pootevřel dveře šatny a vykoukl škvírou ven. V domě

panovala tma, ale Liza i přesto dokázala rozpoznat jeho profil. Vypadal tak nádherně. Gestem ji vybídl, ať jde za ním, a společně vyšli z úkrytu. Liza se pozorně zaposlouchala do zvuků ozývajících se v domě. Ty ji vzal za ruku a pak se nenápadně vyklonili z okna a opět se podívali, jak to vypadá venku. Liza viděla pohyblivé světlo baterky, kterou si ten člověk svítil pod nohy, zatímco přecházel přes silnici a sbíral přitom výstražné kužely.

Ty špitl: „Padáme! Myslím, že to v klidu zvládnem k dodávce, než zas půjde zpátky.“

Vyšli potichu z místnosti a po špičkách docupitali chodbou ke schodišti, po kterém začali pokud možno neslyšně scházet. Liza v jedné chvíli o Tye málem zakopla, protože si nevšimla, že se zastavil a zaposlouchal se zase do okolních zvuků. Nic. Když míjeli dveře pokoje pro služebnictvo a zamířili do prostorné kuchyně koupající se v šedavě stříbřitém světle, svírala Liza křečovitě látku Tyova trička. Z měsíce zbývala poslední čtvrtka, kterou vzápětí zahlédli kuchyňským oknem.

Venku indiánskou chůzí přešli přes trávník k přístřešku.

On pak chvíli naslepo ohmatával bok dodávky, až se mu konečně podařilo otevřít dveře na straně u řidiče. Liza se vydrápala do kabiny jako první a popolezla kousek dál, aby udělala místo i pro něho. Ty vlezl dovnitř hned za ní a vklouzl za volant. Opatrně zavřel dveře, ale dával si dobrý pozor, aby s nimi nebouchl. Pak tam nějakou dobu jenom nehnutě seděli, málem ani nedýchali. Ty se po pár minutách pomalu otočil a vyhlédl ven zadním oknem na zahradu.

Dům stál přímo před nimi, natočený zboku k nim, a bránil jim ve výhledu na prostranství vpředu. Přesto, když člověk na dům upřeně zíral, získal alespoň zdání, že lépe rozpoznává, co které zvuky znamenají.

Liza se tiše zeptala: „Myslíš, že bysme to měli risknout?“

„Ještě ne.“

Liza si najednou na něco vzpomněla a mírně stiskla jeho paži. „Zapomněli jsme tam ten spacák!“

„S tím si teď nelam hlavu. Můžem se sem pro něj vrátit.“

„Ale co když ho najde?“

Ty si přiložil prst na ústa a oba opět umlkli. Uplynulo dlouhých deset minut, když tu zaslechli rachocení jednoho z těch velkých strojů. Nastartoval a prořízl hrobové ticho ohlušujícím staccatem. Jelikož hluk neustával, Ty se rozhodl využít příležitosti a nastartoval strýčkovu dodávku. Doufal, že se zvuk jejího motoru v tom rámusu ztratí. Vycouval z přístřešku a pomalu se vzdaloval po staré silnici, světla zhasnutá.

Když nechali dům za sebou, uviděli, jak se po cestě směrem od nich sune obludná silueta zvící tanku. Ty pokračoval dál po staré cestě a Liza se celou tu dobu modlila, aby hlavně nenaboural do stromu. Když po chvíli získal pocit, že urazili bezpečnou vzdálenost, rozsvítil alespoň potkávací světla, která jim poskytla nezbytné osvětlení, aby pomalý únikový manévr dotáhli do zdárného konce.

*

V sobotu 4. července zavolala Liza hned ráno ke Cramerovým. Doufala, že si bude moci promluvit s Kathy a že se jí mezi řečí zmíní o smyšlené nemoci své matky. Když

totiž člověk již jednou vyřčenou lež zopakoval, získala na věrohodnosti. Telefon však zvedla paní Cramerová a oznámila jí, že Kathy si to bohužel nemůže teď vzít. Mluvila dost odměřeně, a tak Lize došlo, že si jí Kathy vylila srdce a pověděla jí o té hádce. „Hm, a můžete jí vzkázat, že jsem volala?“

„Ovšem.“

Liza si nedokázala představit, jak by Kathy zjistila, že ten večer nezůstane doma s matkou, ale bude namísto toho hlídat Daisy. Také se nechala přemluvit od Tye, samozřejmě že mu na to kývla –, že za ní večer k Sullivanovým přijde a bude jí dělat společnost. Vypravila se k Sullivanovým už brzy odpoledne, protože si chtěla s Violet důvěrně promluvit. Bohužel s Violet byla celou dobu v pokoji Daisy a hrála si s papírovými panenkami, a tak se to vzhledem k tématu moc nehodilo. Chvilku se tam zdržela a pak se zase vrátila domů. Posadila se na zápraží, na staré hliníkové rozkládací křeslo, a doufala, že třeba nějakým zázrakem půjde Kathy kolem a uvidí ji doma.

V 18:15 už opět seděla u Sullivanových a dohlížela na Daisy koupající se ve vaně, zatímco Violet a ten její uňafaný špic za sebou zavřeli dveře a odpluli do noci. Daisy se osušila a vklouzla do pyžámka. Pak se holky posadily v kuchyni ke stolu a pustily se do vanilkové zmrzliny, na které si pochutnávaly do 20:15. Daisy neměla vůbec ponětí o čase, a tak jí Liza snadno nakukala, že už je 21:00, a uložila ji do postýlky. Před spaním jí ještě dala pilulku, kterou tam pro ni nechala Violet a kterou holčička zapila sklenicí mléka. Do dvaceti minut byla zachumlaná do peřiny a spala spánkem spravedlivých.

Liza šla na verandu a posadila se do jednoho ze dvou zahradních křesílek, natočených směrem do zahrady s přebujelou travou. Dřevěný plot, asi metr osmdesát vysoký, přerůstal zimolez, který zcela bránil ve výhledu na ulici.

Panovalo horko a jí se lepilo tričko na záda. Šla se tedy schovat zase dovnitř, do obýváku, kde zhasla lustr a posadila se přímo před ventilátor stojící na stole, který jí foukal zvířený vzduch přímo do obličeje.

Ve 21:00 hodin konečně uslyšela Tye škrabat na rám zadních dveří. Stál na prahu, v očích hlad a netrpělivost jako liška na lovu. Pustila ho dovnitř a on ji okamžitě políbil a přitiskl se na ni. Protentokrát měla dost rozumu, aby se mu vyvlékla.

„Tyi, nebudu se tady teď s tebou muchlat. Co když se

Daisy probudí nebo se vrátěj Sullivanovi?“

„Ale no tak. Foley je v parku a Violet jsem viděl někam jet v tom jejím bouráku, takže ani jeden z nich se tu několik hodin neukáže.“

„To je jedno. Nebudu to dělat.“

„A co kdybysme šli ke mně do dodávky? Parkuje vzadu v uličce. Roztáhnul bych pár dek na korbě, takže bysme tam mohli ležet a dívat se spolu na hvězdy.“

„Zbláznil ses? Nemůžu tady Daisy nechat samotnou.“

„Neříkal jsem, že někam pojedeme. Jenom mi to přišlo jako místo, kde budem mít aspoň trochu soukromí a nebudem se muset bát, že ji probudíme.“

„Nepřipadá mi to správný. Měla bych zůstat v domě.“

„To ti Violet doslova řekla?“

„Ne, ale přesně za to mě platí.“

„Půl hodiny. Možná hodinku. Nikdo se to nikdy nedozví.“

Přemlouval ji a šeptal jí sladká slůvka, a současně se tvářil, jako že mu na tom zase tolik nesejde. Nakonec to vzdala a následovala ho přes zahradu do dodávky.

Samozřejmě že jakmile roztáhli vzadu na korbě deky, okamžitě na ní zase začal pracovat. Panovala teplá a vlahá noc, ale Liza se celá chvěla. Měla úplně ledové prsty, takže si musela zastrčit ruce do podpaží. Ty myslel snad na všechno. Odněkud vytáhl dva papírové kelímky a láhev růžového šampaňského Cold Duck. Liza vypila víc, než kolik činil její podíl, v naději, že si tak aspoň zklidní nervy.

Zatímco se tiše bavili, vypukl v Silas ohňostroj. Slyšeli rány a pak se na obloze nad nimi začaly rozevírat deštníky červených, zelených a modrých jisker. Třicet minut nedokázali od té podívané odtrhnout oči. Bylo to jako v tom filmu, který viděla Liza a ve kterém se muž a žena líbali a pak se najednou rozhrnula záclona v okně a nebe venku se rozzářilo.

Po chvíli zcela ztratila pojem o čase a přestala se starat, jak dlouho jsou už venku. Připadalo jí, že k sobě mají tak moc blízko. Schoval ji ve svém náručí a šeptal jí cosi do hebké šíje. „Tak jak, Lies? Musím se o tebe dobře postarat, abys mi tu nenastydla.“ Zajel jí rukou pod blůzku.

„Ne, to ne.“

„Nic nedělám.“ Začal jí rozepínat šortky a sunout dlaň kamsi do podbřišku.

„Možná bysme toho měli nechat.“

„Nechat čeho?“

„Přece nemůžeme pokračovat.“

„Tobě se to nelíbí?“

„Ale jo, líbí, jenže to nechci nechat zajít tak daleko, víš?“

„Jenom jednou si na tebe sáhnu,“ škemral. Podařilo se mu zajet jí prstem mezi stehna.

Zadržela mu ruku. „Počkej. To nejde. Musím zpátky dovnitř. Co když se vrátěj?“

„Nevrátěj se. Vždycky choděj domů, až když zavřou v Moonu. Sama to dobře víš. Vysedávaj tam, popíjej a my jsme zatím tady… tak blízko… Navíc Violet by to určitě nevadilo. Má mě ráda.“

„Já vím, ale musíme si dávat pozor.“

„To budem. Budu si dávat pozor, neboj. Na, napij se ještě trochu vína! Jsem do tebe vážně blázen, Lizo. To mě ani trochu nemiluješ? Vím, že mě miluješ.“ Vzal si od ní prázdný kelímek a dál jí šeptal do vlasů, líbal ji na krk a na prsa, dokud celá nezahořela. „Buď na mě hodná. Buď na mě aspoň jednou hodná.“

Měla se mu vyvlíknout, ale připadala si vydaná na milost i nemilost osudu, odevzdaná a neschopná rozhodnout, co se v nejbližší chvíli stane. Pokračoval dál, dál jí šeptal, jak moc ji má rád a že jsou to pro něho učiněná muka, když ji nemůže mít, a přitom ji tolik tolik miluje. Mezitím se mu podařilo sundat jí šortky. „Dovol mi ti ho tam strčit,“

zašeptal. „Jenom jednou. Prosím!“

Nejdřív řekla: „Ne,“ ale ta představa ho tak vzrušila, tolik na ni naléhal, že podlehla. Co na tom koneckonců bylo špatného, jestliže to sama také chtěla. „Slib mi ale, že ho včas vytáhneš.“

„Samozřejmě. Přísahám! Neudělal bych nic, co by ti ublížilo. Miluju tě. Přece víš, že tě miluju. Jsi anděl. Chci tě!

Jestli tě nebudu mít, tak zešílím.“

Cítila se současně všemocná a současně vystrašená,

jenže on byl tak krásný a vůbec ničeho se nebál. Takové věci jí předtím nikdy nikdo neříkal. Byl sladký a tak dychtivý. Zavřela oči, ačkoli ho slyšela šustit oblečením.

Když se k ní vzápětí přitiskl nahým tělem, překvapeně vyjekla. Byl tak hebký a samý sval. Jeho kůže div nepálila a také voněla mýdlem. Kde se vzala, tu se vzala, najednou se v jeho ruce objevila dózička vazelíny. A on se do ní dál dobýval a vedl její ruku, aby se ho dotýkala, tiskl se na ni a snažil se ji přimět, aby se mu otevřela, a pak to udělala.

Věděla, že beztak už zašel příliš daleko, jenže pak do ní ještě vstoupil. Dál prováděl rytmické pohyby a jako by neslyšel její tiché protesty. Zmítal se a hýbal pánví a pak najednou vydal zvuk, jako by zvedl něco velmi těžkého.

Zasténal, vydechl a pak ji div nezalehl, jak na ní bezvládně spočinulo jeho tělo. „Ach, Lies! Ach bože! To bylo fantastický. Byla to nádhera.“

Netrvalo to ani minutu. Malinko nadzdvihla pánev a on z ní vyklouzl. Zůstala tam ležet, celá mokrá, a připadala si hloupě. „Copak? Jsi v pořádku?“

„Ne, nejsem v pořádku. Říkals, že ho včas vytáhneš.“

„Promiň. Chtěl jsem, ale nedokázal jsem si pomoct. Byl to tak božskej pocit, zlato. Na minutu se mi zatmělo před očima a pak se to prostě stalo.“

„Sakra! Kolik je hodin? Musím běžet.“

„Ještě ne. Ještě není ani půlnoc. Neopouštěj mě.

Schválně, sáhni si…“ vzal její ruku a přitiskl si ji do

rozkroku.

Zůstala ležet bez hnutí, zpola zavalená jeho tělem, teplá pouze v místech, kde se dotýkali. Zbytek těla měla studený, ramena zabořená do deky, ke které ji svou vahou přišpendlil.

„Musím zpátky dovnitř. Co kdyby se vrátili, a já tam nebyla?“

„Tak bys jim pověděla, žes potřebovala na chvilku na vzduch.“

„Nech mě jít. Prosím,“ zašeptala, ale on ji opět políbil a tiše dodal: „Jsi úžasná. Božská. Miluju tě.“

„Taky tě miluju,“ odpověděla. „Ale Tyi, vážně už musím dovnitř.“ Vyvlíkla se mu a chvilku šmátrala rukama po kapotě dodávky, než našla spodní kalhotky. Natáhla si je a pak začala hledat blůzku a šortky.

„Hele, uvidíme se zejtra ráno, jo?“

„Možná.“

„Celej den. Budeme celej den spolu.“

„Nemůžu.“

„Ale jo, můžeš. Sejdeme se na Porter Road. Půjčím si strejdovu dodávku a někam si vyjedeme. V osm.“

Určitě si ty kalhotky navlíkla naruby. Zvedla jednu nohu, aby si je mohla stáhnout. „Sakra! Teď mi to akorát teče po noze. Dej mi aspoň kapesník nebo něco, ať se můžu utřít.“

Podal jí tričko, které prve ve spěchu odhodil. Vtiskla si je mezi stehna a utřela se s ním, jak nejlépe to šlo. Opět vklouzla do kalhotek a zapnula si podprsenku. Pak na sebe hodila blůzku a kraťásky a prsty si pročísla vlasy. Jakmile byla zase oblečená, přelezla přes postranici korby.

Ty jí povídá: „Tak v osm ráno, jo? Jestli tam nebudeš, přijedu k vám a zabuším na dveře a bude mi jedno, jestli mě u toho někdo uvidí.“

Ve spěchu ho políbila, utíkala zpátky k domu a vklouzla dovnitř zadním vchodem. Rám se sítí proti hmyzu u toho tiše zavrzal. V kuchyni se pořád nesvítilo, ale nástěnné hodiny měly fluorescenční ručičky. Ukazovaly čtvrt na dvě.

Violet s Foleym se zpravidla nevraceli před druhou.

Všechno bylo v pořádku. Ze tmy obývacího pokoje stále zářila stolní lampa. Ventilátor se rytmicky otáčel a vířil kolem sebe horký vzduch. Ani v jednom z pokojů se nesvítilo. Zastavila se u dveří Daisyina pokoje a chvilku poslouchala, jak holčička pomalu, pravidelně a zhluboka dýchá. Nic jí nechybělo.

Liza se dovlekla do koupelny. Ve světle orientační lampičky si svlékla šortky a podívala se na své spodní kalhotky. V rozkroku byly potřísněné semenem a trochou krve. Musela stůj co stůj mluvit s Violet. Došlo jí, že ho měla přinutit použít gumu, ale slíbil jí přece, že ho včas vytáhne. Co teď? Violet už bude vědět, chlácholila se.

Violet věděla o sexu všechno od A do Z. Liza se vrátila zpátky do obýváku, lehla si na gauč a schoulila se do klubíčka. Co se stalo, stalo se. Ale říkal, že ji miluje, sám od sebe jí to pověděl, a stejně tak i navrhl zítřejší rande, takže se mu určitě nijak nevnucovala ani nic jiného. Přesto si přála, aby se to nestalo. Cítila, jak ji začínají v očích pálit slzy. Jakmile se vrátí Violet, budou si muset promluvit.

28

Zavolala jsem do podniku U Šejdíře Petříka. Jakoby z dálky ke mně dolehly tóny písně vyhrávající z jukeboxu a do toho nepřetržitý ševel hlasů. Byla sobota večer, teprve 18:45. Skutečně rušno tam měli mít až tak po deváté.

Telefon zvedla Tannie.

„Zdravím, Tannie. Tady Kinsey. Máte chvilku?“

„Jasně, když vám nebude vadit, že sem tam odběhnu.

Jsem na baru sama. Holka, co měla dneska večer přijít, volala asi před hodinou, že je nemocná.“

„Pokusím se to zkrátit. Slyšela jste už poslední zprávy o Violet?“

„Jo. Co se tý nebohý ženský stalo? Vím, že byla zavražděná, ale nikdo neříkal jak.“

„O příčině smrti taky nic nevím. Moudřejší budeme asi až po pitvě.“

„Po pitvě? Od někoho jsem slyšela, že to, co se našlo, vypadá spíš jako hromádka kostí zabalená jako mumie do sarkofágu, takže ani nejde poznat obličej.“

„No, to není tak docela pravda. Pokud já vím, tak byla zabalená do kusu látky, která je nicméně na pokraji rozpadu.

Takhle mumie nevypadají,“ poznamenala jsem.

„Viděla jste ji?“

„Ne, ani já, ani Daisy. Detektiv Nichols ji sice informoval, ale nechtěl, aby se k autu kdokoli přibližoval.“

„Jak to nese?“

„Statečně. Myslím, že to na ni ale ve skutečnosti ještě nedolehlo.“

„Napadlo mě zavolat jí, ale nenašla jsem v sobě odvahu.

Možná zítra. A co vy, proč voláte?“

„Dávám si teď dohromady něco jako časový rozvrh na ten víkend kolem Čtvrtého července, abych měla jasno, kdo, kde a hlavně kdy byl. Vy jste šla do parku se svým otcem, viďte?“

„Nemluvily jsme už o tom? Měla jsem jít původně s bráchou, jenže ten někam odjel, tak se tam se mnou nakonec vypravil táta.“

„A byli jste tam celou dobu?“

„Už si nevzpomínám, ale nevidím důvod proč ne.“

„Víte, povím vám, proč se ptám. Podařilo se mi vypátrat ženu, která tehdy bydlela hned vedle Sullivanových. Annu Ericksenovou. Vzpomínáte si na ni? Bylo jí tou dobou pět.“

„Matně.“

„Před chvílí jsem s ní mluvila a podle toho, co si tak vybavuje, vás tehdy ona a její matka potkaly v parku. Tvrdí, že váš otec její matku požádal, jestli by vás večer nepohlídala, protože si prý potřeboval něco zařídit, a že jste

u nich nakonec zůstala přes noc.“

„Hm, to si nemyslím. Vůbec si na to nevzpomínám. Víte jistě, že si mě s někým neplete?“

„Nevybavuje se vám skákání na posteli? Říká, že jste se srazily a ona spadla a zlomila si ruku.“

Tannie se poněkud zaraženě zasmála. „Jo tahle?!

Panebože, už si na tu holčičku vzpomínám… zapomněla jsem ale, jak se jmenovala. To se stalo toho stejného Čtvrtého července? Kruci, no jo, ta zlomenina! Z ruky jí trčela kost. Bylo to hnusný.“

„To nemáte tušení, kam ten večer mohl váš otec jít?“

„Nejspíš za mámou do nemocnice. Většinu večerů tam chodil. O co tedy jde?“

„Nejsem si jistá. Prostě je to jen další mezera, kterou potřebuju zaplnit.“

„Můžu se ho na to zeptat, až s ním příště budu mluvit.

Schválně, co mi poví.“

„Ani nemusíte, zeptám se ho klidně sama. V pondělí dopoledne, možná už ráno, tam zase jedu.“

„Pořád ještě pracujete pro Daisy? Myslela jsem, že už

jste skončila.“

„Říkejme tomu zúčtování. Zaplatila mi totiž předem a ještě jí dlužím jeden den.“

Sotva jsem zavěsila, uvědomila jsem si, že jsem to poněkud neodhadla. Došlo mi, že nechci, aby Jake věděl, že se právě o tyto okolnosti zajímám. Kdyby mu to Tannie

pověděla a on měl důvod něco skrývat, získal by dostatek času, aby si přichystal nějakou výmluvu. Možná opravdu nechal Tannie na noc u paní Ericksenové, aby mohl navštívit Mary Hairl. Mluvili jsme spolu zatím jen jednou a o ničem se nezmiňoval. Ve skutečnosti mi tak detailně vylíčil, jak se Foley choval ten večer v parku, že jsem předpokládala, že tam byl. Nechci se chlubit, ale když přijde na lhaní, mám už

jisté zkušenosti, a tak přinejmenším vím, jak na to. Je to jako kouzelnický trik. Člověk prostě odvede pozornost od klobouku s králíkem na něco nedůležitého.

Využila jsem času a zavolala Cheneymu Philhpsovi, se kterým jsme se chvilku bavili. Zeptala jsem se ho na tu konferenci a pak jsem mu pověděla o svém objevu. Navrhl, že se sejdeme U Rosie a že mě pozve na skleničku, jenže jsem měla dost samotářskou náladu, tak jsem mu to pěkně upřímně pověděla: „Hele, neber si to osobně, ale jediná věc, po které teď toužím, je zalézt si do postele a hlavně se s nikým nebavit. Za poslední čtyři dny jsem neměla chvilku pro sebe, a pomalu mi z toho hrabe.“

„Jasně, odpočiň si. Zřejmě toho na tebe bylo moc, chápu to. Až se budeš potřebovat provětrat, zavolej, a zajdem na večeři.“

„Bezva.“

„Jo, a Kinsey! Dávej na sebe pozor. Ať už je to kdokoli, čtyřicet let mu procházela vražda. Takže tě nenechá jen tak čmuchat kolem, abys na něj ve finále ukázala prstem.“

„Jenom se štrachám v archivech a tak, to je moje parketa. Věř mi! Špinavou práci nechávám na šerifových lidech. To je zase ta jejich.“

Když jsme domluvili, chvíli jsem jenom seděla a přemýšlela, co mi řekl. Věděla jsem, že má pravdu. Už

jednou mi propíchli pneumatiky a krátce nato se podařilo vykopat to auto, v němž se našlo tělo. Pro jistotu jsem odemkla skříňku, kam ukládám střelné zbraně. Celkem vlastním tři. Moje oblíbená malá poloautomatická pistole Davis, ráže .32, kterou jsem dostala jako malá od tetičky Gin, bohužel zmizela ze světa při výbuchu, který mě měl připravit o život. Po ní přišel další malý Davis, ráže .32, který jsem si koupila sama, protože se mi líbilo, jak vypadá.

Ten mi vysloužil posměch všech znalců zbraní, protože ti považují tuto pistolku za podřadnou. To kvůli nim jsem si vzápětí pořídila pistole H&K P7 a H&K P13, obě seriózní střelné zbraně. Pětřináctka byla skutečná zbraň v tom slova smyslu, že jsem ji málem ani nezvedla v jedné ruce, takže jsem ji zase vrátila do skříňky k Davisovi. Tak jsem sáhla po krabici s náboji od Winchestera, naládovala jimi zásobník P-sedmičky a hodila si ji do kabelky.

Poté jsem byla sice technicky vybavená, jenže namísto pocitu bezpečí se dostavil obyčejný strach.

*

Nedělní dopoledne jsem strávila přepisováním

poznámek. Po obědě jsem dojela do kanceláře a probrala došlou poštu, která se mi mezitím nakupila na podlaze.

Pošťák prostrkal otvorem na dopisy tolik obálek, že jsem z nich měla za dveřmi rohožku. Přišlo několik složenek, které jsem chtě-nechtě vyplnila. Přitom jsem si poslechla vzkazy na záznamníku, kterých se za dobu mé nepřítomnosti nastřádalo překvapivě málo; ani jeden z nich nebyl nijak naléhavý. Cestou domů jsem se stavila ještě na poště a zaplatila složenky. Zbytek dne jsem zasvětila úklidu svého bytu, fajn terapie pro ty, kdo vyhledávají samotu. Když

totiž člověk drhne záchodovou mísu, většinou ho neotravuje nikdo lačný sdílet s ním všední okamžiky.

V pondělí ráno jsem si hodila do auta psací stroj a všechny poznámky a rozjela se do centra Santa Teresy.

Zaparkovala jsem na veřejném parkovišti před budovou soudu, uložila zbraň do přihrádky v palubní desce a zamkla auto. Vše, co jsem doufala vyřídit, se dalo zvládnout v rozsahu dvou domovních bloků a navíc to ani nežádalo, abych u toho byla ozbrojená. Pátrala jsem totiž po informacích o majetkových převodech učiněných roku 1953.

Originální záznamy a smlouvy se sice jen zaevidují a posílají zpátky na adresu vlastníka, avšak v okresním archivu ukládají jejich fotokopie, dost možná navždy.

Nejsnazší způsob, jak se k nim dostat, je podat si žádost na podatelně oddělení majetkové správy. Osobně v tomto směru většinou využívám služeb pobočky pro Santa Teresu,

protože mají dost rozsáhlou knihovnu a za dohledání záznamu nevybírají poplatek. V současné době se smlouvy a další listiny o převodech majetku zakládají podle adresy, ale v padesátých letech se ještě evidovaly podle jména. Proto jsem úřednici požádala, zda by mi nevyhledala veškeré záznamy na jména Jake Ottweiler, Chet Cramer a Tom Padgett. Řekla, že se mám vrátit za hodinu.

Přešla jsem proto přes ulici a zamířila na matriku, která sídlí v budově Okresního soudu pro Santa Teresu. Záznamy o občanech Santa Marie se sice počínaje rokem 1964 začaly ukládat přímo v Santa Marii, kde vznikla samostatná pobočka, ale v roce 1953 sídlila jejich evidence ještě tady.

Poslední vůle jsem nikdy nepokládala za zákeřnou zbraň, ale čekalo mě překvapení. Ta, kterou před svou smrtí 2. března 1959 sepsala Cora Padgettová, hovořila jasně. Odkázala veškerý majetek Tomovi, takže z něj udělala nesmírného boháče. V Příloze A stálo, že odkázané nemovitosti, včetně domu a dvou pohřebních síní, odhadce vyčíslil na dva miliony dolarů. Její osobní majetek, hotovost, akcie, dluhopisy a šperky, částku navýšily o další tři čtvrtě milionu. Složila jsem poplatek za úřední fotokopii jejího úmrtního listu, který jako příčinu smrti uváděl oboustranný zápal plic. Takže nic podezřelého.

Jako další jsem si vzala k ruce poslední vůle rodičů Calvina a Violet. Roscoe Wilcox zemřel 16. května roku 1951 a poslední vůle, kterou po sobě zanechal, nesla datum

21. prosince 1949. Ke dni 24. května 1951 závěť ověřil notář, odhadce sepsal a zhodnotil majetek, vyrovnaly se pohledávky. Vyjadřovala se rovněž jasně. Za vykonavatele stanovila Violetina bratra Calvina Wilcoxe. V závěti figurovaly dva zvláštní odkazy: ten první, ve výši deseti tisíc dolarů, měl Roscoe v úmyslu věnovat ve prospěch své církve, a druhý vymezil těmito slovy: „Své dceři Violet odkazuji na znamení díku za lásku a oddanost, jež nám celý život projevovala, velkorysou částku jednoho dolaru, což je dvakrát víc, než za kolik sama stojí.“ Veškerý svůj další hmotný majetek a také nemovitosti odkázal „manželce, Julii Faraday Wilcoxové, pakliže mě přežije, a pokud nikoli, svému synovi, Calvinu Edwardu Wilcoxovi“.

Julia Wilcoxová ve své závěti, kterou podepsala rovněž

21. prosince 1949, odkázala všechno svému manželovi, a pakliže by ji nepřežil, svému synovi Calvinovi. Dále obě závěti obsahovaly obligátní úřední listiny: ocenění majetku, platbu za pohřeb, vyrovnání dluhů, daně odvedené ve prospěch Federálního a Kalifornského berního úřadu plus majetková přiznání. Violet vinou své lhostejnosti, bezcitnosti či snad nezměrné bezcharakternosti nemohla evidentně žádné peníze očekávat (vyjma toho jednoho „velkorysého“ dolaru). Přitom Chet Cramer naznačoval něco v tom smyslu, že Calvinovi mohla její smrt udělat radost, jenže vzhledem k tomu, že obě závěti vstoupily v platnost ještě před jejím zmizením, stal se Calvin už dávno

jediným dědicem, a tak nemohl její vraždou vůbec nic získat. Třeba ji neměl v lásce, ale nedokázala jsem si představit, že by riskoval život či osobní svobodu odklízením své sestry z cesty. S Violet byly potíže, to ano, ale tím to končilo.

Poslední vůle Hairla Tannera, to bylo tedy čtení! Podle všeho se 6. července roku 1953 rozhodl sepsat novou, která rušila platnost všech předešlých, včetně dovětků. V ní ustanovil vykonavatelem pověřeného úředníka své banky, který dostal rovněž za úkol spravovat dvě konta, jedno na jméno Stevea Ottweilera a jedno na Tannie. Na konta se měly ukládat veškeré příjmy z majetku a nesmělo se z nich vybírat, dokud jeden i druhý nedosáhnou pětadvaceti let.

Dále se v závěti uvádělo, že stejným způsobem se rozdělí i veškerý jeho hmotný osobní majetek a ani ten se jim nevydá před pětadvacátým rokem života. Musela jsem si to přečíst ještě jednou. V podstatě tím říkal, že Steve až do roku 1962

nic nedostane a Tannie do roku 1969. Jeho osobní majetek, umění, stříbro, starožitnosti, nakonec odhadce ocenil na šest set tisíc dolarů, ale ani jeden z vnuků na ně nesměl léta sáhnout, natož je prodat či zastavit. Co to mělo znamenat?

Nejdřív jsem uvažovala, proč starý Hairl vnoučata tak trestá, ale pak mě napadlo, že možná jeho nenávist směřuje na Jakea Ottweilera. Starý pan Tanner chtěl mít patrně jistotu, že Jake z jeho peněz neuvidí ani cent, dokonce i kdyby měl jít na podporu jeho dvou dětí. Protože z Tannerovy závěti

jasně vyplývalo, že Jake děti i sám sebe musel živit z vlastních kapes. Kdyby ho starý Hairl ustanovil vykonavatelem, mohl alespoň zažádat, aby se z dědictví hradilo výživné a další oprávněné náklady na vzdělání, zdravotní a sociální péči o jeho děti. Tak jak tedy Jake přišel ke svému podílu, za který s McPheem odkoupil Blue Moon?

Ještě u soudu jsem se zeptala na oddělení DBA, kde evidují žádosti o přidělení obchodního jména společnosti, v naději, že zavadím alespoň o střípek či dva informací o tom, jak to přišlo, že se ti dva stali spoluvlastníky. Naneštěstí se podobné žádosti archivovaly pouze po dobu deseti let od data podání; tím pádem ty z roku 1953 skončily dávno ve skartovačce. Tak jsem zkusila ještě berní úřad naproti přes ulici, kde jsem rovněž doufala nalézt alespoň útržkovité informace o baru Blue Moon, jenže úřednice mi řekla, že sklepení soudní budovy zaplavila velká voda a všechny záznamy do roku 1962 vzaly za své. Má to někdo ale štěstí!

Usilovně jsem se snažila aspoň maličko odkrýt pokličku Jakeova podnikání, ale bez úspěchu.

Opustila jsem soudní budovu a vrátila se na majetkovou správu, kde na mě již čekala přichystaná manilová obálka plná okopírovaných lejster. Odebrala jsem se s nimi do auta na parkovišti a v rychlosti prolistovala svou drahocennou kořist. Začala jsem u dokumentů obsahujících informace o Tomu Padgettovi. Figurovalo mezi nimi místopřísežné prohlášení o vymazání jména Cory Padgettové coby

spoluvlastníka jejich domu. V následujících letech si Tom několikrát půjčil peníze od banky v Santa Marii, nicméně většinu již splatil, jak vyplývalo z přiloženého Záznamu o navrácení půjčky.

Letmo jsem si ještě prošla listiny o majetkových převodech na jména Calvina a Ráchel Wilcoxových, na kterých jsem ale neshledala nic zajímavého, tak jsem se přesunula k Jakeu Ottweilerovi. Spolu s McPheem zakoupili pozemek s barem Blue Moon dne 12. prosince, 1953, a sice za cenu dvaadvacet tisíc dolarů, kterou jsem získala součtem hodnot daňových kolků nalepených pod sebou u levého okraje. Vybavila jsem si, jak McPhee říkal, že přispěl „pár tisícovkama“ dolarů, což znamenalo, že Jake musel přihodit přibližně dvacet tisíc. Pak tu byly ještě nemalé náklady na zařízení baru a nákup alkoholických nápojů, na přístavbu a na vnitřní rekonstrukci, kterou udělali.

Seděla jsem tam a přemýšlela, na co jsem to vlastně přišla, a pak jsem nastartovala a vycouvala z parkovacího místa. Nejvyšší čas vyrazit na cestu!

29

Po příjezdu do Santa Marie jsem okamžitě zajela k benzínce, natankovala plnou nádrž, nechala auto na přilehlém parkovišti a promptně vyhledala telefonní automat na mince. Zatelefonovala jsem do nemocnice, kde pracovala Daisy, a nechala se přepojit na oddělení lékařských záznamů. Zvedla to přímo ona, tak jsem jí oznámila, že už jsem zase ve městě. „Nešlo by nějak zařídit, že bych se na čas usídlila u vás? Potřebuju si přepsat několik poznámek a vyřídit pár telefonátů.“

„Ale jistě, žádnej problém. Pod rohožkou na verandě je klíč.“

„To není právě nejlepší nápad, Daisy! Všichni dneska schovávaj klíče pod rohožkou. To je první místo, kam se zloděj podívá.“

„Hm, fajn. To moc ráda slyším. Ale vemte si, když

takovýho zloděje zklamete… akorát vám rozfláká okna nebo zničí zámek. Jo, a když už tam budete, nevadilo by vám přendat prádlo z pračky do sušičky?“

„Vždyť jste právě doprala. To nic jinýho neděláte?“

„To je holt taková moje neškodná neřest,“ odpověděla.

Když jsem přijela domů k Daisy, v pohodě jsem se dostala dovnitř a udělala, oč mě požádala, načež jsem si postavila na stůl psací stroj a vytáhla poznámkové kartičky.

Všechny jsem si prošla a hledala, kde nechal tesař díru.

Věděla jsem, že jsem někde něco opomněla, ale co to bylo, se z těch kartiček zaboha nedalo vyčíst. Nebo se to dalo vyčíst úplně snadno, ale mně to při pohledu na ně nedošlo.

Když jsem si procházela takové ty podružné informace, opět jsem zavadila o jméno Tye Eddingse. V pátek večer byl s Lizou ve starém sídle Tannerových, a jakkoli si Liza, co se týkalo toho cizího auta, na nic konkrétního nevzpomínala, mohl se on coby svědek osvědčit mnohem lépe.

Vytočila jsem tedy Lizino číslo. „Haló, tady Kinsey Millhoneová. Podívejte, sedím tady za stolem a čučím do poznámek a říkám si, že by mi možná pomohlo, kdybych si mohla promluvit s Tyem Eddingsem.“

„Proč?“

„že bych se ho zeptala na toho chlápka, co jste ho spolu tehdy večer zahlídli u Tannerovic opuštěnýho domu.

Netušíte, kde bych ho dneska mohla najít?“

„Ne.“

Chvilku jsem počkala a pak jsem ji zkusila pobídnout.

„To nemáte žádnou představu?“

„Říkala jsem vám přece, že jsem o něm už pak nikdy neslyšela, tak jak to mám vědět? Co se mě týče, tak by mohl bejt klidně mrtvej nebo ve vězení.“

„A co ta jeho teta? Jak se jmenovala?“

„Yorková. Dahlia. Odstěhovala se z města hned po tom, co jí zemřel manžel, ale kam, to vážně netuším.“

„A co děti? Od někoho jsem slyšela, že snad měl Ty bratrance, co se jmenoval Kyle. Jeho příjmení bylo York?“

„Ano.“

„Lizo, proč mi to tak ztěžujete? Vy se na mě zlobíte?“

Následovalo ticho. Nakonec značně mrazivým tónem pronesla: „Nic proti vám, ale vy snad máte srdce z ledu, Kinsey. To vás vůbec nenapadlo, že mě třeba Violetina smrt mohla sebrat? Víte, vy se chováte, jakoby nic: ‚Dobrý den, na shledanou. Tak to bychom měh. Kdo je další?“

Citelně ve mně hrklo. „To mě mrzí. Vůbec mi to nedošlo. Máte pravdu, moc se omlouvám. Tohle jsem se zabrala do toho, co dělám, že jsem úplně zapomněla, že věci mají i emocionální podtext.“

Ticho.

„Nechcete si o tom promluvit?“ zeptala jsem se. Ta otázka nicméně zněla hloupě vzhledem k tomu, co mi právě vytkla. Když vám ostatní musej říkat, jak se máte chovat, nejste na takové věci ten pravý.

„Ani ne. Radši si posmutním v soukromí, jestli by vám to nevadilo.“

„Ale ovšem. Nemyslela jsem to tak a nechtěla jsem rušit.

No nic, bydlím teď u Daisy. Takže kdybyste třeba dostala chuť si promluvit, klidně zavolejte.“

Ticho. Slyšela jsem ji ztěžka dýchat. Nakonec řekla: „Kyle York bydlí v San Luis Obispu. Dělá alergologa.“

Chvatně zavěsila a nechala mě mé „Díky,“ pronést jen tak naprázdno.

Okamžitě jsem vytočila informace o telefonních číslech a zeptala se na Kylea Yorka, doktora medicíny. Tak trochu jsem čekala, že mi sdělí pouze jeho číslo do ordinace, ale operátorka mi kupodivu dala na vybranou: „Domů, nebo do zaměstnání?“

„Pro jistotu obě.“

Nadiktovala mi dvě čísla, která jsem si načmárala na kartičku. Dalo se předpokládat, že když mu zavolám do práce, budu buď muset čekat na přepojení, a tudíž si poslechnu nějakou nepěknou digitalizovanou odrhovačku, nebo to zvedne nějaká komisní sestra a bude se mě dlouze vyptávat, proč volám. Právě když jsem si říkala, že asi počkám do skončení pracovní doby a zavolám mu domů, zčistajasna jsem z momentálního popudu vytočila číslo rovnou. Po pěti zazvoněních sluchátko zvedla nějaká žena.

Zeptala jsem se: „Paní Yorková?“

„Hm, ano, vy ale nejspíš chcete mluvit s mojí snachou, a ta tu teď není. Šla se psem do psího salonu a vrátí se asi tak za hodinu. Mám jí vzkázat, že jste volala?“ Její hlas zněl trochu rozechvěle, jako by už dlouho nemluvila.

„Vy jste maminka doktora Yorka?“

„Ano, to jsem. Můžu pro vás něco udělat?“ zeptala se,

patrně potěšená, že dosud nezapomněli úplně všichni, že existuje. Bohužel jsem ale nemohla sázet na to, že bude mít stejnou radost, až jí sdělím své úmysly.

Ve zlomku vteřiny jsem se musela rozhodnout, jak to zahraju. S pravdou jsem v žádném případě vyrukovat nemohla. „Víte, jsem stará kamarádka Kylea, ještě ze základní školy. Léta jsme se neviděli, ale od někoho jsem slyšela, že si otevřel praxi v San Luis Obispu, tak jsem si řekla, že zavolám.“

„To je od vás hezké. Jak jste říkala, že se jmenujete?“

„Tanner, Tannie, Ottweilerová.“

„Tak to musíte být ta malá holčička, dcera Jakea Ottweilera!“

„Ano, paní, to jsem já.“

„Jak se daří tatínkovi?“

„Dobře. Nechává pozdravovat.“

„Panebože, to byl vždycky takový laskavý člověk.

Neviděla jsem ho šestnáct nebo sedmnáct let. Ze Sereny Station jsem se odstěhovala teprve před pár lety, když si mě k sobě vzali Kyle se ženou,“ rozpovídala se celá šťastná.

Ještě chvilku takhle pokračovala, zjevně z důvodu osamělosti a zoufalého nedostatku příležitostí si s někým popovídat. Samozřejmě jsem si připadala jako největší padouch, ale pravdu jsem jí stejně neřekla. Přitom lhát starým dámám se nesluší. Dokonce i mně se to už doneslo.

Trochu jsme zavzpomínaly, ona na skutečné, já na

smyšlené události. Pak jsem se zase pomalu začala vracet k věci. „A prosím vás, co se vůbec stalo s tím vaším synovcem, s tím z Bakersfieldu?“

„Vy myslíte Tye?“

„Přesně tak. Vzpomínám, že se zničehonic zase vrátil do Bakersfieldu, a pak už jsme o něm neslyšeli. Jak se mu daří?“

„Dobře.“

„Nemáte na něj náhodou číslo?“

„No, žije v Sacramentu, ale nějak nechápu, proč chcete mluvit s ním, když voláte Kyleovi.“

„Myslela jsem, že by bylo fajn sejít se zase celá parta,“

prohlásila jsem. Snažila jsem se, aby to znělo nenuceně a rozverně, ale nejspíš se mi to moc nepovedlo.

Cítila jsem, jak to mezi mnou a tou paní na druhém konci ochladllo. Možná byla stará, ale intuice jí sloužila pořád dobře. „Vy jste Liza Melhncampová, že ano?“

„Ne, to tedy nejsem.“ Jediná pravdivá věta za celou dobu našeho rozhovoru. Marně jsem zadoufala, že mi třeba získá důvěru.

„No, ať už jste kdokoli, i tak jsem vám řekla víc, než

bych považovala za moudré. Jste hodná, že jste zavolala, ale podruhé už to nedělejte.“ Zavěsila rychleji a s větší vervou, než bych u ženy jejího věku očekávala.

Také jsem položila sluchátko a udělala si krátkou pauzu.

Lhaní dá člověku někdy vážně zabrat a osobně ho zpravidla musím chvíli rozdýchávat. Nečekala jsem, že si mě takhle podá. Tak jsem se sebrala a šla složit pár kousků Daisyina vypraného šatstva, abych aspoň na chvilku vypnula.

Pak jsem se vrátila k telefonu a vytočila informace o telefonních číslech pro Sacramento, načež jsem požádala o číslo na Eddingse; křestním jménem Ty či snad Tyler, v každém případě T. Eddings. Tentokrát jsem na vybranou nedostala, protože měli jen číslo do práce. Jak se ukázalo, dělal Ty Eddings právníka v jedné advokátní kanceláři, jejíž název čítal řadu honosných příjmení, která ze sebe vychrlíte jako dětskou říkanku.

Recepční mě přepojila na sekretářku, která mi sdělila, že pan Eddings je momentálně u soudu. Nadiktovala jsem jí své jméno a Daisyino telefonní číslo a připojila prosbu, zda by mi nemohl zavolat, až se vrátí. „Mohu vědět, čeho se to týká?“ zeptala se.

„Smrti.“

„Ach ne!“

„Ano, tak už to bohužel v životě chodí,“ podotkla jsem.

„Mimochodem, na jaké právo se specializuje?“

„Na trestní.“

„V tom případě mu povězte, že jde o vraždu a že s ním potřebuju mluvit, co nejdřív to půjde.“

Další hodinu jsem strávila datlováním poznámek do stroje. Jelikož mi zbýval už jen ten poslední den, chtěla jsem Daisy předložit kompletní výpis všeho, co jsem udělala.

Osobně jsem s tím příliš spokojená nebyla. Hodně věcí ještě potřebovalo dotáhnout do konce, včetně započatého pátrám.

Na druhou stranu se mi ale podařilo najít její matku, což ode mě původně chtěla. Ze všech nezodpovězených otázek mi nejvíc vrtaly hlavou ty krajkové záclony. Foley jednu z nich strhl z okna při hádce, k níž došlo ve čtvrtek 2. července večer. Violet to rozzuřilo do té míry, že servala i ty ostatní a naházela je do odpadků. Foley si to pak hrozně vyčítal, a tak se hned druhý den sebral, šel a koupil jí ten Bel Air. Jestli ji ale zabil a pak pohřbil v tom autě, proč by její tělo balil do těch záclon? Kdyby se mrtvola jednoho dne našla, což se právě stalo, proč u ní nechávat přímé vodítko na sebe?

Foleymu možná chyběla představivost, ale takhle hloupý zase nebyl!

Jakmile jsem přepsala poslední poznámku, srovnala jsem stránky strojopisu na sebe a vložila je pěkně do desek. Poté jsem se zase vrátila k fotokopiím novinových článků, které vyšly v době před i po Violetině zmizení. Když jsem se dostala až k tomu sloupku o večírku se soutěží „O nejlepší hostitelku“, který uspořádala Livia Cramerová, došlo mi, že ta paní Yorková, která si odnesla jednu z cen, bude nejspíš táž paní Yorková, se kterou jsem ani ne před hodinou telefonovala. Přesně tohle je na informacích to nejzábavnější: Fakta zapadají do určitého rámce. Údaj, který se v jednom kontextu jeví jako podružný, může později posloužit jako skulina, kterou pronikne potřebné světlo a osvětlí dosud neviděnou část reality.

Dál jsem se probírala útržky novin, když tu jsem narazila na nepatrnou informaci, o kterou jsem předtím ani nezavadila. Na druhé stránce novin z 6. července otiskli krátkou noticku o tom, že jistý Philemon Sullivan, sedmadvacet let, byl zatčen policií za „opilství a výtržnosti“.

Uložili mu pokutu ve výši 150 dolarů a podmínečný trest 125 dní vězení. že by Foley? Věk odpovídal, a ze seznamu obyvatel okresu jsem věděla, že Sullivanovi tam tehdy bydleli jen jediní. Ještě jednou jsem zkontrolovala datum: 6.

července. V novinách sice nepsali, kdy přesně ho sebrali, ale o to nešlo. Šlo o to, že Foley přísahal, že se ode dne, kdy zmizela Violet, nedotkl alkoholu. Až do toho předešlého večera, ale na tom nesešlo.

Vzala jsem si k ruce telefonní seznam a nalistovala číslo presbyteriánské fary, kde Foley bydlel a pracoval. Zvedla jsem sluchátko, ale pak jsem zaváhala. Nechtělo se mi jezdit do Cromwellu, ale vyptávat se ho po telefonu mi také nepřišlo nejchytřejší. Lepší to bylo osobně, protože jsem mohla sledovat jeho reakce. Z řeči těla a výrazů obličeje člověk často vyčte nejvíc. Kromě toho jsem čekala, že každou chvíli bude volat Ty Eddings, tak jsem nechtěla zbytečně blokovat linku. Ujistila jsem se, že nechávám zapnutý záznamník, hodila jsem desky do tašky, popadla klíčky od auta a zamířila ke dveřím.

Foleyho jsem našla v prosluněné farní kuchyni, kde s

pomocí leštícího přístroje vytíral zašlou béžovo-bílou vinylovou podlahu. Prováděl to s krajním sebezapřením člověka, kterého bolí celé tělo. Vypadal strašně. Otoky na obličeji mu sice už trochu splaskly, ale do fešáka měl dost daleko. Kůži kolem očí měl temně fialovou, jako by ve snaze zvýraznit své modré oči použil oční stíny. Na tvářích se mu dělaly podlitiny a gravitační síla způsobila, že se mu sražená krev hromadila kolem brady jako nějaký podivný plnovous. Z opuchlých rtů mu trčely černé chirurgické nitě, takže připomínal starého sumce.

Když si všiml, že tam stojím, vypnul leštící přístroj a s úlevou usedl na stoličku.

Přisunula jsem si také jednu a posadila se. „Neměl byste spíš ležet?“

„Nesnáším nicnedělání. Radši pracuju, abych tu nebydlel zadarmo. No, ale co vás sem přivádí?“

„Pořád mi nejdou z hlavy ty záclony, co do nich našli zabalené tělo.“

Zadíval se dolů na své ruce. „Kéž bych je nikdy nestrhnul. Kvůli tomu se nakonec rozhodla odejít. Vím, že co se jednou stalo, už nejde změnit, ale třeba by byla pořád naživu.“

„Tak jsem to nemyslela, Foley. Netrmácela jsem se sem, abych ve vás vyvolávala výčitky,“ zarazila jsem ho. „Kdy k vám jezdili popeláři?“

Vytrhl se z chmurných úvah a odpověděl: „V pátek.“

„Ale konkrétně tenhle pátek nepřijeli, protože byl svátek, ne?“

Pokrčil rameny. „Asi máte pravdu. Už je to hromada let.“

„No tak, zamyslete se nad tím. Banky měly zavřeno.

Pošta nechodila, úřady neúřadovaly a ani veřejné služby nefungovaly, snad vyjma autobusu.“

„Hm, to zní celkem rozumně.“

„Ale taky to znamená, že ty záclony byly dva dny, v pátek a v sobotu, než skončily v tom autě, v popelnici. Na Bel Air dopadla poslední hrouda hlíny zhruba s půl desátou v sobotu večer.“

Zaraženě se na mě podíval, ale já ho dál pobízela: „No tak, zkuste to se mnou. Kde jste měli popelnice?“

„V ulici za domem.“

„Takže ty záclony mohl vzít kdokoli a nikdo by ho přitom neviděl.“

„Vzít je? Ale proč?“

„Protože ten člověk už dávno věděl, že ji zabije a pohřbí v tý jámě. To, že jste při hádce strhali z oken záclony, byla všeobecně známá věc. Violet to vykládala na potkání. Takže kdyby náhodou někdo to auto jednou objevil, ukázaly by zcela jednoznačně na vás.“

Neuniklo mi, jak Foley usilovně přemýšlí. A ještě jsem si přisadila. „Kdo je Philemon Sullivan? Jste to vy?“

„To jméno mi dala matka, ale strašně se mi nelíbilo, tak jsem si začal říkat Foley.“

„A nezadrželi vás náhodou někdy tehdy za opilství a za výtržnost?“

„Kde jste to vzala?“

„Dočetla jsem se o tom v novinách. Kromě toho tam stálo, že vám uložili podmínečný trest a sto padesát dolarů pokuty. Otiskli to šestého července, ale datum zatčení neuvedli. Tak kdy se to stalo?“

„Nechce se mi o tom teď mluvit. Je to už dlouho.“

„Je to třicet čtyři let, pro upřesnění. Vy myslíte, že si nějak uškodíte, když to na sebe povíte? Neblázněte, horší už to být stejně nemůže.“

Chvilku mlčel, a pak to z něj vylezlo. „Zatkli mě v pátek hodně pozdě večer a nechali si mě tam přes noc. Opil jsem se v Moonu a nejspíš jsem se přestal ovládat. McPhee zavolal na úřad šerifa, tak si pro mě přijeli a zabásli mě, no.

Z vězení jsem hned volal Violet, jenže si pro mě nechtěla přijet. Říkala, že prej mi to patří a že kdyby to bylo na ní, nechá mě tam shnít. Měl jsem tak šílenou kocovinu, že jsem myslel, že snad chcípnu. Druhej den ráno mě pustili.“

„V sobotu čtvrtého?“

Přikývl.

„Viděl vás někdo?“

„Seržant Schaefer odcházel v tu dobu ze služby a dokonce mě hodil domů. Tom Padgett to může potvrdit, protože jsme ho potkali cestou. Vybila se mu baterka v autě a šel si domů pro startovací kabely.“

„Prve jste mi říkal, že jste ještě v sobotu dopoledne musel jít dodělat nějakou práci‘, jak jste se sám vyjádřil.

Nevzpomenete si, co to bylo?“

„Ale jo. Seržant Schaefer mě poprosil, jestli bych mu nepřišel pomoct dodělat lavici, co si rychtoval u sebe v kůlně. Jsem celkem obstojnej tesař, na jemnou práci mě sice moc neužije, ale to, co chtěl, jsem měl v malíčku. Měl už materiál a spolu jsme z něj dali dohromady tu lavičku, jak si na ni dává nářadí.“

„Kdy máte narozeniny?“

„Čtvrtýho srpna.“

„No, tak to pro vás mám bezva dárek. Jste mimo podezření z vraždy Violet. Tu jámu totiž někdo vykopal někdy mezi čtvrtečním večerem a sobotou odpoledne, a vy jste to být nemoh. Ve čtvrtek večer jste se hádal s Violet a dělal z vlastního baráku kůlničku na dříví. Pak vás oba dva viděli v Moonu, kde jste se zpili. Mám svědka, co v pátek večer viděl někoho u Tannerovic domu manévrovat s buldozerem, jenže vy jste byl v pátek večer ve vězení. A stejně tak máte alibi i na dobu mezi tím, kdy vás pustili domů, až do chvíle, než jste šel na ten melouch k Schaeferovi.“

Zíral na mě málem s otevřenou pusou. „No, hergot!“

„S oslavami zatím ještě počkejte. Spíš si sežeňte právníka, co vás bude jistit ze zálohy. Já to zatím s radostí vyřídím Daisy.“

*

Cestou zpátky jsem se v Santa Marii stavila v autoservisu Steva Ottweilera. Nešla mi z hlavy závěť starého Hairla, ale nechtěla jsem se na to ptát Jakea. Steve mě uvedl k sobě do kanceláře. Předpokládal, že mám zase něco s autem. Počkala jsem, až si odbudeme úvodních pár zdvořilostí. „Smím se vás na něco zeptat?“

„Směle do toho.“

„Tannie mi říkala, že Hairl Tanner zemřel asi měsíc po smrti vaší maminky.“

„Jak se to vezme.“

„Jak se to vezme?“

„Zastřelil se.“

„Spáchal sebevraždu?“

„Přesně tak. Byl starej a zahořklej. Mrzout. Babička byla po smrti. Máma právě umřela a on už nějak neměl pro co žít, aspoň se mu to tak jevilo.“

„Nechal po sobě dopis?“

„Ano. Pořád ho mám, kdybyste mi náhodou nevěřila.“

„A vysvětlil někdy to, jak naložil se svým majetkem?“

„Co je na tom k vysvětlování?“

„Prostě mi pořád nejde do hlavy, proč starý Hairl Tanner tak nenáviděl vašeho otce.“

Pobaveně se uchechtl, ale z očí mu čišel chlad. „Jak jste přišla na to, že ho nenáviděl?“

„Viděla jsem jeho závěť.“

„Jo? A jak jste se k ní dostala?“

„Zašla jsem si na matriku a vyžádala si ji k nahlédnutí.

Nechala jsem si vyhledat i další závěti, abyste si nemyslel, že jsem si zasedla jenom na vašeho tátu. Váš dědeček to zaonačil tak, aby z jeho peněz neviděl ani cent, dokonce i kdyby to mělo jít na vaši výchovu a vzdělání.“

„Nechápu, jak to s tím souvisí.“

„Tohle je poslední den, co na případu dělám. Odpověď na otázku, kdo zavraždil Violet, bude muset najít policie, ale nechce se mi odcházet, aniž bych tušila, proč Violet musela zemřít.“

„Neptáte se tím náhodou na jedno a to samý?“

„To zatím ještě nevím.“

„Zjevně máte nějakou teorii, jinak byste sem nepřišla.“

„Myslím si, že ji zabili pro tu zlatou rezervu, co si schovávala, aby mohla jednou odejít.“

„A co s tím má co dělat můj táta?“

„Není mi jasné, kde vzal peníze na odkup Blue Moonu.“

„Vy tady naznačujete… co? že ji zabil pro peníze?“

„Jenom mě zajímá, kde vzal na to, aby koupil ten bar.“

„Jestli vás to tak zajímá, seberte se, běžte do Moonu a zeptejte se přímo jeho. Protože já tady s váma už nemíním dál sedět a pomáhat vám šťourat se ve věci, o který víte kulový.“

„Ale proč mi neodpovíte a neušetříte mi cestu?“

„Abych vám to usnadnil?“

„Abyste předešel tomu, že ho zbytečně uvedu do rozpaků. Podle mě totiž víte víc, než jste mi zatím řekl.“

Neuniklo mi, že je rozčilený, ale také jsem si všimla, jak v duchu s něčím bojuje. „Když už si, do prdele, myslíte, že vám do toho něco je, tak moje matka měla životní pojistku.

Táta po její smrti dostal šedesát tisíc dolarů. Půlku uložil mně a Tannie na účet a za zbytek koupil Blue Moon. Tím považuju tuhle věc za vyřízenou, a jestli odsud hned teď neodejdete, volám policii.“ Zvedl se od stolu, popadl mě za loket a bez skrupulí mě vyvedl z budovy.

*

Když jsem se zase vrátila k Daisy, byly už čtyři hodiny a já se pomalu, leč jistě chystala to zabalit. Zcela zjevně jsem se dostala do té fáze vyšetřování, kdy lidi už jenom tak obyčejně neštvu, ale doháním rovnou k jedovatým sarkasmům až agresivně manipulativnímu jednání. Steve Ottweiler musel stejně dobře jako já vědět, že neexistuje jediná možnost, jak ověřit výši a náležitosti životní pojistky jeho matky. Nabízelo se, že jméno pojišťovny si nechá pro sebe, a jelikož uplynulo čtyřiatřicet let, nedokázala jsem si představit, jak se o pojistce dozvím odjinud. Nejspíš jsem se měla hned rozjet k Jakeovi a přitlačit ho ke zdi, jenže po pravdě řečeno jsem z něho měla trochu strach. Od chvíle, co

jsem opustila autoservis, měl Steve dost času na to taťkovi zavolat a informovat ho o tom, co se děje. Jakeovi pak stačilo jen zopakovat, co jsem slyšela od Steva, a jaká jsem byla?

Posadila jsem se ke stolu a začala přepisovat poslední tři rozhovory. S paní Yorkovou, s Foleym a se Stevem Ottweilerem. Taková z nouze ctnost. Nešlo o to, že bych byla zas tak pečlivá, spíš jsem potřebovala čas na přemýšlení. A tak zatímco mé prsty tančily nad klávesnicí psacího stroje, usilovně jsem přemýšlela o něčem jiném. Jen jsem pořád nějak nevěděla, o čem. Právě když jsem dopisovala posledních pár vět, zazvonil telefon. Zvedla jsem sluchátko stále ještě trochu nepřítomná, oči upřené na stránku před sebou. „Haló?“

„To je slečna Millhoneová?“

„Ano.“

„Tady Ty Eddings. Měl jsem tu od vás vzkaz.“

30

KATHY

Pátek, 3. červenec, 1953

Kathy stála za dveřmi jídelny a napichovala na vidličku studené ravioli z konzervy s etiketou Chef Boyardee. Malé polštářky těsta působily měkce a rajská omáčka čvachtala jako šlehačka. Večeřet měli až za půl hodiny, tak se Kathy rozhodla pro malý předkrm. Kathyina matka zastávala názor, že je důležité ochutnat vždy jednou za čas něco ze zahraniční kuchyně, a tak každý první pátek v měsíci zkoušeli nové recepty. Říkala tomu „vzdělávání chuťových buněk“. Minulý měsíc uvařila čínské jídlo zvané kuřecí „čou-mei“, které podávala s anglickými muffiny, spoustou sojové omáčky a křupavým hnědým nudlovým čímsi. V

květnu se vařily italské špagety a v dubnu připravila francouzské hovězí „ragout navarin“, které Kathy připadalo jako obyčejný guláš. Dnes večer měh mít „velšského králíka“, kterého připravovala sama Kathy, i když pod

matčiným bedlivým dohledem. Nejprve vzala balené plátky staroanglického sýra od Krafta, které rozehřála ve dvojité nádobě a rozpustila v kondenzovaném mléce. Pak do toho vmíchala trochu worcesterové omáčky a půl lžičky sušené hořčice, a bylo to. Mňam! Už se nemohla dočkat. Ravioli byly pro případ, že by to nestačilo.

Od chvíle, co se jejich učitelka tělocviku, slečna Carricová, vyjádřila v tom smyslu, že by Kathy mohla aspoň deset kilo shodit, byly samé problémy. Matka ji neustále hlídala, nakládala jí na talíř tak malé porce, že Kathy odcházela od stolu s kručením v břiše. Když se to stalo prvně, myslela si Kathy, že jde o nějaký omyl, jenže požádala o přídavek a při pohledu na to, jak se na sebe rodiče významně podívali, jen zčervenala. Měla pocit, že se za jejími zády smluvili s tělocvikářkou, což se jí jevilo jako nefér.

Když se Kathy matce poprvé svěřila, že se slečna Carricová vyjádřila, že je tlustá, dostala máti záchvat zuřivosti. Okamžitě napochodovala k řediteli školy a postěžovala si, že ta učitelka snad vůbec neví, co je takt, a že strká nos do věcí, do kterých jí nic není. Ředitel si zřejmě musel slečnu Carricovou obratem zavolat na kobereček, protože od té doby si Kathy schválně vůbec nevšímala, dělala, jako by neexistovala. Ne, že by to Kathy nějak trápilo. Kdyby jí slečna Carricová chtěla dát horší známku z tělocviku, měla v úmyslu matce povědět, jak se chová v

přítomnosti slečny Powellové, učitelky nauky o vedení domácnosti. Když si totiž slečna Carricová myslela, že se nikdo nedívá, počínala si podivně a byla celá napjatá. Jako by se jí snad ta druhá žena líbila, což Kathy nepovažovala za správné. Jednou po hodině křesťanské mravouky o tom pověděla pastorovi, který slíbil, že se tomu podívá na zoubek. Mezitím si to měla nechat pro sebe. Kathy si nebyla jistá, jak dlouho vydrží čekat, než vezme záležitost do vlastních rukou.

Ve skutečnosti se nabízelo, že slečna Carricová nemá rodinu Cramerových ráda kvůli jejich dobrému společenskému postavení. Tak například druhého června, když se konala korunovace královny Alžběty, požádal ředitel školy osobně jejího otce, zda by třídě nezapůjčil jejich stolní televizor značky Ardmore, aby mohli všichni Kathyini spolužáci sledovat tu slávu v přímém přenosu z Anglie. Otec televizor přivezl a postavil na katedru v sedmé třídě. Všechny děti se kolem něho seběhly, aby sledovaly obřadní ceremoniál, po kterém pan ředitel Kathy přede všemi poděkoval. Slečna Carricová stála vzadu ve třídě, na tváři posměšný výraz, a zjevně si vůbec neuvědomovala, že ji Kathy dávno prokoukla, že ví, jak jim závidí.

Současně ale Kathy doufala, že ředitelova chvála a uznání nevzbudí pocit méněcennosti v Lize. Liza možná byla hezčí a také měla lepší známky, ale to nic neznamenalo v porovnání s tím, že Kathy pocházela z lepší rodiny. Její

otec patřil mezi vážené obchodníky a o matce zase často psali ve společenské rubrice místních novin. Kathy chodila s rodiči každou neděli do kostela, na rukou bílé rukavičky, pod paží bibli v bílé kožené vazbě, kterou dostala k Velikonocům. Co na tom, že si musela kupovat oblečení v nadměrných velikostech? Její matka tvrdila, že to všechno je dětský tuk a že ho už brzy spálí a „ošklivé kačátko“ vyroste v překrásnou bílou labuť. To matka chudáka Lizy byla rozvedená a od rána do večera pila. Kathy nechápala, jak Liza ještě může nosit hlavu hrdě vztyčenou, ale Livia jí vysvětlila, že dívky z rozvrácených rodin si zaslouží soucit, ne pohrdání. Říkala, že Liza za daných okolností dělá, co je v jejích silách. Nejdůležitější prý bylo nevyvyšovat se nad ni.

Kathy chápala, jak to myslí. Kathy se nejen hezky oblékala, ale její matka měla nejnovější chladničku značky GE se samostatným mrazícím boxem. Chladničku navíc dodávali s „kouzelným tvořítkem“ na led, se kterým stačilo zatřepat a vypadly z něho ledové kostky. K Vánocům dostala matka od otce zbrusu nový mixer značky Waring, ve kterém si pak Kathy den co den připravovala po příchodu ze školy mléčné koktejly, dokud matka nepřestala kupovat zmrzlinu. Livia říkala, že Kathy může děkovat Bohu, a ona to také dělala. Věděla, jaké má štěstí, že má skutečnou práci u otce ve firmě, zatímco Liza se zmohla jen na hlídání malé Daisy a žehlení Violetiných výstředních šatů, takže byla v

podstatě za služku.

Kathyina matka jí chtěla vštípit, jak je cenné pomáhat těm, kteří si nemohou pomoci sami, důležitá průprava do života, kterou si Kathy vzala opravdu k srdci. To ona přišla s tím nápadem, že budou šít. Naplánovala, že si s Lizou ušijí všechny šaty do školy na stroji Singer její matky. Liza se však netvářila, že by o to měla vyloženě zájem. Už dvakrát odložila společnou výpravu do města, kam měly jet nakupovat látky. Pokaždé měla dobrý důvod, ale Kathy se přesto cítila ukřivděná. Když si postěžovala matce, Livia podotkla, že je možná Lize trapné přiznat, že nemá dost peněz na to zaplatit svůj podíl. To Kathy zcela chápala. Dala si dokonce stranou deset dolarů z týdenní gáže, aby mohla kamarádce přispět. To ráno se objevila u Liziných dveří, nachystaná (konečně!) vypravit se do města, a už se nemohla dočkat, jak bude Liza nadšená, až zjistí, že jí Kathy pomůže splnit její sen. Kathy už si je obě v duchu malovala ve stejných šatech, pochopitelně s jiným vzorem a v jiné barvě, protože jak se dočetla v časopise Seventeen, každá z nich přece potřebovala vyjádřit vlastní individualitu, vlastní osobnost. Přesto, až ve škole na podzim všichni uvidí, že mají sukně a vestičky stejného střihu, každému bude nad slunce jasné, že jsou nejlepší kamarádky na světě. Naštvalo ji, když zjistila, že Liza není doma, ale nedala na sobě nic znát. Zásady „absolutní lásky“ jí velely, že je třeba umět se povznést nad drobná zklamání. Nechala dokonce Lize v

pokojíku jako překvapení ten krásný dárek, co pro ni měla k narozeninám.

V levných látkách se natolik nechala unést vlastní velkodušností, že koupila dvě látky, každou jinou, jednu pro sebe a jednu pro kamarádku. Částečně to bylo proto, že chtěla dát najevo, že je vše odpuštěno, a částečně i proto, že měla o dost větší velikost. Pro sebe koupila tři metry růžové vlněné látky a pro Lizu krásný velký zbytek šedého manšestru. Těšila se, až jí o tom poví, jenže když pak Liza zavolala, aby jí poděkovala za ten pudr, Kathy na svůj dobrý úmysl nějak zapomněla. Převládlo v ní zklamání, a kdyby jí nakonec Liza všechno nevysvětlila, málem se snad i rozplakala. Chudák malá, chudáček! Jestli se její matka rozstonala, nemohla s tím pochopitelně nic dělat.

Když Kathy zaslechla na příjezdové cestě otcovo auto, rychle schovala zpola snědenou konzervu ravioli za nerezovou skříňku, načež odběhla do obýváku a plácla sebou na křeslo, nohu přes opěrku. Právě dávali The Howdy Doody Show. Z otcova pohledu se musela v tom křesle povalovat dobře půlku odpoledne. „To jsi ty, tati?“

„Ano.“

Stačilo jedno slovo, a došlo jí, že má špatnou náladu.

Sama po tom telefonátu s Lizou právě nejuchala. Byla to pravda, co jí řekla. Tak moc se těšila, jak spolu pojedou nakupovat. Než se objevila Violet, jezdily do města na nákupy a do biografu každou sobotu odpoledne. Livia je

vždycky odvezla do Santa Marie a vzala do automatu na oběd a pak jim každé dala po dolaru, za který si mohly koupit, co chtěly. Kathy před sebou ještě pořád viděla zapékanky s tuňákem a sendviče se slaninou, hlávkovým salátem a rajčetem. Představovala si, jak budou chodit do sebe zavěšené i v dospělosti, nejlepší kamarádky napořád, věrné a upřímné, stejně šťastné, že jsou spolu, jako na začátku.

Celé pololetí trvalo, než se dovtípila, že se něco děje.

Nejdřív Liza jenom často neměla čas. Kathy pro to měla pochopení, protože když pak nakonec byly spolu, všechno bylo jako dřív. Smály se a chroupaly praženou kukuřici, pily Dr. Peppera s ledem a pořádaly soutěže v krkání. Postupně si ale uvědomila, že se jí Liza vzdaluje. Působila odtažitě, chovala se vyhýbavě a Kathy pořád nedokázala přijít na to proč. Odhalila to až její matka: nejdříve jí do života vstoupila Violet a pak Ty Eddings. Liza toho najednou měla tolik, že se nebylo co divit, že se na Kathy nedostává. Když

ale v jednom kuse hlídala Daisy, co mohla Kathy dělat?

Když Lize nechávala v pokojíku ten dárek, pár minut se tam zdržela a dotýkala se Liziných věcí. Její kartáč na vlasy voněl stejně jako ona a plyšový medvěd, kterého jí kdysi Kathy dala, seděl pořád opřený o polštář, což chápala jako dobré znamení. Nechtěla tam slídit, ale když uviděla ten deníček, zastrčený mezi pavučinami za knihovnou, posadila se s ním na postel a začala v něm listovat s pocitem, že tak k

sobě budou mít zase o kousíček blíž. Uvědomovala si, jak je to pokrytecké, ale zhlídla se v iluzi, že se jí Liza svěřuje, i když to už nějakou dobu nedělala. Kromě toho se trošku bála, že o ní Liza za jejími zády říká nepěkné věci. Možná měla Liza nějakou zásadní námitku či výtku, kterou se jí bála říct z očí do očí. Kathy proto napadlo, že pokud se na sebe podívá Lizinýma očima, dokáže se třeba změnit, napravit, co dělala špatně a kvůli čemu se jí Liza odcizila.

Ceda a četla a k vlastnímu zklamání zjišťovala, že se o ní v deníčku ve skutečnosti vůbec nepíše. Zmínky o Tyovi ji bolestně zraňovaly. A náhle jí došlo, že zatímco ona, Kathy, má starosti běžné pro dospívající dívku, Liza se pozvolna mění v ženu. Podrobnosti o Lizině vztahu s Tyem způsobovaly, že Kathy znenáhla pocítila zvláštní teplo v rozkroku. Místy zakoušela dokonce totéž, co se u ní dostavovalo při čtení True Confessions, a věděla, že to není správné. Dělala, co bylo v jejích silách, aby Lizu vymanila z osidel mrzkosti a laciné zábavy a přivedla ji zpátky do bezpečného hájemství filmových hvězd a filmových časopisů, jenže si musela přiznat, že Liza řeší tytéž

problémy jako hrdinky šestákové červené knihovny. Jak ponižující! žádné překvapení, že se jí nedokázala svěřit.

Kathy v duchu viděla tituly povídek: „Příliš zahanbená, než

aby se svěřila nejlepší přítelkyni!“ nebo „Jeho láska mě svádí na scestí, ale nic s tím nenadělám!“ či „Mít tak někoho, komu bych se mohla svěřit: Osamělý boj ženy o

zachování počestnosti.“

Kathy okamžitě došlo, že by jí mohla pomoci. Vzhledem k tomu, jak byla Liza zoufalá, dalo se čekat, že se jí sama nikdy svěřit nedokáže. A Kathy jí zcela pochopitelně nemohla jen tak říct, že si za jejími zády přečetla její deníček. Nebylo se co divit, že se jí Liza vzdalovala. S

přihlédnutím ke Kathyiným vysokým mravním nárokům dostala nejspíš strach, že ji zavrhne. Jak mohla vůbec doufat v „absolutní poctivost“, když už teď byla necudná? Prvním krokem do záhuby byl menstruační tampón. Zasunutí tampónu prý mohlo v ženě probudit ty nejnižší pudy.

Musela najít způsob, jak Lize sdělit, že pořád existuje naděje, že ještě nezašla tak daleko, aby ztratila možnost návratu. Byla připravená poskytnout jí veškerou pomoc, jakou bude potřebovat. Chtělo to jen získat informace, na které dosud neměla nárok.

Zatímco čekala, až jí Liza zavolá, lámala si hlavu s tím, jak to nakousnout. Liza za nic nemohla. Její otec dokonce nežil ani ve stejném státě. Liza ho téměř nevídala, a když už, což se stávalo jednou za šest měsíců, prakticky spolu nemluvili. Tím pádem jí neměl kdo vštípit morální zásady, takže co se asi tak dalo čekat? Ve většině scénářů, které se Kathy honily hlavou, se Liza nakonec samou vděčností rozplakala a ona ji soucitně utěšovala.

Uběhly hodiny a ve chvíli, kdy na ni matka zavolala zpod schodů: „Kathy! Máš Lizu na telefonu,“ byla už

značně znepokojená.

Kathy měla strachy sevřený žaludek. Co jestli Liza strávila celý den s Tyem? Co jestli ji políbil a ona se samou rozkoší rozplynula v jeho objetí? Kathy měla v úmyslu Lize dokázat, že se jí dá věřit, jenže úplně zapomněla na ten pudr, takže když jí za něj Liza poděkovala, úplně ji to rozhodilo.

Pak už si jen vzpomíná, jak v ní převládla bolest a zklamání.

Docházelo jí, jak je patetická, jenže chtěla zpátky svou starou Lizu, a ne tady tu cizí osobu, která se ukájí v náruči „Chlapce ze špatných kruhů“! Liza očividně nepociťovala potřebu se jí vyzpovídat. Řekla jen, že se moc omlouvá, ale neznělo to příliš přesvědčivě. Kathy se tolik ulevilo, když

zjistila, že příčinou problému je Lizina matka. Nemocná? že je to nakažlivé? No, to se není co divit. Co ta ženská asi čekala, když denně vykouří tolik cigaret a vypije tolik alkoholu? Kathy kamarádku co nejlépe utěšila, ale nenaskytla se jí jediná příležitost, jak stočit řeč na víte-vy-co. Navíc, když zavěsila, vypadalo to, jako že je všechno v pořádku. Pořád sice ještě zbývalo vypáčit z Lizy pravdu, ale aspoň se vše vrátilo do starých kolejí. Problém byl, že si Kathy nepřipadala šťastná, jenže vůbec nechápala proč.

To proto se rozhodla hledat útěchu v konzervě ravioli od Chefa Boyardeea. Ne ani tolik z hladu, jako spíš ze zoufalství. Matka ji zavolala k večeři a ona konečně mohla usednout ke stolu. Ignorovala drobnou rozepři rodičů a soustředila se na talíř před sebou. Těšila se na „velšského

králíka“, který chutnal přesně tak lahodně, jak doufala.

Měkký, teplý sýr roztékající se na topince z bílého chleba Wonder Bread. Vzala další krajíček, potřela jej margarínem, který se roztekl a spojil s roztaveným tučným sýrem a chutnal tak, až se jí chtělo brečet. Bolest a zklamání zvolna ustupovaly a ona se už začínala cítit skoro dobře, když tu její otec jakoby mimoděk utrousil tu poznámku o Lize. Kathy tomu nejdřív příliš nevěnovala pozornost. Měla opravdu příšerný hlad. Konzervu ani nedojedla a věděla, že jakmile ji rodiče přistihnou, že jídlo lačně hltá, vezmou jí talíř a nechají ji hladovět. A už tak dost trpěla.

Zpočátku se jí představa, že si Liza vyšla na oběd s Violet jevila jako absurdní. Jak na to přišel? Věděla, že to řekl, aby ji naštval, jenže zpravidla si nevymýšlel. A pak ho nachytala na švestkách. „Vážně k popukání. Ha ha. A Daisy? Kde by asi celou dobu byla? Nebo jsi na ni zapomněl?“

„Seděla tam s nimi a před sebou měla velkou misku nudlí s máslem, které se jí mrskaly u pusy.“

To byla věta, která rozhodla. Její otec Daisy nikdy ani nezahlédl. Jak tedy mohl vědět, že by si dala zrovna nudle s máslem, kdyby ji u toho doopravdy neviděl? Chvilku se s ním ještě přela, hádala se, ale dělala to spíš jen proto, aby neviděl, že ji zasáhl na tom nejcitlivějším místě. Matčin chabý pokus situaci zachránit ji spíš zhoršil.

Když zamířil otec ke dveřím, brala už Kathy schody po

dvou, aby co nejrychleji zmizela u sebe v pokoji. Práskla za sebou dveřmi a zamkla je. V pláči sebou plácla na postel.

Byl to nejhorší den jejího života! Liza jí ve všem lhala. V

den svých narozenin se rozhodla být s Violet Sullivanovou.

Celou tu dobu spolu vysedávaly v nóbl restauraci a pochutnávaly si na krevetách. A přitom Kathy jen chtěla být se svou nejlepší kamarádkou, jenže jak to dopadlo?

Nevěděla, jak dlouho pláče, když se ozvalo zaklepání na dveře a hlas její matky tiše volající její jméno. Věděla, že bude mít opuchlé oči veliké jako pingpongové míčky, a nos měla tak ucpaný, že se v duchu začala ptát, jestli na ni náhodou něco neleze. „Jdi pryč!“

„Kathy, něco jsem ti přinesla. Nevadilo by, kdybych šla dovnitř?“

„Nech mě! Chci být sama.“

„Mám tu pro tebe dobrůtku.“

„Cože…?“

„Otevři dveře a uvidíš!“

Kathy se zdráhavě vysmrkala a osušila si oči cípem trička. Zvedla se a šla otevřít.

Matka stála hned za dveřmi, v jedné ruce sklenici mléka, ve druhé talíř brownies. „Napekla jsem je na kanastu, a mám jich dost. Tyhle máš přece nejradši, s dvojitou vrstvou čokolády a vlašskými a pekanovými ořechy.“

„Nemám na jídlo ani pomyšlení.“

„To si nedáš ani jeden? Vždyť jsi skoro nevečeřela,

určitě musíš mít hlad. Můžu dál? Jenom na chviličku.“

„Hm, no jo.“

Kathy se vrátila k posteli a posadila se. Matka postavila mléko s talířem na noční stolek. Brownies sladce voněly po čokoládě a musely být snad ještě teplé. Nevzpomínala si, kdy jí matka naposledy nabídla něco k jídlu. Zpravidla to bylo opačně. A teď najednou tohle! Kathy seděla se zlomeným srdcem na jedné, její matka se starostlivým pohledem na druhé straně široké postele. „Už je ti líp?“

„Ne.“ Kathy se ani nepodívala na talíř na nočním stolku, pouze natáhla ruku a jeden koláček si vzala.

Matka prohlásila: „Všimla jsem si, že jsi rozrušená.“

„Hm.“

„Chápu, že se na Lizu zlobíš, že ti lhala, ale není v tom náhodou ještě něco víc?“

„Co jako?“ Zakousla se do sladkého těsta, kousek odlomila a on jí spočinul na jazyku. Cítila, že má slzy na krajíčku.

„Já nevím, zlato. Proto se ptám. Budí to ve mně dojem, že je za tím víc, než se na první pohled může zdát.

Nepotřebuješ si promluvit?“

Kathy nechápala, kam tím její matka míří. „Ani ne.“

„Kathynko, nechci, abys přede mnou měla tajnosti. To dcery a matky nedělají, když k sobě chtějí mít opravdu blízko.“

Kathynko jí matka neřekla ode dne, kdy se u ní asi před

rokem a půl dostavila její první menstruace. Dávno měly všechno nakoupené, balení dámských vložek a takový ten pružný pás, který se upevňoval kolem pasu, aby vložka držela pěkně na místě. Když jí matka ukazovala, jak se do postroje vložka zasouvá, tvářila se u toho stejně ustaraně jako teď, jako by se bála, že se Kathy stalo něco, kvůli čemu teď bude zranitelnější. „Vím, že mi něco tajíš. Můžeš mi říct, co to je?“

„Nic ti netajím.“ Rozlomila zbytek koláčku vejpůl a jednu polovinu si strčila celou do pusy.

„Víš, že tě budu vždycky milovat, i kdybys provedla cokoli.“

Kathy k ní překvapeně vzhlédla. „Mhamhi, jhá nhic neprovhedla!“ ohradila se s plnou pusou.

„Jak vůbec můžeš takhle uvažovat, když ani nevím, o čem to tady mluvíš?“

„No, ale co se tedy děje? Chci, abys ke mně byla absolutně upřímná. Všechno, co mi řekneš, zůstane jenom mezi námi.“

Kathy mlčela a upřeně zírala na podlahu. Přímo tajemství sice neměla, ale byla tady jedna věc, která jí vrtala hlavou. Věděla, že by jí matka asi dokázala poradit, ale nějak si nebyla jistá, zda jí v tomhle může důvěřovat. „Ty to řekneš tátovi.“

„Neřeknu. Tedy pokud se to nebude týkat tvého zdraví nebo bezpečnosti. Všechno ostatní zůstane jenom mezi

námi.“

„O mě vůbec nejde.“

„Tak o koho tedy? O Lizu? Poznamenala snad něco ošklivého o tvojí nadváze?“

„Ne.“ Jednoslovní odpověď. Něco ošklivého o její nadváze? Co ošklivého mohla mít její matka na mysli? Ona, která se oháněla vnitřní krásou!

„Ale souvisí to s ní nějak?“

„Tak trochu.“

„Pití její matky se zhoršilo?“

Kathy zakroutila hlavou a dál před matkou uhýbala očima. „Jenom si o ni dělám starost, to je všechno.“

„Ach tak. A pročpak?“

Kathy si slíbila, že o tom nebude mluvit. Představovala si, že jakmile se jí podaří přimět Lizu, aby se jí svěřila, budou si dlouho do noci povídat jako dřív, vylijí si jedna druhé srdce a pak si stočí vlasy do drdůlků a natřou si obličej značkovým krémem Noxzema, aby se jim nedělaly uhry. Ona pak Lizu taktně upozorní, že se ocitla na nesprávné cestě, a zase ji zavede zpátky na bezpečnou půdu.

Matka si ji zkoumavě prohlížela. „Není mi jasné, co může mít Liza za problém, že se mi to stydíš říct.“

Na Kathy to najednou dolehlo, konflikt mezi vlastní loajalitou ke kamarádce a touhou přivinout se na matčinu hruď. „Slíbila jsem, že to nikomu nepovím.“

„Souvisí to nějak s tím, že se Liza sama sebe dotýká?“

„Sama sebe dotýká? Jak?“

Všimla si, jak se výraz matky najednou změnil. „Ach můj bože! že ona dovolila Tyovi Eddingsovi, aby si s ní dělal, co si zamane?“ Kathy cítila, jak jí pod nosem naskákaly kapičky potu. „Odpověz!“

Kathy něco nezřetelného zamumlala, pokud možno něco hodně neurčitého, ale zase ne tolik, aby matce vysloveně lhala. „Mluv!“

„Nechala ho, ať jí sahá na prsa a dala si jeho ruku…“

konec se jí podařilo spolknout. „Kam?“

„Tady dolů.“

Livia se na ni zděšeně podívala. „To ti řekla?“ Kathy napůl pokrčila rameny. „Jsi si absolutně jistá?“

Kathy nic neřekla, ale otevřela pusu a zatvářila se tak, že bylo jasné, že si jistá je. Koneckonců to černé na bílém viděla napsané v jejím deníčku.

Matka ji propichovala očima. „Ale nevymýšlíš si, aby ses jí pomstila, že ne?“

„Ne.“

„Jak daleko to nechali zajít?“

„Moc ne. Jenom k pettingu.“

„Pettingu? Tomu ty říkáš ‚petting‘, když jí sahal rukou na ohanbí? To je nechutné. Přes šaty, nebo pod nimi?“

Nečekala, že bude matka zacházet do takových podrobností. V deníčku konkrétně tohle nestálo a Kathy se nechtělo přiznávat, že ho četla. Přes, nebo pod. Jedno si

vyber! „Přes.“

„Jak to víš?“

„Protože kdyby jí sahal pod šaty, řekla by mi o tom.“

„No, díkybohu aspoň za to! Počkej tady. Tohle musím vyřídit.“

„Co děláš? Kam jdeš?“ vyjekla Kathy. „Nemůžeš to přece nikomu říct. Slíbilas to.“

„Nebuď směšná. Tye Eddingse sem poslali, aby se polepšil. Víš přece, co natropil v Bakersfieldu? Kdyby se Dahlia Yorková jednoho dne dozvěděla, že jsem na to přišla a neřekla jí o tom, do smrti by se mnou už nepromluvila, a právem. Byla tady, pod mou střechou, takže jí to dlužím.“

„Ale co když se to dozví Liza?“

„Ta se nic nedozví. Tvoje jméno nepadne.“

Kathy s hrůzou poslouchala, jak její matka schází po schodech k telefonu, který měli dole v hale. Kathy to nechtěla na Lizu prozradit, jenže její matka si vyvodila patřičné závěry rychleji, než stačila cokoli říct. Slyšela, jak Livia žádá spojovatelku, ať ji přepojí na Dahliu Yorkovou, a pak ticho, dokud se spojení nenavázalo.

Kathy se udělalo špatně od žaludku, takže ji možná čekala další nemilá eskapáda na toaletě. Situace se jí vymkla z rukou, ale nebyla to její vina. Přece nemohla lhát vlastní matce, nebo ano? Co by byla za člověka? Navíc být k ní Liza upřímná, nikdy by nic nevyzradila, protože to nejlepší kamarádky nedělají. To v první řadě. Petting byl ale špatný.

Pastor jim přece říkal, že vede k pokušení a že dítka nad sebou pak ztrácejí kontrolu a upadají do zkázy. Takže možná udělala dobře, že to řekla, dokud byl ještě čas. Přece nemohla jen tak přihlížet a čekat, až její nejlepší přítelkyně upadne do zkázy. Něco tak hrozného nemohla dopustit. Její matka měla v podstatě pravdu, když Dahlii do telefonu říkala: „Ten chlapec toho jistě zneužije, pakliže se to nepodchytí hned v zárodku.“ V podobném duchu pokračovala ještě nějakou chvíli, ale to už ji Kathy neposlouchala.

Stejně, jak se asi mohla Liza dozvědět, kde vzala Tyova tetička tuhle informaci?

31

Má rozmluva s Tyem Eddingsem byla zdvořilá a věcná.

V rychlosti jsem mu nastínila těch několik podstatných událostí, objevení Violetina těla pohřbeného ve vraku Bel Airu, teorii o způsobu vykopání jámy a o tom, jak dlouho to asi mohlo trvat. Nadto jsem mu zopakovala, co jsem se dozvěděla od Lizy o tom muži, kterého tehdy v pátek pozdě večer zahlédli s Tyem u starého Tannerovic sídla.

„Nevzpomněl byste si třeba, co za značku a za typ auta mohl mít? Liza si myslí, že mělo tmavou barvu, ale to je tak všechno. Tvrdí, že byla tak vyděšená, že se na něj vlastně ani nedívala.“

„To nebylo auto. Byl to poslední model nákladní dodávky od Chevroleta. Černá barva.“

„Skutečně? To tedy žasnu. Jak si to můžete tak dobře pamatovat?“

„Protože táta přesně tohle auto měl, jenomže z roku ’48.

Tady to bylo novější.“

„A co ten muž? Jak vypadal?“

„Toho si moc nepamatuju. Starší.“

„Jak starší? Vám bylo sedmnáct.“

„Třicet, čtyřicet, tak nějak. Prostě to už nebyl kluk.“

„Někdo, koho byste znal?“

„Bydlel jsem tam jenom tři měsíce. Nikoho jsem tam vlastně neznal, tedy když nepočítám spolužáky.“

„Dobře.“ Ještě jsem se ho zeptala na pár věcí, ale už mi příliš nepomohl.

Právě jsem se nadechovala, že se s ním tedy rozloučím, abych zbytečně nemrhala jeho drahým právnickým časem, když mi povídá: „A jak se vlastně má Liza?“

„Skvěle. Jsem ráda, že se ptáte. Je rozvedená. Peče na zakázku koláče a dorty. Právě se stala babičkou, první vnouče –, ale vůbec byste to do ní neřekl, protože vypadá skvěle. Škoda, že jste nezůstali v kontaktu.“

„Já za to nemůžu. Sama se tak rozhodla. Napsal jsem jí asi šest nebo sedm dopisů, ale ani na jeden mi neodpověděla. Říkal jsem si, že asi ztratila zájem.“

„Podle toho, co říká, to tak nevypadá. Zmizel jste stejný víkend jako Violet. Byla zničená. Dokonce ještě dneska tvrdí, že jste byl osudová láska jejího života. ‚Sice grázl, ale já ho zbožňovala.‘ Přesně tak to řekla.“

„Vy jste dohazovačka?“

Zasmála jsem se. „Nevím. Jste volnej?“

„No, vlastně jsem. žena mi utekla se sekretářkou, je to asi osmnáct měsíců. Tomu říkám ztráta! Ale manželka mi nechybí, to spíš ta sekretářka. Byla to ta nejschopnější ženská, jakou jsem v životě poznal.“

„Liza se teď jmenuje Clementsová. Je v telefonním seznamu. Kdybyste si na cokoli vzpomněl, budu ráda, když mi zavoláte.“

„To určitě udělám,“ slíbil a zavěsil.

Zkusila jsem vytočit Lizino číslo. Buď nebyla doma, nebo jen nechtěla s nikým mluvit, tak jsem jí aspoň nechala vzkaz na záznamníku s prosbou, aby se mi co nejdřív ozvala. Nesháněla jsem ji však, abych jí oznámila poslední novinky ze života jejího někdejšího přítele. Lhala mi o Foleym a já chtěla vědět proč. Mrkla jsem na hodinky.

Ukazovaly 16:35. Daisy jsem tím pádem dlužila ještě dobře hodinu a půl. Ne že bych byla zvyklá na píchačky, ale uznávám fair-play. Problém byl, že prakticky postrádalo význam kohokoli vyslýchat, protože kdo na sebe mínil dobrovolně vyzradit pravdu? Jen blázen by se přiznával, když už se po těch čtyřiatřiceti letech nedalo nic dokázat.

Jediné, k čemu jsem se mohla uchýlit, bylo pokusit se přimět všechny zúčastněné, aby práskali jeden na druhého. A ani v takovém případě jsem za jejich slovo nemohla dát ruku do ohně. Mazaný vrah by se jistě pokusil vrhnout stín podezření na někoho jiného. V každém případě nebylo na mně, abych po něm pátrala. Vraždu už vyšetřovali detektivové z úřadu šerifa a měli k tomu všechny nezbytné pravomoci, odborníky a technické vybavení. Já jim mohla leda předat zprávu pro Daisy, pokud mi to ovšem dovolí. Ani ta jim vůbec nemusela pomoct. No nic.

Ty Eddings mi však poskytl ještě jedno nenápadné vodítko. JestU existoval člověk, který věděl, kdo mohl vlastnit černou nákladní dodávku značky Chevrolet, pak to byl bezpochyby ten, kdo je prodával. S Chetem Cramerem jsem mluvila zatím dvakrát a jevil se mi jako veskrze sympatický a ochotný člověk. Znal své zboží a rovněž zákazníky, navíc měl obojí upřímně rád. Tak co mohlo zkazit pár otázek? Proto jsem to odpoledne již podruhé popadla sako a kabelku a zamířila k autu.

*

Pana Cramera jsem zastihla na prodejně, přesně jak jsem očekávala. V zájmu zvyšování odbytu měli otevřeno každý den do devíti do večera. Chet mě ihned informoval, že má za sebou náročný pracovní den (a k tomu pár silných drinků), tolik lidí se dnes přišlo podívat na nová auta! Protože jakou lepší odměnu za dobře vykonanou práci si může člověk přát než usednout do kožených sedaček jasně červené corvetty a nechat si od prodejce předvést všechny vymoženosti, udělat výhodnou cenovou nabídku. Stačí se chvilku tvářit, jako že jste se přišli jen podívat, a třeba odjedete domů zbrusu novým fárem.

Když jsem vstoupila, Cramer právě vymlouval díru do hlavy nějakým manželům. Za ty roky už v tom uměl tak dobře chodit, že si podle mého názoru vůbec neuvědomovali, co se děje. Hodil Winstonovi klíčky a s bezmála otcovskou pýchou se za ním díval, jak dvojici vyváží na zkušební jízdu. Všiml si mě a laskavě se na mě usmál; nejspíš propadl dojmu, že jsem si to konečně rozmyslela a přece jen od něho něco koupím.

Povídám: „Přišla jsem vám trochu osvěžit paměť.

Snažím se totiž vypátrat majitele černé dodávky Chevrolet, nejnovější model roku 1953.“

Usmál se. „To měla půlka chlapů z města,“ odpověděl.

„Tak co zajít ke mně do kanceláře, že bych se vám na to mrknul.“

„Bůh vám žehnej! Vy máte pořád ještě záznamy z té doby?“

„Mám záznamy z roku 1925, kdy jsem s podnikáním začínal.“

Následovala jsem ho nahoru po schodišti k němu do kanceláře. Tam otevřel nějaké dveře a ukázal mi jakési skladiště velké asi tak jako jeho kancelář. Podél tří stěn tam stály kartotéční skříňky se zásuvkami systematicky nadepsanými příslušnými daty a modely vozů.

Vydechla jsem: „To je neuvěřitelné!“

„Povím vám, proč si to všechno schovávám. Každý vůz, co prodám, pro mě do budoucna znamená možná další prodej. Když totiž přijde zákazník, můžu si s ním promluvit o autech, co už měl, o opravách, co se na nich musely dělat.

Můžu porovnat model z loňského roku s tím letošním, a ten pak třeba s tím, co v něm jezdil před šesti lety. Vypíchnout jeho přednosti a nevýhody. Zákazník ví, že mi může věřit, jelikož mám k dispozici všechny informace, ví, že jsem si je předem prošel, abych se na něj připravil. Když zemře, zavzpomínáme na něj s jeho synem, a třeba si pak i on ode mě koupí auto.“

Aniž bych se zmínila o Tyovi a zacházela do zbytečných podrobností, pověděla jsem mu, co vím.

Cramer mě se zájmem vyslechl. „Říkáte, že ten člověk tu dodávku poznal na základě toho, že měl jeho otec model z roku 1948?“

„Přesně tak. A novější než z roku ’53 to také být nemohl, protože modely z roku ’54 v červenci ještě nebyly na trhu.“

„V tom máte pravdu. Takže se pohybujeme v rozmezí nějakých pěti let. To by neměl být problém. Posaďte se a já se zatím podívám, co tady máme. Na stole najdete misku sušenek s kousky čokolády, tak kdybyste třeba měla chuť…

Pekla je moje žena. Caroleena. Je výtečná kuchařka.“

Sušenky chutnaly skvěle, a tak zatímco jsem na něho čekala, nabídla jsem si hned několikrát. Za pět minut vešel do kanceláře s náručí plnou šanonů a slovy: „Tady to je, všechno v jednom. Jméno zákazníka s odkazem na typ vozu, co koupil. Kód barvy jsem sice neevidoval, ale to se dá dohledat ve smlouvách. Takže, tohle jsou všechny dodávky řady Advance Design vyrobené od roku 1949 do roku 1953, co jsem prodal.“

Podal mi poznámkový blok, tužku a dva šanony, zatímco

sám si nechal tři. Sedli jsme si na to a brali do ruky smlouvu za smlouvou, kontrolovali barvu a zapisovali jména všech lidí, kteří koupili černou. Za dvacet pět minut jsme každý z nás měli před sebou slušný seznam, jenže já z toho svého příliš moudrá nebyla. Zvedl se, oba seznamy mi okopíroval a vzápětí mi je podal.

Přeléda jsem očima ten jeho. „Ani jedno z těch jmen mi nic neříká.“

Pokrčil rameny. „Mohl si to nechat přestříkat.“

„V tom případě se majitele asi nedopátráme.“

„Další možnost je, že si ten člověk tu dodávku půjčil.

Tehdy auta nikdo nezamykal a půlka lidí nechávala klíčky v zapalování.“

„To už jsem někde slyšela, a celkem to i dává smysl.

Kdybyste jel za město kopat hrob, asi byste nesed do vlastního auta s kalifornskou poznávací značkou, co? No nic. Omlouvám se, jestli jsem vás zdržela.“

„Holt asi ne každá stopa vás někam zavede.“

„To je jasná věc. Můžu se zeptat ještě na jedno?“

„Ovšem, jestli vám budu co platný. Krom záležitostí souvisejících z prodejnou si toho moc nepamatuju.“

„Chápu. Trochu jsem se do případu zabrala a povedlo se mi narazit ještě na jednu zvláštní věc.“

„A to je?“

„Poslední vůle Hairla Tannera.“ Načež jsem mu vylíčila, na co jsem přišla.

„O tom slyším prvně. To vypadá, jako by starého pána něco pěkně nakrklo. Co to asi tak mohlo být?“

„Já myslím, že Jake a Violet spolu měli poměr a on jim na to přišel.“ Jeho výraz ztratil něco ze své samolibosti.

„Tomu nevěřím.“

„Čemu? že na to přišel, nebo že spolu něco měli?“

„Violet a Jake? To mi nejde dohromady.“

„Proč by ne? Jake musel být svého času docela fešák.

Koneckonců ani dneska nevypadá špatně, takže si vcelku dovedu představit, jak na tom asi byl tehdy. Manželka mu umírala na rakovinu dělohy, takže jejich pohlavní život nejspíš za moc nestál. Jestli potkával v Moonu Violet, tak vzhledem k těm kvantům alkoholu, co tam tehdy protekl, by se nebylo co divit, kdyby mezi nimi přeskočila jiskra. Co jsem slyšela, šla s každým chlapem, co se jí připlet do cesty.“ Tak moc jsem ho chtěla přesvědčit o své pravdě, že jsem si málem nevšimla jeho reakce. Ještě včas jsem však zaznamenala zrněnu výrazu jeho obličeje a hlavou mi prolétlo, že vlastně jeho nynější manželka vypadá, jako by ji z Violet naklonovali v genetické laboratoři. Navíc měl tehdy k dispozici tolik dodávek Chevrolet, kolik potřeboval, a já vůbec netušila, co dělal těch pár dnů, než Violet zemřela.

Jak jsem mohla být tak slepá? Seděla jsem tam a vykládala mu, jaké jsem objevila důkazy, a přitom ji klidně mohl zabít, stejně jako kdokoli jiný. „Pokračujte,“ vybízel mě.

Zařadila jsem zpátečku. „No, to už je vlastně všechno.

Chybí mi důkazy. Doufala jsem, že jste o tom třeba slyšel někoho mluvit.“

„To bohužel ne, ale kdybych zjistil, že je to pravda, dost by mě to zarmoutilo. Mary Hairl byla nádherná ženská, a jestli ji Jake podváděl, měl by se stydět.“

„No jo. Doufám, že si tu věc necháte pro sebe. Je to jenom moje domněnka a nerada bych, aby ho někdo zbytečně odsoudil, jestli je v tom nevinně.“

Pak se nečekaně zvedl a pokynul mi směrem ke dveřím.

„Radši se zase vrátím k práci. Ještě musím něco zařídit.“

„Ale jistě. Omlouvám se, že jsem vás zdržela. Dík za pomoc!“ Přes stůl jsme si podali ruce. Na odchodu jsem se ještě naposledy ohlédla a všimla jsem si, že se ani nepohnul.

Sešla jsem po tom jejich širokém schodišti do předváděcí místnosti v přízemí. Chtěla jsem ještě prohodit pár slov s Winstonem, jestli třeba nezískal dojem, že mezi Jakem a Violet něco bylo. Seděl v kanceláři, jenže s někým tak náruživě diskutoval po telefonu, že ani nezvedl hlavu.

Vrátila jsem se tedy na parkoviště, odemkla auto a posadila se za volant. Už už jsem chtěla otočit klíčkem v zapalování, když se mi konečně rozsvítilo. Několik dní jsem se nemohla zbavit pocitu, že mi něco zásadního uniká. A čím víc jsem se snažila přijít na to, co to je, tím víc se mi ten pomyslný bod v mlze vzdaloval. A teď, zcela znenadání, jsem ho konečně uviděla. Naprosto jasně.

Byl to ten pes.

*

Když jsem přijela k Daisyinu domu, parkovalo už na příjezdové cestě její auto. Vrátila jsem klíč na jeho místo pod rohožku a radši jsem zazvonila, abych ji zbytečně nevylekala neslyšným příchodem. Čekala jsem na verandě, než mi přijde otevřít. Stačilo mi jednou se na ni podívat a okamžitě jsem věděla, že se něco stalo. Vůbec se nepřevlékla z pracovního. V obličeji nebyla jen tak obyčejně bledá, ale sinalá, v očích se jí zračilo napětí. Nepřipadalo mi, že plakala, ale určitě prodělala šok. „Co se děje?“

Zakryla si rukou ústa a zakroutila hlavou. Jako náměsíčná došla ke křeslu a sedla si na opěrku. Zavřela jsem za sebou. Zamířila jsem k pohovce a posadila se, takže jsme se téměř dotýkaly koleny. „Můžete mi říct, o co jde?“

Přikývla, ale nic neřekla. Musela jsem tedy počkat, až

posbírá síly. Ať už přišla jakákoli rána, zasáhla ji opravdu tvrdě. Uplynulo několik minut a ona si alespoň povzdychla.

Zemřel jí snad otec?

Uplynula další minuta.

Když se konečně zmohla na slovo, mluvila tak tiše, že jsem se k ní musela naklonit, abych ji vůbec slyšela. „Byl tady detektiv Nichols. Odešel, je to pár minut, takže když jste zvonila, myslela jsem si, že se vrátil.“

„Špatné zprávy?“

Přikývla a zase umlkla. „V kufru auta našli dvě papírový tašky s máminejma věcma. Jasně to dokazuje, že od nás odcházela, nebo si to aspoň myslela.“

„To jste ale mohla čekat,“ namítla jsem.

„Jenže je tu ještě něco.“

Zlehka jsem se dotkla její paže. „Klid. Nemusíte spěchat.

Nikam nejdu.“

„Říkal, že kdyby mi to nemusel říkat, tak mi to radši neřekne, jenže nechtěl, abych se to dozvěděla od lidí.“

Vyčkávala jsem. „Auto prohlídli specialisti.“ Dál jsem vyčkávala.

Zhluboka se nadechla a při výdechu vzdychla. „Když

patolog odkryl záclonu, co do ní bylo zabalený její tělo, zjistili, že má za zádama svázaný ruce. Maj za to, že ještě nějakou dobu žila. Psa podle všeho někdo utlouk lopatou, která se našla na dně jámy, když z ní vyzvedli auto. Vrah ji asi jenom omráčil a pak nastrkal do auta pod dojmem, že je mrtvá. V jednom momentě se ale musela probrat a zjistit, co se děje.“

Odmlčela se a zalovila v kapse pro kapesník. Vysmrkala se. „Dokonce i se svázanýma rukama se snažila dostat se ven. Měla strhaný všechny nehty a některý se zachytily v čalounění sedaček. V patách měla do kostí zabodaný střípky.

Podařilo se jí vykopnout okno, jenže to už ji začal zasypávat hlínou.“

Opět se odmlčela a vypadalo to, že s něčím bojuje. Já mohla pouze přihlížet a poskytnout jí dostatek času. Vzduch jako by najednou ztěžkl, a i já ucítila, co asi musela prožívat Violet, když tam ležela a při plném vědomí umírala. K čemu je volání o pomoc, když všude kolem panuje doslova hrobové ticho, když všechny zvuky tlumí několik metrů hlíny? Vše se utápí v neproniknutelné tmě.

Daisy pracně navázala do zmuchlaného kapesníku.

„Ptala jsem se ho. Ptala jsem se… co asi musela prožívat.

Jak umřela. Říkal, že na otravu kysličníkem uhličitým. Už si to moc nepamatuju… všechny ty odborný detaily. V

podstatě mi vysvětlil, že na to, jak hluboce člověk dýchá, má vliv tlak kyslíku a kysličníku uhličitého v tepnách, že prej tam funguje něco jako pH čidlo, a to posílá signály do plic a prsních svalů. Když není krev dostatečně okysličená, dech se zrychluje. Tělo potřebuje nutně kyslík, a tak se snaží ho nějak získat… prostě instinkt, co má zvýšit jeho přísun. V

reakci na to se jí rozbušilo srdce a zvýšila tělesná teplota.

Potila se. Pak se dostavily bolesti na prsou, a ty se už jen zhoršovaly. Dech se soustavně zrychloval, jenže s každým nádechem spotřebovala víc kyslíku a vyprodukovala další C02. Dostavily se halucinace. Postupně jí začaly vypovídat službu tělní orgány, každopádně někdy ke konci se nejspíš musel dostavit klid… to když se odevzdala osudu.

Dovedete si představit, že takhle umíráte? Pořád musím myslet na to, jak musela být vyděšená, jaká ji obklopovala zima a tma, jaká to musela být beznaděj!“

Uvědomila jsem si, že o tom radši ani nepřemýšlím.

Došlo mi, v jak prekérní situaci se ocitl Nichols. Věděl totiž, že jakmile to Daisy oznámí, utvoří jí v hlavě představu, kterou tam bude nosit už po zbytek života. Dozvědět se to Daisy z neoficiálního zdroje, rozhodilo by ji to stejně, ne-li víc. A tak chtě-nechtě přispěl svým hrůzným objevem k tomu, že v žádném případě nedosáhla klidu, který doufala, že nalezne.

Daisy se zase vysmrkala a zaměřila svou pozornost na něco jiného. Hned jsem si všimla té změny. Jedině tak se přes to mohla přenést. Jedině tak se postupně mohla smířit se skutečností, ale mělo to trvat ještě hodně dlouho. Vzala do ruky šest černých kroužků, které ležely na stole, a řekla: „Dal mi tohle.“

„Co to je?“

„Matčiny náramky. Ryzí stříbro. Vyleštím je a budu je nosit. Poslední věc, co mi kdy dala.“ Zase je položila na stůl.

„Myslela jsem, že už tu nebudete.“

„To já taky.“

„Už jste skončila?“

„Ne tak docela. Pojďme ale radši ven na zahradu.

Potřebujeme prostor.“ Málem jsem řekla vzduch, ale včas jsem se kousla do jazyka. Daisy ale to nevyřčené slovo musela nějak zachytit, protože sebou trhla.

Usadily jsme se vzadu na verandě, a zatímco se zvolna snášel soumrak, vylíčila jsem jí, jak jsem dospěla k závěru, že Foley nemá se smrtí její matky nic společného.

„Tak aspoň nějaká útěcha,“ hlesla.

„Nic moc, ale víc pro vás už asi udělat nemůžu. Z toho ostatního, z toho, co se stalo vaší matce, mi doslova běhá mráz po zádech.“

„Prosím vás, můžeme se bavit o něčem jiném. Jakmile na to pomyslím, chce se mi zvracet. Co ještě zbývá? Říkala jste přece, že ještě nejste úplně hotová.“

„Zajímalo by mě, kde vaše matka přišla k tomu psovi.

Nevíte?“

Zrovna tuhle otázku tedy nečekala. „Byl to dárek.“

„Ale od koho?“

„To jsem se nikdy nedozvěděla. Může to snad něco znamenat?“

„Měl ten pes papíry?“

„Jako jestli byl čistokrevný? Řekla bych, že jo. Proč?“

„Protože čistokrevný špic musel stát docela dost peněz, dokonce i tehdy. Podle mě jí to štěňátko koupil muž, ten její záhadný milenec. To proto na něm tak lpěla, protože bylo od něj.“

Zamyslela se. „No jo, to celkem dává smysl. Napadá vás někdo?“

„Pořád musím myslet na Jakea Ottweilera. Víme, že se s ním soudila, že jeho pes jí zakous toho pudlíka.“

„Jo, na to si vzpomínám. Byl to trpasličí pudl a jmenoval se Poppy. Máma ho vzala na procházku. Jakeův pitbul ho napad a na místě zabil. Máma z toho byla bez sebe.“

„Třeba si říkal, že když jí dá dalšího psa, štěně, že to tím aspoň odčiní.“

„A to se ho jako chcete jít zeptat?“

„No, ani ne. Těžko bych z něj dolovala pravdu. Chci ale zkusit vypátrat chovatele a zjistit, kdo od něj Baby koupil.

Třeba nepochodím, ale těch pár telefonátů za to určitě stojí.

Přece jen zbývá dost lidí, co do té skládanky zapadají.“

„Udělám večeři. Musíme něco sníst.“

Zatímco se Daisy činila v kuchyni, vzala jsem si k ruce okopírované seznamy podnikatelů z oblasti Cromwellu a Serena Station platné k roku 1952. Chovatel v nich nicméně nefiguroval ani jeden. Kruci! V životě zkrátka není nic snadné. Napočítala jsem pouze dvě veterinární kliniky, pět veterinárních ordinací a tři obchody s chovatelskými potřebami. Tak jsem sáhla po místním telefonním seznamu a zkusila jím zalistovat, jenže ani tady jsem nenašla jediného chovatele, pouze šest veterinárních klinik, patnáct obchodů s chovatelskými potřebami a dvacet sedm veterinárních ordinací. Porovnáním adres jsem zjistila, že ani jedno z tehdejších zařízení pro domácí mazlíčky nezůstalo v provozu k dnešnímu dni. Popravdě jsem si nedokázala představit, jak si někdo chovatelské potřeby předává hrdě z otce na syna, ale říkala jsem si, že možná prosperující podnik někdo odkoupil a dál provozoval pod stejným jménem. Jenže bohužel.

Proto jsem se rozhodla, že prostě zkusím ty chovatelské svatostánky postupně obtelefonovat a budu se ptát tak dlouho, dokud se někdo nerozpomene. Jelikož jsem ale nedokázala přijít na jediný důvod, proč by se měl někdo zajímat o štěně čistokrevného špice z jarního vrhu z roku 1953, musela jsem vyrukovat s pravdou. Panebože, jak já to nesnáším! „Toho psa někdo před léty zabil. Proč, to by bylo na dlouhé vysvětlování. Každopádně kvůli tomu teď hledám chovatele. Bylo to na jaře roku 1953. Neznáte někoho tady odsud, kdo tehdy choval špice?“

Odpovědi se dost různily, počínaje zdvořilostně konverzačními výlevy o psích miláčcích, kteří utekli, a o kočkách, které přejelo auto, právě když se vracely z dlouhých kočičích výprav za svým majitelem. Jak dojemné!

Nicméně občas se někdo dokázal přimět i ke stručné odpovědi.

„Vůbec netuším.“

„Tak v tom vám nepomůžu.“

„Omlouvám se, ale šéf tu zrovna není a já jsem tu teprve tři týdny.“

„Možná byste měla zkusit Veterinární kliniku dr. Watera na Donovan Road.“

„Tu už jsem zkoušela, ale díky.“

„Proč myslíte, že ten chovatel působil zrovna tady. Špice jako chovné plemeno seženete v celé zemi. Ten pes mohl klidně pocházet z jiného státu.“

„To je mi samozřejmě jasné. Napadlo mě, jestli si ho třeba nepořídili z chvilkového rozmaru. Znáte to, člověk jde kolem výlohy a z košíku na něj smutně kouká to nejkrásnější štěňátko na světě.“

Mluvila jsem s veterináři, s veterinárními asistenty, s majiteli chovatelských potřeb, s prodavači, dokonce i se psími kadeřníky. Pomalu jsem začínala mít pocit, že mi otéká jazyk. Až jedenadvacátý telefonát, respektive sestra na příjmu veterinární kliniky s nepřetržitým provozem mi poskytla první užitečnou informaci: „Na vašem místě bych zavolala na Animal Control. Dost možná evidujou i takhle starý záznamy, zvlášť jestli říkáte, že to štěně bylo z chovné stanice a že s ním bylo něco v nepořádku.“

„Díky, už tam volám.“

Jak se ukázalo, zase tak staré záznamy organizace Animal Control nearchivovala. Člověk, který mi to tam zvedl, se mi začal hrozně omlouvat, a když už jsem si myslela, že se se mnou rozloučí, najednou se zeptal: „Čeho přesně se to týká?“

Tak jsem vysypala z rukávu svou již nacvičenou legendu. Chvilku nic neříkal. „Já už nejspíš tuším, koho hledáte. Znám jednu paní, která tehdy provozovala chovnou stanici. Sídlila asi šest mil od dálnice číslo sto šestašedesát, tam jak se kříží s Robinson Road. Ta podle mě někdy začátkem padesátých letech špice chovala, i když z toho asi moc neměla. Největší oblibě se tehdy těšil německý ovčák.“

„Pořád se tomu věnuje?“

„Ne, psinec už zavřela, ale dál tam bydlí. Vím to,

protože jsem tamtudy asi dvakrát nebo třikrát projížděl, když jsem jel za vnoučaty do Cromwellu. Ten barák vypadá pořád stejně, ta samá jasně modrá hacienda stlučená z prken s neuvěřitelným bordelem na zahradě. Kdyby ten dům někdo někdy koupil, bude ho muset vyklidit a nechat přemalovat.“

„Věděl byste, jak se ta paní jmenuje?“

„Jako na potvoru ne, i když jsem tušil, že se zeptáte.

Celou dobu se na to snažím přijít. Ruku do ohně bych za to nedal, ale řekl bych, že to bylo něco jako Wyattová… nebo Wymanová… prostě tak nějak.“

„Právě jste se zařadil na seznam mých nejlepších přátel,“

rozplývala jsem se nadšením a poslala mu pusu.

Zase jsem si vytáhla telefonní seznam a ve třiceti vteřinách jsem měla na drátě Milicent Wyrickovou, která zněla jako stará zapšklá rachomejtle, nijak zvlášť nadšená, že jsem se jí dovolala. „Ale no tak se už konečně vymáčkněte, drahoušku! O co přesně vám jde?“

Zvýšila jsem trochu hlas a ještě jednou zopakovala svou tirádu a doufala, že to vyzní dojemně a upřímně, ačkoli jsem na ni v podstatě řvala. „Co myslíte, můžete mi k tomu poskytnout nějaké informace?“

Zaposlouchala jsem se do ticha, které na mě působilo dost nedůtklivě. „Paní Wyricková?“

„Co tak zhurta?! Nikam jsem neodešla. Sedím tady na zadku a snažím se přemýšlet. Vím, že to tu někde mám. Asi v kůlně. Otázka je, jestli to budu schopná najít.“

„A můžu vám s tím nějak pomoct?“

„Ne, pokud mi to sem nechcete přijet zpřevracet vidlema. Jsem si jistá, že tu záznam o tom vrhu někde bude, ale teď hned ho nenajdu. Mám na stole večeři a pak běží v televizi můj oblíbenej pořad. Víte co? Zavolejte si v devět a já vám povím, jestli jsem ho našla.“

„Víte co? Mám lepší nápad. Já si k vám pro to rovnou přijedu.“

32

V 19:00 jsme byly s Daisy po večeři, podával se salát a těstoviny s nějakou omáčkou z konzervy. Ani jedna z nás neměla valnou chuť k jídlu, ale jídlo coby běžný a veskrze normální úkon nám přece jen trochu zvedlo náladu. Nechala jsem ji u stolu s novinami a šla opláchnout těch pár kousků nádobí, abych je mohla naskládat do myčky. Slyšela jsem, jak zvoní telefon. Daisy vstala a vzápětí na mě zavolala do kuchyně: „Kinsey? To je Liza.“

„Povězte jí, že už běžím. Hned jsem tam.“

Přiklopila jsem dvířka myčky, otřela si ruce do utěrky a teprve pak jsem zamířila do obývacího pokoje. Daisy s Lizou mezitím zapředly hovor, tak jsem čekala, až se dostanu na řadu. Chtěla jsem se Lizy zeptat, proč mi neřekla pravdu o Foleym, ale nepovažovala jsem za moudré mluvit o tom před Daisy. Třeba k tomu měla dobrý důvod a bylo rozhodně zbytečné dávat všanc jejich přátelství, jestliže bude schopná mi to uspokojivě vysvětlit. Konečně mi Daisy předala sluchátko.

„Zdravím, Lizo! To jsem ráda, že mi voláte.“

„Nechtěla jsem vás prve tak odbývat. Smrt Violet mě

vážně zasáhla. Vím, že se to dalo čekat, ale nejspíš ve mně pořád dřímala určitá naděje.“

„To chápu,“ řekla jsem s vědomím, že zdaleka neví všechno. „Poslyšte, měla byste na mě hodinku? O něčem bych s vámi potřebovala mluvit.“

„To zní vážně. O čem?“

„No, teď bych to radši nerozebírala. Myslím, že to bude lepší osobně.“

„Kdy?“

„Jestli to jen trochu půjde, tak hned. Nemělo by trvat dlouho. V devět mám další schůzku, a do půl hodiny se v pohodě vejdeme.“

„To snad půjde. Sice za chvilku čekám Kathy, ale myslím, že se to nějak zvládne. Můžete mi aspoň naznačit, čeho se to týká?“

„Povím vám to, až k vám přijedu. Je to opravdu vážná věc. Uvidíme se.“

Zavěsila jsem, aby si to náhodou nestačila rozmyslet.

*

U Lizy jsem se v kuchyni opřela o linku a chvilku mlčky přihlížela, jak zdobí dort. Měla na sobě velkou bílou zástěru, větší než odpovídala její konfekční velikosti, a pod ní džíny a bílé tričko. Kolem hlavy si uvázala šátek, aby jí nepadaly vlasy do očí a na dort. Zpod zástěry jí v jedné chvíli vyklouzl stříbrný medailonek. „Jak se vede vnučce?“

„Je kouzelná. Vím, že to říká každý, ale ona je vážně nádherná. Má velké oči, malou růžovou pusinku a takové hebké hnědé vlásky. Už se nemůžu dočkat, až mi ji dají pochovat. Marcy mi ji sice už asi na půl minuty půjčila, ale holčička zrovna spinkala, tak to nebylo ono.“

Než jsem přijela, stačila pokrýt dort polevou a nyní s použitím zdobítka naplněného šlehačkou kreslila na horní stranu složité ornamenty. „To dělám pro jedno děcko k narozeninám. Konkrétně pro třináctiletého kluka, kterého na světě zajímá akorát hra Dungeons & Dragons, kdyby vás to náhodou zajímalo.“

Připravila si několik papírových zdobítek naplněných tuhými polevami jasných barev, z nichž každé mělo tvarovanou kovovou hubičku, takže vytlačená poleva v průřezu něco připomínala, lístek, lasturu, spirálku, kvítek či provázek. S jistou dávkou šikovnosti a stejnoměrného přítlaku Liza zdobící hmotou za chvilku namalovala draka, který měl takovou zvláštní, jakoby psí hlavu. Hbitě přitom přehazovala kornouty, dokud se na dortu nevyjímalo prohnuté dračí tělo, vyvedené v jasně zelené a oranžové barvě, načež vzala do ruky červenou a zvýraznila plameny, které mu šlehaly z huby.

„Toho draka už jsem někde viděla. Vyšitého na kimonu, co má Daisy pověšené na dveřích v koupelně.“

„To má po mámě. I mně se ten obrázek nesmazatelně vryl do paměti.“

Uvědomila jsem si, že se mimoděk vracím k tomu, jak Violet zemřela pohřbená zaživa, tentokrát se však vciťuji do její kůže. Vzhledem k tomu, že byla kabina Bel Airu poměrně prostorná, měla uvnitř dost kyslíku, aby netrpěla jenom chvilku. Patrně se dusila pomalu a zvolna, tělo jí krůček po krůčku vypovídalo službu. Člověk s astmatem nebo rozedmou by jistě dokázal popsat, jaká muka a panickou hrůzu asi v posledních okamžicích prožívala. Já se mohla leda dohadovat. Přesto jsem si uvědomila, že najednou zhluboka dýchám, patrně úlevou a prostou radostí ze života.

Jakmile Liza skončila se zdobením dortu, otevřela chladničku a uložila ho do ní. Pak si rozvázala zástěru a přehodila ji přes opěradlo kuchyňské židle. „Tak o co jde?“

Trochu jsem doufala, že na to budu moci jít pěkně od lesa, jenže ten drak mě trochu vyvedl z míry. „Myslím, že jste mi o Foleym neřekla pravdu.“

„Já?“ Zatvářila se vyjeveně a z hlasu jí zaznělo překvapení, jako bych ji snad nařkla neprávem. „A v čem?“

„V tom, kdy se vrátil domů.“

Bezděky zvedla tubu s jasně modrou polevou, kterou používala na pozadí draka, a pak ji zase položila. Patrně jsem na ni nezapůsobila právě přesvědčivě, protože to v žádném případě nevypadalo, že se mi chce svěřit.

Zkusila jsem to tedy napravit: „Koukněte, Lizo, svou výpověď za celých těch třicet čtyři let nezměnil. Jednu nebo dvě věci možná opomněl, ale většina jeho tvrzení se potvrdila.“

„Jak to víte?“

„Protože jsem se o to vlastním přičiněním zasloužila a klidně vám to doložím.“

„Nechápu, co tím sledujete.“

„Lizo, prosím vás, nehrajte to už na mě. Na to už je pozdě. Podle mě se vrátil domů jak říká, a vy jste si svou výpověď vycucala z prstu.“

„A co ode mě chcete, abych se vám jako omluvila?“

„Mně se neomlouvejte. To jemu jste ublížila.“

„Nijak jsem mu neublížila. Všechno si to zavinil sám.“

„S trochou vaší pomoci ovšem…“

„Nezlobte se, ale to jste sem přišla, abyste mě očerňovala? Protože bez toho se klidně obejdu. Mám lepší věci na práci.“

Rozhodila jsem rukama. „Máte pravdu. Beru to zpátky.

život je už tak dost těžkej.“

„Díky.“

„Tak co kdybyste mi řekla, co se stalo? Koukněte, to s Violet mě mrzí, ale pořád nevím, jak to tehdy v noci bylo.

Byla jste u nich doma, nebo ne?“

„Svým způsobem.“

„Jak to myslíte? Naproti přes ulici?“

„Nerejpejte, nebo ode mě už neuslyšíte ani slovo.“

„Promiňte, zase jsem se zapomněla. Prosím, pokračujte.“

Chvilku mlčela a pak zdráhavě navázala: „Přišel za mnou Ty. Zaparkoval v uličce za domem a milovali jsme se.

Nevzdálila jsem se ani na deset metrů, takže kdyby se cokoli stalo, stačila bych se vrátit. Violet věděla, že za mnou Ty přijde, protože jsem jí to říkala. Nic proti tomu neměla.“

„To je dobře. To už je lepší. Jak dlouho tam s vámi byl?“

„Chvíli. Když jsem se nakonec vrátila dovnitř, ani v jednom pokoji se nesvítilo. Nakoukla jsem k Daisy, abych se ujistila, že je v pořádku. Nenapadlo mě podívat se ještě k nim do ložnice. Asi tam byl a spal, když říká. Potom už jsem nemohla přiznat, jak jsem byla nezodpovědná, a tak jsem si vymyslela vlastní verzi. Když se mě na to ptali, už jsem z toho nemohla slevit, tak co jsem měla dělat? Sama jsem se zahnala do slepé uličky a nemohla jsem z ní už ven.“

„Jasně.“

„Tak jo. Teď už to víte.“

Zatímco ona v té chvíli považovala věc za vyřízenou, mě napadlo, že jsme se teprve teď někam dostaly. Měla jsem totiž určitou teorii, kterou jsem se opatrně jala ověřovat. „Vy jste se tehdy odstěhovala na čas k otci do Colorada, viďte?“

„Ano.“

„Co jsem tak slyšela, moc se to neosvědčilo.“

„Vydrželo to jen chvilku. Pokus, co nevyšel, ale takový už je život.“

Přistoupila ke dřezu, otočila kohoutkem a navlhčila houbičku, aby mohla utřít linku. Dělala, že má plné ruce práce, i když ve skutečnosti smetla do dlaně jen pár drobečků. Vysypala je do dřezu. „Těžko se vám o tom mluví?“

Nejisté se usmála. „Nevím. Nikdy jsem o tom ještě nemluvila.“

„Vzpomínáte, co jste mi říkala, když jsme se potkaly prvně?“

„V souvislosti s čím?“ Odsunula zdobítka a utřela kuchyňskou linku i pod nimi.

„V souvislosti se ztrátou Tye a Violet. Řekla jste mi: ‚Na hrubej pytel hrubá záplata. Nemá smysl se kvůli něčemu zbytečně trápit‘.“

„To na mě nejspíš přišla nějaká filozofická nálada.

Vůbec se mi to nepodobá.“

„Otěhotněla jste?“

Zadívala se mi zpříma do očí. „Ano.“

„Přímo tu noc?“

„Poprvé jsem se vyspala s klukem, a prásk!“

„A co se stalo s dítětem?“

„Byla to holčička. Dala jsem ji k adopci. Chcete vidět její fotografii?“

„Moc ráda.“

Odložila houbičku a zalovila ve výstřihu, odkud vytáhla medailonek. Otevřela jej a naklonila se blíž ke mně, abych na něj lépe viděla. Uvnitř byla černobílá fotografie Violet a hned vedle fotografie novorozeněte. Šlo o nesmírně drobné, ještě scvrklé miminko, sice ne přímo nejošklivější, jaké jsem v životě viděla, ale ani ne nejhezčí. Liza k fotografii sklopila oči, ve tváři smutek a zároveň hrdost. „Byla tak maličká.

Když jsem ji viděla, nedokázala jsem uvěřit, že je tak drobounká. Víte, co mi řekla Violet, když mi to srdíčko dávala? Řekla: ‚Tady bude jednou fotografie tvojí lásky. A já ti předpovídám, že do roka budeš vědět, kdo to je.‘ A to se taky stalo.“

„Pochovala jste si ji?“

„Jenom na chvilku. Sestra mě od toho odrazovala, ale já věděla, že je to jediná chvíle v našem životě, kdy jsme spolu. Bylo mi čtrnáct a otec neviděl jiné řešení. Měla jsem zůstat u matky. I přes problémy, co měla, to byla dobrá duše a já věřím, že společně by se nám to nějak podařilo vyřešit.“

„Víte aspoň, kde vaše dítě skončilo?“

„Nejspíš někde v Coloradu. Před pár lety jsem jí poslala dopis do agentury, takže kdyby mě třeba jednou chtěla vidět, bude mít mé jméno i adresu.“

„Tyovi jste to nikdy neřekla?“

„Asi bych mu to i řekla, kdyby se ozval.“

„Mluvila jsem s ním.“

„Já vím. Hned pak mi volal a říkal, že jste mu prozradila moje jméno a telefonní číslo.“

„Ode mě věděl akorát, jak se jmenujete jako vdaná. To číslo si tím pádem musel najít v seznamu, což do jisté míry hovoří v jeho prospěch. Tvrdil, že vám tehdy psal. Říkal vám to?“

Přikývla. „Ty dopisy nejspíš včas zachytila jeho matka.

Nebo došly na adresu té mojí, a ta mi je nikdy neposlala.“

„Třeba vám je poslala k otci, a teprve ten se rozhodl vám je nedat.“

„To by se mu podobalo. To vám byl blbec! Od té doby jsem s ním prakticky nemluvila. Věřím, že myslel, že dělá, co je pro mě nejlepší. Bůh nás chraň před lidma, co myslej, že dělaj, co je pro nás nejlepší!“

„A co teď?“

„Počkáme a uvidíme. Ty slíbil, že zas zavolá a že se zkusíme sejít. Co myslíte, nebude to zvláštní po těch letech?“

„Povíte mu o dceři?“

„Záleží, jak se to vyvine. A co my dvě, my jsme už

vyrovnané?“

„Beze zbytku.“

Najednou zvedla oči k hodinám. „Tu schůzku máte v devět?“

„Ano, v devět. Než budu vyjíždět, ještě se asi stavím u Daisy.“

„No, a co kdybyste ten čas strávila tady? Každou chvíli dorazí Kathy. Možná byste tu na ni mohla počkat a pozdravit se s ní.“

„Abych pravdu řekla, Kathy mi zrovna k srdci nepřirosda, ale i tak dík za pozvání.“

Liza se zasmála. „A co Winston?“

„Ale jo, ten se mi celkem líbí.“

„No, zřejmě vykopal válečnou sekeru a Kathy teď zuří.

Právě proto sem přijde, aby to se mnou prodiskutovala.“

„No né! To mě překvapuje. To bych si docela ráda poslechla.“

Jako na zavolanou zazvonil v té chvíli domovní zvonek, načež se rozletěly dveře a dovnitř nakráčela Kathy s lahví bílého vína v ruce. Hodila na židli kabelku a spustila: „Ten idiot mě tak neskutečně sere!“

Měla boty na podpatku a k tomu punčochy, tričko a květovanou sukni, na můj vkus trochu moc krátkou s přihlédnutím ke tvaru jejích nohou. Když mě uviděla, zarazila se. „A, pardon! Nevěděla jsem, že tu někoho máš.

Jestli se ti to teď nehodí, můžu přijít za chvíli.“

„Ne, kdepak. žádnej problém. Kinsey sice zná Winstona, ale určitě umí zachovat tajemství.“

Zvedla jsem dva prsty na znamení přísahy.

Kathy se opět rozpohybovala, to jest došla do kuchyně a postavila láhev s vínem na linku. „Seru na to. Je mi jedno, kdo zná nebo nezná toho kreténa. Dobře mu tak!“ Začala otevírat víno, nejprve nařízla ochrannou fólii a pak se pustila s vývrtkou do korkové zátky. Přistoupila ke kredenci a vytáhla tři skleničky, které postavila vedle sebe na linku.

Já svůj příděl odmítla, takže nalila jen pro sebe a pro Lizu.

Bylo zvláštní vidět, jaký je mezi těmi dvěma rozdíl,

třebaže byly obě blondýnky. Liza měla elegantní rysy, rovný nos; jemné, téměř rovné vlasy a široká ústa. Byla štíhlá, malé ruce zakončené dlouhými útlými prsty. To Kathy měla naproti tomu vlasy husté a kudrnaté, což se zřejmě za deště ještě zhoršovalo. Měla široké boky a budila dojem někoho, komu se sice podařilo zhubnout, ale zase to snadno nabere, když se nebude hlídat.

Liza povídá: „Tak co ti proved tentokrát?“

„Šel a najal si rozvodovýho právníka. Toho… jak se jenom jmenuje… no, toho… Millera, toho, jak mu zabili bráchu.“

Liza se zatvářila trochu vyplašeně. „Colina Millera!

Kathy, to je ale dost špatná zpráva. To je doslova poděs, když přijde na ženské. Nevím, jak to, že mu to pořád ještě prochází. Zřejmě má vliv u soudců, protože jeho klienti si prakticky vždycky můžou gratulovat, zatímco ex-manželky spláčou nad výdělkem. Joannie Kinsmanová na manželovi nevysoudila dokonce ani příspěvek na splátky na hypotéku, takže nakonec musela bydlet v autě, než přišel Bart a pomohl jí.“

„Bezva! Přesně to teď potřebuju. Nevím, co to do něj vjelo. Musel se vážně naštvat, protože mi nechal doručit i soudní obsílku. No, věřila bys tomu? Přijdu si domů z tenisu a na prahu přešlapuje soudní doručovatel a vyrukuje na mě s tím svinstvem. Připadala jsem si jako zločinec. A ještě tohle si poslechni! Odmítá se odstěhovat. Minulej tejden jsme se jasně dohodli, že si sežene vlastní bydlení. A teď bude dělat drahoty! Tvrdí, že barák platí on a že v něm tím pádem hodlá dál bydlet, a jestli mi to nevyhovuje, tak se prej můžu odstěhovat sama. Kam na to chodí? A víš, co ještě mi říkal?

Prej že když budu mít blbý řeči, přestane splácet půjčku, dá výpověď v práci a odejde.“

„Ježiš, to už ale vážně přesahuje meze. Říkalas o tom taťkovi?“

„No jasně! Volala jsem mu a všechno mu to pověděla.“

„A co on na to?“

„Poradil mi, abych radši byla pěkně zticha a taky si najala právníka. Říkal, že Winston je moc dobrý manažer, než aby se s ním rozloučil.“

„Ajaj.“

„Přesně tak. No nic, omlouvám se, že jsem sem takhle vtrhla. Vím, že se chovám jako potrefená, ale už za chvilku se to spraví. Tak, na zdraví!“ Pozvedla sklenku s vínem k přípitku a naráz ji do sebe obrátila. Slyšela jsem, jak jí u toho klokotá záklopka v krku.

Liza usrkla trochu vína a skleničku odložila. Vzápětí zase obcházela linku s houbičkou, ale nebylo už co utírat.

„Hádej, kdo volal?“

Kathy jako by upřímně překvapilo, že by se mělo mluvit i o někom jiném než o ní. „Kdo?“

„Ty Eddings.“

„Cože, Eddings? To si děláš legraci. Tomu říkám hlas

minulosti! Co proboha chtěl?“

„Nic. Prostě se se mnou chtěl spojit. žije dneska v Sacramentu.“

„A co dělá?“

„Právníka.“

„Prosím tě! Vzhledem k jeho minulosti se divím, že neskončil spíš ve vězení.“

„Asi se poučil z vlastních chyb.“

„To se mi nezdá,“ vyjádřila se Kathy. „Každopádně, hned jak ten soudní doručovatel vypad, jsem zavolala Winstonovi. Byla jsem tak rozčilená, že jsem se sotva dokázala ovládat. No, sice jsem se nakonec ovládla, ale málem –“

„Říkal, že nás tehdy práskla tvoje matka.“

To ji umlčelo. „Myslíš to vážně? No, to je ale zvláštní.“

„Podle Tye Livie zavolala jeho tetě Dahlii, která obratem vytočila číslo na jeho matku. To proto tak zničehonic přijela a odvezla si ho.“

„To je divný. To jsem vůbec netušila.“

„Ani já ne. Šokovalo mě to.“

„Třeba ti prokázala laskavost.“

„Laskavost?“

„No tak. Za nic nestál. A tys do něj byla tak udělaná, žes vůbec neviděla, co se děje.“

„Ale co do toho měla Livie co strkat nos?“

„Lizo, přece víš, jak všechny odsuzovala. Myslela si, že

jedná správně. Bylo ti sotva čtrnáct a s takovýma jako on ses neměla co zahazovat. Kdyby tehdy nezasáhla Tyova matka, těžko říct, do jakýho maléru by tě dostal…, když jste se pořád muchlali. Uvažuj racionálně! To ti nebylo jasný, že do tebe dělá?“

„Ale jak se to dozvěděla?“

„Co?“

„Víme, že Dahlii to řekla Livie, ale kdo to pověděl jí?“

„Na mě nekoukej. Všichni ve škole to věděli. O ničem jiným snad ani nemluvili, jenom o tom, že spolu chodíte.

Ani nespočítám, kolikrát jsem se tě musela zastávat.“

Liza sklopila oči. „Vážně?“

„Věř mi. Byla jsem na tvý straně. Pamatuješ se třeba na Lucy Speilerovou a na toho kluka, co se s ním tahala? To byl takovej ubožák –“

„Kathy, nezamlouvej to. Tys jí to pověděla.“

„Já? Nevěřím vlastním uším.“

„No, ano! žárlilas na Violet a taky na Tye. Vzpomínáš na ten den, kdys mi přinesla dárek k narozeninám a já nebyla doma? Šla jsi nahoru ke mně do pokoje a tam sis přečetla můj deník. Pak jsi to všechno vyzvonila matce.

Bůhvíproč! Možná jsi propadla dojmu, že je tvým posláním spasit mou hříšnou duši.“

„Možná jo. Uvědomila sis ale někdy, jak naivně ses chovala? Bylas tak sentimentální. Violet si s tebou mohla dělat, co chtěla. I kdyby to bylo cokoli, jedno jaká nechutnost tys vždycky poslušně přiběhla jako pejsek a zobalas jí z ruky.“

„Byly jsme přítelkyně.“

„Co za ženskou, prosím tě, by se přátelilo se třináctiletou holkou? Víš, proč to dělala? Protože lidi jejího věku s ní nechtěli nic mít. Byla pod jejich úroveň. Coura, co chrápala s každým chlapem z města. Byla by náramně spokojená, kdyby tě měla na svý lodi. Víš, jak se říká, že neštěstí nechodí nikdy samo…“

„Tys ji neznala jako já.“

„Znala jsem ji dost. A stejně tak i Tye. Možná byl hezkej, ale neměl vůbec úroveň. No nic, necháme toho! Je to minulost, a je to za námi. Nevstoupíš dvakrát do stejný řeky.“

„V tom s tebou souhlasím. Minulost změnit nemůžeme.

Ať už se stalo cokoli, neseme každý svůj díl odpovědnosti.“

„Přesně tak.“ Kathy sáhla po lahvi, dolila si do skleničky víno a utřela si pusu hřbetem dlaně. „Lola říká, že bych si měla najmout toho rozvodovýho právníka ze San Luis Obispa. Stanleyho Bluma. Podle ní je fakt sekáč. Sice si účtuje hromadu peněz, ale zas je dobrej. Myslí si, že mám zasadit odvetnej úder, tak si říkám, čím dřív tím líp.“

„Vzpomínáš na Hnutí za morální výchovu?“

„Aby ne! Máš před sebou jeho nejvěrnější zastánkyni.

‚Morální výchova‘ je moje druhý jméno.“

„Pořád to považuješ za správný, viď? Absolutní

upřímnost?“

„Děláš si srandu? No, jistěže.“

„A že kamarádky by si měly navzájem pomáhat, když

jedna sejde z cesty?“

Kathy otráveně obrátila oči v sloup. „Koukni, Lies, myslíš, že neslyším tu ironii v tvým hlase? Klidně se na mě můžeš zlobit, ale já to vážně udělala v tvým zájmu. Trápila jsem se, opravdu moc –, ale musela jsem poslechnout svoje svědomí. Nemám se za co omlouvat a doufám, že žádnou omluvu nečekáš. Chceš mi to vyčítat? Posluž si, ale spíš bys mi měla děkovat. Co kdyby sis ho nakonec vzala?

Pomyslelas na to vůbec někdy?“

„Ty toho ani trochu nelituješ?“

„Neslyšelas, co jsem právě řekla? Nehodlám se ti v žádným případě omlouvat. Považovala jsem to za správný.

Nechtěla jsem, abys udělala chybu, který bys pak musela celej život litovat.“

„Tak jo, to nic. Už to chápu.“

„No konečně.“

„Když nad tím tak přemýšlím, asi bych pro tebe udělala to samý.“

„Já vím, že jo, a vážím si toho, že to říkáš. Jsi dobrá kamarádka.“ Kathy se naklonila, aby ji mohla obejmout, jenže Liza se ani nepohnula, dál seděla rovná jako pravítko.

Tak musela Kathy trochu zaimprovizovat a změnit to gesto v něco jiného. Smetla si neexistující drobeček ze sukně, načež mírně roztřesenou rukou uchopila skleničku s vínem a napila se.

„Vlastně už se stalo.“

„Co prosím?“

„Udělala jsem pro tebe to samý. Když ses mi ty mohla plést do života, řekla jsem si, proč bych já trochu nezasáhla do toho tvýho.“ Kathy odložila skleničku na stůl.

Liza pokračovala pokojným tónem, avšak v očích měla pohled, kterým by se daly i skály lámat. „Odpoledne jsem zavolala Winstonovi. Pověděla jsem mu o Phillipovi.“

„Tys mu to řekla?“

Liza se zasmála. „Ano. Včetně všech podrobností.“

*

Neplánovala jsem, že se u Lizy zdržím tak dlouho, ale po odchodu Kathy jsem ještě chvíli poseděla a udělala si menší rešerši. Liza vypadala, jako že z ní spadlo obrovské břemeno, působila na mě daleko uvolněněji, než jakou jsem ji doposud znala. Smály jsme se a povídaly si, dokud jsem se mimoděk nepodívala na hodinky. Ukazovaly 20:39.

„Ježišmarja, už musím padat! Neuvědomila jsem si, že je tak pozdě. Kde je tady oblastní pobočka šerifova úřadu?“

„Na Foster Road, naproti letišti. Počkejte, nakreslím vám plánek. Najdete to bez problému,“ ujistila mě. „Nejrychlejc se tam dostanete, když se napojíte na sto šestašedesátku a pak odbočíte na Winslet Road směrem na Dinsmore.“

„Jo jasně, ten sjezd si pamatuju,“ rozpomněla jsem se.

Liza vzala papírový ubrousek a nakreslila na něj orientační plánek. Poměry vzdáleností sice neodpovídaly, ale pro představu to stačilo.

Zastrčila jsem si plánek do kapsy. „Díky. Jak získám tuhle poslední informaci, jedu tam. Jenom doufám, že mají kopírku. Originály chci dát Daisy, ale ráda bych, aby měla policie aspoň kopie.“

„Pak se vracíte domů?“

„Budu muset. Na stole mě čeká hromada lejster plus pošta a vzkazy na záznamníku. Když se co nejdřív nevrátím a nepustím se zase do práce, nebudu mít tenhle měsíc co jíst.“

V rychlosti mě objala. Když jsem odcházela, stála na prahu, ladná silueta ve světle lampy v obýváku. Její pohled mě provázel, dokud jsem bezpečně nenastoupila do auta.

Pak zamávala. Nastartovala jsem, odlepila se od obrubníku a ještě jednou mrkla na hodinky. Paní Wyricková mi připadala jako někdo, kdo si potrpí na přesnost, kdo nekompromisně zamkne, zhasne a půjde si lehnout, jestliže se byť jen o minutu zpozdíte. Nic by jí neudělalo větší radost, než kdyby mě mohla nechat trčet před zamčenými dveřmi.

Teplota vzduchu klesla, byla citelně větší zima, než když

jsem odjížděla od Daisy. Švihala jsem si to směrem na Main Street, kde jsem se napojila na dálnici číslo 166. Moc toho nejezdilo, a jakmile jsem za sebou nechala Santa Marii, spolkla mě černočerná noc, rozlehlá pole jen místy lemovaná světýlky poblikávajícími v dálce: okna zemědělských stavení rozesetých v pustině. Ve vzduchu visela vlhkost. Kužely mých předních reflektorů ozařovaly cestu přede mnou, po které jsem uháněla kupředu jako splašení koně. Měla jsem pouze přibližnou představu, jak to může být ještě daleko. Sotva jsem ale mohla zabloudit, protože podle mapy tudy vedlo všeho všudy šest silniček, každá jiným směrem, takže se prakticky neprohnaly. Přímo před sebou jsem měla oceán, který se skrýval za nízkým horským masivem. Ten měl o něco černější odstín než šedočerná obloha.

Čas od času jsem minula těžební věž a kousek za ní stojící nádrž na vytěženou ropu, na niž zpravidla zespoda svítilo světlo, snad aby vypadala větší. Vozovku po obou stranách lemovaly drátěné ploty zakončené ostnatým drátem. Místy na zem dopadal svit měsíce a ozařoval zavlažovací pumpy z bílého plastu připomínající duchy mrtvých ptáků. Souvislou linii obzoru narušovala jen řada křehkých borovic. Pak jsem zaznamenala jasně modrou šmouhu, dům paní Wyrickové, který stál asi třicet metrů od dálnice, uprostřed něčeho, co připomínalo skládku.

Zpomalila jsem a zabočila na polní cestu, která vedla k domu.

Bydlela

na

pozemku

plném

zrezivělých

zemědělských strojů, nepojízdných automobilů, hromad dřeva, palet a rolí drátěného pletiva. Patrně sem lidé vozili staré vybavení právě renovovaných koupelen. Zahlédla jsem totiž umyvadla, záchodové mísy, dosud nerozbalené vany. V

jiné části pozemku stály opřené o jakýsi dřevěný přístřešek svařované díly plotu. Bylo tam dost železných branek, aby z nich člověk postavil ohradu pro dobytek.

Samozřejmě jsem zahlédla i psí boudu a k ní přivázaného dobře stavěného pitbula. Škrtící obojek, který měl kolem krku, způsobil, že pes sípal jako starý tuberák.

Vzpomněla jsem si na pitbula Jakea Ottweilera, který zakousl Violetina pudlíka, a modlila jsem se, ať je ta potvora hlavně dobře přivázaná.

Nebylo kde zaparkovat, ale prašná cesta se stáčela dozadu za dům, kde jsem zahlédla nějaká světla. Zajela jsem ke kraji, za starou dodávku, která stála na špalcích a neměla kola ani zadní dveře. Zhasla jsem motor a vystoupila z auta.

Cestou ke vstupním dveřím jsem pro jistotu nespouštěla oči z pitbula. Pak mi pod nohama zavrzaly dřevěné schody vedoucí na zápraží, což ho dohnalo k šílenství. Několikrát vyrazil prudce vpřed a pokaždé o kousek posunul boudu.

Pohled do zahrady plné vraků aut mě utvrdil v názoru, že paní Wyricková prodává kromě jiného harampádí asi i náhradní díly.

Horní polovina vstupních dveří měla skleněnou výplň, kterou zakrývala záclonka, v níž jsem rozpoznala starou utěrku. Burácení televizoru dávalo tušit, že právě dávají nějaký sitcom. Když jsem zaťukala na sklo dveří, tabulka se rozvibrovala a zarachotila. Po chvíli zpoza záclony vykoukla paní Wyricková a otevřela mi dveře. Uvnitř svítil pouze lustr v obýváku, jehož světlo ozařovalo i kuchyň vzadu.

Ta žena vypadala přívětivěji, než jsem očekávala. Když

jsem s ní telefonovala, představovala jsem si starou semetriku, trochu shrbenou, ne úplně čistou, s rozcuchanými bílými vlasy, vodnatýma očima a chlupama na bradě. Při slově „kůlna“ se mi vybavila bába, co si schovává všechna čísla časopisu Life od roku 1964, a v duchu jsem viděla dům plný stohů novin sahajících až ke stropu, mezi kterými vedou úzké uličky, kálejí tlusté kočky a povalují se chuchvalce prachu. žena, která mi přišla otevřít dveře, měla kulatý těstovitý obličej. Její tělo připomínalo houbu, vtlačující se při chůzi do záhybů šatstva. V útrobách jí patrně probíhaly jakési fermentační procesy, neboť nakvašenost, již jsem si pamatovala z telefonu, jako by ještě pokročila. Působila nevyzpytatelně a nerozhodně a šířila kolem sebe onu zvláštní vůni koňakových kuliček, které někteří lidé považují za vánoční cukroví. Bylo jí tak pětaosmdesát.

Hned jak mě uviděla, otočila se, došourala se ke svému ušáku a nechala mě, ať za sebou zavřu dveře. Místností se střídavě rozléhal a zase utichal předtočený televizní smích, který bohužel nedokázal skrýt, že nikdo nic vtipného neřekl.

„Vynesls smetí?“ Salvy smíchu. „že nevynesl?“ Čím méně vtipná replika, tím bouřlivější projevy veselí. Paní Wyricková vzala do ruky dálkový ovladač a ztlumila zvuk.

Na stolku v dosahu jejího křesla stála zpola vypitá láhev whisky Old Forrester.

Běžné zdvořilosti jsme si odpustily, což mi zcela vyhovovalo. Byla tak opilá, že sotva zvládla dojít od křesla ke dveřím a zpátky. Povídám: „Tak co, měla jste štěstí?“

V hloubi jejích modrých očí se cosi pohnulo, lest či provinění. Zvedla ze stolu přeložený kus papíru, na který se přenesl třas jejích rukou. „Proč se po tom sháníte?“

„Vzpomínáte na Violet Sullivanovou?“

„Ano. Znala jsem ji, je to už pěkná řádka let.“

„Určitě se vám doneslo, že se našlo její tělo.“

„Jo, říkali to v televizi.“

„Takže asi víte, že s ní v tom autě byl i ten špic.“

„Já slyšela, že pes. O špicovi nepadlo ani slovo.“

„No, ať říkali, co říkali, podle mě to byl ten pes, co jste jí prodala vy. To je záznam o tom vrhu?“

„Přesně tak, milá zlatá, jenže já vám můžu akorát říct, kdo ode mě toho psa koupil. Kam šel pak, to už nevím.“

„Rozumím. Jde o to, že člověka, co tu fenku koupil a daroval Violet, podezírám, že je pak obě dvě zabil.“

Začala kroutit hlavou. „Kdepak, víte, nějak mi to k sobě nesedí. Tomu nevěřím. Nezdá se mi to.“

„Proč ne?“ Zaznamenala jsem záblesk reflektorů a ohlédla se přes rameno, protože mi přišlo, že na příjezdovou cestu zajelo nějaké auto. Pes se rozštěkal jako pominutý.

Paní Wyricková mi položila ruku na předloktí a já se na ni zase obrátila. „Protože toho muže léta znám. S manželem, dej mu pánbůh klidný spánek, jsme byli jeho věrní zákazníci a vždycky s náma jednal moc slušně.“

„Máte asi na mysli Blue Moon, viďte?“

„Ale kdepak. Moon to je přece nálevna. A manžel si na alkohol nikdy nepotrpěl. V životě se nenapil.“

„Promiňte. Nechci se unáhlit, ale neprodáváte náhodou náhradní díly na auta?“

„Ale ne na ty, co s ním jezdíte vy. Slyšela jsem vás totiž

přijíždět. Zvuk vašeho motoru mi nic neřek. Na jedno ucho jsem sice už hluchá, ale druhý mi slouží pořád dobře.“

„A co třeba na chevrolety?“

„Jo, a taky na fordky a ještě na další, ale nějak nechápu, jak to souvisí s tím psem.“

„Můžu vidět ten papír?“

„To mi právě pořád nejde z hlavy… jestli bych to vůbec měla někomu dávat. Nechci nikomu způsobit škodu.“

„Škoda už je dávno napáchaná. Mileráda vám za tu informaci zaplatím, jestli vám to třeba usnadní rozhodování.“

„Sto dolarů?“

„I to si můžu dovolit,“ souhlasila jsem. Když jsem sáhla pro peněženku, všimla jsem si, jak se mi třese ruka. Musela jsem z toho baráku co nejdřív vypadnout.

Zasmála se. „To já jen tak; zajímalo mě, co uděláte. Nic

od vás za to nechci.“

„Takže mi to tedy dáte?“

„Asi jo, když už jste sem kvůli tomu vážila cestu.“

„To budu moc ráda.“

Podala mi ten kus papíru. Bylo to jako při předávání Oskarů. Nominováni byli… rozložila jsem ho a podívala se na jméno. Připadala jsem si jako ten, kdo má předat cenu Akademie a právě vytáhl kartičku z obálky a na pár vzácných vteřin ví něco, co publikum dosud netuší. A vítězem se stává… „Tom Padgett?“

„Znáte ‚Malýho Tommyho‘? Říkali jsme mu ‚Malej Tommy‘, aby se nám neplet s jeho tátou, kterýmu se říkalo ‚Velkej Tom‘.“

„Zase tak dobře ho neznám, ale setkali jsme se,“

odpověděla jsem. Hlavou mi prolétlo, jak po smrti manželky zbohati a jak zoufalý asi musel být, dokud ještě žila.

„No víte, nechápu, jak si můžete myslet, že má na svědomí takovou strašnou věc.“

„Třeba se pletu.“ Strach mě pomalu začínal ochromovat.

Hodila jsem si papírek do tašky a natahovala se po klice, připravená odtamtud rychle vyklouznout.

Dál seděla v křesle jako přikovaná, ale současně působila nějak neklidně. „Říkal mi, že kdyby se někdy někdo zajímal o toho psa, že mu mám dát určitě vědět. Tak jsem mu zavolala a pověděla mu, že se tu stavíte.“

Najednou mi vyschlo v krku, sevřel se mi hrudník a

rozbušilo srdce. „A co on na to?“

„Měla jsem dojem, že ho to ani moc nevzrušilo. Říkal, že taky přijede, aby si s váma moh promluvit a všechno vysvětlit, ale někde se asi zdržel.“

„Před chvilkou mi připadalo, že někdo zajel na příjezdovou cestu.“

„No, tak to nemoh bejt on, protože by určitě zaklepal.“

„Jestli se tu ještě dneska ukáže, můžete mu vyřídit, že jsem měla na mysli někoho jiného a že se omlouvám za případné nepříjemnosti?“

„To mu vyřídit můžu.“

„Nevadilo by vám, kdybych si od vás zavolala?“

„Telefon visí vedle na zdi.“ Pokynula bradou směrem ke kuchyni.

„Díky.“ Došla jsem přes obývák do kuchyně a vzala do ruky sluchátko. Telefon nefungoval. Opatrně jsem zavěsila.

„Zřejmě se přerušilo spojení. Tak já už radši půjdu. Snad najdu telefon někde jinde.“

„Vůbec nevím, co jste teď říkala, má milá. Ale děkuju za návštěvu.“

Vyšla jsem předními dveřmi. Na zápraží zhasla žárovka, sotva jsem spočinula na prvním schodu. Na chviličku mě to oslepilo, protože to byla prudká změna, z jasného světla do naprosté tmy. Pes zase nasadil ten svůj zuřivý štěkot, ale nezdálo se, že by se přiblížil víc k domu. Slyšela jsem řinčet jeho řetěz, jak sebou zoufale škubal. Stála jsem a čekala, až mé oči přivyknou tmě. Pak jsem se rychle rozhlédla. Svého volkswagena jsem uviděla stát přesně tam, kde jsem ho nechala. žádné jiné auto jsem nikde nezpozorovala.

Napravo i nalevo ubíhala dálnice, po které ovšem vůbec nic nejezdilo. Našla jsem klíčky od auta a cestou ze schodů poslouchala, jak cinkají. Tak strašně se mi klepaly ruce, že jsem brouka málem neodemkla.

Ještě než jsem nastoupila, automaticky jsem zkontrolovala zadní sedadlo. Ubezpečila jsem se, že mám oboje dveře zamčené, a až pak jsem nastartovala a zařadila zpátečku. Z přihrádky v palubní desce jsem vytáhla pistoli, položila ji na sedadlo spolujezdce a hodila na ni kabelku, aby mi nesklouzla na podlahu. Když jsem s rukou opřenou o opěradlo vedlejšího sedadla couvala po příjezdové cestě směrem na dálnici, vpíjela jsem se očima do cesty před sebou, vlastně za sebou. Vyhoupla jsem se na pevný makadam a zařadila jsem jedničku. Jediné, co jsem potřebovala, bylo dostat se na oblastní pobočku šerifova úřadu, od které mě dělilo nějakých deset kilometrů.

Nabízelo se odbočit z dálnice číslo 166 na West Winslet Road a pak to vzít dolů na jih, po Blosserské, kterou Liza zakreslila do plánku souběžně s přeponou trojúhelníku, jenž představoval letiště. Foster Road se napojovala na jeho nejjižnějším cípu.

Druhá možnost vypadala tak, že pojedu po dálnici 166

na Santa Marii a na Blosserskou se napojím někde na

předměstí. Problém nicméně spočíval v tom, že u dálnice mezi mnou a městem stála budova se sídlem společnosti Padgett Construction and A-Okay Heavy Equipment. Jestli mě Padgett hledal, stačilo mu počkat u krajnice, až pojedu kolem. Přeřadila jsem z dvojky na trojku, ale motor se zase ihned s hukotem dostal do vysokých otáček. Zkusila jsem si v hlavě promítnout síť silnic a silniček, které spojovaly dálnici číslo 166 s West Winslet Road. Old Cromwell Road a stejně tak i New Cut Road jsem už minula, takže zbývala jen úzká silnička nazývaná Dinsmore Road.

S plynovým pedálem sešlápnutým až k podlaze jsem pokračovala dál, dokud jsem neuviděla příslušnou ceduli a neodbočila prudce doprava. Byla tma jako v ranci. Sledovala jsem setmělou cestu před sebou a stejně tak i pás vozovky ubíhající do tmy ve zpětném zrcátku, jestli náhodou nezahlédnu světla reflektorů. Napravo u krajnice ležely nějaké dlouhatánské trubky, připravené na to posloužit kdovíjakému účelu. Na druhé straně vozovky parkoval bagr a buldozer. Říkala jsem si, že tady asi zavádějí plyn, že to nejspíš bude potrubí na přípojky k nějakým rodinným domkům nebo tak něco.

Právě když jsem se to chystala otočit, vyloupla se ze tmy za mnou dvě světla a div mě neoslepil záblesk odražený od zpětného zrcátka. Vozidlo se rychle přibližovalo, zkracovalo vzdálenost mezi námi takovou rychlostí, že se s ním moje třináctiletá plechovka sotva mohla měřit. Šlapala jsem na plyn jako šílená, přesto však volkswagen nemohl sršáňovi za mnou konkurovat. Uvnitř jsem rozeznala několik postav, a když mě pak předjížděli, zjistila jsem, že je to jen partička neškodných výrostků. Jeden z nich vyhodil oknem plechovku od piva a já sledovala, jak se s rachotem kutálí do škarpy.

Jejich červená zadní světla se vzápětí vnořila do tmy přede mnou, a ta je pohltila.

Asi za minutu jsem před sebou konečně uviděla křižovatku se sjezdem na Dinsmore Road. Silnice pokračovala dál a jiná se oddělovala vlevo. A právě přes ni vedla řada zátarasů. Vypadaly jako zednické kozy opatřené výstražnými obdélníky, půl metru na výšku a metr na šířku, s bílými a oranžovými šikmými pruhy. Na každém z nich blikal kromě toho výstražný stroboskop, aby opravdu nešly přehlédnout. Zpomalila jsem a nakonec úplně zastavila, přičemž jsem si vybavila Winstonův popis zátarasů, které viděl tu noc, kdy zahlédl Violetino auto.

Měla jsem dvě možnosti: Buď vzít to výstražné značení vážně a uvěřit, že skutečně upozorňuje na neprůjezdnost vozovky, nebo je považovat za falešného proroka a prostě kozy objet a uhánět pěkně dál směrem na Winslet Road.

Přepnula jsem na dálkové reflektory. Asi sto metrů před sebou jsem uviděla masku nákladní dodávky. Došlo mi, jakou hru se mnou Padgett hraje. Obě silnice svíraly přibližně pětačtyřicetistupňový úhel a vzdálenost mezi nimi se postupně zvětšovala. Na úseku nějakých čtyř set metrů ale zůstávaly stále na dohled. Padgett to mohl zapíchnout někde mezi nimi a v klidu počkat, až si jednu vyberu. Ve skutečnosti nezáleželo na tom, kterou. Couvla jsem si a překroutila volant doprava. Otočila jsem to, přeřadila ze zpátečky na jedničku a rozjela se zpátky směrem, ze kterého jsem přijela.

Dívala jsem se do zpětného zrcátka a čekala, kdy se za mnou objeví. Nic. Pomalu jsem si začala říkat, že z toho možná vyváznu, když tu se najednou ozvalo plesk plesk plesk, které měly na svědomí mé pneumatiky. Otočila jsem volantem, ale šlo to jen ztuha, řízení mě příliš neposlouchalo. V pneumatikách zatím dál ubývalo vzduchu.

Zpomalila jsem a nakonec úplně zastavila. Nemýlila jsem se. Padgett se ten večer u paní Wyrickové opravdu stavoval, třebas jen na chvilinku. A kupříkladu takovým sekáčkem na led by mi duše propíchl tak šikovně, že bych ještě kus dojela. Samosebou to nebylo tak dramatické jako jeho pneumatiková rošáda u motelu Sun Bonnet, jenže teď potřeboval, abych se aspoň o kus přesunula. Aspoň sem.

Přesně v té chvíli jsem za sebou uviděla jeho reflektory.

Pagdett si dával na čas. Můj motor dosud běžel, jenže jsem věděla, že mu stejně neujedu. Chtěla jsem otevřít dveře auta a utíkat, co mi síly budou stačit, ale daleko bych se asi nedostala. Dokonce i kdybych běžela, jak nejrychleji jsem dovedla, přes pole pryč, neměl problém mě dostihnout.

Natáhla jsem se pro pistoli a povolila bezpečnostní pojistku.

Zastavil těsně za mnou a nechal běžet motor. Počkal asi minutu a pak vystoupil. Nezhasnul ani přední reflektory, takže mého brouka zalévala nadpozemská záře. Vydal se pomalu po silnici mým směrem, respektive směrem ke dveřím na straně spolujezdce. Zaklepal na okénko, přestože jsem se na něj celou dobu upřeně dívala.

„Píchla jste?“ zeptal se konverzačním tónem, tlumeně přes sklo okna. Ten jeho úsměv se mi hnusil.

„To je v pořádku. Běžte pryč!“

Naklonil se dozadu a přehnaně skepticky se podíval na má kola. „Mně to v pořádku nepřipadá.“ Opřel se mi loktem o kapotu a se zájmem si mě prohlížel. „Bojíte se mě nebo co?“

Vytáhla jsem pistoli a namířila ji přímo na něj. „Řekla jsem, běžte pryč!“

Vydechl: „No né!“ a zvedl ruce nad hlavu. „Já mám za to, že se pletete, milá slečno. Jsem tady, abych vám pomoh…“

Měla jsem ho zastřelit už tehdy, ale nějak mi přišlo, že prostě musí existovat ještě nějaké jiné řešení, než toho chlapa na místě odprásknout. Položila jsem si pistoli do klína, protože jsem nebyla schopná nasypat mu chladnokrevně do ksichtu olovo.

Šlápla jsem na plyn a auto sebou cuklo dopředu. To ho připravilo o rovnováhu, ale kupodivu nenaštvalo. Vypadal spíš pobaveně. Možná postřehl můj chvilkový záchvěv zbabělosti. Znovu jsem sešlápla plyn a pokračovala dál, teď už pomaleji. Věděla jsem, že si ničím ráfky, že dokonce riskuji zlomenou přední poloosu a bůh sám věděl, co ještě, ale potřebovala jsem se stůj co stůj dostat do civilizace.

Zatímco jsem pokračovala vpřed, viděla jsem, jak Pagdett za mnou kroutí pobaveně hlavou. Línou chůzí zamířil ke své dodávce.

Nastoupil do kabiny, zařadil rychlost a rozjel se za mnou. Pochopitelně nikam nespěchal, protože mu muselo být jasné, že z nás dvou je jednoznačně rychlejší. Ráfky se mi zakrajovaly do pneumatik a už za chvíli jsem za sebou nechávala cáry gumy. Když se začaly brousit o asfalt, odletovaly od nich gejzíry jisker. Volantem se téměř nedalo točit, ale já se ho dál držela ve snaze zachránit si holý život.

Naše pomalá honička pokračovala, přičemž Padgett mi občas najel zezadu na nárazník, zřejmě aby mi připomněl, že tam pořád je.

V dálce před sebou jsem uviděla dálnici číslo 166. Bylo 22:00 a moc aut po ní nejezdilo, ale někde tam přece musel být otevřený nějaký podnik, aspoň benzinová pumpa. Do Cromwellu to bylo blíž než do Santa Marie, takže kdyby se mi na dálnici podařilo dostat, rozjela bych se tím směrem.

Padgett vyřadil na neutrál. Slyšela jsem, jak vyhnal motor do otáček, načež tam dal jedničku a zezadu to do mě napálil, takže se ozvala hrozná rána. Pevně jsem sevřela volant, až mi zbělely klouby. Před sebou jsem zahlédla to staveniště a vedle nalevo jasně žlutý buldozer a bagr. Padgett do mě narazil ještě dvakrát s úmyslem napáchat co nejvíc škod, což se mu bohužel povedlo. Ucítila jsem pach hořícího oleje a spálené gumy a s každým otočením kol v autě něco ošklivě zarachtalo. Zadní okénko halila clona černého kouře. Můj nebohý brouk klouzal po silnici jako nějaký mrzáček, zatímco mně div nezaléhalo v uších od skřípění ráfků po asfaltu, které kvičely jako podsvinče vedené na porážku.

Zkusil zase nějak mazaně přeřadit, jenže se přepočítal a motor mu zhasl. Otočil klíčkem v zapalování, startér zakvílel, ale nic víc. Pak ale motor zase naskočil, on popojel kousek dozadu, objel mě a pokračoval dál po silnici. Už jsem si říkala, že to třeba vzdá, jenže to mě jen tahalo za nos mé optimistické já. Zajel ke krajnici, zhasl reflektory a vystoupil z dodávky. Dívala jsem se, jak se pomalu blíží k buldozeru. S pomocí postranního úchytu se vyhoupl do kabiny, s mezipřistáním na pásech jako na schůdcích.

Uvelebil se na sedačce a pohodlně se opřel. Otočil klíčkem a buldozer s rachotem nastartoval. Rozsvítil reflektory a já němě přihlížela, jak zkušeně obsluhuje ovládací páky. Pořád jsem nemohla přijít na to, co zamýšlí, pominu-li, co se zjevně nabízelo –, dokud jsem na poli napravo vedle sebe neuviděla tu ohromnou hromadu hlíny. Už mi vykopal i hrob.

Řítil se přímo na mě. Zabrzdila jsem a natáhla se po

klice dveří. Motor zhasl, jenže než jsem se stačila otočit, tak do mě najel. Přirazil ke mně z boku lopatou rypadla a úplně mi zablokoval dveře, takže jsem je nemohla otevřít. Zařadil nižší rychlost a začal mě pomalu sunout směrem k té kupě hlíny. Přímo jámu jsem sice ještě neviděla, ale věděla jsem, že tam je. Volkswagenem to házelo, jak klouzal do strany, a u dveří spolujezdce se hromadila hlína. Vzala jsem za kliku těch dveří a zkusila je otevřít, ale i když jsem se do nich opřela vší silou, ani se nehnuly. Takže tudy ne! Ihned jsem toho nechala a začala stahovat okénko. Jak nejrychleji to šlo.

Hlína totiž v té chvíli dosahovala až téměř k němu.

Vysoukala jsem se až po pás ven a překvapeně jsem vypískla, když jsem zpozorovala, jakou rychlostí se ve skutečnosti pohybujeme. Osm kilometrů za hodinu není sice moc, ale vzhledem k tomu, že šlo o pohyb soustavný a ničím nepřerušovaný, moc času na přemýšlení mi nezbývalo.

Vyskočila jsem ven a ještě se pro jistotu odrazila od dveří brouka, což se mi povedlo právě včas, neboť ihned poté zapadl až po střechu do díry. Když k tomu došlo, buldozer prudce zabrzdil, až to zaskřípělo.

Vrávoravě jsem se zvedla a zamířila přes pole pryč.

Oklikou jsem se chtěla vrátit zpátky na silnici. Pole zorali teprve nedávno a brázdy střídaly velké hroudy hlíny, tak jsem musela hrozně vysoko zvedat nohy jako mažoretka.

Běžela jsem přes to pole jako v nějakém zlém snu, neuvěřitelně pomalu a jakoby na místě. A za mnou si to šinul

Padgett

tom

svém

buldozeru,

pořád

osmikilometrovou rychlostí, která bohatě stačila, aby se vzdálenost mezi námi opět povážlivě zkracovala. Zkusila jsem prudce zahnout doleva, jenže ani to pro něho nepředstavovalo problém, naopak, stočil buldozer doleva tak hbitě, až mě to udivilo, jelikož vážil přes dvacet tun.

Vytáhla jsem pistoli, ať už mi měla být k něčemu dobrá, či nikoli. Docházelo mi, že než bych se zastavila, otočila a zacílila, dávno by mě převálcoval. Mou jedinou nadějí zůstávala jeho nákladní dodávka, kterou jsem viděla stát nalevo před sebou. Dýchala jsem přerývaně, plíce jsem měla v jednom ohni a stehenní svaly mě pálily, neboť tenisky mi s každým krokem těžkly, jak se bořily do hlíny. Opět jsem to stočila vlevo, tentokrát dost prudce, a rozběhla se přímo k silnici. Buldozer za mnou rachotil a jeho ocelové pásy válcovaly do roviny tytéž brázdy, které jsem s vypětím všech sil musela zdolávat. žlutý bagr přede mnou byl vinou perspektivy maličký, ale já věděla, že jakmile se k němu dostanu, ocitnu se na silnici. Brodila jsem se hlínou a vlastní slabost mě u toho div nesrážela na kolena, ale já se přesto dál držela na nohou. V zorném poli se mi objevily trubky složené u silnice a žlutý bagr získal konečně své skutečné rozměry. Už už jsem myslela, že vypustím duši, když mé nohy zaznamenaly změnu terénu. Ocitla jsem se na zpevněné krajnici vozovky a vzápětí jsem utíkala po asfaltu.

Jakmile jsem doběhla k dodávce, schovala jsem se za ni a

zapřela se lokty o bočnici korby, aby se mi lépe mířilo.

Viděla jsem, jak se Padgett přede mnou snaží zdvihnout lopatu rypadla, a přesně v té chvíli jsem stiskla spoušť a vypálila do něj čtyři střely. Buď jsem ho zasáhla, nebo jsem mrtvá, říkala jsem si, protože už nezbýval žádný čas, žádné opravné pokusy.

Buldozer pokračoval dál stejným směrem, dál na plné otáčky. Jeho trajektorie byla nicméně mírně nejistá a směřoval přímo na bagr. Udělala jsem několik rychlých kroků dozadu a pak vlevo, načež jsem opět uviděla Padgetta.

Visel bezvládně ze sedadla a z díry na krku, kterou tam zanechala má střela, mu vytékala krev. Buldozer naboural do bagru a Padgett přepadl dopředu. Stála jsem a čekala, zbraň namířenou na něj, dokud mi ruka nezačala podklesávat pod její vahou.

Myslíte, že jsem uvažovala, zda se k němu nerozběhnout a nezačít mu poskytovat první pomoc? Tak to mě ani ve snu nenapadlo. Jen jsem došla k dodávce, nastoupila do ní a odložila pistoli na sedadlo spolujezdce. Natáhla jsem ruku po klíčcích, které nechal v zapalování. Dodávka bez protestů nastartovala, tak jsem zařadila jedničku a rozjela se směrem ke světlům na dálnici číslo 166.

Epilog

Uběhl téměř rok, než jsem se zase viděla s Daisy. V

podstatě jsme neměly jediný důvod, proč zůstávat v kontaktu. Já dostala zaplaceno předem, ona si beze slova vzala mou výslednou zprávu, tak jsem to pustila z hlavy, nebo jsem si to přinejmenším myslela. Jak plynuly týdny, přistihla jsem se, že si připadám mírně dotčeně. Ne že bych od ní snad čekala celoživotní vděk a nekonečnou chválu, ale aspoň nějakou reakci bych ocenila. Koneckonců jsem riskovala vlastní život a jeden jsem dokonce vlastní rukou ukončila! V zájmu přešetření okolností Padgettovy smrti jsem se musela dostavit na okresní úřad šerifa pro Santa Teresu, abych zjistila, že tam na podobné smrtící přestřelky, ať už oprávněné, či nikoli, hledí do značné míry skrz prsty.

Napadlo mě, že by popud k setkání s Daisy klidně mohl vzejít ode mě, ale nějak jsem se nemohla zbavit dojmu, že by první krok stejně měla učinit ona. V každém případě to byl jeden z těch případů, kdy pracovní vztah přeroste do něčeho víc a stane se z něho téměř přátelství… nebo mi to tak aspoň připadalo. Párkrát jsem se sice zastavila U Šejdíře Petříka, ale Tannie toho nevěděla o moc víc než já, což mělo za následek jisté rozpaky mezi námi.

Zase jsem se vrátila k práci a měsíce se zabývala jinými věcmi. A pak jsem posledního srpnového rána přišla do kanceláře a uviděla ji, jak sedí v autě parkujícím před domem. Odemkla jsem dveře kanceláře, nechala je otevřené a začala v předsíni sbírat poštu. Za chvilku vešla.

Hodila jsem na stůl štos obálek a povídám: „A helemese, jak se máte?“ Pronesla jsem to takovým tím přehnaně žoviálním tónem, kterým člověk maskuje raněné city.

Posadila jsem se do otočné židle.

Sedla si na židli na druhé straně stolu. Vypadala trochu rozpačitě, ale já jí to v žádném případě nemínila usnadnit.

Nakonec prohlásila: „Koukněte, vím, že jsem měla zavolat, a omlouvám se za to. Stavovala jsem se U Šejdíře Petříka a Tannie se se mnou málem nebavila, jak je na mě naštvaná.

Dlužím vám oběma omluvu.“

„Nechala jste nás tápat.“

„Já vím,“ připustila. Pohledem pátrala po desce mého stolu. Zřejmě si nutně potřebovala zapálit, jenže nikde neviděla popelník, tak si to nakonec nejspíš rozmyslela.

„Vím, že vám to asi bude připadat jako chabá výmluva, ale já vůbec nevěděla, co bych vám řekla. Až teprve teď jsem na to jakžtakž přišla. Viděla jsem, že jsem v depresi, a nechtěla jsem s tím nikoho zatěžovat, dokud se trochu neseberu.“

„Tu depresi celkem chápu,“ poznamenala jsem.

„To jsem ráda. Hrozně mě to tehdy překvapilo. Nevím, co jsem čekala. Zjevně jsem předpokládala, že až se přijde na to, co se s mámou stalo, všechno se změní. Tak jsem prostě seděla a čekala, až ta magická změna přijde. Jenže pak mi najednou došlo, že je všechno pořád stejný a že jsem to pořád já. Dál jsem chlastala jak duha a spala s nesprávnejma chlapama. Byla jsem ze všeho děsně otrávená.“

„Jako z čeho?“

„To máte fuk. Z práce, z baráku, z vlasů, z toho, co nosím na sobě. Našla jsem si novýho psychiatra, a když jsem k němu poprvý šla, celou dobu jsem si nadávala, kolik mě to bude zase stát prachů.“

„A co jste udělala?“

„Tak předně jsem k němu přestala chodit a čekala jsem, co to se mnou udělá. A včera mi to konečně docvaklo.

Seděla jsem v práci a přepisovala nějakou anamnézu a dávala si na tom jako vždycky děsně záležet, když jsem si najednou uvědomila, že jsem prvních sedm let života nedělala nic jinýho, než že jsem se snažila nezlobit, aby mě máma měla ráda a starala se o mě. No jo, jenže to bylo k ničemu. Když pak odešla, dál jsem se snažila, protože jsem si říkala, že se třeba díky tomu vrátí.“

„A když se nevrátila?“

Daisy pokrčila rameny a usmála se. „Prostě jsem si řekla, že teda klidně můžu zlobit, co se do mě vejde, a taky jsem zlobila. Jenže se ukázalo, že byla celou dobu mrtvá, takže moje chování nemohlo nic ovlivnit. Zlobit, nebo nezlobit? Jedno, nebo druhý? Úplně fuk.“

„A cítila jste se pak líp?“

Zasmála se. „Ne, ale poslouchejte, co jsem udělala: Došlo mi, že kdyby žila… kdyby žila… mohla se přece jednoho dne sama od sebe vrátit. Mohla si uvědomit, jak moc se jí po mně stejská, jak moc jí na mně záleží. Možná by si pro mě přijela a odvezla si mě s sebou. Nikdy to sice nebudu vědět jistě, ale je to padesát procent na padesát. Líp jsem se začala cítit, až když jsem zjistila, že vůbec nemusím žít s pocitem, že mě někdo opustil. že se na to můžu koukat, jak uznám za vhodný. Ji o možnost volby připravila smrt, ale já tu svou pořád ještě mám.“

Pozorně jsem se na ni zadívala. „To je fajn. Takže co teď?“

„Poohlídnu se po nový práci. Možná v Santa Marii, možná někde jinde. Pít asi hned tak nepřestanu, ale aspoň si už nekoušu nehty. A pokud jde o chlapy, těžko říct, ale zatím jsem si řekla, že budu nějakou dobu sama, dokud si to nesrovnám v hlavě. To je pro mě ohromná zkušenost.“

„No, to je báječný!“

„Díky! Taky mám ten dojem.“ S úlevou vydechla. „No, tak mě napadá, co byste říkala na jednu pikantní kaiseržemli zapečenou se sýrem. Zvu vás,“ nabídla se.

„Jasná věc, ovšem pod podmínkou, že na ní bude volské

oko.“

„Klidně i dvě. Tannie říkala, že už nahřívá gril.“

No, a tehdy už jsem ten případ opravdu mohla s lehkým srdcem pustit z hlavy.