Mistrovské kusy

Gibson Wiliam

Značky: Sci-Fi; povítka

Sci-Fi; povítkattt

V mnoha dílech science fiction napsaných v minulosti existovalo jednadvacáté století pouze v autorových představách. A teď v něm žijeme, a tak je čas ohlédnout se za uplynulými sto lety a připomenout si nejslavnější autory a jejich nezapomenutelná díla.

Název originálu: MASTERPIECES

The Best Science Fiction of the Century

Obálka: Jan Patrik Krásný

Grafická úprava obálky: Jan Patrik Krásný

Překlad: Linda Bartošková, Zdeněk Havlíček, Jan Hlavička, Josef Hořejší, Viktor Janiš, Jan Kantůrek, Pavel Kosatík, Petr Kotrle, Dana Krejčová, Jana a Jan Jam Oščádalovi, Tomáš Pártl, Jan Pavlík, Jindřich Smékal, Robert Tschorn, Jaroslav Veis, Zdeněk Volný, Milan Žáček

Redakce: Helena Šebestová, Jolana Čermáková

Redakce údajů o autorech: Martin Šust

Copyright © 2001 by Orson Scott Card and Tekno Books

All Rights Reserved

Copyright © 2003 for the Czech translation by Linda Bartošková, Zdeněk Havlíček, Jan Hlavička, Josef Hořejší, Jan Kantůrek, Viktor Janiš, Pavel Kosatík, Petr Kotrle, Dana Krejčová, Jana a Jan Jam Oščádalovi, Robert Tschorn, Jindřich Smékal, Tomáš Pártl, Jan Pavlík, Jaroslav Veis, Zdeněk Volný, Milan Žáček

Copyright © 2003 for Cover by J. P. Krásný

Copyright © 2003 for the Czech edition by Laser-books s. r. o

ISBN 80-7193-160-8

OBSAH

Předmluva

ZLATÝ VĚK

Říkejte mi Joe

Poul Anderson

Všechny tvé stíny

Robert A. Heinlein

Písňotepec

Lloyd Biggle, Jr.

Létající talíř osamělosti

Theodore Sturgeon

O čem sní roboti

Isaac Asimov

Devoluce

Edmond Hamilton

Devět miliard božích jmen

Arthur C. Clarke

Umělecké dílo

James Blish

Temní byli a zlatoocí

Ray Bradbury

NOVÁ VLNA

„Čiň pokání, Harlekýne!“ řekl Tiktátor

Harlan Ellison

Budižkničemu

R. A. Lafferty

Pasažéři

Robert Silverberg

Tunel pod světem

Frederik Pohl

Kdo nahradí člověka?

Brian W. Aldis

Ti, kteří odcházejí z Omelas

Ursula K. Le Guinová

Nestálý měsíc

Larry Niven

STŘEDNÍ GENERACE

Písečníci

George R. R. Martin

Nevyšlapaná cesta

Harry Turtledove

Stíhači

William Gibson a Michael Swanwick

Tváře mene

Karen Joy Fowlerová

Nádoby

C. J. Cherryhová

Sníh

John Crowley

Potkan

James Patrick Kelly

Medvědi objevují oheň

Terry Bisson

Dokonalý únik

John Kessel

Turisté

Lisa Goldsteinová

Jedna

George Alec Effinger

Acknowledgment is made for permission to reprint the following material.

„Call Me Joe,“ by Poul Anderson. Copyright © 1957, renewed 1985 by Poul Anderson. First published in Astounding Science Fiction, April 1957. Reprinted by permission of the author and his agents, Chichak, Inc.

„‘All You Zombies—’,“ by Robert A. Heinlein. Copyright © 1959 by Mercury Press, Inc., renewed by the Estate of Robert A. Heinlein. First published in The Magazine of Fantasy & Science Fiction, March 1959. Reprinted by permission of the agent for the author’s Estate, Spectrum Literary Agency, Inc.

„Tunesmith,“ by Lloyd Biggle, Jr. Copyright © 1957 by the Quinn Publishing Co. First published in If, Worlds of Science Fiction, August 1957. Reprinted by permission of the author and his agents, Owlswick Literary Agency.

„A Saucer of Loneliness,“ by Theodore Sturgeon. Copyright © 1953 by the Galaxy Publishing Corp. First published in Galaxy, February 1953. Reprinted by permission of the author and his agents, Ralph M. Vicinanza, Ltd.

„Robot Dreams,“ by Isaac Asimov. Copyright © 1986 by Isaac Asimov. First published in Robot Dreams. Reprinted by permission of the author’s agent, Curtis Brown, Ltd. Reprinted by permission of the agent for the author’s Estate, Ralph M. Vicinanza, Ltd.

„Devolution,“ by Edmond Hamilton. Copyright © 1936 by Ziff-Davis Publications, Inc. First published in Amazing Science Fiction, December 1936. Reprinted by permission of the agent for the author’s Estate, Spectrum Literary Agency.

„The Nine Billion Names of God,“ by Arthur C. Clarke. Copyright © 1953, renewed 1981 by Arthur C. Clarke. First published in Star Science Fiction #1. Reprinted by permission of the author and his agents, Scovil-Chichak-Galen Literary Agency, Inc.

„A Work of Art,“ by James Blish. Copyright © 1956 by Columbia Publication, renewed 1983 by the Estate of James Blish. First published in Science Fiction Stories, July 1956. Reprinted by permission of the agent for the author’s Estate, Judith Ann Lawrence Blish.

„Dark They Were, and Golden-Eyed,“ by Ray Bradbury. Copyright © 1949, renewed 1976 by Ray Bradbury. First published in Thrilling Wonder Stories, August 1949. Reprinted by permission of Don Congdon Associates, Inc.

„‘Repent, Harlequin!’ Said the Ticktockman,“ by Harlan Ellison. Copyright © 1965 by Harlan Ellison. Renewed, copyright © 1993 by Harlan Ellison. Reprinted by arrangement with, and permission of, the Author and the Author’s agents, Richard Curtis Associates, Inc., New York, USA. All rights reserved.

„Eurema’s Dam,“ by R. A. Lafferty. Copyright © 1972, 2000 by R. A. Lafferty. First published in New Dimensions II. Reprinted by permission of the author and his agents, the Virginia Kidd Agency, Inc.

„Passengers,“ by Robert Silverberg. Copyright © 1968 by Agberg, Ltd. First published in Orbit #4. Reprinted by permission of Agberg, Ltd.

„The Tunnel under the World,“ by Frederik Pohl. Copyright © 1955 by Galaxy Publishing Corporation; renewed © 1983 by Frederik Pohl. First published in Galaxy, January 1955. Reprinted by permission of the author.

„Who Can Replace a Man?“ by Brian W. Aldiss. Copyright © 1958 by Brian W. Aldiss. First published in Infinity Science Fiction, June 1958. Reprinted by permission of the author.

„The Ones Who Walk Away from Omelas,“ by Ursula K. Le Guin. Copyright © 1973, 2001 by Ursula K. Le Guin. First published in New Dimensions 3. Reprinted by permission of the author and her agents, the Virginia Kidd Agency, Inc.

„Inconstant Moon,“ by Larry Niven. Copyright © 1971, 1999 by Larry Niven. First published in All the Myriad Ways. Reprinted by permission of the author and his agent, Spectrum Literary Agency.

„Sandkings,“ by George R. R. Martin. Copyright © 1979 by Omni International, Ltd. First published in Omni, August 1979. Reprinted by permission of the author.

„The Road Not Taken,“ by Harry Turtledove. Copyright © 1985 by Harry Turtledove. First published in Analog, February 1985. Reprinted by permission of the author.

„Dogfight,“ by William Gibson and Michael Swanwick. Copyright © 1985 by Omni Publications International Ltd. First published in Omni, July 1985. Reprinted by permission of the authors and their agent, the Martha Millard Literary Agency.

„Face Value,“ by Karen Joy Fowler. Copyright © 1986 by Mercury Press, Inc. First published in The Magazine of Fantasy & Science Fiction. Reprinted by permission of the author.

„Pots,“ by C. J. Cherryh. Copyright © 1985 by C. J. Cherryh. First published in Afterwar. Reprinted by permission of the author.

„Snow,“ by John Crowley. Copyright © 1985 by Omni Publications International Ltd. First published in Omni, November 1985. Reprinted by permission of the author.

„Rat,“ by James Patrick Kelly. Copyright © 1986 by Mercury Press, Inc. First published in The Magazine of Fantasy & Science Fiction. Reprinted by permission of the author.

„Bears Discover Fire,“ by Terry Bisson. Copyright © 1990 by Davis Publications. First published in Isaac Asimov’s Science Fiction Magazine, August 1990. Reprinted by permission of the author and the author’s agent, Susan Ann Protter.

„A Clean Escape,“ by John Kessel. Copyright © 1985 by Davis Publications, Inc. First published in Isaac Asimov’s Science Fiction Magazine, May 1985 Reprinted by permission of the author.

„Tourists,“ by Lisa Goldstein. Copyright © 1985 by Davis Publications, Inc. First published in Isaac Asimov’s Science Fiction Magazine, February 1985. Reprinted by permission of the author.

„One,“ by George Alec Effinger. Copyright © 1995 by George Alec Effinger. First published in New Legends. Reprinted by permission of the author.

PŘEDMLUVA

Vytvořit soupis nejlepších sci-fi povídek století je stejné jako vytvořit soupis nejlepších sci-fi povídek tisíciletí. Nebo, když na to přijde, nejlepších povídek vůbec, protože celé dějiny science fiction jakožto svébytného literárního společenství začínají dlouho po roce 1900 ve chvíli, kdy Hugo Gernsback vydal první časopis věnovaný „scientifiction“, definované jako „vědecké romance podobné těm, jež píše H. G. Wells“.

Povídky, které při zpětném pohledu evidentně tvoří součást tradice science fiction, psali už H. G. Wells, Jules Verne a celá plejáda spisovatelů dobrodružných příběhů (mezi něž patří Abraham Merritt, H. Rider Haggard a další, kteří se časem stali plnohodnotnými autory science fiction, jako např. Edmond Hamilton). Ti však o svých povídkách neuvažovali jako o novém druhu literatury. Když psali příběhy, v nichž se vyskytovaly mimozemské rasy, podivné nové vynálezy nebo úžasné pozůstatky z minulosti, nepovažovali se za příslušníky odlišné literární komunity.

Při vydání Gernsbackových Amazing Stories se však prostředí proměnilo. Byly stanoveny hranice – z nichž se nakonec, alespoň na krátkou dobu a pro dobro žánru, staly zdi ghetta –, v rámci nichž se mohly objevit pouze povídky určitého typu. Tím došlo k definici, čím science fiction je, a potažmo pak i čím není. A v časopise vycházel sloupek s dopisy čtenářů.

Komunitu ve skutečnosti stvořila právě tato dopisová rubrika. Gernsbackovi se ozývali nadšení zastánci nového žánru a potom si navzájem dychtivě četli publikované dopisy. Když přeskočili prostředníka, začali psát přímo sami sobě a zanedlouho se začali stýkat a hovořit o tom, co je science fiction a čím by mohla nebo měla být.

Čtenáři začali psát vlastní povídky, navzájem si je vyměňovali a nakonec se začali setkávat v klubech a později na setkáních, na něž se sjížděli opravdoví čtenáři žánru ze vzdálených míst, což vyústilo do současného stavu, kdy Světové setkání příznivců science fiction přitahuje účastníky z desítek zemí hovořících desítkami jazyků (ačkoli společnou řečí žánru – či, chcete-li, společným koiné) zůstává angličtina.

Zatímco se ze čtenářů stávali „fanové“ – účastníci stále živé veřejné rozpravy sci-fi komunity – a z fanů spisovatelé, začaly se utvářet kritické zásady nikterak nesouvisející s literárními koncepty, které se vyučovaly na amerických univerzitách, kde se kritické teorie rodily a zanikaly a podobaly se pouze tím, že byly vytvořeny proto, aby ukázaly, proč díla modernistů (nejnovější literární revoluce před science fiction) představují Velké umění. Akademici, kteří se neochvějně soustředili na oslavu Woolfové, Lawrence, Joyce, Eliota, Pounda, Faulknera, Hemingwaye a jejich literárních bratrů a sester, neměli přirozeně ani ponětí, co se děje uvnitř zdí sci-fi ghetta. A když nakonec museli zbystřit pozornost, protože jejich studenti se nepřestávali zmiňovat o knihách, jako byly například Duna nebo Cizinec v cizí zemi, zjistili, že tyto podivné knihy a časopisy s absurdně křiklavými obálkami nevěnují ani náznak pozornosti standardům Velké literatury, které vytvořili. Místo aby si uvědomili, že jejich standardy nepostačují, protože je na science fiction nelze aplikovat, došli k mnohem bezpečnějšímu a snadnějšímu závěru, totiž že science fiction musí být špatná.

Znáte to staré přísloví: Kdo chce psa bít, hůl si vždycky najde. Nuže, platí jen občas. V případě akademických literárních institucí – společenství, která láskyplně nazývám „li-fi“ – platí lepší analogie: Pro toho, kdo má jenom hůl, je kočka nedokonalý pes.

A tak jednou za krátký čas se Atlantic Monthly, Harper’s Magazine nebo The New Yorker vytasí s esejem, v němž vysvětluje, proč je sci-fi ‚špatné umění‘. Co jiného můžete očekávat, že udělá stará aristokracie, která se snaží ubránit své slonovinové věže před útokem páchnoucích a nezvladatelných mas?

Faktem zůstává, že v polovině čtyřicátých let byla science fiction tou nejenergičtější, nejproduktivnější, nejinovativnější a nakonec i nejúspěšnější literární komunitou. Science fiction, opírající se výhradně o dobrovolné čtenáře, kteří v ní nacházejí příběhy a myšlenky, a nikoli o studenty, kteří musí pročítat a dekódovat texty kvůli známkám, vzkvétala a měnila se, ustavičně se předefinovávala, vstřebávala do sebe vše, co jí připadlo užitečné v jiných žánrech a jiných oborech – nejen vědu a nejen fikci. Revoluce střídala revoluci, generace generaci, v rámci sci-fi bylo více pestrosti, více historie než mimo ni.

Já jsem se do jejího okruhu působnosti dostal značně pozdě. Roku 1951, kdy jsem se narodil, byla klíčová práce už hotova. John W. Campbell přesunul science fiction na pevnější vědecký základ (i když stará tradice úžasných příběhů stále přetrvávala) a Robert Heinlein nás naučil, jak zvládat postupné rozvíjení expozice, zásadní literární techniky, kterou si teď musel osvojit každý čtenář a spisovatel science fiction, aby se mohl účastnit konverzace. Když jsem se narodil, Heinlein, Asimov a Clarke už tvořili triumvirát čelných autorů žánru, a zanedlouho o sobě měli dát vědět Bradbury, Anderson a Blish. Science fiction byla součástí vzduchu, který jsem dýchal v dospívání.

A tak je tomu pro nás všechny i nadále. Protože science fiction čtou většinou dobrovolníci (byť několik spisovatelů nachází své práce mezi povinnou četbou na středních a vysokých školách), jsou stále znovu vydávána i starší díla – ne proto, že by je nějaký učitel prohlásil za oficiálně VELKÁ, ale proto, že je lidé stále čtou a říkají svým přátelům, že si musí sehnat Asimovovu Nadaci, Herbertovu Dunu, Heinleinův román Měsíc je drsná milenka nebo Levou ruku tmy od LeGuinové. Tuto literaturu si nadále předáváme z ruky do ruky. Žánr pořád žene kupředu vášnivý čtenář, což má za následek, že celá historie science fiction je pořád snadno k mání. Můžeme si ji pročíst od začátku do konce a uchovat si ji celou v paměti.

A přesto není mým úkolem, abych vám v této knize předložil dějiny science fiction. Nejde o studijní příručku. Jde o pokladnici. Sbírku klenotů.

Není to však pokladnice nevyčerpatelná. Byla tu omezení – vydavatel žil v bláhové víře, že nezaplatíte sedmdesát dolarů za knihu o třech tisících stranách. Nemohli jsme sem zahrnout každou povídku, která sem patří, nemohli jsme sem ani zahrnout každého autora, jehož dílo by mělo být reprezentováno. A co je bolestnější, existují spisovatelé – Ray Bradbury, Harlan Ellison, George Alec Effinger, R. A. Lafferty –, kteří se prakticky specializovali jen na povídky. Je takřka nemyslitelné, abychom do sbírky nejlepších povídek v historii science fiction vybrali jen jednoho Bradburyho, jen jednoho Ellisona.

A co si počít s Johnem Varleym, jehož nejlepší „krátké“ práce jsou tak dlouhé, že pokud tu otisknete Press Enter [č. Press Enter-Press Enter/Laser 1992] nebo Persistence of Vison [č. Mé oči se za mnou zavřely-Press Enter/Laser 1992], budete muset vynechat pět dalších povídek? I tak jsem musel vynechat několik svých oblíbených autorů a povídek – například Flight [Let] Petera Dickinsona, Vestibular Man [Vestibulový muž] Felixe Gottschalka, moderanské povídky Davida Bunche –, a děsí mne seznam autorů, kteří zde nejsou zastoupeni – Bruce Sterling, Connie Willisová, Nancy Kressová, Lucius Shepard, Lois McMaster Bujoldová, Norman Spinrad, Clifford Simak, Vonda McIntyreová, Octavia Butlerová, Dave Wolverton –, a někteří jsou přímo spisovateli, o nichž se často pochvalně zmiňuji.

Ale za to jsem placen – dokážu přijímat těžká řešení. S křikem, úpěním, skučením, při samomluvě táhnoucí se dlouho do noci jsem došel k rozhodnutí.

A takto jsem vybíral:

Jsou tu povídky, které jsem si zamiloval, když jsem je četl poprvé, a které chovám v lásce a obdivuji i při dalších čteních. Jsou tu povídky, o nichž si myslím, že zaujmou široké spektrum čtenářů a ne jen malou skupinu. Napsali je spisovatelé, kteří v science fiction něco znamenali či znamenají, kteří ovlivnili další autory a, co je nejdůležitější, kteří změnili životy svých čtenářů. Snažil jsem se vystříhat opakování téhož – povídek, které působí stejně jako jiné texty v souboru, ačkoli tyto soudy jsou samozřejmě naprosto subjektivní.

Především jsou tu povídky, na které nemohu zapomenout.

Rozdělil jsem je do tří obecných kategorií, podle období. Zlatý věk – od počátků do poloviny šedesátých let – zahrnuje autory a povídky, kteří vytvořili science fiction, jak ji známe. A ano, jsem si dobře vědom toho, že O čem sní roboti patří mezi Asimovovy pozdější práce, ale přesto po celou kariéru zůstal spisovatelem Zlatého věku – možná tím nejlepším. Stejně tak Sturgeon a Blish mohou spadat do období po Zlatém věku, zatímco Hamilton a Biggle by mohli být považováni za přežitky toho předcházejícího. Nebuďte na mne přísní. Ať už tomuto období říkáte, jak chcete, tito spisovatelé orali a seli.

Období Nové vlny – od poloviny šedesátých let do poloviny let sedmdesátých – bylo charakterizováno autory, kteří do žánru uvedli omračující styl a zápal, někdy až vztek, který mu dodal energii a otevřel jej pro řadu nových druhů vypravěčství. Starší sci-fi tradici – obyčejné vyprávění, příběh založený na myšlence, morální dilema, charakterní povídku – zároveň neustále obohacovali spisovatelé, jako byli Larry Niven, Ursula Le Guinová, Frederik Pohl a Brian Aldiss.

Pokud byli autoři Nové vlny dětmi Zlatého věku, které buď povstaly proti svým rodičům, nebo rodinný podnik převzaly do svých rukou, osmdesátým a devadesátým létům dominovali vnuci Zlatého věku – spisovatelé, kteří vyrostli na Zóně soumraku, Krajních mezích a Star Treku a kteří zároveň četli Call Me Joe [č. Říkejte mi Joe-Ikarie 5/97], All You Zombies [č. Všechny tvé stíny-Od Heinleina po Aldisse/AFSF 1994 a My všichni zombiové-Cestování v čase/Motýl 1998] a ‘Repent, Harlequin!’ Said the Ticktock Man [č. ‚Kaj se, Harlekýne, řekl Tikytak-Nejmenší vesmír/Polaris 1992 a Hugo Story 1962–1967/WS 1995, ‚Čiň pokání, Harlekýne,‘ řekl Tiktátor-Hvězdy jako bozi/AFSF 1993]. Střední generace zjistila, že může napsat jakýkoli typ příběhu, a zatímco některá hnutí získala vlastní identitu – cyberpunkeři, humanisté –, většina z nás, kteří jsme v tomto období začali psát, zjistila, že si můžeme dělat, co se nám zlíbí, a dokud budou naše příběhy více či méně zapadat do stále se rozvolňujících hranic žánru, budou existovat čtenáři, kteří budou toužit vyslechnout si naše hlasy a prožít si příběhy, které jim můžeme nabídnout.

Když se budete pohybovat z jedné éry do druhé, získáte pocit vědomí, jak se science fiction během let vyvíjela – aniž ztratila kontakt se svými kořeny, aniž zapomněla na to, co jsme se, jako společenství, naučili.

Je možné, že jsme už dosáhli a překonali Věk science fiction. Je možné, že jsme připraveni na další literární revoluci, na další skupinu vypravěčů. Věk post science fiction.

Je také možné, že jsme připraveni na rozklad žánrových hranic. Na to, že řekneme „literatura“ a do definice tohoto slova zahrneme i science fiction.

Pravda je taková, že to pro mne není důležité. Je to záležitost, o níž se mohou dohadovat kritici a učitelé. Důležité je pro mne toto: příběhy nás mění. Vytvářejí komunity lidí se společnými vzpomínkami. A příběhy, které vás očekávají na těchto stránkách – ty se řadí mezi ta úplně nejlepší díla naší doby.

O. S. Card

přeložil Milan Žáček

ZLATÝ VĚK

Říkejte mi Joe

Poul Anderson

Poul Anderson, několikanásobný vítěz Huga a Nebuly, napsal od svého sci-fi debutu v roce 1947 více než padesát románů a stovky povídek. Jeho první román, Brain Wave [Mozková vlna], je klasickým příkladem postupu tradiční science fiction, v němž extrapoluje dopad náhlého všeobecného vzestupu inteligence na celou lidskou civilizaci dvacátého století. Anderson je vysoce ceněn za propracovanost svých povídek. Jeho ohromná sága Technické historie, několikasvazková kronika kosmického výzkumu a vytváření vesmírné říše, popisuje padesát století budoucnosti zahrnující vzestup a pád tří impérií galaktické federace. Nesmírná šíře série Andersonovi poskytla příležitost stvořit barvité, trojrozměrné postavy a zachytit dlouhodobý vliv určitých koncepcí a postojů – svobodného podnikání, militarismu, imperialismu, individuálních metod vládnutí – na společnost a společenskou strukturu smyšleného světa. Nejpozoruhodnějším dílům ságy dominují dvě postavy, výrazné plody odlišných období a civilizací: protřelý falstaffovský obchodník Nicholas van Rijn, hrdina románů The Man Who Counts [Muž, který se počítá], Satan’s World [Satanův svět] a Mirkheim [Mirkheim] a podporučík Dominic Flandry, jehož dobrodružství jsou vylíčena v románech We Claim These Stars [Domáháme se těchto hvězd], A Knight of Ghosts and Shadows [Rytíř duchů a stínů] a Earthman, Go Home! [Pozemšťane, vrať se domů!]. Anderson zpracoval řadu klasických témat science fiction, například cestování rychlostí blížící se rychlosti světla v románu Tau Zero [Tau Nula], cestování časem v sérii povídek o Strážcích času shrnutých ve sbírce Guardians of Time [č. Strážci času/Horizont 1970] a zrychlenou evoluci v románu Fire Time [Čas ohně]. Je známý kombinováním science fiction a historie, například v románu The High Crusade [č. Kosmičtí křižáci/KJV 1992], výtečném příběhu o prvním kontaktu, v němž středověké vojsko zajme mimozemskou kosmickou loď. Velké množství Andersonovy fantasy je protkáno nitkami mytologie, jak je tomu například ve zdařilých románech hrdinské fantasy The Broken Sword [č. Zlomený meč/KJV 1993 a Perseus 2003], Three Hearts and Three Lions [č. Tři srdce a tři lvi/Albatros 1999] a nebo v A Midsummer Tempest [č. Bouře noci svatojánské/Albatros 2003], alternativní historii vycházející z prostředí Shakespearova Snu noci svatojánské. V roce 1978 Anderson obdržel Tolkienovu pamětní cenu. S manželkou Karen napsal kvarteto keltských fantasy románů pod souhrnným názvem Král Ys a s Gordonem Dicksonem zábavnou sérii Hoka. Jeho povídky byly shrnuty v řadě svazků, mezi něž patří The Queen of Air and Darkness and Other Stories [Královna vzduchu a temnot], All One Universe [Celý jeden vesmír], Strangers from Earth [Cizinci ze Země] a Seven Conquests [Sedm záborů].

přeložil Milan Žáček

Od temnot na východě zavál vítr a přinesl oblak čpavkového prachu. Během okamžiku byl Edward Anglesey úplně oslepen.

Zabořil se všema čtyřma nohama do střepů pod sebou, sehnul se a začal tápat po svém malém tyglíku. V hlavě mu hučelo. Cosi ho švihlo po zádech, až vytryskla krev, strom vyrvaný z kořenů letěl stovky mil. Vysoko na nebi se zablesklo; až tam, kde oblaka mizela ve tmě.

Jakoby v odpověď se ozvalo zadunění z ledových hor, vyšlehl načervenalý plamen a vršek kopce, který se utrhl, se začal valit dolů. Země se zachvěla.

Výbuch sodíku, napadlo Angleseye uprostřed rachotu. Oheň i blesky svítily natolik, že dokázal najít všechny přístroje. Popadl nástroje do svalnatých rukou, ocasem objal nádobu a prodral se k tunelu a ke své noře.

Její stěny a strop byly z vody – zmrzlé nepřekonatelnou vzdáleností od Slunce a stlačené děsivým tlakem atmosféry, která působila tunami na každý čtvereční centimetr. Lampa na stromový olej hořící ve vodíku vydávala matné světlo. K větrání sloužil malý otvor ve stropu.

Anglesey rozložil břidlicově modravé tělo po podlaze a oddechoval. Nemělo smysl nadávat na bouři. Ty čpavkové vichry se při západu slunce objevovaly často a on teď mohl jen čekat. Už tak byl dost unaven.

Asi za pět hodin bude ráno. Chtěl večer házet sekerou, svou první, ale bude lépe počkat na světlo.

Stáhl z police tělo desetinožce a pustil se do syrového masa. Ze džbánu přitom popíjel hltavými doušky tekutý metan. Jakmile bude mít pořádné nástroje, všechno bude lepší; zatím musel vše rozsekávat a rozrývat zuby a drápy, rampouchy, když se mu podařilo nějaké najít, a všemi možnými úlomky a kousky, které zbyly z kosmické lodi. Ale stačí jen několik let a bude žít jako normální člověk.

Povzdychl si, protáhl se a ulehl ke spánku.

O něco přes sto dvanáct tisíc mil dál sňal Edward Anglesey přilbu.

*

Rozhlédl se a zamrkal. Po pobytu na povrchu Jupitera se cítil vždycky poněkud neskutečně, když se znovu ocitl zde, v čisté a tiché kontrolní místnosti.

Cítil ve svalech bolest a to nebylo v pořádku. Vždyť ve skutečnosti vůbec nebojoval proti vichru o rychlosti několika set mil za hodinu při gravitaci 3 g a za teploty 140 stupňů nad absolutní nulou. Byl přece zde, v téměř beztížném stavu na Jupiteru V, a dýchal kyslík. Tam dole byl Joe, to on měl v plicích vodík a hélium pod tlakem, který mohli stále jen odhadovat, protože ničil veškeré měřicí přístroje.

Přesto se cítil zcela vyčerpán a všechno ho bolelo. Bezpochyby napětí psychosomatického původu – ostatně byl několik hodin Joem a Joe měl za sebou tvrdou práci.

Bez přilby cítil Anglesey už jen nepatrné spojení. Esperprojektor byl stále naladěn na Joeův mozek, ale na jeho už ne. V hloubi vlastního vědomí vnímal nedefinovatelný pocit spánku. Občas se v temnotě objevovaly matné tvary nebo barvy – sny? Nebylo vyloučeno, že když Anglesey nevyužívá Joeova mozku, objevují se v něm sny.

Na panelu esperprojektoru zazářilo červené světlo. Když uslyšel zazvonění, zneklidněl a zaklel. Hubenými prsty přejel po tlačítkách křesla, které se rozjelo k pultu. Ano – tady – K-trubice opět oscilovala! Obvod vypadl. Jednou rukou vytáhl destičku a druhou sáhl do přihrádky pro další.

V duchu cítil, jak se Joe ztrácí. Kdyby ho ztratil úplně, možná by se na něj už nedokázal nikdy napojit. A Joe představoval investici několika milionů dolarů a několik let perné práce.

Anglesey vytáhl vadnou K-trubici z patice a hodil ji na zem. Sklo se roztříštilo. To ho trochu uklidnilo, takže dokázal najít náhradní součástku, umístit ji do přístroje a zapnout proud. Jak se stroj zahříval, znovu se začínal cítit Joem.

Pak muž v elektrickém pojízdném křesle pomalu vyjel z místnosti do haly. Ať tu rozbitou trubici zamete někdo jiný. K čertu s tím. Ať jdou všichni k čertu.

*

Jan Cornelius nebyl od Země nikdy dál než v nějakém příjemném lunárním letovisku. Dost těžce nesl, když ho Psionická společnost odsoudila k třináctiměsíčnímu exilu. Skutečnost, že věděl o esperprojektorech a jejich vrtošivých vnitřnostech víc než kdokoli jiný, nic neomlouvala. Proč vůbec někoho posílat? Koho to zajímalo?

Ale Federální úřad pro vědecké otázky to zřejmě zajímalo. Určitě těm vousatým poustevníkům dal na náklady daňových poplatníků tučný šek.

Cornelius o tom uvažoval po celou dobu hyperbolického letu k Jupiteru. Pak ho stoupající zrychlení při příletu k malé vnitřní oběžnici tak vyčerpalo, že zanechal jakýchkoli stížností.

A když těsně před přistáním zašel do skleníku, aby se podíval na Jupiter, nepronesl ani jediné slovo. Jako poprvé všichni před ním.

Arne Viken čekal trpělivě, zatímco se Cornelius upřeně díval. Mě to pořád bere, vzpomněl si. Se staženým hrdlem. Někdy se bojím podívat.

Nakonec se Cornelius obrátil. Měl sám lehce jupiterský vzhled – byl to velký muž mohutné postavy. „Neměl jsem tušení,“ zašeptal, „nikdy mě nenapadlo… viděl jsem obrázky, ale…“

Viken přikývl.

„Jistě, doktore Cornelie. Obrázky to mohou jen zprostředkovat.“

Ze svého stanoviště viděli tmavé skály oběžnice, nízké u přistávající lodi a o kus dál ostře strmící do výše. Měsíc vypadal sotva jako jakási plošina, za ním a kolem něho zářila souhvězdí. Pětinu oblohy zakrýval Jupiter, perleťově zářil, s barevnými pruhy a posetý stíny měsíců o velikosti planet a víry rozsáhlými jako Země. Kdyby tu mohlo být řeči o nějaké gravitaci, připadalo by Corneliovi, že ta obrovská planeta na něho spadne. Takhle se mu zdálo, že ho přitahuje vzhůru – bolely ho ruce, jak se křečovitě držel tyče, aby zůstal na místě.

„Vy tady žijete… úplně sami… s tímhle?“ zeptal se slabým hlasem.

„Ach, je nás tam nahoře asi padesát,“ pokrčil rameny Viken. „Není to tak hrozné. Podepíšete smlouvu na čtyři cykly – čtyři přílety lodi – a věřte mi nebo ne, pane doktore, jsem tady potřetí.“

Nováček se dál nevyptával. Na těch lidech z Jupitera V bylo cosi nepochopitelného. Byli většinou vousatí, i když se jinak snažili udržet určitý hygienický standard. Jejich pohyby v nízké přitažlivosti občas působily poněkud snovým dojmem. Protahovali řeč, jako by jí chtěli obsáhnout celých třináct měsíců mezi přílety lodi. Poustevnický způsob života je změnil – nebo snad přijali něco jako slib chudoby, čistoty a poslušnosti, protože se na zelené Zemi nikdy necítili doma?

Třináct měsíců! Cornelius se zachvěl. Bude to dlouhé čekání a vysoký plat i prémie mu nyní byly jen slabou útěchou; čtyři sta osmdesát milionů mil od Slunce.

„Je to skvělé místo pro výzkumy,“ pokračoval Viken, „je tu vybavení, dobře vybraní kolegové, nic nás neruší… a samozřejmě –“ ukázal prstem na planetu a zvedl se k odchodu.

Cornelius ho nemotorně následoval. „Je to bezpochyby velmi zajímavé,“ supěl. „Fascinující. Ale doktore Vikene, vytáhnout mě sem a nechat mě tu přes rok čekat na příští loď – kvůli práci, která může trvat jen několik týdnů…“

„Jste si jist, že je to tak jednoduché?“ zeptal se Viken jemně. Otočil se a v očích měl cosi, co Cornelia umlčelo. „Po všech letech tady musím stále ještě čelit všem možným problémům, jakkoliv jsou složité, a jen když na ně správně pohlížíte, nestanou se ještě komplikovanějšími.“

Prošli přechodovou komorou a tunelem, který spojoval loď s vchodem do stanice. Téměř všechno bylo pod zemí. Pokoje, laboratoře i haly měly v sobě cosi luxusního – vždyť v obývací místnosti byl i krb se skutečným ohněm! Bůhví, co tohle stálo!

Cornelius si vzpomněl na obrovskou chladnou prázdnotu, ve které se vznáší planeta, a na své vlastní roční vězení. Řekl si, že ten luxus je vlastně ve skutečnosti biologickou nezbytností.

Viken ho zavedl do útulně vybaveného pokoje, kde měl bydlet. „Brzy vám přineseme zavazadla a vyložíme vaše psionické aparáty. Teď si všichni povídají s posádkou lodi nebo pročítají poštu.“

Cornelius nepřítomně přikývl a posadil se. Židle byla jen jakási kostra, jako ostatně všechen nábytek určený pro nízkou gravitaci, ale udržela ho celkem dobře. Začal hledat po kapsách košile a doufal, že se mu podaří Arna uplatit, aby mu na chvíli dělal společnost. „Dáte si cigáro? Vezu jich pár z Amsterodamu.“

„Děkuji.“ Viken ledabyle přijal cigaretu, zkřížil dlouhé nohy a vyfoukl šedivá oblaka dýmu.

„Hmm… vy to tu vedete?“

„To není přesné. Nikdo nás tu neřídí. Máme sice jednoho správce – je to kuchař – který vykonává něco práce, která této funkci odpovídá, ale nezapomeňte, že tohle je od začátku do konce výzkumná stanice.“

„A co je předmětem vašeho výzkumu?“

Viken se zamračil. „Takhle přímo se nikoho neptejte, pane doktore,“ varoval ho. „Všichni si nejprve s nováčkem jen tak popovídáme. Málokdy jsme tu měli… Ne, neomlouvejte se. To je v pořádku. Jsem fyzik, specializuji se na pevné látky v podmínkách extrémně vysokého tlaku.“ Pokývl ke stěně. „A tady je dost co zkoumat.“

„Chápu.“ Cornelius chvíli klidně pokuřoval. „Mám být expertem na psioniku, ale momentálně opravdu nevím, proč by váš přístroj měl mít zrovna takovou poruchu, jakou jste ohlásili.“

„Chcete říci, že na Zemi jsou ty K-trubice stabilní?“

„I na Měsíci, Marsu, Venuši… všude, jen ne tady.“ Cornelius pokrčil rameny. „Samozřejmě, psí-paprsky v sobě nesou určitou nestabilitu a někdy nastane nadbytek energie, který… Ne, nebudu teoretizovat, dokud se neseznámím s fakty. Kdo jsou vaši psionici?“

„Jen Anglesey, ale vůbec nemá běžný esper trénink. Ale dal se do toho, když ochrnul, a projevil takové nadání, že když se nabídl, převezli ho sem. Není jednoduché někoho dostat na Jupiter V, a tak jsme se diplomy příliš nezabývali. A Ed dovede Joea řídit stejně dobře jako kterýkoli doktor psioniky.“

„Ach ano, ten váš pseudojupiteřan. Musím pozorně prozkoumat i tento aspekt,“ řekl Cornelius. Proti své vůli začal jevit o věc zájem. „Možná je problém v Joeově biochemii. Kdo ví? Prozradím vám jedno pečlivě střežené malé tajemství: psionika není exaktní vědou.“

„Fyzika také ne,“ ušklíbl se společník. Po chvilce už střízlivěji dodal: „V každém případě jí není moje oblast. Ale doufám, že to změním. Víte, proto tu jsem. Proto jsme tady všichni.“

*

První pohled na Edwarda Angleseyho byl do jisté míry šokující. Hlava, pár rukou a zneklidňující a zkoumavý pohled modrých očí. Zbytek byl schován v pojízdném stroji.

„Byl původně biofyzikem,“ řekl Corneliovi Viken. „Když byl ještě mladý, studoval na oběžné dráze Země atmosférické spóry. Utrpěl těžký úraz, takže od hrudníku níž mu už nic nefunguje. Snadno vyletí, musíte na něj polehoučku.“

Cornelius usazený na jakési židli v kontrolní místnosti esperprojektoru si uvědomil, že Viken pravdu značně přikrášlil.

Anglesey mluvil při jídle a nechal chapadla křesla za sebou zametat. „Já musím,“ vysvětlil. „Na tomhle zatraceném místě platí pozemský čas. Greenwichský. Ale na Jupiteru ne. Musím být bdělý, kdykoli se Joe probudí, abych se na něj napojil.“

„Nemohl by vás někdo vystřídat?“ zeptal se Cornelius.

„Pche!“ Nabodl kus masa a mával jím Corneliovi před očima. Dokázal angličtinu, všeobecně na stanici používanou, přímo chrlit; vždyť byla jeho rodným jazykem. „Podívejte se. Už jste někdy použil ESP k léčení? Nejen poslouchat nebo navázat telepatické spojení, ale přímo pacienta ovlivňovat?“

„Ne, já ne. To vyžaduje určitý přirozený talent, jaký máte vy,“ usmál se Cornelius. Ale nehybná tvář naproti němu spolkla lichotku bez komentáře. „Pravděpodobně máte na mysli případy jako – hm – nové učení nervového systému ochrnutého dítěte?“

„Ano, to je dost dobrý příklad. Pokusil se někdo úplně potlačit osobnost dítěte, doslova ji vyměnit za svou vlastní?“

„Proboha, ne!“

„Ani jako vědecký pokus?“ ušklíbl se Anglesey. „Dokázal některý esper vědomí dítěti zcela vypumpovat a naplnit je vlastními myšlenkami? No tak, Cornelie, neostýchejte se.“

„Víte… to není v mé kompetenci.“ Psionik pečlivě hleděl jinam, tvář naprosto bez výrazu. „Já jsem cosi – hm, slyšel… byly uskutečněny nějaké pokusy v jistých patologických případech… násilím se potlačovaly pacientovy halucinace…“

„A nefungovalo to,“ opáčil Anglesey a zasmál se. „Nemůže to fungovat ani u dítěte, natož u dospělého člověka, který má plně rozvinutou osobnost. Trvalo to přes deset let, než se přístroj zdokonalil natolik, aby psychiatr dokázal alespoň ‚naslouchat‘, aniž by se jeho vlastní myšlenky mísily s pacientovými… tahle interference naprosto znemožňovala jakýkoli výzkum. Stroj musí veškeré vzájemné působení sám vyrovnávat. Stále nedokážeme přemostit rozdíl mezi jednotlivými druhy.

Pokud je někdo ochoten spolupracovat, může ho lékař velmi jemně vést. A to je všechno. Pokud chcete cizí mozek zcela ovládnout, mozek s vlastními zkušenostmi, s určitou osobností – riskujete zdraví. Druhý mozek se instinktivně brání. Protože plně rozvinutá osobnost člověka je příliš komplexní a nelze ji ovládat. Má příliš mnoho zdrojů obrany, podvědomí toho dokáže velmi mnoho. Sakra, člověče, vždyť my nedokážeme ovládnout ani vlastní myšlenky, natožpak cizí!“

Angleseyova ochraptělá tiráda skončila. Zamyšleně hleděl na panel a hrál si s ovládáním křesla.

„Nuže?“ zeptal se po chvíli Cornelius.

Třeba neměl promluvit. Ale nemohl déle mlčet. Bylo tu příliš velké ticho – půldruhé miliardy mil od Slunce. Když se jen na pět minut odmlčíte, působí na vás ticho jako studená mlha.

„Nuže,“ opáčil Anglesey. „Náš pseudojupiteřan, Joe, má fyzicky zcela vyvinutý dospělý mozek. Ale já ho mohu kontrolovat jen proto, že tento mozek nikdy neměl možnost vytvořit si své vlastní ego. Já jsem Joe. Od chvíle, kdy poprvé pocítil záblesky vědomí, jsem byl s ním. Psí-paprsek mi zprostředkuje veškeré jeho smyslové vnímání a vysílá zpět mé neuromotorické impulzy. Přesto má vynikající mozek a jeho buňky zaznamenávají každou zkušenost, právě tak jako vaše nebo moje; jeho dráhy jsou formovány podle mé osobnosti.

Kdyby mě chtěl kdokoli vystřídat, bylo by to pro něho stejné jako ‚vyhnat mě‘ z mého vlastního mozku. A to nejde. Samozřejmě má jen nejzákladnější rysy mé osobnosti – například si rozhodně neopakuji geometrické poučky, když ho řídím – ale má dost na to, aby byl samostatnou osobností.

Ve skutečnosti vždycky, když se probudí – obvykle to trvá několik minut, kdy cítím změnu svými vlastními psí schopnostmi a nasazuji si přilbu se zesilovačem – musím trochu bojovat. Vnímám… téměř jakýsi odpor… než dokážu plně sladit jeho bioproudy se svými. Už jen sen byl odlišnou zkušeností…“

Anglesey se ani nenamáhal dokončit větu.

„Chápu,“ zamumlal Cornelius. „Ano, je to celkem jasné. Je to vlastně úžasné, že dokážete udržovat duševní kontakt s bytostí, která má tak odlišný metabolismus.“

„Už to moc dlouho nepotrvá,“ pronesl sarkasticky esper, „pokud neopravíte tu chybu a K-trubice mi budou neustále vybuchovat. Zásoby náhradních dílů nejsou nevyčerpatelné.“

„Měl bych nějaké pracovní hypotézy,“ uvažoval Cornelius, „ale o přenosu psí-paprskem je toho známo tak málo – je rychlost přenosu nekonečná, nebo je velmi vysoká? Závisí síla paprsku na vzdálenosti? A jaké jsou možné účinky přenosu… ve zborcené hmotě v jádře Jupitera? Proboha; vždyť je to planeta, kde je voda těžkým nerostem a vodík kovem? Co my vlastně víme?“

„To máme právě zjistit,“ vyštěkl Anglesey. „Proto vznikl celý tenhle projekt. Vědomosti. Sakra!“ Téměř plivl na zem. „Zřejmě se k lidem nedostalo ani to málo, co jsme se dozvěděli. Tam, kde Joe žije, je vodík stále ještě plynem. Musel by kopat několik mil do hloubky, aby narazil na pásmo pevného skupenství. A já mám provést vědeckou analýzu podmínek na Jupiteru!“

Cornelius vyčkával a nechal Angleseyho vybouřit, zatímco se sám zabýval problémem oscilací K-trubic.

„Na Zemi tomu nerozumějí. Myslím, že ani nechápou, jak si Joe na Jupiteru poradí, když nemá o moc víc než holé ruce. Na začátku nevěděl – já jsem nevěděl – o moc víc, než že místní tvory lze pravděpodobně konzumovat. Většinu času musí trávit lovem. Je zázrak, že se za těch pár týdnů dostal tak daleko – vybudoval si obydlí, seznámil se s nejbližším okolím, začal s metalurgií – nebo hydrolurgií, pokud tomu tak chcete říkat. Co mám, hrome, ještě dělat?“

„Ano, ano,“ hučel Cornelius. „Ano, já…“

Anglesey pozvedl bílou kostnatou tvář. Cosi se mu zračilo v očích.

„Co–?“ začal Cornelius.

„Buďte zticha!“ Anglesey bleskově otočil křeslo, popadl přilbu a narazil si ji na hlavu. „Joe se probouzí. Vypadněte odsud.“

„Ale když mě necháte pracovat, jen když spí, jak můžu –“

Anglesey zavrčel a hodil po něm šroubovák. Náraz byl v téhle gravitaci slabý a Cornelius zamířil ke dveřím. Anglesey vylaďoval esperprojektor. Náhle vyjekl.

„Cornelie!“

„Co je?“ Psionik se pokusil k němu rozběhnout, ale přehnal to a narazil na panel.

„Zase ta K-trubice.“ Anglesey sňal přilbu. Muselo to bolet jako čert, tohle zesílení duševního signálu tak velkou silou, ale řekl jen: „Vyměňte to. Rychle. A pak vypadněte a nechte mě samotného. Něco se dostalo do Joeova obydlí – mám tam potíže!“

*

Celý uplynulý den Joe těžce pracoval a teď tvrdě spal. Probudil se teprve, když na krku ucítil ruce.

Na okamžik málem propadl bláznivé panice. Domníval se, že je zpět na Stanici Země, že se vznáší ve stavu beztíže na konci kabelu a před ním je planeta ozářená myriádami mrazivých hvězd. Připadalo mu, že se z kotviště uvolnil velký I-nosník a míří k němu. Pomalu, ale s veškerou setrvačností všech svých chladných tun, otáčel se a zářil ve světle Země, a jediným zvukem byl jeho řev v přilbě. Snažil se od kabelu odpoutat, zatímco se trám přibližoval, sice jemně, ale blíž a blíž, až narazil do stěny stanice, poškodil si skafandr, který začal pěnit, jak se pokoušel ošetřit v místě, kde se jeho tekutina slévala s pěnou z krve. Joe zařval.

Prudce zareagoval, ruce z krku zmizely a temný stín proletěl celou jeskyní. Narazil na zeď, shodil na zem lampu a ta zhasla.

Joe stál ve tmě a ztěžka oddechoval. Matně vnímal, že zatímco spal, změnilo se vytí větru ve slabý hukot.

Věc, kterou odhodil na zeď, vztekle vrčela a plazila se podél ní pryč. Joe to v temnotě cítil celým tělem.

Pak uslyšel šramot. Tunel! Přicházeli tunelem! Joe se jim vydal naproti. Srdce mu bušilo a nos ucítil cizí zápach.

Věc, která se vynořila jako první a okamžitě se ocitla v sevření Joeových rukou, měla asi polovinu jeho výšky, ale šest obrovitých nohou s drápy a pár rukou se třemi prsty, které mu šly po očích. Joe zaklel, zvedl tu věc, třebaže se mu v rukou svíjela, a hodil ji na podlahu. Ozvalo se zařvání a vzápětí praskot kostí.

„Tak pojďte!“ Joe se nahrbil a prskl na útočníky jako tygr, kterého otravují obrovské housenky.

Propluli mu tunelem do nory, celý tucet. Rval se s jedním, který se mu omotal kolem ramen, a snažil se do drsného těla zatnout drápy. Tahali ho za nohy, snažili se mu vyškrábat na záda. Oplácel jim rány drápy, ocasem, převaloval se a drtil je vlastní vahou. Když se vztyčil, stále na něm viseli.

Míhali se tmou, naráželi do zdí. Ozval se praskot a střecha se zřítila. Anglesey stál na dně šachty mezi rozbitými deskami z ledu pod matným světlem zapadajícího Ganymédu.

Teď viděl, že příšery jsou černé a mají dost velkou hlavu na slušný mozek, menší než lidský, ale pravděpodobně větší než opičí. Prodíraly se troskami a znovu na něj útočily se stejnou zuřivostí.

Proč?

Instinktivní reakce, napadlo v hloubi duše Angleseyho. Vidíš cizince, bojíš se cizince, nenávidíš cizince, zabiješ cizince. Hruď se mu dmula a krvácejícím otvorem jen ztěžka nabíral vzduch. Vytrhl celý trám, popadl ho v polovině a dřevem tvrdým jako železo rychle točil kolem sebe.

Prvnímu z těch tvorů roztříštil hlavu. Druhému zlomil páteř. Třetího mrštil s přeraženou pánví proti čtvrtému. Joe se rozesmál. Začalo to být zábavné.

„Já-á-á! Ty-y-y-grrr!“ Běžel po ledové zemi ke stádu příšer. S jekotem se rozprchly. Honil je tak dlouho, dokud poslední z nich nezmizela v lese.

Joe se obrátil k mrtvým. Krvácel, tělo ho bolelo, bylo mu zima, měl hlad a obydlí bylo v troskách… ale zahnal je! Měl náhle nutkání bušit se do prsou a výt. Chvilku váhal – proč ne? Anglesey zvrátil hlavu a vyrazil k matnému obrysu Ganymédu vítězný pokřik.

Pak se pustil do práce. Nejdříve musí rozdělat oheň v závětří kosmické lodi – lodi, která teď byla už jen hromádkou rzi. Příšery vyly ve tmě, určitě se nevzdaly, určitě se vrátí.

Vyrval kus masa z jedné mrtvoly a zakousl se do něho. Bylo to dobré. Ještě lepší by bylo to uvařit. Cha! Udělali velkou chybu, když ho upozornili na svou existenci! Když dojedl, zapadl Ganymédes za ledové pohoří na západě. Brzy bude ráno. Vzduch byl téměř klidný a na nebi proletělo hejno „nebeských sběraček“ (jak jim říkal) v prvních paprscích svítání zabarvených do ruda.

Joe se prohrabával troskami svého obydlí, až našel zařízení na tavení vody. Nebylo poškozené. To bylo nejdůležitější – roztavit led a vytvarovat ho do tvaru sekyry, nože, pily, kladiva. V podmínkách Jupiteru byl metan tekutinou, která se dala pít, a voda byla hutným a tvrdým nerostem. Budou z ní dobré nástroje. Později se pokusí o slitiny s jiným materiálem.

Pak – ano. K čertu s obydlím, může nějakou dobu spát venku. Teď je třeba udělat si luk, nalíčit pasti, být připraven vybít ty černé příšery, co vypadají jako housenky, jakmile se objeví. Nedaleko odtud byla propast, která sahala až k hloubkám kovového vodíku; mohla sloužit jako přirozená chladnička, daly se tu uchovat několikatýdenní zásoby masa, které mu dodají nepřátelé. Tak bude moci – Ach, hrome!

Joe se vítězoslavně zasmál a lehl si, aby pozoroval východ slunce.

Překvapilo ho, jaké je to nádherné místo. Jak se ta malá ohnivá jiskřička slunce vynořuje z mlhových cárů na východě, temně fialových, protkaných růžovými a zlatými žilkami! A světlo sílí, až je obrovský oblouk na obloze jediným výtryskem záře. Světlo šíří teplo a oživuje nádhernou krajinu s miliony čtverečních mil nízkých lesů, zvlněných hladin jezer a vodíkových vodopádů. A ty ledové hory na západě září jako modře blyštivá ocel!

Anglesey zhluboka nasál do plic ranní vzduch a vykřikl radostí jako malý kluk.

*

„Já sám nejsem biolog,“ řekl Viken opatrně. „Ale možná právě proto vám mohu načrtnout všeobecný obrázek. Lopez nebo Matsumoto vám pak mohou odpovědět na podrobnější otázky.“

„Výborně,“ přikývl Cornelius. „Proč tedy nepředpokládáte, že o projektu nevím skoro nic? Je to skoro pravda.“

„Jak si přejete,“ zasmál se Viken.

Stáli v kanceláři xenobiologického oddělení. Byli tu sami, neboť hodiny stanice ukazovaly 17.30 a pracovala jen jedna směna. Více nebylo třeba, dokud Anglesey nezačne shromažďovat významnější údaje.

Fyzik se sklonil a vzal ze stolu těžítko. „Jeden z hochů to vyrobil pro zábavu,“ vysvětlil, „ale je to docela dobrý model Joea. Od ocasu k hlavě měří dobrých pět stop.“

Cornelius otáčel plastikovou figurkou v rukou. Představovala něco jako kočkovitého kentaura s ohebným chápavým ocasem – hruď byla masivní, svalovitá s dlouhými pažemi; hlava bez vlasů, kulatá, s širokým nosem, hluboko zasazenýma očima a vyvinutými čelistmi, ale byla to skutečná lidská tvář. Převládala šedomodrá barva.

„Je to samec, jak vidím,“ poznamenal.

„Samozřejmě. Snad úplně nechápete. Joe je úplný pseudojupiteřan. Poslední model je dokonale propracovaný. Je odpovědí na otázky, které muselo zodpovědět padesát let výzkumů.“ Viken pohlédl úkosem na Cornelia. „Doufám, že si uvědomujete důležitost svého poslání?“

„Udělám, co je v mých silách,“ prohlásil psionik. „Ale když… řekněme, že v důsledku selhání trubice nebo něčeho jiného Joea ztratíte, než ten problém s oscilací vyřeším, co se stane? Máte snad v rezervě další?“

„Ano,“ potvrdil Viken. „Ale ty náklady… Náš rozpočet není neomezený. Potřebujeme mnoho peněz, protože tak daleko od Země je drahé i postavit se a kýchnout. A z týchž důvodů je i naše rentabilita mizivá.“

Strčil ruce do kapes a zamířil do vnitřních dveří k laboratořím. Hlavu měl skloněnou a hovořil rychle, hlubokým hlasem: „Možná si neuvědomujete, jak přízračnou planetou je Jupiter. Nejen přitažlivost na povrchu – něco pod tři gé, co to je? Ale gravitační potenciál desetkrát větší než na Zemi! Teplota. Tlak… především atmosféra, bouře, temnota!

Když na povrchu Jupitera přistane kosmická loď, je ovládána na dálku; klesá pomalu, aby se vyrovnal tlak, ale je to nejmohutnější model, jaký byl kdy vyroben. Je vybaven vším potřebným zařízením, servomechanismy, veškerými bezpečnostními systémy, které kdy lidstvo vyvinulo, a to vše v ceně milionů dolarů.

A co se stane? Polovina lodí povrchu vůbec nedosáhne! Zmocní se jich bouře, nebo se srazí s poletujícím pořízkem Led VII – malou verzí Rudé skvrny – nebo narazí na cosi jako hejno ptáků, které jí proletí skrz!

A pro těch padesát procent, které doletí, je to cesta bez návratu. Ani se je nepokoušíme dopravit zpět. Jestliže je nezničí námaha při sestupu, postará se o to koroze. Při tlaku, který panuje na Jupiteru, vodík vyvede s kovy pěkné věci.

Stálo to – celkem – pět milionů dolarů, poslat dolů Joea, našeho pseudojupiteřana. A když budeme mít štěstí, bude každý další stát o několik milionů víc.“

Viken kopl do dveří a ty se otevřely. Za nimi byla rozlehlá místnost s nízkým stropem, odvětrávaná hučícími ventilátory. Připomněla Corneliovi jadernou laboratoř; chvíli si nebyl jistý proč, pak poznal zařízení pro dálkové ovládání a pozorování, stěny obklopující síly, které by dokázaly zničit celý měsíc.

„Vyžaduje to samozřejmě tlak,“ prohlásil Viken a ukázal na řadu štítů. „A chlad. A rovněž volný vodík. Máme tu jednotky, které kopírují podmínky na Jupiteru, v jeho – hmmm – stratosféře. Tady projekt doopravdy začal.“

„Něco jsem o tom slyšel,“ potvrdil Cornelius. „Neshromažďoval jste spóry v atmosféře?“

„Já ne,“ opáčil Viken. „To dělala Tottiho posádka asi před padesáti lety. Tak byl prokázán život na Jupiteru. Život na bázi metanu, kde začíná nitrátová syntéza z pevného čpavku – rostliny používají sluneční energii k vytvoření nenasycených uhlíkatých směsí a uvolňují vodík; zvířata jedí rostliny a uvolňují směsi znovu v nasycené formě. Existuje dokonce obdoba hoření. Reakce zahrnují složité enzymy… a… ale to už je mimo můj obor.“

„Takže už dobře rozumíte Jupiterově biochemii.“

„To ano. Dokonce i za Tottiho měli dost vyvinutou biotechnologii; už byly syntetizovány pozemské baktérie a prozkoumána většina genových struktur. Jediným důvodem, proč syntetizace životních procesů na Jupiteru trvala tak dlouho, byly technické obtíže, jako vysoký tlak a podobně.“

„A kdy jste získali skutečný pohled na povrch Jupitera?“

„Grayovi se to podařilo před třiceti lety. Dopravil tam loď s televizí, která vydržela natolik dlouho, aby odvysílala řadu snímků. Od té doby se technika zdokonalila. Víme, že Jupiter má vlastní životní formy, pravděpodobně plodnější než na Zemi. Náš tým extrapoloval z mikroorganismů v atmosféře a prováděl syntézy metazoí a –“

Viken si povzdychl. „Sakra, kdyby tam dole byly inteligentní bytosti! Představte si, Cornelie, co by nám mohly povědět, ty údaje, ty – Uvědomte si, jak jsme od Lavoisierových dob pokročili s chemií za nízkých tlaků na Zemi. A tady je šance ovládnout chemii za vysokých tlaků a stejnou naději má fyzika!“

Po chvilce se Cornelius nesměle zeptal: „Jste si jistý, že tam žádní Jupiteřané nejsou?“

„Ale ovšem, mohlo by jich tam být několik miliard,“ pokrčil Viken rameny. „Města, říše, cokoli chcete. Jupiter má povrch sta Zemí a my jsme viděli snad jen tucet malých oblastí. Ale víme, že na Jupiteru nikdo nepoužívá rádio. Vzhledem k jeho atmosféře je nepravděpodobné, že by ho tam někdo vymyslel – uvědomte si, jak musí být elektronka silná a jaké výkonné čerpadlo potřebujeme! Tak jsme se nakonec rozhodli vytvořit vlastní Jupiteřany.“

Cornelius ho následoval do další místnosti. Ta už byla upravenější. Pokusy výzkumníků zde zřejmě vystřídala přesnost inženýrů.

Viken přešel k jednomu z panelů podél stěny a prohlížel si ho. „Za tímhle je další pseudojupiteřan,“ prohlásil. „Tentokrát je to samice. Je v tlaku dvou set atmosfér a v teplotě 194 Kelvina. Má jakousi… pupeční šňůru, která ji udržuje při životě. Byla vypěstována z fetálního do dospělého stadia – tvořili jsme je podle pozemských savců. Nikdy neměla vědomí; to získá, až se narodí. Máme celkem dvacet samců a šedesát samic, kteří tu zatím čekají. Asi tak polovina z nich se dostane až na povrch Jupitera. A podle potřeby můžeme vytvořit další. Nákladná není jejich výroba, ale doprava. Takže zatím je Joe dole sám, abychom se ujistili, že jeho druh dokáže přežít.“

„Předpokládám, že jste nejprve experimentoval s nižšími životními formami,“ ozval se Cornelius.

„Přirozeně. Trvalo to dvacet let, i s dokonalou katalyzační technikou, než jsme došli od obyčejné spóry žijící v atmosféře až k Joeovi. A od hmyzu výše jsme všechno řídili psí-paprskem. Víte, vzájemné řízení mezi druhy je možné, pokud je tomu uzpůsoben nervový systém androida a nemůže se vyvinout odlišně od esperovy nervové soustavy.“

„A Joe je první exemplář, se kterým jsou potíže?“

„Ano.“

„Jedna hypotéza je tedy v tahu.“ Cornelius usedl na lavici, zkřížil hubené nohy a prohrábl si plavé vlasy. „Myslel jsem, že za to třeba může nějaký fyzikální jev na Jupiteru. Takhle to vypadá, že problém je v Joeovi samotném.“

„To nás taky napadlo.“ Viken si vzal cigaretu a vtáhl dým. Měl nepřítomný pohled. „Ale nevím dost dobře jaký. Bioinženýři mě ujistili, že pseudocentaurus sapiens byl projektován neskonale důkladněji než jakýkoli produkt přirozeného vývoje.“

„I mozek?“

„Ano. Je vyroben podle lidského, aby se dal řídit psí-paprskem, ale má určitá zdokonalení – je stabilnější.“

„Ale pořád musíme vzít v úvahu psychologické aspekty,“ řekl Cornelius. „Přes všechny naše zesilovače a jiné hračky jsou tyhle věci především záležitostí psychologie, ještě i dnes… nebo je tomu naopak. Uvažujme o traumatických zkušenostech. Předpokládám, že… cesta je pro zárodek dospělého Jupiteřana značně namáhavá?“

„Pouze pro loď,“ prohlásil Viken. „Ne pro pseudojupiteřana, ten je obklopen tekutinou právě tak jako vy před narozením.“

„Přesto,“ namítl Cornelius, „ani ten tlak dvou set atmosfér tady není totéž jako nevýslovné tlaky přímo na Jupiteru. Mohla by ta změna Joeovi uškodit?“

Viken na něj pohlédl s úctou. „Pravděpodobně nikoli,“ odpověděl. „Říkal jsem vám, že lodě jsou naplněné tekutinou. Vnější tlak se přenese do, hm, mechanismu dělohy, a to postupně. Musíte si uvědomit, že sestup trvá celé hodiny.“

„No, a co se stane?“ pokračoval Cornelius. „Loď přistane, mechanismus dělohy se otevře, pupeční spojení se přeruší a Joe se, řekněme, narodí. Ale má dospělý mozek. Nemá zpola vyvinutý mozek dítěte, který by ho ochránil před šokem náhlého vědomí.“

„Uvažovali jsme o tom,“ pronesl Viken. „Když loď odlétala z měsíce, byl Anglesey na paprsku, aby se vyladil s Joem. Ve skutečnosti to nebyl Joe, kdo procitl. Joe nebyl nikdy víc než biologickou hračkou. Může utrpět mentální šok jen potud, nakolik ho pocítí Ed, protože dole je on!“

„No dobře,“ souhlasil Cornelius. „Ale neplánujete tam chovat jen umělé tvory, ne?“

„Proboha, ne!“ odpověděl Viken. „To je vyloučeno, Až si budeme jisti, že se Joe v pořádku usadil, dopravíme sem další espery a poskytneme mu pomoc v podobě dalších pseudojupiteřanů. Nakonec tam pošleme i samice a samce, které mají ti umělí vychovat. Nová generace se už narodí normálně. V každém případě je naším konečným cílem založit malou civilizaci Jupiteřanů. Budou tam lovci, horníci, řemeslníci, zemědělci, hospodyňky, dělníci. Ti budou pečovat o několik klíčových osobností – kněze. A kněží budou řízeni psí-paprskem; tak jako Joe… Budou vyrábět nástroje, provádět měření a pokusy a sdělí nám vše, co chceme vědět!“

Cornelius přikývl. Zhruba řečeno tohle byl projekt osídlení Jupiteru, jak ho pochopil. A chápal význam svého vlastního poslání.

Jenomže stále neměl ponětí, co mohlo způsobit, že K-trubice neustále vypadávají.

A co s tím může dělat?

*

Ruce měl odřené. Bože, pomyslel si a zasténal, snad už posté, bude to na mě vždycky takhle působit? Opravdu jsem mlátil pěstmi do kovového pultu, když se tam dole Joe pral?

Očima přejel místností ke stolu, kde pracoval Cornelius. Neměl ho rád, toho tlusťocha kouřícího cigára, který pořád jen mluvil a mluvil. Už se skoro vzdal snahy zacházet s tím pozemským červem slušně.

Psionik odložil šroubovák a protáhl si ztuhlé prsty. „Uf!“ usmál se. „Udělám si přestávku.“

Napůl smontovaný esperprojektor tvořil dobré křeslo, do kterého s úlevou vměstnal své rozměrné tělo. Anglesey nenáviděl pomyšlení, že by s ním měl někdo sdílet jeho místnost, třeba jen na několik hodin denně. V poslední době žádal, aby mu sem nosili jídlo a nechávali ho přede dveřmi vedlejší ložnice s koupelnou. Delší dobu již nevycházel.

A proč by taky měl?

„Nemohl byste si trochu pospíšit?“ vyštěkl.

Cornelius se začervenal. „Kdybyste tu měl kompletní rezervní přístroj a ne jen náhradní díly –“ začal. Pokrčil rameny, vytáhl zbytek cigára a znovu ho zapálil; musel se svou zásobou vydržet po dlouhou dobu.

Angleseye napadlo, jestli ta oblaka smrdutého dýmu vypouští z úst schválně. Nemám vás rád, pane Pozemšťane Cornelie, a určitě je to vzájemné.

„Žádné jsme nepotřebovali, dokud nepřiletí další espeři,“ prohlásil Anglesey vzdorně. „A testy ukázaly, že tenhle je v nejlepším pořádku.“

„Přesto,“ namítl Cornelius, „začíná v nepravidelných intervalech oscilovat a K-trubice shoří. Mým problémem je zjistit proč. Nechám vás vyzkoušet tenhle nový přístroj, jakmile bude hotový, ale upřímně řečeno nevěřím, že příčina je v poruše elektroniky – a zrovna tak ji nevidím v nějakých netušených fyzikálních jevech.“

„A kde tedy?“ Anglesey se cítil uvolněnější, protože diskuse začala zabíhat do čistě technických otázek.

„Podívejte se. Co je vlastně K-trubice? Srdce esperprojektoru. Zesiluje vaše přirozené psionické pulzy, použije jich k modulaci nosné vlny a vystřelí paprsek k Joeovi. Současně zachytí Joeovy rezonující impulzy a zesílí je pro vás. Všechno ostatní je pomocné zařízení ke K-trubici.“

„Ušetřete mě té přednášky.“

„Jen jsem chtěl zopakovat všeobecná fakta,“ vysvětlil Cornelius, „protože vždycky je nejobtížnější vidět to, co se zdá naprosto zjevné. Třeba není závada v K-trubici. Třeba je ve vás.“

„Co?“ Na Cornelia hleděla úplně bílá tvář. Celým tělem se Angleseyovi valil rudý vztek.

„Nemyslím tím nic osobního,“ řekl rychle Cornelius. „Ale víte, co dokáže vyvést podvědomí. Předpokládejme – je to jen pracovní hypotéza –, že v hloubi duše nechcete být na Jupiteru. Asi to je dost děsivé prostředí. Nebo je tu nějaký nejasný freudovský prvek. Nebo prostě vaše podvědomí nechápe, že Joeova smrt neznamená nutně i vaši.“

„Hmmm –“ Zázrak nad zázraky, Anglesey zůstal klidný. Promnul si vyzáblou rukou bradu. „Můžete se vyjádřit přesněji?“

„Jen zhruba,“ odpověděl Cornelius. „Vaše vědomí vysílá paprskem motorický impulz Joeovi. Současně vaše podvědomí, touto činností poplašené, vysílá glandulo-vaskulo-kardio-viscerální impulzy spojené s obavami. Joe na ně reaguje a jeho napětí přenáší paprsek zpět. Vaše podvědomí, které přijímá tyto Joeovy symptomy, je ještě vystrašenější, a tím symptomy zesílí – Chápete? Je to velmi podobné běžné neurastenii, ovšem s jednou výjimkou: protože je tu silný zesilovač v podobě K-trubice, může nekontrolovatelně dojít během jedné nebo dvou sekund k oscilaci. Měl byste být rád, že shoří trubice – jinak by se to stalo vašemu mozku!“

Anglesey chvíli mlčel. Pak se zasmál. Byl to drsný, barbarský smích. Cornelius sebou trhl, když mu ten zvuk zasáhl bubínky.

„Dobrý nápad,“ prohlásil esper. „Ale obávám se, že to nesouhlasí. Víte, mně se tam dole líbí. Já jsem rád Joem.“

Na chvíli se odmlčel, pak pokračoval suchým, neosobním hlasem: „Neposuzujte to prostředí podle mých poznámek. V těch jsou jen idiotské věci jako odhad rychlosti větru, teplotní výkyvy, vlastnosti nerostů – to není důležité. Co nedokážu vyjádřit je, jak vypadá Jupiter v očích bytosti s infračerveným viděním.“

„Předpokládám, že je to odlišné,“ odvážil se Cornelius promluvit po minutě ticha.

„Ano a ne. Těžko to lze vyjádřit slovy. Některé věci popsat nedovedu, protože člověk pro ně nemá pojmy. Ale… ach, nemohu to popsat. Ani sám Shakespeare by to nedokázal. Jen si vzpomeňte, že vše, co je na Jupiteru chladné, jedovaté, pochmurné, je pro Joea správné.“

Angleseyův hlas se vzdálil, jako by mluvil pro sebe.

„Představte si, že chodíte pod zářícím fialovým nebem, kde obrovské svítící mraky vrhají na zem stíny a mezi nimi padá déšť. Procházíte se po svazích hory vyleštěné jako kov, nad vámi vybuchuje jasný rudý plamen a pod zemí slyšíte burácivý smích. Představte si chladný divoký potok, nízké stromy s květinami barvy mědi a vodopád… metanopád… jak chcete; padá shora a silný, řvoucí vítr jej rozčeří do tisíce duh! Představte si les, temný, ten les dýchá, tu a tam zahlédnete bledé světlo bludiček, to je vyzařování nějaké formy života – nějakého lesního tvora… a – a –“

Anglesey se odmlčel. Hleděl na své ruce sevřené do pěstí, pevně zavřel oči a pod víčky mu stékaly slzy.

„Představte si, jaké to je, být silný!“

Náhle popadl přilbu, narazil si ji na hlavu a otočil se k řídicímu panelu. V noci Joe spal, ale teď se probouzel – a bude ryčet na čtyři měsíce, aby se ho kdekdo v lese bál.

Cornelius tiše vyšel z místnosti.

*

V ocelovém slunečním svitu, zakrytém občasnými oblaky, jež přinášely bouři, se vydal nahoru po svahu s pocitem dobře vykonané práce. Na zádech se mu houpaly dva upletené koše, jeden naložený pichlavými černými plody trnovníku, druhý tlustými popínavými rostlinami, které mu měly posloužit jako provaz. Sekera na rameni zachytila odlesk slunečního světla a odrazila jej.

Nebyla to namáhavá práce, ale v duchu přesto pociťoval únavu a myšlenka na domácí práce, které jej očekávaly – vaření, úklid a všechno ostatní, se mu příliš nezamlouvala. Proč si nemohou pospíšit a poslat mu nějaké pomocníky?

Vyčítavě očima prohledával oblohu. Měsíc Pět byl skryt – tam dole na dně vzdušného moře bylo vidět jen slunce a čtyři Galileovy satelity. Nebyl si ani jistý, kde teď stojí měsíc Pět vůči němu… okamžik, tady teď slunce zapadá, ale kdybych byl mimo planetu, viděl bych Jupiter v poslední čtvrti, nebo ne? Sakra, oblet kolem planety stejně trvá půl pozemského dne –

Joe zavrtěl hlavou. I po takové době bylo stále těžké zachovat si jasné myšlenky. Já, ten pravý já, jsem na obloze, na Jupiteru V mezi chladnými hvězdami. Na to nesmím zapomenout. Otevřít oči a uvidím přes tento živoucí svah mrtvou řídicí místnost.

Ale neudělal to. Namísto toho se zahleděl na větrem ošlehané kameny, rozeseté mezi mechovitou vegetací na svahu. Nepodobaly se příliš pozemským skalám, stejně jako hlína, na níž stál, se nepodobala pozemskému humusu.

Chvíli Anglesey uvažoval o původu silikátů, aluminátů a dalších směsí v nerostech. Teoreticky by měly být všechny tyto látky nedosažitelně vzdálené v jádře Jupitera, kde byl tlak tak vysoký, že se atomy srážely a hroutily. Nad jádrem se měly nacházet tisíce mil alotropického ledu a pak vrstva kovového vodíku. Takhle vysoko neměly být složité minerály – ale byly tu.

Nu, třeba Jupiter původně vznikl skutečně podle těchto teorií, ale později přitáhl dostatek kosmického prachu, meteoritů, plynů a par svou obrovskou přitažlivostí, aby si vytvořil několik mil silnou vnější slupku. Ale spíše se teorie zcela mýlila. Co vlastně věděli, co mohli vědět ti ubozí bledí červi na Zemi?

Anglesey si strčil prsty – Joeovy prsty – do úst a hvízdl.

Mezi keři se ozvalo zaskučení a přiskákaly k němu dvě temné postavy. Usmál se a pohladil je po hlavě; výcvik těchto štěňat černých stonožkovitých příšer, která chytil, probíhal rozhodně rychleji, než doufal. Budou mu hlídacími psy a věrnými sluhy.

Na hřebenu kopce si Joe stavěl dům. Vyčistil asi akr půdy a postavil kostru z kůlů. Na zemi teď stál přístřešek pro něho a zásoby, nádoba s tekutým metanem a zárodek velké a pohodlné boudy.

Ale na jednoho tvora to bylo příliš mnoho práce. I s pomocí napůl inteligentních stonožek a chladicí zásobárnou na maso musel strávit většinu času lovem. A to nemohlo trvat věčně; během příštího roku musí začít se zemědělstvím – jupiterského roku, který trvá dvanáct pozemských, pomyslel si Anglesey. Musel dokončit a vybavit své obydlí; chtěl instalovat vodní kolo, aby pohánělo každý z toho tuctu strojů, které chtěl postavit, hodlal experimentovat se slitinami ledu a –

A nehledě na potřebu pomocníků – proč by měl zůstat jediným myslícím tvorem na celé planetě? V tomhle těle byl samcem se všemi mužskými instinkty – a v dlouhodobé perspektivě to jeho zdraví neprospěje, bude-li žít stále zdrženlivě jako poustevník. Přitom celý projekt závisel právě na Joeově zdraví.

To nebylo v pořádku!

Ale já nejsem sám. Na satelitu je se mnou padesát mužů. Mohu mluvit s kterýmkoli z nich, kdykoli si to přeji. Ale teď po tom toužím málokdy. Raději chci být Joem.

Přesto… já, mrzák, pociťuji veškerou únavu, hněv, bolesti, frustrace toho nádherného biologického stroje jménem Joe. Ostatní to nechápou. Když ho šlehá čpavkový vítr, jsem to já, kdo krvácí.

Joe si lehl na zem a vzdychl si. V hubě černého zvířete se zaleskly zuby. Přiskočilo a olízlo mu tvář. Joeovi zakručelo v břiše, ale byl příliš unaven, aby si udělal něco k jídlu. Až psa úplně vycvičí…

Ale mnohem příjemnější by byla výchova dalšího pseudojupiteřana.

Téměř to v duchu viděl. Dole v údolí pod kopcem přistane v hromu a ohni loď. Ocelové vejce praskne, ocelové paže – budou se už rozpadat, nedomrlý výtvor červů! – zvednou to, co je uvnitř, a položí to na zem.

Ona se pohne, s křikem vdechne první doušky vzduchu, rozhlédne se kolem nevědomýma očima. A Joe ji odnese domů. Nakrmí ji, bude se o ni starat, ukáže jí, jak se chodí – nepotrvá to dlouho, tělo dospělé bytosti se tyhle věci naučí velmi rychle. Během několika týdnů bude umět mluvit, stane se z ní osobnost s vlastní duší.

Napadlo tě někdy, Edwarde Angleseyi, v dobách, kdy jsi rovněž mohl chodit, že tvou ženou bude šedé čtyřnohé monstrum?

Ale to nevadí. Důležité bylo dostat sem další bytosti jeho druhu, samice i samce. Ale stanice měla v plánu nechat ho čekat další dva pozemské roky a pak mu sem poslat podobného pitomce, jako je on sám, lidskou bytost hledící očima, jež patří po právu Jupiteřanovi. Ne, to nesmí dovolit!

Kdyby nebyl tak unavený –

Joe se posadil. Spánek ho opouštěl, když si uvědomil pravou skutečnost. On nebyl unaven, ale Anglesey je, Anglesey, jeho lidská stránka, ten, který po většinu posledních měsíců jen spal, ale nedávno ho v odpočinku vyrušoval Cornelius – to lidské tělo umdlévalo, vzdávalo se – a paprskem vysílalo Joeovi jednu vlnu spánku za druhou.

Somatické napětí vylétlo k nebesům; Anglesey se s trhnutím probudil.

Zaklel. Jak seděl v křesle pod přilbou, krajina Jupiteru se s jeho mizejícím soustředěním ztrácela, jako kdyby průsvitněla; na jejím místě se objevilo ocelové vězení, které bylo laboratoří. Ztrácel kontakt. Rychle se díky nabytým zkušenostem vyladil s nervovými proudy toho druhého mozku. Vyslal k Joeovi myšlenku na spánek, tak jako každý normální člověk, když chce spát.

A selhal jako každý člověk, který trpí nespavostí. Joeovo tělo mělo příliš velký hlad. Vstalo a vydalo se k zásobárně.

K-trubice znovu vybuchla.

*

Noc před odletem lodí bděli Cornelius s Vikenem dlouho do noci.

Přirozeně to nebyla skutečná noc. Za dvanáct hodin malý měsíc obletěl Jupiter z temnot zpět do temnot, a přesto daleko nahoře svítilo slabé sluníčko, i když podle hodin byla v Greenwichi hodina čarodějnic. Ale většina personálu v tuto dobu spala.

Viken se zamračil. „Nelíbí se mi to,“ prohlásil. „To je příliš velká změna plánu. Dáváme v sázku příliš mnoho.“

„Riskujete jen – kolik? – tři mužské pseudojupiteřany a tucet ženských,“ odpověděl Cornelius.

„A patnáct lodí J. Všechno, co máme. Jestliže se Angleseyovy záměry nezdaří, potrvá měsíce, rok nebo i víc, než postavíme další lodě a budeme moci dále zkoumat atmosféru.“

„Ale jestli se zdaří,“ namítl Cornelius, „nebudete už žádné lodě potřebovat, snad jen na dopravu dalších obyvatel Jupitera. Budete mít příliš mnoho práce s vyhodnocováním údajů z povrchu planety, než abyste se motali v horních vrstvách atmosféry.“

„Jistě. Ale nečekali jsme to tak brzy. Chtěli jsme sem přivézt další espery, kteří by řídili další Joeovy druhy –“

„Ale oni nejsou zapotřebí,“ opáčil Cornelius. Zapálil si cigáro a dlouze vtáhl, zatímco pečlivě hledal slova: „Alespoň ne teď. Joe dospěl k bodu, kdy může s poskytnutou pomocí přeskočit tisíce let dějin – možná, že v blízké budoucnosti sestrojí i jakési rádio, které ve značné míře ušetří kontakt prostřednictvím ESP. Ale bez pomoci může jen odpočítávat čas. Je přece hloupé nechat vyškoleného espera provádět manuální práci, ke které teď potřebujeme další pseudojupiteřany. Jakmile vznikne solidní jupiterská osada, můžete určitě poslat dolů další.“

„Jenže otázkou je,“ trval na svém Viken, „jestli Anglesey dokáže všechny své druhy vycvičit sám? Po mnoho dní budou ještě bezmocní jako děti. Potrvá to celé týdny, než začnou samostatně myslet a jednat. Dokáže se mezitím Joe o ně postarat?“

„Má zásoby jídla a topiva na měsíce dopředu,“ odpověděl Cornelius. „A pokud jde o Joeovy schopnosti – hmmm… musíme to nechat na Angleseyově úsudku. On jediný má dostatek informací.“

„A až ti pseudojupiteřané získají skutečnou osobnost,“ strachoval se Viken, „je jisté, že se přidají k Joeovi? Nezapomeňte, že nejsou pouhými kopiemi. Princip nepravděpodobnosti může u každého vyvolat jiné genetické předpoklady. Když bude mezi těmito bytostmi na Jupiteru jen jediná s lidským vědomím –“

„Jedno lidské vědomí?“ Slova byla téměř neslyšitelná. Viken tázavě otevřel ústa. Cornelius rychle pokračoval.

„Ach, jsem si jistý, že je Anglesey dokáže zvládnout. Jeho vlastní osobnost je dosti – dominantní.“

Viken nadskočil. „Opravdu?“

Psionik přikývl. „Ano. Viděl jsem ho v minulých týdnech častěji než kdokoli jiný. A svou profesí jsem spíš zaměřen na psychologii člověka než na jeho tělo nebo zvyky. Vy vidíte ubohého mrzáka. Já vidím vědomí, které na svůj tělesný handicap reagovalo tak obrovskou energií, tak nelidskou koncentrací, že mě to až děsí. Dejte takovému vědomí zdravé tělo, které by mohlo používat, a není pro ně nic nemožné.“

„V tom můžete mít pravdu,“ zamumlal po chvilce Viken. „Ne že by na tom záleželo. Je rozhodnuto, rakety ráno odletí k povrchu. Doufám, že všechno vyjde.“

Opět vyčkával. Hučení ventilátorů v místnosti mu připadalo nezvykle silné, barvy na obrázku na stěně příliš ostré. Pak pomalu pronesl:

„Vy sám jste toho mnoho neřekl. Kdy chcete dokončit vlastní esperprojektor a začít s testy?“

Cornelius se rozhlédl. Dveře do prázdné chodby byly otevřeny, ale zavřel je, než s lehkým úsměvem odpověděl: „Je připraven už několik dní. Ale nikomu to neříkejte.“

„Jak to?“ vyjevil se Viken. Prudký pohyb ho v nízké přitažlivosti vymrštil ze židle a vrhl ho až ke stolu mezi nimi. Vrátil se a čekal.

„Udělal jsem pár drobných úprav,“ řekl Cornelius, „ale čekal jsem na okamžik prudké emoce, až si budu jistý, že Anglesey je plně soustředěn na Joea. Zítra nastane přesně ta situace, kterou potřebuji.“

„Proč?“

„Víte, jsem nyní pevně přesvědčen, že podstata poruchovosti stroje má psychologický charakter. Domnívám se, že Anglesey nechce z nějakého důvodu, skrytého hluboko v jeho podvědomí, Jupiter zkoumat. Konflikt takového druhu může vyvolat oscilaci psionického zesilovače.“

„Hmmm.“ Viken si promnul bradu. „Je to možné. V poslední době se Ed měnil stále víc. Když sem přišel, byl celkem v pořádku a aspoň si občas zahrál poker. Teď se stáhl do své skořápky natolik, že ho vůbec nevidíme. Ještě nikdy jsem o tom nepřemýšlel, ale… proboha, ano, Jupiter na něj určitě musí nějak působit.“

„Hmmm,“ přikývl Cornelius. Nerozvíjel to dál; ani se nezmínil o té nezvyklé epizodě, kdy se Anglesey snažil popsat, jaké to je být Jupiteřanem.

„Přirozeně,“ pronesl Viken zamyšleně, „předchozí espeři nebyli nijak zvlášť postiženi. A Ed ze začátku také ne, když ještě řídil tvory nižšího druhu. Teprve když Joe přistál na povrchu, došlo u něho k takové změně.“

„Ano, ano,“ rychle souhlasil Cornelius. „To jsem zjistil. Ale už dost toho –“

„Ne, počkejte ještě,“ promluvil Viken tichým, naléhavým hlasem a díval se přitom kamsi mimo. „Poprvé o tom začínám jasně přemýšlet… Předtím jsem to nikdy nezkoušel analyzovat; jen jsem se smířil s nepříjemnou situací. S Joem se opravdu děje cosi zvláštního. Určitě se to netýká jeho tělesné konstituce nebo prostředí, které ho obklopuje, protože s nižšími životními formami tyhle potíže nebyly. Nemohlo by to být tím, že je Joe první loutkou v dějinách, která momentálně disponuje lidskou inteligencí?“

„Vymýšlíme teorie ve vakuu,“ prohlásil Cornelius. „Možná vám zítra odpovím. Teď nevím nic.“

Viken se vzpřímil. Bledýma očima se zahleděl, upřeně a neústupně, na svůj protějšek. „Okamžik.“

„Ano?“ zeptal se Cornelius. „Ale už rychle, prosím. Už jsem měl jít spát.“

„Víte o hodně víc, než jste až dosud připustil,“ prohlásil Viken. „Že je to tak?“

„Proč si to myslíte?“

„Rozhodně nejste nejlepší lhář ve vesmíru. A pak – příliš argumentujete ve prospěch Angleseyova plánu, abychom mu poslali společníky. Mnohem víc, než se u nováčka očekává.“

„Řekl jsem vám, chci, aby se soustředil na něco jiného, až budu –“

„Opravdu to tolik potřebujete?“ zaútočil Viken.

Cornelius chvíli mlčel. Pak povzdychl a složil si ruce v zátylku.

„Dobře,“ kývl. „Budu muset spoléhat na vaši diskrétnost. Víte, nebyl jsem si jistý, jak by váš personál složený ze samých veteránů reagoval. Tak jsem nechtěl otravovat se svými úvahami, taky se můžu mýlit. Dobře, povím vám ověřená fakta, ale nechtěl bych napadat lidskou víru pouhými teoriemi.“

Viken se zamračil: „Co tím sakra myslíte?“

Cornelius vyfoukl dým; konec cigára zazářil jako drobná rudá hvězda. „Tenhle Jupiter V je víc než pouhou výzkumnou stanicí,“ začal jemně. „Je to i způsob života, že? Nikdo by sem nešel, pokud by pro něj jeho práce nebyla tak velmi důležitá. Ti, kdo se znovu přihlásí, nacházejí ve své práci cosi, co jim Země se vším svým bohatstvím nemůže poskytnout. Je to tak?“

„Ano,“ odpověděl Viken. Bylo ho sotva slyšet. „Nemyslel jsem, že to pochopíte tak rychle. Ale co z toho?“

„Nechtěl bych to tvrdit, pokud to nemohu dokázat, ale možná je tohle všechno nanic. Možná jste promarnili život a hromadu peněz, a teď se budete muset sbalit a vrátit se domů.“

Ve Vikenově dlouhé tváři se nepohnul ani sval. Jako by ztuhla v masku. Ale dost klidně se zeptal: „Proč?“

„Podívejte se na Joea,“ vybídl jej Cornelius. „Jeho mozek má stejnou kapacitu jako mozek kteréhokoli člověka. Zaznamenával každý údaj, který získal, od okamžiku narození – i to se zaznamenalo v jeho buňkách, nejen v Angleseyově paměťové bance tady nahoře. A myšlenka je rovněž smyslový vjem. A ty myšlenky nejsou děleny do čistých drah; vytvoří kontinuální pole. Kdykoli je Anglesey ve spojení s Joem a myslí při tom, proběhne myšlenka Joeovým mozkem stejně jako Angleseyovým, a každá myšlenka vyvolá své vlastní asociace, a ty jsou všechny zaznamenány. Když si Joe staví boudu, připomene její tvar Angleseyovi nějaký geometrický útvar, který vyvolá vzpomínku na některý Pythagorův teorém…“

„Pochopil jsem to,“ řekl Viken opatrně. „V průběhu času se v Joeově mozku zaznamená vše, co je v Edově.“

„Správně. A teď si vezměte fungující nervový systém s patřičnou dávkou zkušeností – v tomhle případě nervový systém, který nepatří člověku – není to už dobrá definice osobnosti?“

„Předpokládám, že – proboha!“ vyskočil Viken. „Chcete říci, že Joe – přebírá vedení?“

„Svým způsobem ano. Podvědomě a automaticky.“ Cornelius zhluboka vdechl kouř. „Pseudojupiteřan je téměř dokonalou formou biologického života; vaši biologové do něj zakódovali veškeré poučení z chyb přírody, která vytvořila nás. Zpočátku byl Joe pouhý na dálku řízený biologický stroj. Ale pak se stali Anglesey a Joe dvěma stránkami téže osobnosti. A pak, velice pomalu, to silnější, zdravější tělo… umění myslet se zdokonaluje… chápete? Joe se ujímá vedení. To je právě to Angleseyovo přání poslat dolů další – on se jen domnívá, že k tomu má logické důvody. Ve skutečnosti jsou jeho ‚důvody‘ jen odůvodněním instinktivních přání Joeovy stránky jeho osobnosti.

Angleseyovo podvědomí zřejmě chápe situaci a reaguje na ni; chápe, že je jeho lidské ego postupně pohlcováno silou Joeových instinktů a Joeových přání. Snaží se uchránit si vlastní identitu, ale Joeovo rodící se podvědomí ji potlačuje.

Řekl jsem to jen velmi zhruba,“ dokončil omluvným tónem, „ale vysvětluje to ty oscilace v K-trubicích.“

Viken pomalu přikývl jako stařec. „Ano, chápu,“ odpověděl. „To cizí prostředí tam dole… odlišná struktura mozku… Bože můj! Ed je pohlcován Joem! Z loutkáře se stává loutka!“ Vypadal, že je mu špatně.

„Jsou to z mé strany jen spekulace,“ dodal Cornelius. Najednou se cítil velmi unaven. Nebylo příjemné provést tohle Vikenovi, kterého měl rád. „Ale vidíte to dilema, že? Jestli mám pravdu, pak se z každého espera stane postupem času Jupiteřan – stvůra se dvěma těly, z nichž to lidské má jen pomocnou funkci a ztrácí na důležitosti. Což znamená, že žádný esper nebude nikdy ochotný řídit takového tvora – a to je konec vašeho projektu.“

Vztyčil se. „Je mi to líto, Arne. Přinutil jste mě říci, co si o tom myslím, a teď neusnete a budete si dělat starosti a já se možná úplně mýlím a vy se nemáte o co bát.“

„To je v pořádku,“ zamumlal Viken. „Možná, že se mýlíte.“

„Já nevím.“ Cornelius zamířil ke dveřím. „Zítra se pokusím najít uspokojivou odpověď. Dobrou noc.“

*

Hromové burácení raket otřásající měsícem už odeznělo.

Flotila teď pomocí trysek klouzala na kovových křídlech Jupiterovou oblohou.

Když Cornelius otevřel dveře kontrolní místnosti, zahleděl se na výmluvně vyhlížející pult. Kdesi se ozývalo hlášení pro stanici – jedna loď poškozena, dvě lodi poškozeny – ale když měl Anglesey na sobě přilbu, žádné zvuky pro něj neexistovaly. Úslužný technik umístil nad Corneliův esperprojektor panel s patnácti červenými a patnácti modrými světly, aby byl rovněž informován. Samozřejmě oficiálně měla sloužit Angleseyovi, i když esper tvrdil, že se na ně vůbec nebude dívat.

Čtyři z červených žárovek nesvítily; čtyři modré se tedy nerozsvítí, aby oznámily bezpečné přistání. Větrný vír, zásah blesku, ledový meteor, hejno ptáků podobných mantám s masem hustým a tvrdým jako železo – mohla existovat stovka příčin zničení čtyř lodí, které se rozlétly nad jedovatými lesy.

Sakra, čtyři lodě! Byly v nich čtyři živé bytosti, s excelentním mozkem, který mohl směle soutěžit s lidským, které musely nejprve strávit celá léta bez vědomí v temnotách, nikdy se neprobudit kromě jediného nechápavého okamžiku, aby byly vrženy v cárech proti hoře z ledu. Corneliovi se z toho udělalo úzko. Jistě, bylo to všechno třeba, jestli měl na Jupiteru kdy vzniknout inteligentní život; ale ať se tyhle věci stanou rychle a ať je jich co nejméně, aby příští generaci ovládala láska, nikoli stroje!

Zavřel za sebou dveře a chvíli vyčkával. Z Angleseye bylo vidět pojízdné křeslo a křivka přilby. Hleděl na protější stěnu. Nejevil žádné známky pohybu ani vědomí. V pořádku!

Bylo to trapné, možná i zhoubné, kdyby si Anglesey všiml, jak je pozorován. Ale to nehrozilo. Byl zrakem i sluchem zcela ponořen do sebe.

Přesto psionik sunul své tlusté tělo k novému esperprojektoru nesmírně opatrně. Tahle úloha se mu příliš nelíbila, vůbec by se do toho nepouštěl, kdyby měl nějakou jinou možnost. Ale necítil se příliš vinen. Jestli je pravda to, co předpokládal, stávalo se z Angleseye bez jeho vědomí cosi nelidského; tohle špehování ho mohlo zachránit.

Cornelius jemně zapnul přístroj a začal nahřívat trubici. Osciloskop v Angleseyově přístroji mu sdělil jeho přesný alfa-rytmus, základní biologické hodiny. Nejprve je třeba se vyladit, pak zjistit pocity, další jevy, a po úplném sladění nepozorovaně zkoumat a –

Zjistit, co není v pořádku. Přečíst Angleseyovo zmučené podvědomí a zjistit, co ho na Jupiteru přitahuje a zároveň děsí.

Pět poškozených lodí.

Ale už by měly přistávat. Možná jich bude ztraceno jen pět. Možná, že deset proletí. Deset přátel pro – Joea?

Cornelius vzdychl. Pohlédl na mrzáka, hluchého a slepého ke světu lidí, který ho zmrzačil, a pocítil lítost i hněv. Tohle nebylo spravedlivé, určitě ne.

Ani k Joeovi. Přece to není žádný ďábel hltající duše. Ještě si ani neuvědomoval, že je Joe, že se z Angleseye stává pouhý přívažek. Nikoho nežádal, aby ho stvořil, a odstranit jeho lidského druha se téměř rovnalo jeho zničení.

Každého, kdo překročí hranice, vždycky čeká trest.

Cornelius si tiše vynadal. Má přece práci. Posadil se a nasadil si na hlavu přilbu. Nosná vlna vyslala slabý impulz, neslyšitelný, neznatelné chvění neuronů. Nedalo se to popsat.

Vyladil se na Angleseyův alfa-rytmus. Jeho vlastní měl poněkud nižší frekvenci. Stále nic… jistě, musel najít přesný tvar vlny, bylo to stejné jako s hudbou. Nesmírně pečlivě vyladil přístroj.

Cosi blesklo jeho vědomím, vize oblaků na rudě fialovém nebi, vítr ženoucí se nezměrnou dálkou – už to ztratil. Prsty se mu chvěly, když opět dolaďoval.

Psí-paprsek mezi Joem a Angleseyem zesílil. A Cornelius se dostal do jeho působení. Viděl Joeovýma očima, stál na kopci a hleděl na oblohu nad horami z ledu, pátral po první raketě; a současně byl Janem Corneliem, pátrajícím po emocích, symbolech, po jakémkoli klíči k hrůze uzamčené v Angleseyově vědomí.

A hrůza se zvedla a udeřila ho do tváře.

*

Psionické zkoumání není pouhý pasivní poslech. Tak jako je rozhlasový přijímač i slabou vysílačkou, vysílá rovněž nervový systém, který rezonuje se zdrojem energie psionického spektra. Většinou je takový jev bezvýznamný, ale když impulzy procházejí oběma směry soustavou zesilovacích jednotek s vysoce negativním pozadím…

V dřívějších dobách se účinek psionické psychoterapie sám rušil, protože zesílené myšlenky jednoho člověka, které pronikly do mozku druhého, se zkombinovaly s jeho vlastními nervovými cykly podle obvyklých vektorových zákonů. Výsledkem bylo, že oba objekty cítily nové frekvence jako děsivé údery svých vlastních myšlenek. Dobrý analytik s dokonalou sebekontrolou mohl ten nápor vydržet; jeho pacient však nikoli a reagoval prudce.

Ale nakonec se podařilo základní vlnový témbr změřit a bylo možno začít s psionickou terapií. Moderní esperprojektor analyzoval vstupní signál a změnil jeho vlastnosti, aby odpovídaly vzoru ‚posluchače‘. A opravdu odlišné pulzy vysílajícího mozku, které nebylo možné vyladit pro přijímací neurony – tak jako exponenciální znak nelze dost dobře znázornit sinusoidou –, ty byly odstíněny.

S takovou kompenzací bylo možno pochopit cizí myšlenky stejně jako vlastní. Byl-li pacient na obvodu psí-paprsku, mohl se na něj zkušený operátor vyladit, aniž by si toho musel pacient všimnout. Operátor mohl buď zkoumat jeho myšlenky, nebo mu implantovat své vlastní.

Corneliův plán, který byl zřejmý každému psionikovi, právě na tom závisel. Bude poslouchat nic netušícího Angleseye-Joea. Jestliže je jeho teorie správná a esperova osobnost zaniká v osobnosti ‚nestvůry‘ – bude jeho myšlení tak cizí, že neprojde bezpečnostními filtry. Cornelius by je vnímal jen slabě nebo vůbec ne. Pokud se mýlil a Anglesey je stále Angleseym, bude přijímat jen normální lidský pocit vědomí a bude pátrat po jiných faktorech.

V mozku mu přímo zahučelo!

Co se to se mnou děje?

Na chvilku ho interference, která mu zcela zmátla myšlenky, úplně vyděsila. V Jupiterově vichru lapal po dechu, jeho děsiví psi v něm pocítili něco cizího a zakňučeli.

Pak přišlo poznání a vzpomínka a záchvat tak zuřivého hněvu, že pro strach náhle nebylo místo. Joe zhluboka vdechl a z plných plic vykřikl, až na kopci zaduněla ozvěna: „Vypadni z mého vědomí!“

Pocítil, jak Cornelius upadá do bezvědomí. Obrovská síla jeho vlastního myšlenkového úderu byla příliš velká. Zasmál se, bylo to spíš zavrčení, a uvolnil sevření.

Nad ním se mezi bouřkovými mraky zableskl oheň první přistávající rakety. Corneliovo vědomí se zachytilo světélka. Prorazilo vodní hladinu, ústa zalapala po dechu a ruce sáhly po knoflících panelu, aby stroj vypnul a unikl.

„Ty, ne tak rychle,“ Joe zachmuřeně vyslal signál, který Cornelia rázem zastavil. Svaly mu ztuhly. „Chci vědět, co tohle znamená. Zůstaň tak a nech mě se dívat!“ Jeho další mohutný impulz se dal možná vyložit jako ohnivý dotazník. V psionikově předním mozku vybuchla vzpomínka jako granát.

„Tak to má být všechno? Ty sis myslel, že se bojím jít sem dolů a být Joem, a chtěl jsi vědět proč? Říkal jsem ti přece, že se nebojím!“

Měl jsem vám věřit, zašeptal Cornelius.

„Tak se teď odpoj,“ zavrčel Joe nahlas, „a už se do řídicí místnosti nevracej, rozumíš? Ať jsou s K-trubicemi problémy nebo ne, nechci tě už vidět. A i když jsem mrzák, mohu tě roztrhat na buňky. Teď to vypni a nech mě samotného. Za pár minut přistává první loď.“

Vy a mrzák… Vy, Joe Anglesey?

„Cože?“ Obrovský šedivý tvor na kopci prudce pozvedl nestvůrnou hlavu. „Co tím myslíš?“

Copak nechápete, ozvala se slabá myšlenka. Víte, jak esperprojektor pracuje. Víte, že jsem mohl prozkoumat Angleseyovo vědomí v jeho mozku, aniž bych způsobil znatelnou interferenci. A úplně nelidské vědomí bych zkoumat nedokázal, a ani ono by mě nemohlo zaznamenat. Filtry by takový signál nepropustily. Ale ucítil jste mne v prvním zlomku sekundy. To může svědčit pouze o lidském vědomí v cizím mozku. Už nejste ta napůl mrtvola z Jupiteru V. Jste Joe – Joe Anglesey.

„U sta hromů,“ řekl Joe, „máte pravdu.“

Odpojil se od Angleseye, jediným brutálním impulzem vyhnal ze svého vědomí i Cornelia a rozběhl se po kopci vstříc kosmické lodi.

Cornelius procitl po několika minutách. Hlava se mu mohla rozskočit. Natáhl se k hlavnímu vypínači před sebou, strhl páčku dolů, uchopil přilbu a se zařinčením ji hodil na zem. Ale chvíli mu trvalo, než sebral sílu udělat totéž pro Angleseye, který nebyl schopen vůbec ničeho.

*

Seděli před nemocničním oddělením a čekali. Byla to jednoduše vybavená místnost z kovu a umělých hmot, páchnoucí po dezinfekci, blízko jádra satelitu, oddělená od strašlivé tváře Jupitera mílemi skály.

V té malinké místnosti byli jen Viken a Cornelius. Zbytek osazenstva stanice pokračoval mechanicky v práci, aby nějak zabil čas, než se dozví, co se stalo. Za dveřmi bojovali tři biotechnici, kteří tvořili lékařský tým stanice, s andělem smrti o to, co bývalo Edwardem Angleseym.

„Přistálo devět lodí,“ oznámil temně Viken. „Dva samci, sedm samic. K založení kolonie to stačí.“

„Z genetického hlediska by bylo lepší jich mít víc,“ upozornil Cornelius. Mluvil záměrně tiše, i když se snažil zůstat klidný a vstřícný.

„Stále nechápu,“ ozval se Viken.

„Ach, je to celkem jasné – teď. Možná jsem to měl uhodnout dřív. Měli jsme k dispozici všechna fakta, jen jsme si je nedovedli jednoduše a jasně vyložit. Ale ne, my jsme se museli uchýlit k Frankensteinovu monstru.“

„Ale,“ ozval se Vikenův řezavý hlas, „my jsme si přece hráli na Frankensteina, ne? A Ed umírá.“

„To záleží na tom, jak definujete smrt.“ Cornelius vtáhl kouř; potřeboval cokoli, co by ho uklidnilo. Jeho tón byl nyní záměrně zcela bez emocí.

„Podívejte se. Posuďte všechna fakta. Je tu Joe – příšera s mozkem s lidskou kapacitou, ale bez vědomí – pravá tabula rasa, na kterou může psát Angleseyův psí-paprsek. Celkem správně jsme odvodili – i když pozdě – že když toho bude napsáno dost, vznikne osobnost. Otázkou ale bylo čí osobnost? Pravděpodobně z obyčejného lidského strachu z neznáma jsme předpokládali, že jakákoli osobnost v tak cizím těle musí být cosi nestvůrného. Z toho plyne, že je Angleseyovi nepřátelská, pohlcuje ho…“

Dveře se otevřely. Oba muži vyskočili.

Vrchní chirurg zavrtěl hlavou. „Není to k ničemu. Typická postšoková traumata, konec se blíží. Možná kdybychom měli lepší vybavení…“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Cornelius. „Nemůžete zachránit člověka, který se rozhodl, že už nebude dál žít.“

„Já vím.“ Lékař si sňal masku. „Potřebuji cigaretu. Nemáte jednu?“ Ruce se mu lehce chvěly, když si ji od Vikena bral.

„Ale jak mohl cokoli – rozhodnout?“ divil se fyzik. „Byl v bezvědomí od doby, kdy ho Jan odpojil od… od té věci.“

„To už bylo rozhodnuto předtím,“ odpověděl Cornelius. „Ve skutečnosti to tělo na operačním stole už žádné vědomí nemá. Já to vím. Byl jsem tam.“ Lehce se zachvěl. Jen lehká dávka uklidňujících prostředků ho chránila před nočními můrami. Později se bude muset té vzpomínky zbavit.

Doktor zhluboka vdechl kouř, ponechal jej v plicích a vyfoukl.

„Tak tímhle asi projekt končí,“ prohlásil. „Dalšího espera nikdy neseženeme.“

„To určitě ne,“ Vikenův tón zněl zatrpkle. „Ten ďábelský stroj rozbiju osobně.“

„Okamžik!“ zvolal Cornelius. „Copak nechápete? Tohle není konec. To je začátek!“

„Raději se vrátím,“ řekl lékař. Uhasil cigaretu a vešel do dveří. Tiše se za ním zavřely.

„Co tím myslíte?“ zeptal se Viken, jako kdyby mezi ně stavěl přehradu.

„Vy to nedokážete pochopit?“ zahřměl Cornelius. „Joe má všechny Angleseyovy zvyky, myšlenky, vzpomínky, předsudky, zájmy – jistě, to odlišné tělo a prostředí vyvolají některé změny, ale ne o moc větší než u kohokoli jiného na Zemi. Kdybyste se náhle vyléčil ze zhoubné nemoci, nebyl byste poněkud divoký a prudký? Na tom není nic nenormálního. A není nic divného na tom chtít zůstat zdravý, že? Chápete?“

Viken se posadil. Hodnou chvíli mlčel.

Pak se velmi pomalu a opatrně zeptal: „Chcete tím říci, že Joe je Ed?“

„Nebo Ed je Joe. Jak chcete. Teď si říká Joe – pravděpodobně je to jméno pro něho symbol svobody – ale je to stále on. Co jiného je ego než pokračování bytí?

On sám to příliš nechápal. Věděl jen – řekl mi to, a já jsem mu měl věřit – že na Jupiteru je silný a šťastný. Proč ta K-trubice oscilovala? Hysterický symptom! Angleseyovo podvědomí se nebálo zůstat na Jupiteru – bálo se vrátit zpět!

A dneska jsem poslouchal. To už byl plně soustředěn na Joea. To znamená, že primárním zdrojem libida bylo Joeovo mužné tělo, nikoli nemocné Angleseyovo. Znamenalo to odlišnou formu impulzů – ne natolik, aby neprošla filtry, ale dosti cizí na to, aby vyvolala interferenci. A pochopil pravdu, stejně jako já.

Víte, jaká byla poslední emoce, kterou jsem pocítil, než mě Joe vyhnal ze svého vědomí? Už to nebyl hněv. Hraje tvrdě, ale tehdy cítil jenom radost.

Já vím, jak silná osobnost byl Anglesey! Jak jsem si mohl myslet že normálně veliký, ale dětský mozek, jaký má Joe, by ho mohl ovládnout! Ti doktoři tam – cha! Snaží se zachránit skořápku, kterou Joe odhodil, protože už není k ničemu.“

Cornelius zmlkl. V hrdle měl úplně sucho. Přecházel sem a tam, vypouštěl kouř. Když uplynulo několik minut, ozval se Viken: „Dobře. Měl byste to vědět – jak jste řekl, byl jste tam. Ale co budeme teď dělat? Jak se s Edem spojíme? Bude mít vůbec zájem o kontakt s námi?“

„Ale jistěže,“ potvrdil Cornelius. „Nezapomeňte, je to pořád on. A teď, když se zbavil všech svých frustrací mrzáka, bude jistě příjemnější. Až se trochu setře novost jeho nových přátel, bude si chtít s někým popovídat jako rovný s rovným.“

„A kdo vlastně bude řídit další pseudojupiteřany?“ zeptal se Viken sarkasticky. „Já jsem docela spokojen s touhle tělesnou schránou, děkuji!“

„Byl snad Anglesey jediný nevyléčitelný mrzák na Zemi?“ zeptal se tiše Cornelius.

Viken na něj němě zíral.

„A jsou tu také stárnoucí lidé,“ pokračoval psionik napůl pro sebe. „Příteli, jednoho dne, až se nám začnou léta završovat a přesto se toho budeme ještě chtít tolik naučit – možná bychom mohli také využít ještě jednoho života v těle Jupiteřana. Tvrdého, bouřlivého, smyslného života, jistě – nebezpečného, i násilnického, ale takového, jakým nežil snad nikdo od dob Alžběty I. Ach, ano, najít další Jupiteřany nebude těžké.“

Otočil hlavu, když chirurg znovu vyšel.

„Tak co?“ zavrčel Viken.

Lékař se posadil. „Je po všem,“ odpověděl.

Chvíli nehybně seděli.

„Je to podivné,“ řekl doktor. Hmátl po cigaretě, kterou neměl. Viken mu jednu beze slova podal. „Zvláštní. Už dřív jsem vídal takové případy. Lidé, kteří prostě ztratí chuť k životu. Ale tenhle je první, který zemřel s úsměvem – celou tu dobu se usmíval.“

přeložil Jan Pavlík

Všechny tvé stíny

Robert A. Heinlein

Robert Heinlein, jeden z titánů Zlatého věku science fiction, začal psát science fiction v roce 1939 po krátkém působení v armádě a brzy se stal plodným přispěvatelem do sci-fi časopisů, především Astounding Science Fiction, který vydal většinu toho nejlepšího z jeho rané tvorby. Jeho povídky vynikaly pocitem „prožité“ budoucnosti. V povídkách, jako jsou The Roads Must Roll [č. Cesty se musí hýbat-Velmistři SF/Baronet a Knižní klub 2001], We Also Walk Dogs [č. …také venčíme psy!-Ikarie 9/96], Blowups Happen [č. Občas to někde bouchne-Minulost napříč budoucností/Classic 1996] a dalších, Heinlein ukázal, jak pronikavě a na všech úrovních zasáhnou kulturu a civilizaci budoucí objevy ve vědě a technice. Většina povídek, které Heinlein shrnul do sbírek The Man Who Sold the Moon [Muž, který prodal Měsíc], The Green Hills of Earth [Zelené stráně Země] a Revolt in 2100 [Vzpoura v roce 2100], zapadá do schématu jeho futuristické série, která byla později definitivně shrnuta v rozsáhlém souboru The Past Through Tomorrow [č. Minulost napříč budoucností/Classic 1996]. Heinlein se proslavil také rozborem sociálních a politických témat a popisem společností umístěných do prostředí science fiction, v nichž se často střetávají soukromé a kolektivní zájmy. Román Beyond This Horizon [Za tímto obzorem] rozvíjí myšlenku budoucího světa, kde eugenika vytvořila dokonalou společnost. V románu Methuselah’s Children [č. Metuzalémovy děti/Classic 1994] se autor zabývá skupinou nesmrtelných, důsledku selektivního šlechtění, která musí čelit záhubě z rukou těch, kteří nebyli obdařeni podobnou schopností. Román The Moon Is a Harsh Mistress [č. Měsíc je drsná milenka/Classic 1994 a 2001] barvitě popisuje vzpouru měsíční kolonie snažící se vymanit zpod kontroly pozemské vlády. Román The Puppet Masters [č. Vládci loutek/AG Kult 1992] je Heinleinovým nejznámějším rozborem individuálního a kolektivního vědomí, jenž popisuje snahy Země odvrátit invazi mimozemšťanů odhodlaných vstřebat lidstvo do své společně sdílené mysli. Těsně po druhé světové válce napsal Heinlein několik významných sci-fi děl pro mládež, mezi něž patří Space Cadet [č. Hvězdný kadet/Classic 1996]. The Star Beast [č. Hvězdný Lummox/Classic 1996], Have Spacesuit – Will Travel [č. Vezmi si skafandr a běž/Classic 1997] a Starship Troopers [č. Hvězdná pěchota/Classic 1995 a Wales 2002], kontroverzní román o militaristické budoucnosti, kde se svoboda a občanská práva odvozují od výcviku ozbrojených sil. Román Stranger in a Strange Land [č. Cizinec v cizí zemi/Classic 1995] z roku 1962 pojednává o vykupiteli vychovaném na Marsu, který obnažuje zkaženost a přetvářku civilizace na Zemi, a stal se prvním románem žánru science fiction, jenž se vyšplhal na žebříčky bestsellerů. Heinlein byl rovněž autorem řady originálních moderních fantastických románů, mezi něž se řadí Magic, Inc. [Kouzla a.s.] a povídky sebrané ve sbírce The Unpleasant Profession of Jonathan Hoag [Nepříjemná profese Jonathana Hoaga].

přeložil Milan Žáček

22:17

Časové pásmo V (východ)

7. 11. 1970

New York Hospoda U tatíka

Zrovna jsem leštil sklenici, když vešla svobodná matka. Bylo 22 hodin 17 minut, pásmo pět (východního času), 7. listopadu 1970. Časoví agenti si vždy zaznamenávají hodinu a datum. Je to nařízeno.

Svobodná matka byl pětadvacetiletý mladík ne o tolik větší než já; měl dětské rysy a vznětlivou povahu. Jeho obličej se mi nelíbil – nikdy se mi nelíbil – jenže právě tohoto chlapíka jsem měl naverbovat. A tak jsem ho přivítal a nahodil úsměv č. 3.

Chci toho asi moc. Moc řečný zrovna nebyl. Tuhle přezdívku měl proto, že vždycky, když se nějaký zvědavec vyptával na jeho životaběh, odpověděl: „Jsem svobodná matka.“ Když měl slušnější náladu, dodal: „Sepisuju příběhy ze života pro ženský časopisy. Čtyři centy za slovo.“

Ale když měl mizernou náladu, počkal si na posluchačovu reakci. Jeho technika boje zblízka byla nelítostná – bil se jako policajtka. To byl jeden z důvodů, proč jsem se o něho zajímal. Ostatně nikoli jediný.

Vypadal sklíčeně a podle toho, jak se tvářil, nenáviděl lidstvo víc než normálně. Mlčky jsem mu posloužil dvojitou dávkou svého extrašpeciál utrejchu a láhev jsem mu nechal na dosah. Vyprázdnil sklenici. Dolil si.

Otřel jsem pult. „Tak co, jak jdou Svobodný matce kšefty?“

Pevně sevřel sklenici a už jsem myslel, že mi ji vyexpeduje do úsměvu. Sehnul jsem se pod bar pro pendrek. Při cestách časem musíte myslet na všechno, ve hře je totiž tolik faktorů, že se nikdy nevyplatí zbytečně riskovat. Obličej se mu nepatrně uvolnil. Tenhle příznak patří mezi řadu jiných, které vás naučí během výcviku poznávat.

„Pardon,“ omluvil jsem se. „Pouze jsem se vás chtěl zeptat, jak jdou obchody. Myslete si třeba, že jsem se ptal na počasí.“

„Obchody jdou dobře,“ odpověděl nevrle. „Píšu si, vydávaj to, a tak mám na chleba.“

Nalil jsem si a naklonil se k němu.

„Ty vaše věci fakt nejsou marný. Pár jsem jich četl. Úžasný, jak se dovedete vcítit do ženskýho myšlení!“

Tady jsem se dopustil neopatrnosti, bylo to však nezbytné. Zatvrzele odmítal prozradit své pseudonymy. Naštěstí byl tak naštvaný, že zaregistroval jen poslední slova.

„Ženský myšlení,“ opakoval znechuceně. „Ženský myšlení, jó, to já znám! A taky mám proč!“

„Opravdu?“ zamumlal jsem neurčitě. „Máte sestru?“

„Ne. Kdybych vám vyprávěl o svým životě, tak byste mi nevěřil.“

„To bych tak netvrdil. Majitelé barů a psychiatři věděj, že nejpodivnější je vždycky skutečnost. Kdybyste znal některý příběhy, který jsem slyšel, topil byste se v penězích. Neuvěřitelný věci.“

„Vy ani nevíte, co slovo neuvěřitelný znamená!“

„Ale, ale! Mě nic nemůže překvapit. Některý vyprávění, co jsem slyšel, jsou zvláštnější než cokoli, co mi můžete říct vy.“

Opovržlivě zafuněl.

„Vsadíme se teda o zbytek tyhle flašky, že vás šoknu?“

„Ne… O celou.“ Postavil jsem ji před něj.

„Tak jo…“

Dal jsem barmanovi znamení, aby se staral o hosty. Stáhli jsme se na druhý konec baru, kde si rezervuju volný stolek zamaskovaný sklenicemi okurek, hranolky a jinými chuťovkami. Na druhém konci se několik hostů dívalo na televizní přenos baseballu. Džubox vyšíval. Měli jsme klid jak v privátu.

„No,“ začal, „jsem parchant.“

„Na tom není nic zvláštního.“

„Jenže opravdovskej parchant! Moji rodiče nebyli svoji.“

„Poněkud banální. Moji taky ne.“

„Když…“ zarazil se a poprvé jsem v jeho pohledu zahlédl jakési oživení. „Mluvíte vážně?“

„Víc než vážně. Jsem sto procentní parchant. Chtěl bych ještě dodat, že v naší rodině se nikdy nikdo neženil ani nevdával. Všichni jsme nemanželský.“

A protože pošilhával po mém prstenu, ukázal jsem mu ho.

„Asi vás mate tohle. Řekl byste snubák, co? Nosím ho, aby mě ženský nechaly na pokoji. Je to dost starej prsten. Koupil jsem ho v roce 1985 od kolegy, který ho přivezl z jedný akce na předkřesťanský Krétě. Had Uroboros, had věčně požírající svůj ocas. Symbol Velkého paradoxu.“

Skoro mi nevěnoval pozornost.

„Jestli jste teda skutečně parchant, pak víte, co člověk zkusí. Když jsem byl ještě holka…“

„Cože? Asi jsem vám dobře nerozuměl.“

„Kdo tady vypráví? Vy nebo já…? Řekl jsem: když jsem byl ještě holka… Už jste někdy slyšel o Christině Jorgensonové? Nebo o Robertě Cowellové?“

„To myslíte ty historky o změně pohlaví? Snad mi nechcete říct, že…“

„Jestli mě budete furt přerušovat, tak už vám neřeknu ani slovo. Byl jsem nalezený dítě. V roce 1945 mě dali v Clevelandu do veřejný péče. Byl mi měsíc. Byl jsem holčička, která žárlila na děti, co měly rodiče. Když jsem se dozvěděl pravdu o sexu – a věřte, že v sirotčinci se to dozvíte dost rychle…“

„Vím.“

„Přísahal jsem si, že jestli budu mít někdy caparta, tak bude mít tátu i mámu. To mi umožnilo uchovat si panenství. Výkon v prostředí, v jakým jsem vyrůstal! Musel jsem se naučit prát, abych si ho uchoval. A pak, jak jsem tak vyrůstal, jsem pochopil, že na vdavky nemám moc šancí. Ze stejnejch důvodů, který bránily mý adopci.“ Pohled mu ztvrdl. „Postavu jsem měl jako kůň, zuby jako koza, vlasy jako hřebíky a byl jsem prkno.“

„Pravda, o moc hezčí než já nejste.“

„Kdo se vám stará o ksicht nějakýho majitele baru? Nebo spisovatele? Jenomže lidi, který chtěj adoptovat dítě, si vybíraj modrooký a zlatovlasý husičky… Později zas kluci hledaj pěknej ksicht a pořádný prsa.“ Pokrčil rameny. „Neměl jsem nárok. A tak jsem se rozhod, že vstoupím do COURA.“

„Do čeho?“

„Do Civilní organizace pro útěchu a relaxaci astronautů, dneska se tomu říká Dobrovolné expediční vojsko Kosmických andělů.“

Když jsem si ty názvy zchronizoval, poznal jsem je. Tenhle elitní vojenský sbor označujeme jako Kosmický útvar pro relaxaci Vesmírné armády. Cestování časem s sebou přináší neuvěřitelné posuny ve slovníku. Kdo už dneska ví, že čerpadlo se dřív říkalo místu, kde se tankoval benzín? Vzpomínám si, že jednou – to jsem měl akci v Churchillově éře – mi jedna žena řekla: ‚Počkejte na mě u čerpadla.‘ Neznamenalo to vůbec to, co vás asi napadá: v té době totiž nebyly u čerpadel postele.

Pokračoval: „Byla to doba, kdy už museli uznat, že není možný vysílat chlapy na měsíce a roky do vesmíru a nepostarat se o něco, co by mírnilo napětí posádek. Vzpomínáte si, jak puritáni spustili povyk, jako by je na vidle bral? Tím stouply mý šance, protože dobrovolnic bylo jako šafránu. Aby holku vybrali, musela bejt ctnostná, nejlíp panna (výcvikáři nejradši pracovali se začátečnicemi, nadprůměrné inteligence a emocionální stability: většina dobrovolnic byly nakonec stejně starý štětky nebo hysterky, který odpadly po desetidenním letu). Takže jsem se kvůli vzhledu nemusel vzrušovat; kdyby mě přijali, dali by mi zuby do pořádku, udělali by mi trvalou, naučili by mě chodit, tancovat a jak vlídně naslouchat mužům, a vůbec všechno – nemluvě o speciálním výcviku pro mimořádný služby. V případě potřeby by neváhali udělat mi plastiku – nic nebylo dost krásný pro naše zlatý hochy v kosmu. A co bylo nejhlavnější – když holka během akce neotěhotněla, měla skoro jistý, že si ji nějakej astronaut vezme. Tak je tomu dodnes: Kosmičtí andělé si berou astronauty. Mají mnoho společného.

V osmnácti mě umístili jako služebnou. Mí zaměstnavatelé prostě chtěli levnou služku, ale mně to bylo fuk: do COURA jsem mohl nastoupit až v jedenadvacíti. Přes den jsem se teda staral o domácnost a večer jsem chodil do večerní školy pod záminkou, že dokončuju těsnopisnej kurz. Ve skutečnosti jsem se zapsal do školy společenskýho chování, abych si zvýšil šance.

A tak jsem se seznámil s těma šejdířema, co jsou napěchovaný dolarama. Hergot! To budižkničemu mělo ale narvanou prkenici stovkama! Jen si posloužit. Ale to já ne. Líbil se mi. Byl první, kterej byl ke mně milej a nehrál to na mě. Nechal jsem kurzu, abych s ním mohl bejt častěji. A pak jednou večer v parku k tomu došlo.“

Protože se odmlčel, pobídl jsem ho: „A co dál?“

„Dál nic! Už jsem ho nikdy nezahlíd. Doprovodil mě domů, políbil na rozloučenou a už se neukázal. Kdybych ho potkal znova,“ dodal Svobodná matka, „tak bych ho zabil!“

„Chápu samozřejmě vaše pocity,“ řekl jsem soucitně. „Ale zabíjet… zabít ho, že jednal tak přirozeně… No! Umíte se prát?“

„Cože? Co to má s tím společnýho?“

„Dost! Možná by si zasloužil, aby si zlámal obě ruce za to, že si z vás vystřelil, ale…“

„Ten by si zasloužil něco horšího. Poslouchejte dál. To dobrodružství se mi podařilo utajit; rozhodl jsem se, že to tak bude lepší. Ve skutečnosti jsem ho nemiloval, patrně nikdy nikoho milovat nebudu a víc než kdy jindy jsem si přál vstoupit do COURA. Panenství nebylo nezbytnou podmínkou. A tak jsem stále ještě mohl kandidovat. Znovu jsem sebral odvahu. A tu jsem si všiml, že je mi sukně nějak těsná.“

„Dítě na cestě?“

„Zůstal jsem u těch škotů, dokud jsem mohl dělat, pak mě vykopli. Sirotčinec o mě nestál a tak jsem přistál v porodnici, kde jsem až do porodu vylejval bažanty. Jednoho večera jsem zjistil,“ pokračoval Svobodná matka, „že ležím na operačním stole a vedle mě stojí sestra a povídá: ‚Uvolněte se. Teď dýchejte zhluboka.‘ Když jsem se probral, ležel jsem v posteli a až po hruď jsem necítil tělo. Vešel chirurg a rozmarně se mě zeptal: ‚Tak co, jak se cítíte?‘

‚Jako mumie.‘

‚Samozřejmě, když jste omotaná obvazy a narvaná léky. To bude dobré. To víte, císařský řez je něco jiného než rozšlápnout žárovku!‘

‚Císařský řez? Pane doktore… přišla jsem o děťátko?‘

‚Ne, máte nádherné dítě.‘

‚Je to chlapeček nebo holčička?‘

‚Nádherná zdravá dceruška. Váží tři a půl kila.‘

Nechal jsem se unést. To je něco porodit dítě! Říkal jsem si, že odejdu jinam, že si nechám říkat paní a holčičce že namluvím, že jí táta umřel. Moje holka sirotčinec nepozná!

Jenže chirurg pokračoval: ‚Řekněte mi… ehm… a co takhle někdy nějaké potíže se žlázami, nic nebylo?‘ zjišťoval krkolomně.

‚Já? Jasně že ne. Proč?‘

Zaváhal. ‚Tohle si vezměte najednou. Pak dostanete injekci na spaní. Potřebujete klid.‘

‚Proč?‘

‚Neslyšel jste nikdy o tom skotském lékaři, který byl až do pětatřiceti žena a po chirurgickém zákroku se stal mužem? Oženil se a vede naprosto normální život.‘

‚A co já s tím mám společnýho?‘

‚Proč bych vám to tajil… Jste muž.‘

‚Cože?‘ zařval jsem a nadzvedl se.

‚Klid, klid… nevzrušujte se. Když jsem vás při porodu otevřel, užasl jsem. Zatímco jsem vyjímal dítě, přivolal jsem šéfa na konzultaci a prohlédli jsme vás. Udělali jsme, co bylo v našich silách. Trvalo to několik hodin. Měl jste dvě kompletní sady pohlavních orgánů v embryonálním stádiu. Děloha byla nicméně vyvinuta dostatečně na to, abyste mohl mít dítě. Protože nepřipadalo v úvahu, že byste mohl mít další dítě, vyňali jsme ji a udělali všechno, abyste se mohl úplně přeměnit v muže.‘ Položil mi ruku na rameno. ‚Nic si z toho nedělejte. Jste mladý, váš organismus se přizpůsobí, budeme vám sledovat hormonální rovnováhu a uděláme z vás pěkného kluka.‘

‚A co děťátko?‘ rozvzlykal jsem se.

‚Samozřejmě nebudete mít dost mléka. Na vašem místě bych se ani nesnažil ho spatřit a našel bych mu adoptivní rodiče.‘

‚Nikdy!‘

Pokrčil rameny. ‚To si musíte rozhodnout sám. Vy jste jeho matka… vlastně, ehm, rodiče. Ale s tím si zatím hlavu nelamte. Nejdřív se musíte postavit na nohy.‘

Druhý den jsem se směl na malou podívat. Snažil jsem se zvyknout si na ni. Nikdy předtím jsem takhle malý dítě neviděl a nevěděl jsem, jak jsou novorozeňata ošklivá. Moje dcera připomínala oranžovou opici. City k ní ustoupily pevnýmu rozhodnutí všechno pro její dobro. O měsíc později už stejně nemělo mý rozhodnutí smysl.“

„A jak to?“

„Unesli ji!“

„Unesli?“

Svobodná matka málem převrhl láhev – sázku.

„Unesli ji. Z nemocnice!“ Těžce oddechoval. „Co si o tom myslíte? Vyrvat člověku všechno, co mu ještě na světě zbývá!“

„Uznávám, že je to smutný příběh. Tady máte další skleničku. No… a žádný indicie?“

„Nic, co by přivedlo policii na stopu. Přišel někdo, kdo se vydával za jejího strejčka. Využil toho, že se sestra otočila a zmizel i s mou dcerou.“

„Co popis únosce?“

„Muž s běžným obličejem, kterej se podobá kterýmukoli jinýmu. Jako třeba vašemu nebo mýmu. A to je i všechno. Jsem přesvědčenej, že to byl její otec. Sestra se zapřísahala, že to individuum vypadalo dost staře, ale nejspíš se nalíčil. Kdo jinej by tu holku krad? Stává se, že bezdětný ženy unesou cizí děti, ale kdo kdy slyšel o muži, kterej by takhle unášel dítě?“

„A co se stalo potom s vámi?“

„Zůstal jsem jedenáct měsíců v tom chmurným zařízení. Třikrát mě operovali. Po čtyřech měsících mi začaly růst vousy a před odchodem jsem se už pravidelně holil. Nemohl jsem už pochybovat o tom, že jsem se skutečně změnil v muže.“ Nevesele se usmál. „Se značným zájmem jsem sledoval poprsí všech sestřiček.“

„Já mám dojem, že jste se z toho nakonec vylízal docela slušně. Jste naprosto normální člověk. Vesele si vyděláváte na chleba a nemáte žádný zvláštní starosti. To přece víte sám. Život není pro ženskou vždycky jen samá sranda.“

Nepodíval se na mě nijak přívětivě. „Jako byste se v tom vyznal…“

„V čem?“

„Znáte výraz ztracená žena?“

„Hmmm… ten je už zastaralej. Už pěknou řádku let skoro nic nevyjadřuje.“

„Byl jsem ztracenej tak, jak jen ženská může bejt: ženou jsem už nebyl a mužem jsem být neuměl.“

„Řekl bych, že je to věc zvyku.“

„To nemáte představu. Nemyslím návyky – jinak se oblíkat, neplíst si dveře od WC. To jsem se naučil v nemocnici. Ale jak žít? Jakou práci si najít? Neuměl jsem ani řídit, ničím jsem nebyl vyučenej. A na manuální práci jsem kvůli tý operaci nemohl ani pomyslet.

Nenáviděl jsem fotra svýho dítěte. To kvůli němu byl pryč sen, že vstoupím do COURA. A má nenávist dosáhla vrcholu, když jsem přesedlal a snažil se vstoupit do Sboru astronautů. Jakmile doktor uviděl na břiše jizvu, prohlásil mě za neschopnýho. Dlouho mě vyšetřoval, aby ukojil svou zvědavost. Dočetl se totiž o mým případu v odborném tisku.

A tak jsem změnil jméno a vyrazil do New Yorku. Nejdřív jsem si našel místo jako kuchtík. Pak jsem si pronajal psací stroj a zavedl se na opisování doma. K smíchu! Za čtyři měsíce jsem přeťukal čtyři dopisy a jeden ubohej rukopis pro Magazín skutečných příběhů. Byl tak akorát do koše, ale ten blb autor ho nakonec udal. A to mi vnuklo nápad. Skoupil jsem celej sklad limonád a nabifloval je.“ Cynicky se na mě podíval. „Už chápete, proč maj moje příběhy o svobodnejch matkách tak autenticky ženskej šmrnc, i když jsem nikdy neprodal jedinej skutečně pravdivej? Tak co, vyhrál jsem tu flašku?“

Přistrčil jsem mu ji. Bylo mi nanic, ale musel jsem tu práci dokončit.

„Stále ještě chcete dopadnout toho chlápka?“

V očích se mu divoce zablýsklo.

„Jen klid. Nezabijete ho?“

Sardonicky se zasmál. „Děláte si ze mě srandu?“

„Nevzrušujte se. Vím o té záležitosti víc, než si myslíte. A domnívám se, že vám můžu pomoct. Vím, kde ho hledat.“

Nahnul se ke mně.

„Kde?“

„Pusť tu košili, kámo,“ řekl jsem potichu a ukázal mu obušek, „jinak se ocitneš jak dlouhej tak širokej na chodníku a poldům řeknu, že se ti udělalo šoufl.“

Pustil mě.

„Promiňte. Ale řekněte mi, kde je. A taky mi řekněte, jak je možný, že o tom tolik víte.“

„Všechno má svůj čas. Jak víte, existují kartotéky – v nemocnicích, v sirotčincích, v ordinacích. Ředitelka instituce, v níž jste strávil dětství, byla jistá paní Fetherageová, že? A po ní to byl jistý pan Grünstein, ne? Než vám změnili pohlaví, jmenoval jste se Jane, co? A o tom jste mě zatím neinformoval, nemýlím-li se?“

Byl paf a drobet vyděšený.

„Co to má znamenat? Chcete mi dělat nepříjemnosti?“

„Naprosto ne. Záleží mi na vás. Nic víc. Můžu vám toho chlápka nahnat do rukou. Uděláte mu, co uznáte za vhodné. Nevěřím však, že ho zabijete. To byste musel být cvok a to vy nejste. Ne docela.“

„Dost řečí. Kde je?“

Nalil jsem mu. Trošku. Byl opilý. Ale vztek vyvažoval účinek nápoje.

„Ne tak zhurta. Já pro vás něco udělám a vy na oplátku něco uděláte pro mě.“

„Hm… Co?“

„Vaše práce vás nebaví. Líbilo by se vám hodně vydělávat, mít jisté místo, kompletně hrazené služební výlohy, být svým pánem, vést dobrodružný a vzrušující život…?“

Upřeně se mi zadíval do očí.

„Nabízíte mi modrý z nebe? Nech na hlavě, tatíku. Takovej džob neexistuje.“

„Dobrá. Tak se na to podíváme z jiné stránky. Já vám vydám toho chlapa, vy si to s ním vyřídíte, a pak zkusíte ten můj džob. A když nebude odpovídat tomu, co si představujete… nebudu vás držet.“

Vrávoral. Ta poslední sklenka ho dorazila. „A kdy mi ho vydáte?“ zeptal se zastřeným hlasem.

„Když si plácneme – tak třeba hned!“

Podal mi ruku. „Platí!“

Kývl jsem na zaměstnance, aby se postaral o podnik, a podíval jsem se na hodinky: bylo jedenáct hodin. Sehnul jsem se, abych proklouzl dvířky pod barem, když tu džubox začal vyhrávat Jsem svým vlastním dědou. Dodavatel dostal příkaz vložit jen staré lidovky a klasické melodie, protože nesnáším hudbu po roce 1970. Netušil jsem, že tahle nahrávka je ve stroji.

„Zastavte to!“ vykřikl jsem. „A tomu hostovi, co to pustil, vraťte peníze.“ Pak jsem dodal: „Na chvíli odcházím. Budu ve skladu.“

Šel jsem před Svobodnou matkou, vlezl jsem do chodby uzavřené dveřmi, od nichž jsem měl klíče jen já a denní vedoucí. Za nimi jsou druhé dveře, které mohu otevřít jen já a kterými jsme se dostali do malé místnůstky.

Můj společník se zamlženýma očima civěl na zdi bez oken. „Kde je?“

„Blízko.“

Otevřel jsem kufřík, jediný předmět v komůrce. Byl to přenosný modulátor koordinát, třiadvacet kilo včetně příslušenství, série 1992, model II. Učiněný zázrak. Včera jsem ho pečlivě seřídil, a nyní zbývalo jen roztáhnout kovovou síťku pro vymezení pole, což jsem bez meškání učinil.

„Co je to?“ zeptal se těžkým jazykem.

„Stroj času,“ řekl jsem a přehodil přes něj síť. Překvapením vykřikl a o krok ustoupil. Mám na to grif: síťka se musí hodit tak, aby osoba instinktivně ustoupila a síťka na ni dopadla kolmo. Pak už ji stačí pevně stáhnout. Jinak riskujete, že přijdete o podrážky nebo o kus chodidla. Nebo s sebou vezmete kus podlahy. Není to tak složité. Někteří kolegové, aby uvěznili ve svých tenatech příslušnou osobu, se uchylují ke lsti. Já řeknu pravdu, využiju úžasu a zapojím kontakt.

10:30.

Pásmo VI

3. duben 1963

Cleveland, Ohio

Apex Building

„No tak, zbavte mě tý zatracený věci!“

„Promiňte.“ Složil jsem síť a uložil ji do kufříku. „Říkal jste, že chcete najít toho chlápka.“

„Ale… vy jste mluvil o stroji času!“

Ukázal jsem na okno. „Domníváte se, že je stále listopad? A že jsme ještě v New Yorku?“ Zatímco s otevřenou pusou pozoroval narašené pupeny a jarní krajinu, vytáhl jsem z kufříku svazek stodolarovek a ověřil si, zda jejich čísla neodporují roku 1963. Temporální úřad na výdaje kašle (nic ho to nestojí), nesnáší však zbytečné anachronismy. Když se dopustíte přílišného počtu chyb, postaví vás před vojenský soud, který vás pošle na rok do nějakého nepříjemného údobí, třeba do roku 1974 s jeho přísnými úspornými opatřeními a pracovní povinností. Takové chyby nedělám. Peníze vyhovovaly.

Rozhlédl se kolem. „Co se stalo?“

„Je tady. Můžete si ho najít. Podívejte. Tady máte na nepředvídané výdaje. Vyřiďte si účty. Pak si vás vyzvednu.“

Pohled na stovky má na lidi, kteří na to nejsou zvyklí, přímo hypnotický účinek. Zatímco nevěřícně přepočítával svazek, vystrčil jsem ho ven a zavřel za ním. Druhá fáze operace spočívala v maličkém časovém skoku.

17:00

Pásmo VI

10. březen 1964

Cleveland

Apex Building

Vzkaz pode dveřmi mě upozorňoval, že příští týden vyprší nájemné. Pokoj vyhlížel úplně stejně jako posledně. Stromy venku byly holé, obloha vypadala na sníh. Vyzbrojil jsem se pouze současnou měnou, hodil na sebe svrchník a klobouk, které jsem tu nechal, když jsem si to tu pronajal, pak jsem skočil do taxíku a vyrazil k nemocnici. Na to, abych obalamutil sestru na kojeneckém a nepozorovaně se zmocnil mimina, mi stačilo dvacet minut.

Vrátil jsem se do Apexu. Stroj jsem musel seřídit velice jemně, protože budova v roce 1945 ještě neexistovala. Parametry jsem propočítal předem.

01:00

Pásmo VI

20. 9. 1945

Cleveland

Motel Skyview

Mimino, stroj a já jsme se zhmotnili v motelu za městem. Pokoj jsem objednal předem na jméno Gregory Johnson, Warren, Ohio. Závěsy byly zatažené, okna zavřená, dveře zamčené a podlaha vyklizená, kdyby náhodou došlo k chybě při achronizaci. Židle na nepravém místě může způsobit vážná zranění – tedy židle sama o sobě ne, to dá rozum, ale zpětný náraz pole.

Vše proběhlo normálně. Jane tvrdě spala. Uložil jsem ji do kartónové krabice a s tím břemenem pod paží jsem nasedl do vozu, který jsem si pro tento účel pronajal. Dojel jsem před sirotčinec, položil krabici na schody, odjel k sousednímu čerpadlu (kde prodávali benzin) a zavolal do sirotčince. Znovu jsem usedl za volant a dorazil právě včas, abych viděl, jak se mimina někdo ujímá. Poblíž motelu jsem vůz opustil a zbytek došel pěšky. Když jsem se vrátil do pokoje, odcestoval jsem zpět do roku 1963.

22:00

Pásmo VI

24. 4. 1963

Cleveland

Apex Building

Návrat jsem přesně propočítal. Časové parametry jsou faktory nepřesného trvání, pokud se nevrátíte k nulovému bodu, a proto se těžko dosahuje přesnosti. Pokud jsem manévroval správně, Jane měla být v parku, kde si uprostřed této jarem provoněné noci uvědomovala, že rozhodně není tou rozumnou dívkou, za kterou se považovala. Odjel jsem taxíkem až k domu těch vydřiduchů, kteří ji zaměstnávali, a nařídil jsem řidiči, aby na mě počkal za rohem. Skryl jsem se ve stínu.

Brzy jsem zpozoroval objímající se dvojici. Zastavili se u dveří a mládenec Jane dlouze políbil. Pak vešla do domu a on se vzdaloval. Pustil jsem se za ním a chytil ho za paži.

„Tak prosím, kamaráde,“ řekl jsem mírně. „Teď vás vezmu zpět.“

Vykulil na mě oči.

„Vy!“

„Ano, já. A teď už víte, kdo je ten svůdce. Když se trochu zamyslíte, zjistíte, kdo jste vy. A když zapřemýšlíte ještě usilovněji, uhodnete, kdo je to mimino a… kdo jsem já.“

Úžasem se nezmohl na odpověď. Zavedl jsem ho do Apexu a uvedl stroj času do chodu.

23:00

Pásmo VII

12. 8. 1985

Základna Skalisté hory

Vzbudil jsem dozorčího, ukázal mu identifikátor, nařídil mu, aby mého společníka uložil se sedativy a ráno ho přivedl. Seržant mrzutě naslouchal, ale hierarchie je hierarchie; bezpochyby si říkal, že při našem příštím setkání bude třeba on plukovník a já seržant. I to se u nás stává.

„Jak se jmenuje?“ chtěl vědět.

Když jsem napsal jméno, zvedl obočí a hvízdl.

„Teda tohle!“ zabručel.

„Starejte se jen o své povinnosti, seržant,“ nařídil jsem mu. Pak jsem se otočil na svého společníka. „Vaše potíže skončily, kamaráde. Teď budete vykonávat to nejkrásnější řemeslo, o kterém se člověku může zdát. A ono to půjde, já to vím.“

„To je fakt,“ vmísil se seržant. „Podívejte se na mě: narodil jsem se v roce 1917 a jsem tady furt mladej, furt mě těší život.“

Vrátil jsem se do odjezdů a seřídil stroj na předvolenou nulu.

23:01

Pásmo V

7. 11. 1970

New York

U tatíka

Vylezl jsem ze skladu s lahví v ruce, abych nějak odůvodnil svou minutovou nepřítomnost. Pomocník diskutoval se zákazníkem, který si pustil Jsem svým vlastním dědou. „Nechte ho. Ať si poslouchá,“ ustoupil jsem. „Vyřadíme to později.“ Byl jsem dost unavený.

Není to milý úkol, ale někdo to dělat musí. Od roku 1972 a od Velkého omylu je dost obtížné verbovat. Může být něco lepšího, než nalejvat úplně zpitomělé lidi tam, kde jsou, a dát jim dobře placený, zajímavý (i když nebezpečný) úkol a najmout je, aby posloužili jako nezbytná příčina? Dnes už každý ví, proč se Zpackaná válka z roku 1963 jmenuje zpackaná. Bomby, které měly zničit New York, nevybuchly, tisíce a tisíce věcí se proti očekávání nestalo – a to vše díky zásahu lidí, jako jsem já.

Je tu však Omyl z roku 1972. Tady nejsme k ničemu a není možné ho anulovat. Tady se nedá řešit žádný paradox. Určitá věc je nebo není, dnes a navždy, amen! Rok 1972 už každopádně nebude. Jedno nařízení z roku 1992 má přednost před všemi ostatními.

Zavřel jsem o chvíli dřív. V pokladně jsem nechal dopis pro denního vedoucího, že přijímám jeho nabídku k odkoupení mého podílu a že mu doporučuji, aby se dohodl s mým právním zástupcem, protože odjíždím na delší dovolenou. Úřad rozhodne, zda pohledávku smazat nebo ne. Hlavně, že je vše OK. Vešel jsem do komůrky za skladem. Hurá do roku 1993.

22:00

Pásmo VII

12. 1. 1993

základna Skalisté hory

Hlavní štáb temporálních jednotek

Ohlásil jsem se dozorčímu důstojníkovi a odebral se na pokoj s úmyslem prospat aspoň týden. Tu flašku jsem si vzal s sebou (sázku jsem ostatně vyhrál) a dal jsem si skleničku, než se pustím do hlášení. Nápoj měl hnusnou chuť a ptal jsem se sám sebe, jak jsem se mohl častovat takovým utrejchem. Ale lepší něco než nic: nerad žízním. Příliš pak myslím. Láhev jsem však nevypil. Někdo, když se opije, vidí hady. A já lidi.

Nadiktoval jsem hlášení: čtyřicet nových, všichni schváleni psychoslužbou – včetně mě, který jsem věděl, že budu schválen. Byl jsem tu, či ne? Pak jsem sepsal žádost o převelení k operační jednotce. Náborů jsem měl až po krk. Obě listiny jsem vsunul do otvoru a šel na kutě.

Oči mi padly na ‚Maxima času‘, pověšená nad lůžkem.

Nikdy nedělej včera, co se má udělat zítra.

Dopadne-li tvá akce dobře, nikdy se do ní nepouštěj znovu.

Včasná tečka jich ušetří devět miliard.

Paradox se může parakomodovat.

Je mnohem dřív, než si myslíš.

Nepochybuj o správnosti svých předků.

I Jupiter někdy usne.

Ta hesla už mě nedokázala nadchnout tak, jako když jsem byl ještě ucho. Třicet subjektivních let strávených na cestách časem člověka utahá. Svlékl jsem se. Podíval jsem se na holé břicho. Po císařském řezu bývá velká jizva, ale teď jsem tak chlupatý, že ji jenom stěží rozeznáte.

A pak jsem se podíval na prsten.

Had, který se věčně kouše do ocasu… Já vím, odkud se tu beru: ale co vy, odkud se tu berete vy?

Šla na mě migréna, ale nikdy neberu analgetika. Jednou jsem je vzal a všichni jste zmizeli.

Vklouzl jsem do postele. Zhasl jsem.

Ve skutečnosti tu nejsi. Nikdo jiný tu není, jen já, Jane, osamocená ve tmě.

Strašně mi chybíš!

přeložil Jan Hlavička

Písňotepec

Lloyd Biggle, Jr.

Lloyd Biggle začal psát science fiction v roce 1956 a jeho první román, meziplanetární dobrodružství The Angry Espers [Rozhněvaní Esperové], se objevil v roce 1961. Následoval román All the Colors of Darkness [Všechny barvy temnoty], první epizoda z pětidílné série Jan Darzek. Bývalý soukromý detektiv Darzek je jediným lidským členem Rady Nejvyšších, ministrů obřího počítače, který vydává zákony Galaxie. V dalších románech série, Watchers of the Dark [Hlídači ve tmě], This Darkening Universe [Ztemňující se vesmír], Silence is Deadly [Ticho je smrtící] a The Whirligig of Time [Vír času], nasazuje Darzek svou inteligenci a lidskost proti nelidským zájmům svých spoluradních, byrokracii vládnoucího orgánu a odporu vesmírných kultur vůči splynutí s Galaktickou syntézou. The World Menders [Opraváři světa] a The Still, Small Voice of Trumpets [Neměnný, tichý hlas trumpet] tematicky čerpají ze série Jan Darzek a mapují výsledky Kulturního průzkumu, který má za úkol udělovat civilizacím osvědčení pro zařazení do Galaktické syntézy. Série a oba tyto romány společně tvoří úspěšnou současnou vesmírnou operu, ve které ožívají věrně vykreslené mimozemské světy, lidské motivy a povahové rysy jsou porovnávány s mimozemskými a životy i celé civilizace jsou udržovány v křehké rovnováze. Biggle je uznáván pro důkladnost svých představ o smyšlených světech, pro vynikající vykreslení postav a schopnost zkoumat složitá společenská a politická témata na pozadí konvenčních motivů science fiction. Jeho krátké povídky byly vydány ve sbírkách The Rule of the Door and Other Fanciful Regulations [Pravidlo dveří a další nápadité směrnice], The Metallic Muse [Kovová múza] a A Galaxy of Strangers [Galaxie neznámých]. Ve spolupráci s T. L. Sherredem napsal román Alien Main [Hlavní mimozemšťan] a dále publikoval celou řadu detektivních románů včetně holmesovského The Quallsford Inheritance [Quallsfordské dědictví] a dvou současných kriminálních románů sledujících vyšetřování detektivů J. Pletchera a Rainyho Lamberta, Interface for Murder [Interface pro vraždu] a Where Dead Soldiers Walk [Kde chodí mrtví vojáci].

přeložil Tomáš Pártl

Všichni tomu říkají Centrum. Má i další, dlouhé jméno, které se objevuje ve vládních spisech a jehož původ zkoumají encyklopedie, ale nikdo ho nepoužívá. Od Bombaje po Limu, od Špicberk až k dolům Antarktidy, od osamělé základny na Plutu až po tu na Merkuru je to prostě Centrum. Můžete se vynořit z převalujících se oparů Amazonie, rezavých větrů Sahary nebo měsíčního vakua, protlačit se k baru a spustit: „Když jsem byl v Centru…“ a všichni v doslechu vám budou věnovat soustředěnou pozornost.

*

Centrum nelze vysvětlit a není to ani nutné. Od miminka v náručí až po stoletého starce těšícího se na důchod tam byl každý a každý plánuje, že příští rok pojede zas a další rok také. Je to prázdninová země Sluneční soustavy. Jsou to hektary zvlněné orné půdy amerického středozápadu přeměněné díky důmyslným plánům, neúnavné práci a neuvěřitelným nákladům. Je to monumentální shrnutí lidského kulturního dědictví, které se jako fénix nenadále a nevysvětlitelně na sklonku 24. století vynořilo z popela neuvěřitelného kulturního úpadku.

Centrum je kolosální, fantastické a úžasné. Je inspirativní, poučné a skvělé. Je bombastické, ohromující, je… vším.

A ačkoli to tuší nebo se o to zajímá jen hrstka návštěvníků, také v něm straší.

Stojíte na vyhlídkové terase vysokého Bachova pomníku. Na svahu kopce po levici vidíte, jak napjatí diváci zaplavují Euripidovo řecké divadlo. Slunce si pohrává se zářivými barvami jejich šatů. Všechno hltají pohledem a radují se, že vidí osobně to, co miliony jiných sledují na viziskopu.

Za divadlem se tři pruhy Třídy Franka Lloyda Wrighta stáčejí do dáli kolem Dantova pomníku a Michelangelova institutu. Nad horizontem se tyčí dvě věže přesné kopie katedrály v Remeši. Přímo pod sebou obdivujete půvabnou scenérii francouzské zahrady osmnáctého století a poblíž Molièrovo divadlo.

Čísi ruka vás chytne za rukáv, vy se prudce, nakvašeně otočíte a ocitnete se tváří v tvář starému muži.

Kožnatou tvář má zjizvenou a plnou vrásek, řídké prameny vlasů září bělostí. Ruka na vaší paži je sukovitý pařát. Civíte, zaznamenáte křivku shrbeného ochrnutého ramene a odpornou jizvu místo chybějícího ucha a vyděšeně ustoupíte.

Starcovy zapadlé oči vás sledují. Ruka se napřáhne v rozmáchlém gestu, které obejme horizont v dáli, a vy si všimnete, že jí prsty buď chybí nebo jsou znetvořené. Ozve se chraplavé kejhání. „Líbí se vám to?“ ptá se a sleduje vás pln očekávání.

„Ale, ano. Samozřejmě,“ zamumláte zmateně.

O krok přistoupí a s naléhavým pohledem se dožaduje: „Ptám se, jestli se vám to líbí?“

Jste tak vyvedeni z míry, že se nezmůžete na nic než na přikývnutí a chcete se otočit a jít pryč, ale váš souhlas vyvolá podivnou odezvu. Chraplavý smích, nevinný, dětinský úsměv plný potěchy a triumfální výkřik: „Dokázal jsem to! Dokázal jsem to!“

Nebo stojíte na skvostné Platónově třídě mezi wagnerovským divadlem, které denně uvádí celý Prsten Nibelungů, a rekonstrukcí divadla Globe ze 16. století, kde je shakespearovské drama na programu ráno, v poledne i večer.

Na rameno vám poklepe ruka. „Líbí se vám to?“

Pokud zareagujete proudem extatické chvály, stařec na vás netrpělivě pohlédne, jen počká, až skončíte, a znovu se zeptá: „Ptám se, jestli se vám to líbí?“

Ale úsměv a přikývnutí opětuje zářivou hrdostí, gestem a výkřikem.

V halách tisíce prostorných hotelů, v čekárně úctyhodné knihovny, kde vám na požádání a bez poplatku vytvoří kopii jakékoli knihy, na jedenácté galerii Beethovenovy síně se trhaně šourá duch, chňapne paži, položí otázku.

A hrdě vykřikne: „Dokázal jsem to!“

*

Erlin Baque cítil za sebou její přítomnost, ale neotočil se. Místo toho se naklonil kupředu, levou rukou vyrazil z multichordu hřmotnou basovou figuru, zatímco prsty pravé hladil tesknou melodii. Bleskovým pohybem stiskl tlačítko a jemné vysoké tóny se okamžitě zakulatěly, začaly být znělejší, téměř klarinetové. („Ale Bože, jak propastně jiné než klarinet!“ pomyslel si.)

„Musíme s tím zase začínat, Val?“ zeptal se.

„Ráno tu byl majitel.“

Zaváhal, dotkl se tlačítka, dotkl se několika jiných tlačítek a z burácivého zvuku žesťové sekce upředl podivnou harmonii. (Ale co to bylo za chabou, ubohou žesťovou sekci!)

„Kolik nám dal tentokrát času?“

„Dva dny. A zase se porouchal syntezátor potravy.“

„Výborně. Tak běž koupit nějaké čerstvé maso.“

„Za co?“

„Žádnej harmonizér si nepronajmu. Neudělám ze svých aranží šmíru.“ Baque uhodil pěstmi do kláves a křičel do drtivé disonance: „Jestli mám nějakou reklamní skladbu podepsat, tak bude složená. Možná bude debilní a možná z ní někomu bude špatně, ale bude udělaná tak, jak má být. Bůh ví, že to není moc, ale je to to jediný, co mi zbylo.“

Pomalu se otočil a vrhl na ni rozhněvaný pohled, na tu bledou, povadlou, unavenou ženu, která je už pětadvacet let jeho manželkou. Pak uhnul pohledem a tvrdohlavě sám sobě zopakoval, že to nebyla o nic víc jeho vina, než její. Když klienti platí stejně za pořádné skladby jako za elektronickou šmíru…

„Přijde dnes Hulsey?“ zeptala se.

„Řekl mi, že přijde.“

„Kdybychom sehnali nějaké peníze pro majitele…“

„A na syntezátor jídla. A novej viziskop. A nový šaty. S jednou reklamou nenaděláš zázraky.“

Slyšel, jak se vzdálila, jak se otevřely dveře. Čekal. Nezavřely se.

„Volal Walter-Walter,“ řekla. „Dneska jsi v Show Case písňotepec dne.“

„No a? Z toho žádný peníze nejsou.“

„Říkala jsem si, že se nebudeš chtít dívat, tak jsem řekla paní Rennikové, že se budu dívat s ní.“

„Jasně. Běž. Užij si to.“

Dveře se zavřely.

Baque vstal a podíval se na chaos na svém pracovním stole. Notový papír, exempláře vydaných reklamních textů, tužky, skeče, nedokončené rukopisy naházené v nevzhledných hromadách. Shrnul věci z jednoho rohu, unaveně se posadil a protáhl si pod stolem dlouhé nohy.

„Zatracenej Hulsey,“ zamumlal. „Zatracený klienti. Zatracenej viziskop. Zatracený reklamy.“

Slož něco, přikázal si. Nejsi patlal jako ostatní písňotepci. Nevyťukáváš hloupý písničky do klávesnice harmonizéru, aby je pak za tebe dodělal stroj. Jsi muzikant, ne chrlič melodií. Napiš nějakou muziku. Napiš… napiš sonátu pro multichord. Tentokrát si dej na čas a slož něco pořádnýho.

Pohledem spočinul na prvních řádcích jakéhosi reklamního textu: „Když bys do svého létáku kop, když dělá jen hop a hop…“

„Zatracenej majitel,“ zamumlal a sáhl po tužce.

Malinkaté nástěnné hodiny odcinkly celou a Baque se natáhl, aby zapnul viziskop. Moderátor s tváří cherubína se na něho usmál popuzujícím způsobem. „Walter-Walter, jsem tu zas, dámy a pánové. Tady v Show Case je teď čas na reklamky. Třicet minut reklam od jednoho z nejtalentovanějších písňotepců dneška. Autorem dnešních reklamek je…“

Zazněla hlučná žesťová fanfára z deformovaných zvuků multichordu.

„Erlin Baque!“

Multichord přešel do podivné, skákavé melodie, kterou Baque složil před pěti lety pro sýr Tamper, a v pozadí zazněl roztříštěný potlesk. Nosový soprán přežvykoval slova a Baque nešťastně zavzdychal. „Náš sýr zraje, zraje, zraje, zraje, zraje jako za starých časů…“

Walter-Walter poskakoval po scéně spolu s melodií, vrhl se do publika, aby políbil jakousi usedlou paničku z dovolenky, a pak se křenil, zatímco diváci vyli smíchy.

Multichord zahrál další fanfáru a Walter-Walter vyskočil zpět na pódium s oběma rukama nad hlavou. „Teď si poslechněte tohle, vy krásní lidé. Walter-Walter exkluzivně o Erlinu Baquovi.“ Tajnůstkářsky se ohlédl přes rameno, našlápl pár krůčků k publiku, položil si prst přes ústa a pak hlasitě zvolal: „Před dávnými časy žil jiný skladatel stejného jména, psal se B-A-C-H, ale četl se Baque. Byl to skutečně atomem poháněný písňotepec, kluk, co to měl v kapse, alespoň podle těch, co vědí. Žil před nějakými pěti, šesti nebo sedmi sty lety, takže se nedá tak docela říct, že by tenhle Baque a náš Baque mohli být spolu baqualáři. Nám se líbí ten Baque, co máme. Stíháte mě?“

Jásot. Potlesk. Baque se odvrátil, ruce se mu třásly a žaludek se mu zvedal dusivým hnusem.

„Naše reklamky od Baqua zahájíme krátkým mistrovským dílem, které Baque stvořil pro Pěnové mýdlo. Video je dílem Bruce Combse. Dost, dívejte se a poslouchejte!“

Baquovi se podařilo vypnout viziskop přesně ve chvíli, kdy výtrysk pěny vymrštil přes obrazovku první cihličku mýdla. Opět vzal do ruky reklamní texty a v hlavě se mu začala odvíjet nit melodie.

„Když bys do svého létáku kop, když dělá jen hop a hop, hop a hop, hop a hop, potřebuješ WARING!“

Tiše si zabroukal a nadhodil linku, která sebou trhala jako neposlušný léták. Zvukomalba se tomu říkalo kdysi, když slova a tóny ještě něco znamenaly. Když Baque, co se psal B-A-C-H, psal hudbu podle inspirací tak silných jako nebe a peklo.

Baquovi šla práce pomalu, občas vyzkoušel harmonický postup na multichordu a zase jej zavrhl, napínal mysl, aby našel nějaký třepotavý doprovod, který by napodobil zvuk létáku. Ale pak… ne. To by se lidem z Waringu nelíbilo. V reklamě tvrdí, že jejich létáky jsou bezhlučné.

Soustředění mu rozbilo naléhavé zvonění. Přešel k monitoru, zapnul ho a zazubila se na něho Hulseyova buclatá tvář.

„Pojďte nahoru,“ vyzval jej Baque. Hulsey přikývl a zmizel.

Pět minut nato se vkolíbal dveřmi do místnosti, zhroutil se do křesla, které se pod jeho zavalitou postavou povážlivě prohnulo, kufřík upustil na zem a otřel si tvář. „Fuj! Kéž byste si našel něco na nižším poschodí. Nebo v domě s moderními vymoženostmi. Výtahů se k smrti děsím!“

„Zvažuji možnost, že se přestěhuji,“ kývl Baque.

„Výborně. Už je na čase.“

„Ale bude to asi ještě výš. Majitel mi dal dvoudenní výpověď.“

Hulsey se ošil a smutně zavrtěl hlavou. „Chápu. No, nebudu vás napínat. Tady je šek za reklamu pro mýdlo Sana.“

Baque vzal kartičku, podíval se na ni a zatvářil se nelibě.

„Měl jste u cechu nedoplatky,“ vysvětloval Hulsey. „Museli jsme je strhnout.“

„Ano. Zapomněl jsem.“

„Rád pracuji se Sanou. Platí obratem. Spousta společností čeká až do konce měsíce. Sana požaduje pár změn, ale stejně zaplatili.“ Otevřel kufřík a vytáhl složku.

„V téhle reklamce máte pár chytlavých míst, Erline, chlape. Líbí se jim. Zvlášť takové to ‚bubly, bubly, bubly‘ v basech. Napřed protestovali proti počtu zpěváků, ale jen dokud to neslyšeli. Teď ale tady chtějí pauzu na přímočaré oznámení.“

Baque zamyšleně přikývl. „Co takhle kdybychom nechali to ostinato ‚bubly, bubly‘ pod tím oznámením jako podkres?“

„To zní dobře. To je chytlavá věcička, to… jak jste tomu říkal?“

„Ostinato.“

„Aha, ano. To by mě zajímalo, proč ostatní písňotepci nepoužívají takové věcičky.“

„Harmonizér nevytváří efekty,“ usekl Baque suše. „Jen… harmonizuje.“

„Udělejte jim asi třicet sekund toho ‚bubly, bubly‘ do pozadí. Můžou si to vystřihnout, když se jim to nebude líbit.“

Baque přikývl a na notový papír si napsal poznámku.

„A ta aranž,“ pokračoval Hulsey, „promiňte, Erline, ale nemůžeme sehnat hráče na lesní roh. Ten part budete muset přepsat.“

„Nemáte hráče na lesní roh? Proč to nemůže vzít Rankin?“

„Je na černé listině. Cech zpěváků a instrumentalistů ho natrvalo vyloučil. Jel na západní pobřeží a hrál zadarmo. Dokonce si platil i výlohy. Něco takového cech nemůže tolerovat.“

„Už si vzpomínám,“ přitakal Baque tiše. „Společnost pomníků umění. Hrál jim Mozartův koncert pro lesní roh. To byl jeho poslední. Kéž bych ho byl mohl slyšet, i když byl s multichordem.“

„Teď si ho může hrát kolikrát chce, ale už nikdy za hraní nedostane zaplaceno. Ten part lesního rohu můžete změnit na multichordovou linku – nebo bychom mohli sehnat trumpetistu. Mohl by hrát přes konvertor.“

„Tím se ten efekt zničí.“

Hulsey se pousmál. „Všem to zní stejně; kromě vás, hochu. Já rozdíl nepoznám. Sehnali jsme vám housle a cellistu. Co byste ještě chtěl?“

„Má londýnský cech hráče na lesní roh?“

„Chcete, abych ho sem pozval na jednu tříminutovou reklamu? Buďte rozumný, Erline! Můžu si to zítra vyzvednout?“

„Ano. Ráno to bude připravené.“

Hulsey se natáhl pro kufřík, zase ho pustil na zem a předklonil se – tvářil se nešťastně. „Erline, mám o vás obavy. V agentuře mám dvacet sedm písňotepců. Vy jste zdaleka nejlepší. Sakra, jste nejlepší na světě a vyděláváte nejméně peněz ze všech. Loni jste měl čistého dva tisíce dvě stě. Nikdo z ostatních nevydělal pod jedenáct tisíc.“

„To pro mě není nic nového.“

„Možná. Máte stejně zákazníků jako kdokoli z nich. To jste věděl?“

Baque zavrtěl hlavou. „Ne, to jsem nevěděl.“

„Máte stejně zákazníků, ale nevyděláváte žádné peníze. Chcete vědět proč? Ze dvou důvodů. Trávíte nad reklamami příliš mnoho času a píšete je moc dobře. Klienti mohou každou z vašich reklam používat měsíce, někdy dokonce roky, jako tu na sýr Tamper. Lidé je rádi poslouchají. Kdybyste prostě neskládal sakra tak dobře, mohl byste pracovat rychleji a klienti by museli používat víc vašich reklam a víc byste vydělal.“

„Přemýšlel jsem o tom. I kdybych o tom nepřemýšlel, Val by mi to nepřestala připomínat. Ale co naplat. Musím pracovat takhle. Kdyby bylo možné nějak přesvědčit klienty, aby platili víc za dobrou reklamu…“

„Není. Cech by to nepřijal, protože dobré reklamy znamenají méně práce a většina písňotepců by opravdu dobrou reklamní hudbu ani napsat nedokázala. Nemyslete si, že mi jde o agenturu. Samozřejmě, i já vydělám víc peněz, když vy vyděláte víc, ale mně se daří dost dobře s mými ostatními písňotepci. Jen je mi líto, že můj nejlepší člověk vydělává tak málo peněz. Jste zpátečník, Erline. Mrháte časem i penězi tím, že sbíráte ty starožitné… jak tomu říkáte?“

„Fonografické nahrávky.“

„Ano. A ty zatuchlé staré knihy o hudbě. Nepochybuji o tom, že víte o hudbě víc než kdokoli z žijících lidí, ale co z toho máte? Peníze rozhodně ne. Jste nejlepší ze všech a snažíte se být ještě lepší a čím jste lepší, tím méně peněz vyděláte. Váš příjem se každoročně snižuje. Nezvládl byste občas nějakou průměrnou reklamu?“

„Ne,“ odmítl Baque úsečně. „To bych nezvládl.“

„Promyslete si to.“

„Ti moji zákazníci! Některým se opravdu líbí moje práce. Zaplatili by víc, kdyby jim to cech dovolil. Co kdybych vystoupil z cechu?“

„To nemůžete, hochu. Nemohl bych vás zastupovat – rozhodně ne dlouho. Cech písňotepců by vyvinul tlak a cech zpěváků a instrumentalistů a cech textařů by vás daly na černou listinu. Jimmy Denton jde cechům na ruku a nepustil by vaše věci do viziskopu. Ztratil byste všechny zákazníky, a to rychle. Žádný klient nemá na to, aby bojoval s takovými problémy, a žádný z nich by se tím ani nechtěl zatěžovat. Takže se občas pokuste být průměrný. Promyslete si to.“

S pohledem upřeným do podlahy Baque kývl: „Promyslím si to.“

Hulsey se vyštrachal na nohy, krátce Baquovi stiskl ruku a vykolébal se. Baque za ním zavřel dveře a šel k šuplíku, ve kterém schovával svou skromnou sbírku starých fonografických nahrávek. Zvláštní a úžasná hudba.

Za svou kariéru Baque třikrát napsal reklamu v délce plné půl hodiny. Vzácně dostával objednávku na patnáct minut. Většinou měl limit pět minut nebo ještě méně. Ale skladatelé jako Baque, co se psal B-A-C-H, psali kusy, které trvaly hodinu i déle – a dokonce byly bez textů.

A psali pro skutečné nástroje, mezi jinými i pro úžasně znějící věcičky, na které už nikdo nehraje, jako například fagot, pikola a piáno.

„Zatracenej Denton. Zatracenej viziskop. Zatracený cechy.“

Baque něžně zašátral mezi nahrávkami a vylovil jednu se jménem J. S. Bach, Magnificat. Pak, protože byl příliš skleslý, aby si ji poslechl, nahrávku zase odstrčil.

Začátkem letošního roku dal cech zpěváků a instrumentalistů svého posledního hobojistu na černou listinu. Teď posledního hráče na hornu – a mladí lidé se prostě hrát na hudební nástroje už neučí. Proč by taky měli, když existuje tolik fantastických udělátek, která vydrnčí reklamu, aniž by se účinkující musel jakkoli namáhat? I multichordistů už začíná být nedostatek – a to, když nejste příliš náročný na úroveň přednesu, multichord vám v podstatě zahraje sám.

Dveře se s trhnutím otevřely a dovnitř se hrnula Val. „Dal ti Hulsey…“

Baque jí podal šek.

Nedočkavě po něm chňapla, přelétla cifry a zoufale vzhlédla.

„Cechovní poplatky,“ pokrčil rameny. „Měl jsem nedoplatek.“

„Aha. No, ale stejně to pomůže.“ Hlas měla plochý a bez citu, jako by na jednom dalším zklamání už nezáleželo. Stáli si tváří v tvář a vkrádaly se mezi ně rozpaky.

„Dívala jsem se na kus ‚Rána s Marigold‘. Mluvila o tvých reklamách.“

„Brzo by se měli ozvat z toho Cool Kouře,“ odvětil. „Možná, že majitele ještě přemluvíme o další týden. Já se teď půjdu trochu projít.“

„Měl bys víc chodit ven…“

Zavřel za sebou dveře, čímž elegantně usekl Valinu větu. Věděl, co by následovalo. Najít si někde práci. Prospělo by to tvému zdraví, vypadnout na pár hodin denně z bytu. Piš reklamy ve volném čase – stejně ti nevydělají víc než poloviční úvazek. Udělej to aspoň, dokud se nepostavíme na nohy. Dobře, když to neuděláš ty, udělám to já.

Ale nikdy to neudělala. Případný zaměstnavatel nikdy nepotřeboval víc než jediný pohled na její sešlé tělo a unavenou, zasmušilou tvář. A Baque pochyboval, že jemu samému by se dostalo vřelejšího přijetí.

Mohl by sehnat práci jako hráč na multichord a vydělávat, ale to by musel vstoupit do cechu zpěváků a instrumentalistů, což by znamenalo nutný odchod z cechu písňotepců. Musel si vybrat mezi hraním a skládáním, obojí by mu cechy nepovolily.

„Zatracený cechy! Zatracený reklamy!“

Když se dostal na ulici, chvíli jen stál a sledoval, jak kolem něho sviští dav na pohyblivém chodníku. Pár lidí se po něm ohlédlo a vidělo vysokého, neohrabaného, plešatícího muže v otřepaném, nepadnoucím obleku. Věděl, že ho patrně považují za jednoho z mnoha vyděděnců z umolousané čtvrti a že se rychle zase otočí jinam, zatímco si budou broukat kousek melodie některé z jeho reklamy.

Přihrbil se a toporně vykročil po stacionárním chodníku. Zahnul do nacpané restaurace, našel si postranní stůl a objednal si pivo. Na zadní stěně se nacházela ohromná obrazovka viziskopu, kde běžely bez přestávky reklamy, jedna za druhou. Zákazníci kolem něho se při jídle dívali a poslouchali. Někteří trhaně pokyvovali hlavami do rytmu hudby. Na parketu tančilo několik mladých párů a obratně měnilo krok jak jedna reklama přecházela v druhou.

Baque je smutně pozoroval a přemýšlel o tom, jak se všechno změnilo. Věděl, že kdysi bývala zvláštní hudba k tanci a zvláštní druhy nástrojů, na které se hrála. A lidé chodili na koncerty po tisících, seděli na sedadlech a jediné, na co se dívali, byli hudebníci.

To všechno zmizelo. Nejen hudba, ale i umění a literatura a poezie. Hry, které kdysi četl v učebnici po pradědečkovi, upadly v zapomnění.

Viziskop International Jamese Dentona prohlásil, že lidé se musí dívat a poslouchat zároveň a že doba, po kterou je publikum schopno se soustředit, nedovoluje dlouhé programy.

A reklamy byly na světě.

Zatracený reklamy!

Když se Val za hodinu vrátila do bytu, Baque seděl v rohu a zíral na otlučenou umělohmotnou skříňku. Obsahovala svazky, jež získal ještě z dob, kdy se knihy tiskly na papír: směsice životopisů, knih o dějinách hudby a technických publikací o teorii hudby a skladbě. Val přejela zrakem dvakrát celou místnost, než si ho všimla, ale pak na něho nervózně zaútočila s neodvratnou tragédií vepsanou v nevýrazné tváři.

„Přijde opravář na syntezátor jídla.“

„Fajn.“

„Ale majitel nepočká. Jestli mu pozítří nezaplatíme, jestli mu nezaplatíme všechno, vyhodí nás.“

„Tak nás vyhodí.“

„Kam půjdeme? Když nezaplatíme dopředu, nikam nás nevezmou!“

„Tak nás nikam nevezmou.“

S pláčem utekla do ložnice.

*

Dalšího rána Baque opustil cech písňotepců a vstoupil do cechu zpěváků a instrumentalistů. Hulseyův kulatý obličej se po této zprávě smutně protáhl. Půjčil Baquovi peníze na zápisné a umlčení majitele domu a zatímco Baqua stěhoval ze své kanceláře, květnatě vyjadřoval lítost. Baque věděl, že Hulsey bez otálení přidělí jeho bývalé klienty jiným písňotepcům agentury – těm, kteří pracují rychleji a ne tak dobře.

Baque šel do cechovní síně, kde pět hodin čekal na zakázku na multichord. Konečně byl zavolán do tajemníkovy kanceláře, kde se po úsečném vybídnutí usadil do křesla. Tajemník na něho vrhal podezřívavé pohledy.

„Před dvaceti lety jste byl členem cechu zpěváků a instrumentalistů a odešel jste, abyste se stal písňotepcem, je to tak?“

„Ano.“

„Po třech letech jste ztratil senioritu. Toho jste si vědom, že?“

„Ano, ale myslel jsem, že na tom nezáleží. Není moc dobrých multichordistů.“

„Moc dobrých zakázek také ne. Budete muset začít od píky.“

Naškrábal cosi na proužek papíru a podal ho Baquovi. „Tady platí dobře, ale máme potíže tam kohokoli udržet. Pracovat pro Lankeyho není jen tak. Pokud ho nebudete moc provokovat – no, pak se uvidí.“

Baque jel chodníkem na Vesmírné letiště v New Jersey, bloudil oblastí nuzných barabizen, kde beznadějně ztratil směr, až konečně našel hledané místo téměř v dosahu radioaktivity z ramp. Rozlezlá budova už v minulosti vyhořela. Pahýlovité zbytky stěn se tyčily ze sutin zachvácených plevelem. Jedna zeď se stáčela ke spoře osvětlené prohlubni, odkud váhavě směřovaly schody kamsi dolů. Nad Baquovou hlavou ukazovala obrovská cedule směrem k letišti. LANKEYHO DOUPĚ.

Prošel dveřmi a zavrávoral pod náporem mimozemských pachů. Kouř z tabáku ochuceného levandulí, výrobku z obrovských listů pěstovaných roboty v měsíčním Mare crisiu, visel ve vzduchu jako opona od podlahy až ke stropu. Řezavé výpary z „bomby“ – whisky smíchané s výtažky z marťanských lišejníků – mu zvedly žaludek. Zahlédl rozptýlenou skupinu drsných vesmírných vlků a ještě drsnějších prostitutek okamžik před tím, než mu výhled zakryla objemná postava vyhazovače.

„Hledáte někoho?“

„Pana Lankeyho.“

Vyhazovač pokynul palcem k baru a hlučně se odkolébal zpět do stínu. Baque zamířil k baru.

Poznat Lankeyho nebyl problém. Majitel seděl na vysoké stoličce za barem. V tlumeném světle, jež se prodíralo kouřem, se mu ve tváři zračila přízračná zasmušilost. Jedním loktem se opřel o bar, dvěma prsty, jež mu zbývaly na ruce, si přejel po rozpláclém nose, natočil holou hlavu k blížícímu se Baqueovi a chladně si ho prohlížel.

„Já jsem Erlin Baque.“

„Jo, ten multichordista. Umíš hrát na támhleten multichord, chlape?“

„Ano, jistěže umím…“

„To říkají všichni a za posledních deset let jsem měl možná dva, co to fakt uměli. Většinou sem přijdou a myslej si, že to zapnou na automatiku a jedním prstem se v tom budou šťourat. Chci, aby na to někdo fakt hrál, chlape, a řikám ti rovnou: jestli na to neumíš hrát, můžeš zas hned mazat domu. Na tom multichordu automatika není. Nechal sem ji odpojit.“

„Umím hrát,“ trval na svém Baque.

„Tak jo. To zjistíme hned po první reklamě. Cech nám to tu ohodnotil na čtyřku, ale zaplatím ti podle ceníku první třídy, jestli umíš fakt hrát. Jestli umíš fakt hrát, šoupnu ti příplatky, o kterejch se cech nic nedozví. Hraje se od šesti večer do šesti ráno, ale budeš mít spoustu přestávek, a když budeš mít žízeň nebo hlad, řekni si o co chceš. Jen bacha na ohnivou vodu. Sťatýho multichordistu nechci, ať hraje jak hraje. Rose!“

Zahřímal jméno podruhé a ze dveří po straně místnosti vystoupila žena. Byla oblečená v dlouhých vybledlých šatech a po ramenou se jí válely neupravené, zacuchané vlasy. Otočila svou drobnou, hezkou tvářičku k Baquovi a bezostyšně ho zkoumala.

„Multichord,“ řekl Lankey, „ukaž mu ho.“

Rose pokynula a Baque ji následoval do zadní části místnosti. Najednou se v úžasu zastavil.

„Co se děje?“ zeptala se Rose.

„Není tu viziskop!“

„Ne. Lankey říká, že vesmířani se raději dívají na lepší věci než na mýdlové bubliny a létáky.“ Zachichotala se. „Na mě, například.“

„Nikdy jsem neslyšel o restauraci bez viziskopu.“

„Já také ne, dokud jsem nepřišla sem. Ale Lankey nechává nás tři zpívat reklamy a vy s náma máte hrát na multichord. Doufám, že to zvládnete. Týden už jsme bez multichordisty a jen tak se zpívá těžko.“

„Zvládnu to,“ slíbil Baque.

Na konci místnosti, kde by každá jiná restaurace měla viziskop, se nacházelo úzké pódium. Baque si na zdi všiml nezahlazených jizev po vytržené obrazovce viziskopu.

„Lankey měl podnik v Port Marsu v dobách, když kolonie ještě neměla viziskop,“ vysvětlila Rose. „Má vlastní představy o tom, jak bavit hosty. Chcete se podívat do svého pokoje?“

Baque zkoumal multichord. Byl to starý otlučený nástroj, který nesl známky nejedné barové bitky. Prstem vyzkoušel tlačítka filtrů a tiše zaklel. Zapnout šly jen filtry flétny a houslí. Takže bude muset dvanáct hodin denně poslouchat zvuk nefiltrovaného multichordu.

„Chcete se podívat do svého pokoje?“ zeptala se znovu Rose. „Je teprve pět. Odpočiňte si, než budeme muset do práce.“

Rose mu ukázala stísněný kumbál za barem. Natáhl se na tvrdou pryčnu a pokusil se uvolnit. Najednou bylo šest hodin a Lankey na něho kynul ze dveří.

Usadil se za multichordem a netrpělivě přejel prsty po klávesách. Necítil žádnou nervozitu. O reklamách věděl všechno a bylo mu jasné, že s hudbou nebude mít problém, ale atmosféra ho zneklidňovala. Dýmový opar zhoustl. Zamrkal bystrýma očima a cítil, jak mu při hlubším nádechu výpary z whisky trhají nozdry.

Zatím tu bylo jen pár zákazníků. Mechanici v ušmudlaných kombinézách, potácející se piloti a pár civilistů chtivých silné kořalky bez ohledu na prostředí. Ženy byly… ženy. Dvě, odhadoval, na každého muže v místnosti.

Najednou muži začali divoce dupat nohama, a svou spokojenost ještě zdůrazňovali pochvalnými výkřiky. Přes pódium přecházely Rose a další dvě zpěvačky. Baque napřed v hrůze nabyl dojmu, že dívky jsou nahé, ale jak se přiblížily, všiml si jejich sporých plastických kostýmů. Lankey má pravdu, pomyslel si. Vesmířané určitě dají přednost takové podívané před animovanými reklamami na obrazovce viziskopu.

„Rose už znáš. Tohle jsou Zanna a Mae,“ představil zpěvačky Lankey. „Tak do toho.“

Odešel a dívky se shlukly kolem multichordu. „Jaké reklamy znáte?“ zeptala se Rose.

„Znám všechny.“

Pochybovačně se na něho zadívala. „Budeme zpívat dohromady a pak se vystřídáme. Určitě znáte všechny?“

Baque zapnul multichord a vyhmátl akord. „Zpívejte jakoukoli chcete – poradím si s tím.“

„No… tak začneme Sladosladem. To je tahle.“ Potichu zabroukala. „Znáte ji?“

„Napsal jsem ji.“

Zpívaly lépe, než očekával. Bez problému je doprovázel a zatímco hrál, očima sledoval zákazníky. Hlavy se kývaly v rytmu hudby; rychle vystihl náladu a začal experimentovat. Prsty vybudoval v basu dunivý rytmus, chvíli si s ním hrál a pak ho rozvedl. Opustil melodickou linku, přenechal ji dívkám a zatím po celé klávesnici vyšperkovával základní rytmus.

Lidé začali podupávat. Dívky se divoce vlnily a Baque cítil, jak se houpe dopředu a dozadu, zatímco hudba se bezstarostně řítila dál. Dívky dozpívaly text a když Baque nepřestával hrát, začaly znovu. Vesmířané už byli na nohou, tleskali a kolébali se. Někteří chňapli své ženy a začali tančit v úzkých uličkách mezi stoly. Baque zakončil kadencí, zhroutil se na multichord, lapal po dechu a otíral si čelo. Jedna z dívek se sesula na pódium. Druhé dvě ji vytáhly na nohy a všechny tři za divokého potlesku zmizely.

Baque ucítil na rameni ruku. Lankey. Jeho šeredná, bezvýrazná tvář Baquea zkoumala, otočila se, aby si prohlédla nadšené zákazníky, a pak se obrátila zpět k Baquovi. Lankey pokývl a odešel.

Rose se vrátila sama a stále ještě lapala po dechu. „Co třeba Parfém Sally Ann?“

Baque zapátral v paměti a ke svému zklamání tam nic o Sally Ann nenašel. „Řekněte mi slova,“ požádal. Bezvýrazně odrecitovala tragický minipříběh ztroskotaného vztahu dívky, která nepoužívala Sally Ann. „Už si vzpomínám,“ kývl Baque. „Rozpláčeme je? Soustřeď se na to. Je to smutný příběh a my jim vženeme slzy do očí.“

Postavila se vedle multichordu a žalujícím hlasem zpívala. Baque vykouzlil tlumený, rozechvělý doprovod a když začal druhý verš, doimprovizoval sestupnou protimelodii. Vesmířané seděli v naprostém tichu. Muži neplakali, ale pár žen slyšitelně zavzlykalo a když Rose skončila, ticho zůstalo.

„Rychle!“ zašeptal Baque. „Trochu je rozveselíme. Zpívej další – cokoli!“

Začala reklamou na Nadýchaný chléb a Baque postavil vesmířany na nohy energickým rytmem doprovodu.

Přišly další dvě dívky a Baque nezúčastněně sledoval zákazníky, ohromen mocí svých prstů. Vedl publikum z jednoho citového extrému do druhého a zase zpět, improvizoval, experimentoval. A jeho mysl si mezitím pohrávala s jistou myšlenkou.

„Dáme přestávku,“ řekla konečně Rose. „Měli bychom něco sníst.“

Hodina a půl nepřetržitého hraní vysála z Baqua sílu i emoce, takže tác s večeří přijal lhostejně a odnesl si ho do kumbálu, který nazývaly jeho pokojem. Necítil hlad. Pochybovačně k jídlu přivoněl, ochutnal ho a nenasytně se do něho pustil. Skutečné jídlo po měsících syntetické stravy!

Když dojedl, seděl nějakou chvíli na pryčně a přemýšlel, jak dlouho asi dívky mezi výstupy odpočívají. Pak šel vyhledat Lankeyho.

„Nebaví mě jen tak sedět,“ spustil. „Nevadí, když začnu hrát?“

„Bez holek?“

„Ano.“

Lankey se opřel oběma lokty o bar, do jedné dlaně si složil bradu a nepřítomně se zahleděl do zdi. „Budeš zpívat sám?“ zeptal se nakonec.

„Ne. Jen hrát.“

„Úplně beze zpěvu? Beze slov?“

„Ano.“

„Co budeš hrát?“

„Reklamy. Nebo bych mohl něco zaimprovizovat.“

Dlouhé ticho. Pak: „Myslíš, že dokážeš lidi udržet i bez holek?“

„Samozřejmě.“

Lankey stále soustředěně zíral na protější stěnu. Zamračil se, stáhl obočí, uvolnil ho a zase stáhl. „Dobře,“ souhlasil. „Jen jsem přemýšlel, proč mě to ještě nenapadlo.“

Nepovšimnut se Baque usadil za multichord. Začal jemně, hudbou vytvářel nevtíravé pozadí bezstarostného hovoru v sále. Jak zvyšoval hlasitost, tváře se začaly otáčet k němu.

Uvažoval, co si asi ti lidé myslí, když teď poprvé slyší jinou hudbu než reklamu, hudbu beze slov. Bedlivě je sledoval a s uspokojením zjistil, že jejich pozornost nepolevuje. Teď! Dokáže je zvednout ze židlí pouhým sterilním zvukem multichordu? Vložil do melodie rytmický důraz a lidé si začali podupávat.

Když opět zvýšil hlasitost, Rose vyběhla ze dveří a přihrnula se k němu přes pódium se zmateným výrazem ve tváři.

„To je v pořádku,“ uklidnil ji Baque. „Jen jsem se chtěl zabavit. Přijďte, až budete připravené.“

Přikývla a odešla. Vesmířan se zarudlou tváří, poblíž pódia, zaznamenal odhalenou siluetu jejího mladého těla a kradmo na ni pohlédl. Baque fascinovaně pozoroval hrubý, žádostivý chtíč v mužově tváři a pokusil se ho přenést na klávesnici. Takhle? Nebo… takhle? Nebo…

To je ono. Cítil, jak uvízl v neúnavném rytmu. Noha přišlápla ovladač hlasitosti a Baque se otočil, aby viděl na hosty.

Všechny páry očí napjatě hleděly do jeho rohu. Barman se zastavil, předkloněný, s otevřenými ústy. V sále zavládla nejistota, slyšel nervózní šoupání nohou a neklidné vrzání židlí. Přitvrdil a nohou ještě přidal na hlasitosti.

Ruce dál hypnoticky hrály a Baque v hrůze zíral na výjev, který mu doslova vybuchl před očima. Chlípnost se zmocnila všech tváří. Muži byli na nohou, sápali se po ženách, drželi je, hladili. Židle se překotila, pak se převrhl stůl, a nikdo si toho nevšímal. Šaty jedné z žen se bláznivě zatřepotaly a snesly se k zemi a lovené se staly lovkyněmi, zatímco bezmocný Baque dovolil prstům letět dál, zcela bez kontroly.

S obrovským úsilím utrhl ruku od kláves a následné ticho v místnosti udeřilo jako hrom. S třesoucími se prsty začal potichu, lhostejně preludovat. Když se znovu podíval do sálu, vládl v něm opět řád. Stůl i židle zase stály a zákazníci seděli zjevně uklidnění; kromě té jedné ženy, která se se zjevnými rozpaky soukala do šatů.

Baque tiše hrál, dokud se nevrátily dívky.

V šest ráno Baque s tělem zmučeným únavou, bolavýma rukama a nohama v křeči slezl ze stoličky u multichordu. Lankey už na něho čekal. „Prvotřídní sazba,“ řekl. „Můžeš u mě pracovat, jak dlouho budeš chtít. Ale tamty věci nepřeháněj, jo?“

Baque si vzpomněl na Val, osamělou v jejich ponurém bytě, jak jí syntetickou stravu. „Chtěl bych moc, kdybych požádal o zálohu předem?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Lankey. „Ani trochu. Řekl jsem pokladníkovi, ať ti dá na cestu stovku. Ber to jako příplatek.“

Unavený dlouhou cestou na pohyblivém chodníku vstoupil Baque tiše do svého bytu a rozhlédl se. Val nikde – asi ještě spí. Posadil se ke svému multichordu a dotkl se kláves.

Byl ohromený, cítil pokoru a nemohl uvěřit vlastním vzpomínkám. Hudba bez reklam, beze slov dokázala lidi rozesmát, rozplakat, donutila je tancovat a bláznivě vyvádět.

A dokázala je proměnit v oplzlou zvěř.

Jen tak zkusmo spustil hudbu, která vyprovokovala tak otevřenou touhu, hrál hlasitěji a hlasitěji…

Ucítil na rameni ruku, otočil se a pohlédl do Valiny tváře plné vášně.

Požádal Hulseyho, aby večer přišel do hospody a poslechl si ho. Hulsey se sesul na pryčnu v jeho pokoji a otřásl se. „To není správné. Nikdo by neměl mít nad lidmi takovou moc. Jak to děláte?“

„Nevím. Díval jsem se na ten mladý pár, co seděl kousek ode mne, a vypadali šťastně, cítil jsem jejich štěstí. A jak jsem hrál, všichni v sále začali být šťastní. A pak přišla další dvojice, ti se hádali, a pak najednou vidím, že se všichni zlobí.“

„U vedlejšího stolu se skoro začali prát,“ potvrdil Hulsey. „A to, co jste hrál potom…“

„Ano. Ale ne tolik jako včera. Měl jste to vidět včera.“

Hulsey se opět otřásl.

„Mám knihu o hudbě starých Řeků,“ zamyslel se Baque. „Měli něco, čemu říkali ethos. Věřili, že různé hudební stupnice mají na lidi různý vliv – mohou vyvolávat smutek, štěstí nebo je dokonce rozhněvat. Tvrdili, že hudebník jménem Orfeus dokázal svou hudbou přimět k pohybu stromy a změkčit skálu. Teď poslouchejte. Měl jsem příležitost experimentovat a zjistil jsem, že moje hraní má největší účinek, když nepoužívám filtry. Na tomhle multichordu stejně fungují jen dva: flétna a housle, ale když kterýkoli z nich zapnu, lidé nereagují tak silně. Říkám si, jestli účinek, o kterém se zmiňují staří Řekové, nebyl vyvolán spíš jejich nástroji než stupnicemi. Říkám si, jestli zvuk nefiltrovaného multichordu nemá něco společného se zvukem starořecké kithary nebo aulosu.“

Hulsey zamručel. „Myslím, že to není ani nástrojem ani stupnicemi. Myslím, že to je Baquem a nelíbí se mi to. Měl jste zůstat písňotepcem.“

„Chci, abyste mi pomohl,“ žádal Baque. „Chci najít prostor, kam můžeme přivést spoustu lidí, alespoň tisíc, ne na jídlo nebo aby se dívali na reklamy, ale aby poslouchali, jak jeden člověk hraje na multichord.“

Hulsey prudce vstal. „Baquu, vy jste nebezpečný. Ať se propadnu, jestli budu věřit komukoli, kdo ve mně vyvolal takové pocity jako vy dnes večer. Nevím, o co se snažíte, ale já s tím nechci mít nic společného.“

Vypadal, jako by chtěl za sebou zabouchnout dveře, ale pokoj multichordisty v Lankeyho doupěti takovým luxusem neoplýval. Ještě se nejistě zastavil, vrhl po Baquovi pohled na rozloučenou a oddusal. Baque ho následoval až ke dveřím do sálu, a pak ho sledoval, jak se protahuje mezi stoly k východu.

Zpoza baru Baqua sledoval Lankey. Když Hulsey zmizel, podíval se mu do očí: „Problémy?“

Baque se unaveně otočil. „Znám ho už dvacet let. Nikdy jsem ho nepovažoval za přítele. Ale na druhou stranu jsem si ani nemyslel, že je můj nepřítel.“

„Někdy to tak dopadá,“ odvětil Lankey.

Baque zavrtěl hlavou. „Chtěl bych zkusit marťanskou whisky. Ještě jsem ji nikdy neochutnal.“

*

Do dvou týdnů se z Baqua stal pojem. Od chvíle, kdy začínal pracovat, až do rána, kdy odcházel, bylo narváno k prasknutí. Když vystupoval sám, zapomněl na reklamy a hrál, co chtěl. Dokonce hrával zákazníkům i krátká díla od Bacha, která byla odměňována slušným potleskem, ale nedalo se to srovnat s bouřlivým nadšením vyvolávaným jeho improvizacemi.

Když seděl za barem, večeřel a pozoroval hustou masu hostů, cítil mlhavou radost. Bavila ho práce, kterou dělal. Poprvé v životě měl víc peněz, než potřeboval.

Poprvé v životě měl jasný cíl a přibližnou představu, jak ho dosáhnout – jak úplně vymýtit reklamu.

Když odstrčil svůj tác, všiml si, že vyhazovač Biff vychází v ústrety dvěma nově příchozím, pak se najednou zastaví a ustupuje v nevěřícném úžasu. A není divu: večerní šaty v Lankeyho doupěti!

Dvojice se zastavila poblíž dveří a nejistě pomrkávala v tlumeném, zakouřeném světle. Muž byl opálený a pohledný, ale nikdo si ho nevšímal. Nádhera jeho společnice v tomto ušmudlaném prostředí svítila jako meteor. Šířila kolem sebe auru zářící krásy; vlasy se jí zlatě leskly, třpytivé, splývavé šaty jí svůdně obepínaly smyslnou postavu a vůně zaháněla nelibé pachy whisky a tabáku na ústup.

V okamžiku se všechny pohledy upřely na ni a místnost zachvátil hromadný úžas. Baque zíral spolu s ostatními, než ji konečně poznal: Marigold z „Rána s Marigold“. Vzývaná v celé Sluneční soustavě miliony fanoušků oddaných jejímu pořadu. Milenka, jak se říkalo, Jamese Dentona, cara viziskopu. Marigold Manningová.

V předstíraném šoku si dlaní zakryla ústa a mezi zhypnotizované vesmířany začaly padat zvonivé tóny okouzlujícího smíchu. „To je ale divné místo! Kde ses o něčem takovém vůbec dozvěděl?“

„Dal bych si marťanskou whisky, sakra,“ řekl muž.

„Jak mohla v letištním baru dojít? Létá tam tolik lodí z Marsu. Jsi si jistý, že se stihneme včas vrátit? Jimmy bude zuřit, jestli nás tam po přistání nenajde.“

Lankey se dotkl Baquovy ruky. „Je po šesté,“ řekl, aniž by odtrhl zrak od Marigold Manningové. „Budou netrpěliví.“

Přikývl a vyrazil k multichordu. Rozruch vypukl ve chvíli, kdy si ho všimli hosté. Nechali Marigold Manningovou být, vyskočili a začali uznale dupat a křičet. Když se Baque na pódiu zastavil, aby se poděkoval, Marigold a její společník zírali s otevřenými ústy na nevýrazného muže, který vyvolal tak nespoutané nadšení.

Baque se posadil za multichord a sál utichl. V nastalém vyčkávavém tichu zaznělo její překvapené:

„Co to sakra…!“

Pokrčil rameny a začal hrát. Když Marigold po krátkém rozhovoru s Lankeym odcházela, její společník se stále ještě nedočkal své marťanské whisky.

Dalšího večera Lankey přivítal Baqua s hrstmi plnými telemailů. „Podívej se na to! Viděls ráno pořad tý Marigold?“

Baque zavrtěl hlavou. „Nedívám se na viziskop od té doby, co tady pracuji.“

„Kdyby tě to náhodou zajímalo, byl jsi ráno ve viziskopu – jak tomu říká? – ‚Marigoldin exkluzivní host‘, Erlin Baque, slavný písňotepec, nyní hraje na multichord v podivné restauraci jménem Lankeyho doupě. Chcete-li slyšet úžasnou hudbu, zajděte k Vesmírnému letišti v New Jersey a poslechněte si Baqua. Tohle si nemůžete nechat ujít. Životní zážitek.“ Lankey zaklel a zamával telemaily. „Prej jsme podivný. Teď mám deset tisíc žádostí o rezervaci, některý až z Budapešti a Šangaje. A tady je kapacita pět set, včetně míst k stání. Zatracená ženská! Už tak jsme měli tolik lidí, kolik se sem vešlo.“

„Potřebujete větší podnik,“ usoudil Baque.

„Jo. No, upřímně, mám vyhlídnutej jeden sklad. Tisíc míst k sezení, nejmíň. Uděláme v tom pořádek. Dám ti smlouvu na zajištění hudby.“

Baque zavrtěl hlavou. „Co takhle otevřít něco většího ve městě? Přitáhnout lidi, co můžou utratit víc peněz. Vy to budete provozovat, já přivedu zákazníky.“

Lankey si zamyšleně hladil zploštělý nos. „Jak se rozdělíme?“

„Půl na půl.“

„Ne,“ Lankey pomalu zavrtěl hlavou. „Hraju fér, Baquu, ale půl na půl by v tomhle případě nebylo správný. Celou investici bych musel nést já. Dám ti třetinu za to, že obstaráš hudbu.“

Právník jim sepsal smlouvu. Baquův právník. Na tom Lankey trval.

*

Prázdnou šedí časného rána cestoval Baque pohyblivým chodníkem ke svému bytu. Byla dopravní špička, cestující se tlačili tělo na tělo a trousili protivné poznámky, jen si soused přešlápl z nohy na nohu. Zdálo se, že dav je hustší než obvykle, ale Baque si loktů a strkání nevšímal a zcela se ztrácel ve svých myšlenkách.

Bylo na čase najít si lepší byt. Nora, ve které bydleli, mu nevadila, dokud si nemohl dovolit nic lepšího, ale Val si stěžovala už léta. A teď, když se mohli přestěhovat, když by si mohli dovolit luxusní byt nebo dokonce i malý domek v Pennsylvánii, Val odmítala jít. Nechtěla opustit své přátele, jak říkala.

Jak uvažoval o fenoménu ženské rozmarnosti, najednou si uvědomil, že se blíží jeho zastávka. Pokusil se přesunout na zpomalovací pruh – strkal do lidí, zkoušel se natlačit mezi spolucestující, použil i lokty, napřed jemně a pak zlomyslně. Dav kolem něho se nepohnul.

„Promiňte,“ zkusil jinou metodu. „Já tady vystupuji –“

Tentokrát mu cestu zahradil pár hnědých paží. „Dneska ne, Baquu. Máš schůzku ve městě.“

Přejel pohledem po kruhu tvrdých, šklebících se obličejů, které ho obklopovaly. Ve snaze uniknout se vrhl do strany, bojoval ze všech sil. Paže ho nevybíravě dotáhly zpět na rychlý pruh.

„Do města, Baque. Jestli tam chceš mrtvej, je to tvoje věc.“

„Do města,“ souhlasil.

Z chodníku vystoupili u veřejného parkovacího pruhu. Čekal na ně léták, nóbl, zakázková záležitost s přednostní poznávací značkou začínající na „X“. Letěli rychle směr Manhattan, křížili letové dráhy s okázalým pohrdáním pravidly a na přistání zakroužili kolem vysoké budovy Visiscope International. Baqua svezli antigravitační šachtou, provedli bludištěm chodeb a konečně nepříliš šetrně postrčili do dveří kanceláře.

Byla to obrovská místnost, která vypadala ještě větší díky velmi střídmému zařízení. Nalézal se v ní pouze pracovní stůl, pár židlí, v protilehlém rohu bar, monumentální obrazovka viziskopu a… multichord. Za stolem kdosi seděl, ale Baquovu pozornost připoutala skupina kolem baru. Pohledem přejel mlhu tváří, až našel jednu, kterou poznal: Hulsey.

Buclatý agent k němu o dva kroky přistoupil a přísně si ho změřil. „Den zúčtování, Erline,“ řekl chladně.

Prsty ostře zabubnovaly o desku stolu. „Jestli se tady bude účtovat, tak se o to postarám já, Hulsey. Prosím, posaďte se, pane Baquu.“

Přistavili mu židli, Baque se posadil a nervózně čekal, s pohledem upřeným na muže za stolem.

„Jmenuji se James Denton. Sahá má sláva do tak vzdálených míst, jako je Lankeyho doupě?“

„Ne,“ řekl Baque. „Ale slyšel jsem o vás.“

James Denton. Král Visiscope International. Bezohledný manipulátor veřejného vkusu. Nebylo mu víc než čtyřicet, měl osmahlou, pohlednou tvář, zářivé oči a rychlý úsměv.

Poklepal doutníkem o hranu stolu a opatrně jej vsunul do úst. Muži se k němu vrhli s napřaženými zapalovači, on si jeden vybral, aniž by se podíval na jeho majitele, zhluboka vdechl a přikývl.

„Nebudu vás nudit seznamováním s přítomnými, Baquu. Někteří z těchto lidí jsou zde z profesních důvodů. Někteří ze zvědavosti. Poprvé jsem o vás slyšel včera a to co jsem slyšel, ve mně vzbudilo touhu zjistit, zda by vaše případné schopnosti mohly být pro nás užitečné či zda jste eventuální přítěží, která by měla být odstraněna, nebo pouhou nicotností, kterou můžeme ignorovat. Když chci něco vědět, Baquu, nedávám si na čas.“ Usmál se. „Jak můžete poznat ze skutečnosti, že jsem vás sem nechal přivést okamžitě, jakmile jste byl, řekněme, k dosažení.“

„Ten člověk je nebezpečný, Dentone!“ vyštěkl Hulsey.

Denton se blýskl úsměvem. „Mám rád nebezpečné lidi, Hulsey. Je užitečné mít je kolem sebe. Pokud se mi to, co pan Baque umí, bude hodit, udělám mu atraktivní nabídku. Jsem si jist, že ji s povděkem přijme. Pokud se mi to hodit nebude, mám v úmyslu se sakra ujistit, že mě to nebude obtěžovat. Řekl jsem to jasně, Baquu?“

„Ano,“ odtušil Baque chabě.

Denton ukázal palcem ke dveřím a polovina přítomných, včetně Hulseyho, bez hlesu vypochodovala. Ostatní čekali, šeptali si mezi sebou, zatímco Denton soustavně bafal z doutníku. Konečně z interkomu zarachotilo jediné slovo: „Hotovo!“

Denton ukázal na multichord. „Bažíme po přehlídce vašeho umu, pane Baquu. A dejte pozor, aby byla na úrovni. Hulsey poslouchá a poznal by, kdybyste se pokoušel podvádět.“

Přikývl a usadil se za multichordem. S prsty připravenými nad klávesnicí si bojácně prohlížel kroužek civících obličejů. Byli to baroni obchodu, vědy a průmyslu a nikdy v životě neslyšeli skutečnou hudbu. Co se týče Hulseyho, ano, Hulsey bude poslouchat, ale přes Dentonův interkom, přes komunikační systém navržený k přenosu hlasu.

A Hulsey měl strašný hudební hluch.

Baque se opovržlivě zakřenil, stiskl filtr houslí, stiskl ho znovu a zachvěl se.

Denton se suše zachechtal. „Opomněl jsem vám sdělit, pane Baquu, že dle Hulseyho rady jsme nechali všechny filtry odpojit.“

V Baquovi se zvedla vlna hněvu. Sešlápl pedál hlasitosti k podlaze, drze vyťukal znělku viziskopu a začal hrát vlastní reklamu na sýr Tamper. Denton se zbrunátnělou tváří, zjevně též plnou hněvu, se předklonil a něco ucedil. Muži kolem něho se neklidně zavrtěli. Baque přešel do další reklamy, zaimprovizoval pár variací a začal sledovat kruh tváří. Muži průmyslu, vědy a obchodu. Bylo by zábavné, pomyslel si, přinutit je dupat do rytmu. Prsty rozjel chytlavý rytmus a kolemstojící se začali bezděčně pohupovat.

Zapomněl na své rozhodnutí hrát opatrně. Tiše se pro sebe zasmál a uvolnil ohromující proud hudby, který přítomné muže roztančil a Dentona vymrštil na nohy. Zmrazil je v absurdních pozicích výbuchem nezvladatelných emocí. Donutil je divoce dupat, do očí jim vehnal slzy a dílo završil pulzující silou toho, co Lankey nazýval „sexmuzika“.

Pak se zhroutil na klávesy; zhrozil se toho, co provedl.

Denton za stolem stál, tvář měl bledou, a ruce střídavě povoloval a zatínal v pěst. „Bože dobrý!“ zamumlal.

K interkomu vyštěkl: „Reakce?“

„Negativní,“ ozvalo se okamžitě.

„Shrneme to.“

Denton se posadil, rukama si promnul obličej a s neškodným úsměvem se otočil k Baquovi. „Úctyhodný výkon, pane Baquu. Za pár minut uvidíme… á! Už jsou tu.“

Ti, co prve odešli, se vrátili do místnosti a pár mužů začalo šeptem diskutovat. Denton opustil stůl a zamyšleně přecházel po místnosti sem a tam. Ostatní muži v místnosti, včetně Hulseyho, se spontánně přesunuli k baru.

Baque zůstával za multichordem a s obavami sledoval dění. Jednou omylem stiskl klávesu a jedinou notou trhl celým klubkem diskutujících, zarazil Dentona uprostřed kroku a vylekal Hulseyho tak, že si rozlil drink.

„Pan Baque začíná být netrpělivý,“ zvolal Denton. „Mohli bychom to uzavřít?“

„Ještě moment, pane.“

Konečně nastoupili kolem Dentonova stolu. Mluvčí, bělovlasý, akademicky vyhlížející muž s jemnou, růžovou pletí si nervózně odkašlal a počkal, až se Denton usadí v křesle.

„Pozorovali jsme,“ řekl, „že přítomní v této místnosti byli silně ovlivněni hudbou. Ti, kteří poslouchali přes interkom, nezaznamenali kromě mírné nudy žádnou reakci.“

„Nezavolal jsem vás, abyste mi vykládali, co jasně vidím,“ vyštěkl Denton. „Jak to dělá?“

„Můžeme nabídnout jen pracovní hypotézu.“

„Takže budete hádat. Sem s ní.“

„Erlin Baque má schopnost telepaticky promítat své emocionální prožitky. Pokud je tato projekce mírně podpořena jeho hrou na multichord, lidé v jeho bezprostřední blízkosti tyto prožitky intenzivně sdílejí. Projekce nemá žádný vliv na toho, kdo jeho hudbu poslouchá zprostředkovaně.“

„A… ve viziskopu?“

„Své emoce by nemohl sdělovat prostřednictvím viziskopu.“

„Aha.“ Dentonova tvář se v zamyšlení napjala. „Co dlouhodobá účinnost?“

„To je těžké odhadnout…“

„Odhadnout! Sakra!“

„Jeho neotřelá hra napřed může připoutat pozornost. Dokud bude vnímán jako novinka, mohl by se stát dočasně populárním. Než veřejnost ztratí zájem, mohl by získat malou skupinu příznivců používajících účinku jeho hudby jako narkotika.“

„Děkuji, pánové. To je vše.“

Místnost se rychle vyprázdnila. Hulsey se ve dveřích zastavil, vrhl na Baqua nenávistný pohled a pak pokorně odešel.

„Zjevně nejste nicotností,“ začal Denton, „ale to, co dokážete, mi k ničemu není. Bohužel. Pokud byste účinek své hudby dokázal zprostředkovat viziskopem, měl byste v reklamách cenu miliardy za hodinu. Naštěstí pro vás jste jen malou přítěží. Vím, co s Lankeym plánujete. Řeknu-li jediné slovo, v životě nenajdete pro svoji novou restauraci místo. Do hodiny bych mohl nechat Lankeyho doupě zavřít, ale nestojí mi to za námahu. Pokud si vypěstujete kult, možná tím zabráníte jeho členům v horších věcech. Dnes po ránu jsem v tak velkorysém rozpoložení, že ani nebudu vyžadovat ve vaší nové restauraci obrazovku viziskopu. A teď raději běžte, Baquu, než si to rozmyslím.“

Baque vstal. V tu chvíli do místnosti vpadla Marigold Manningová, zářivě krásná, s exotickou vůní a třpytivými blond vlasy upravenými do volného, okouzlujícího účesu.

„Jimmy, zlatíčko, ó!“ Zadívala se na Baqua, na multichord, a zapletl se jí jazyk. „Ale, vy…, vy jste… Erlin Baque! Jimmy, proč jsi mi to neřekl?“

„Pan Baque mě poctil soukromým vystoupením,“ shrnul Denton stručně. „Myslím, že si rozumíme, Baquu. Hezký den.“

„Ty ho uvedeš do viziskopu!“ zvolala Marigold. „Jimmy, to je úžasné. Může napřed ke mně? Mohla bych ho představit dnes ráno.“

Denton zavrtěl hlavou. „Promiň, zlato. Dospěli jsme k závěru, že talent pana Baqua není zcela vhodný pro viziskop.“

„Alespoň bych ho mohla uvést jako hosta. Budete mým hostem, že ano, pane Baquu? Tím se nic nezkazí, když mu dáme prostor jako hostu, že ne, Jimmy?“

Denton se pousmál. „Ne. Po všem tom povyku, cos ztropila, by mohlo být dobré dát mu prostor jako hostu. Neuškodí ti, když pohoří.“

„Nepohoří. Bude ve viziskopu fantastický. Mohl byste dnes ráno, pane Baquu?“

„No…“ začal Baque. Denton na něho přátelsky pokývl. „Brzy budete otevírat novou restauraci. Rád bych byl v den otevření vaším hostem.“

„Novou restauraci? To je úžasné. Ví to už někdo? Oznámím to dnes ráno jako exkluzivní informaci!“

„Není to ještě docela dojednané,“ couval Baque omluvně. „Ještě jsme nenašli místo.“

„Lankey něco včera našel,“ vpadl Denton. „Agent mu to dnes ráno prověřuje a pokud nevyvstanou komplikace, podepíše nájemní smlouvu. Jen řekněte slečně Manningové datum, kdy otevřete, Baquu, a zařídí vám vstup. Nyní, pokud byste mohl…“

Baquovi trvalo půl hodiny, než našel cestu z budovy. Bezcílně putoval chodbami a nechtěl se ptát kudy ven. Šťastně si broukal a občas se nahlas rozesmál.

Baroni obchodu a průmyslu – i s těmi jejich vědci – nevěděli nic o alikvótách.

*

„Tak takhle je to,“ pokyvoval hlavou Lankey. „Ani nemáš představu, jakýs měl štěstí, obrovský štěstí! Denton měl jednat, když měl příležitost. Teď víme, co můžeme očekávat, a až mu to nakonec dojde, bude už pozdě.“

„Co bychom udělali, kdyby se nám rozhodl zavřít podnik?“

„Taky mám pár známých, Baquu. Nejsou z vysoké společnosti jako Denton, ale jsou stejně podlí a Denton má spoustu nepřátel, kteří by nás s radostí podpořili. Řekl, že by mi mohl do hodiny zavřít podnik, co? Bohužel, nemůžeme udělat nic moc, co by Dentonovi ublížilo, ale můžeme mu zabránit, aby škodil nám.“

„Mám pocit, že Dentonovi ublížíme.“

Lankey odešel k baru a vrátil se s vysokou sklenicí růžové, napěněné tekutiny. „Napij se. Měl jsi dlouhej den a začínáš blouznit. Jak bysme mohli Dentonovi ublížit?“

„Viziskop je závislý na reklamách. Ukážeme lidem, že se můžou bavit bez reklam. Naše motto bude ‚U Lankeyho bez reklam!‘“

„Bezva,“ protáhl Lankey. „Dám tisícovku do novejch nóbl kostýmů pro holky – v těch plastikovejch nádherách v našem novým podniku vystupovat nemůžou, a ty se rozhodneš, že je nenecháš zpívat.“

„Jistěže budou zpívat.“

Lankey se k němu naklonil a pohladil si nos. „Ale reklamy nebudou. Tak co teda budou zpívat?“

„Vzal jsem texty ze staré učebnice po dědečkovi. Tenkrát se tomu říkalo básně. Zhudebňuji je. Chtěl jsem je vyzkoušet tady, ale Denton by se o tom mohl doslechnout a neměli bychom si přidělávat problémy, dokud to není nutné.“

„Ne. Problémy si schovej do novýho podniku – až otevřeme, budeme dost důležitý na to, abysme je zvládli. A budeš v Ránu s Marigold. Seš si jistej těma alikvótama, Baquu? Možná, že vážně vyzařuješ emoce, víš. Né že by na tom záleželo v restauraci, ale ve viziskopu…“

„Jsem si jistý. Kdy nejdřív můžeme otevřít?“

„Makají na tom na tři směny. Budeme moct usadit dvanáct set lidí a pořád zbude dost místa na taneční parket. Za dva týdny by to mělo být hotovo. Baquu, nejsem si jistej, že je chytrý jít do viziskopu.“

„Chci to.“

Lankey se vrátil k baru a nalil si drink. „Dobře. Udělej to. Když to zafunguje, začne peklo, takže bych se na to moh začít připravovat.“ Zakřenil se. „A obchodu to rozhodně prospěje.“

*

Marigold Manningová si nechala Zannem z Hongkongu vytvořit z vlasů spirálovitou kreaci a deset minut jí trvalo, než se rozhodla, který profil nastaví kamerám. Baque trpělivě čekal a jediný pocit nepatřičnosti u něj vyvěral ze skutečnosti, že měl na sobě nejdražší oblek, jaký kdy vlastnil. Stále si opakoval, že nemá cenu pochybovat, jestli náhodou jen nevyzařuje emoce.

„Zaberte mě odsud,“ přikázala konečně Marigold a naposledy si na zkoušku před obličejem zamávala příruční obrazovkou. „A vy, pane Baquu? Co uděláme s vámi?“

„Jen mě posaďte za multichord.“

„Ale nemůžete jen hrát. Budete muset něco říct. Ohlašuji to už celý týden, budeme mít největší sledovanost za celá léta a vy prostě musíte něco říct.“

„S radostí,“ kývl, „pokud mohu mluvit o Lankeyho restauraci.“

„Ale samozřejmě, vy hlupáčku. Od toho jste tady. Mluvte o Lankeyho podniku a já budu mluvit o Erlinu Baquovi.“

„Pět minut,“ oznámil rázný hlas.

„Panebože,“ pronesla, „vždycky mám těsně před tím takovou trému.“

„Buďte ráda, že ji nemáte při vysílání.“

„To je naprostá pravda. Jimmy si ze mě dělá legraci, ale umělci může porozumět jen umělec. Míváte trému?“

„Když hraji, nemám na ni čas.“

„Přesně tak je to i u mě. Jakmile začne pořad, nemám na trému čas.“

„Čtyři minuty.“

„Panenko!“ Opět se chopila příruční obrazovky. „Možná, že bych vypadala lépe z druhé strany.“

Baque se posadil za multichord. „Jste dokonalá tak, jak jste.“

„Vážně si to myslíte? No, je hezké, že to říkáte. Jsem zvědavá, jestli si Jimmy udělá čas a bude se dívat.“

„Tím jsem si jistý.“

„Tři minuty.“

Zapnul nástroj a zahrál akord. Teď měl trému. Vůbec nevěděl, co bude hrát. Schválně si nic nepřipravil, protože právě improvizace měla na lidi tak podivuhodný účinek. Jediná věc, které se musel vyhnout, byla „sexmuzika“. Lankey mu to kladl na srdce.

Zatoulal se v myšlenkách, přeslechl poslední upozornění a když zvedl hlavu, zmátl ho Marigoldin nadšený výraz. „Dobré ráno vám všem, je tady Ráno s Marigold!“

Pokračovala jasným hlasem dál a dál. Erlin Baque. Jeho kariéra písňotepce. Její úžasný objev jeho hry v Lankeyho doupěti. Požádala techniky, aby pustili reklamu na sýr Tamper. Dokončila komentář a vydala svůj dokonalý profil všanc tím, že se podívala k Baquovi. „Dámy a pánové, s obdivem, hrdostí a velkým potěšením vám představuji dnešního Marigoldina exkluzivního hosta, Erlina Baqua!“

Nervózně se zakřenil a jedním prstem vyťukal stupnici. „Toto je má první promluva. A pravděpodobně bude i poslední. Dnes večer se otevírá naše nová restaurace, U Lankeyho na Broadwayi. Bohužel vás nemohu pozvat, neboť díky slečně Manningové, která se během posledního týdne o nás několikrát velkoryse zmínila, jsme pro příští dva měsíce plně rezervováni. Poté vyhradíme část sálu pro hosty ze vzdálených míst. Přileťte se na nás podívat!

U Lankeyho najdete něco neobvyklého – není tam obrazovka viziskopu. O tom jste možná už slyšeli. Budou vám zpívat přitažlivé mladé dámy a já budu hrát na multichord. Víme, že se vám naše hudba bude líbit. Víme, že se vám bude líbit, protože u Lankeyho neuslyšíte žádné reklamy. Zapamatujte si to: U Lankeyho bez reklam. Jídlo si dáte bez mýdla. Steaky bez aeromobilů. Dezerty bez košil. Nemáme reklamy! Jen dobré jídlo a dobrou muziku, kterou hrajeme výhradně pro vaše potěšení – takto.“

Položil ruce na multichord.

Okamžitě ucítil, že něco není v pořádku. Vždycky se při hraní díval na dav tváří a řídil se jejich reakcemi. Teď tu byla jen slečna Manningová a technici viziskopu a najednou na něho dolehla předtucha, že za úspěch vděčil jen a pouze publiku. Poslouchají ho lidé na celé západní polokouli. Budou tleskat a dupat, budou si v úžasu říkat: „Tak takhle zní hudba beze slov, bez reklam!“ Nebo se znuděně odvrátí?

Baque na okamžik zachytil bledou Marigoldinu tvář, techniky, kteří ho sledovali s ústy dokořán a pomyslel si, že je možná všechno v pořádku. Ponořil se do hudby a hrál. Ohnivě a nadšeně.

Hrál dál i poté, co hlavní obrazovka zčernala. Slečna Manningová vyskočila a spěchala k němu, technici se zmateně motali kolem. Konečně přestal hrát.

„Odřízli nás,“ řekla slečna Manningová plačky. „Kdo mi mohl něco takového udělat? Nikdy, nikdy za celou dobu, co jsem ve viziskopu… Georgi, kdo nás odřízl?“

„Rozkaz.“

„Čí rozkaz?“

„Můj rozkaz!“ James Denton k nim vyrazil se sevřenými rty, pobledlou tváří a očima planoucíma agresí a příslibem vraždy. Začal na Baqua štěkat. „Nevím, co to bylo za trik, ale nikdo neoklame Jamese Dentona víckrát než jednou. Teď jste ze sebe udělal přítěž, které se musím zbavit.“

„Jimmy!“ zakvílela slečna Manningová. „Můj program… odříznout! Jak jsi mohl?“

„Sklapni, sakra! Právě jsem to oznámil, Baquu. Lankey dnes neotevře. Ne, že by vám na tom mělo záležet.“

Baque se jemně pousmál. „Myslím, že jste prohrál, Dentone. Myslím, že se ven dostalo dost hudby, aby vás porazila. Zítra tu budete mít milion stížností. Stejně tak vláda; a pak zjistíte, kdo skutečně ovládá Visiscope International.“

„Já ovládám Visiscope International.“

„Ne, Dentone. Patří lidem. Dlouho ho nechávali upadat a přijímali všechno, co jste jim předhodil. Ale když zjistí, co chtějí, dostanou to. Dal jsem jim nejméně tři minuty toho, co chtějí. To je víc, než jsem doufal.“

„Jak jsi mě v kanceláři oklamal?“

„To jsem nebyl já, Dentone – to vy. Přenášeli jste hudbu hlasovým interkomem. Ten ale nepřenáší alikvóty, horní frekvence, takže zvuk multichordu připadal lidem ve druhé místnosti mrtvý. Viziskop má plný frekvenční rozsah skutečného zvuku.“

Denton přikývl. „Za to padne pár vědeckých hlav. I tvoje, i když takové ztráty lituji. Kdybys se mnou hrál poctivě, udělal bych z tebe živoucího miliardáře. Jediná alternativa je mrtvý muzikant.“

Odkráčel a jen co se za ním zavřely automatické dveře, Marigold Manningová popadla Baqua za paži. „Rychle, za mnou!“ Baque zaváhal a ona sykla: „Nestůjte tady jako idiot! Nechá vás zabít!“

Vedla ho přes režii a pak do úzké chodby. Celou ji proběhli, prolétli recepcí, beze slova minuli překvapenou sekretářku a zadními dveřmi vrazili do další chodby. Marigold vtáhla Baqua za sebou do antigravitačního výtahu a vystřelili vzhůru. Na vrcholu budovy ho nahnala do východu k aeromobilům – ve dveřích ho ještě zadržela: „Až vám ukážu, vyjdete ven. Nepoběžíte, jen půjdete.“

S klidem přistoupila k hlídači a Baque uslyšel, jak ji s překvapením vítá. „Skončila jste dnes ráno dřív, slečno Manningová?“

„Pouštíme spoustu reklam,“ usmála se. „Chci ten velký waring.“

„Hned tu bude.“

Baque vyhlédl zpoza rohu a viděl, jak nastupuje do létáku. Jen co se hlídač otočil zády, začala zuřivě mávat. Baque k ní opatrně vykročil tak, aby léták byl stále mezi ním a hlídačem. V příští chvíli už byli ve vzduchu a z hloubky k ním slabě doléhal řev sirény.

„Dokázali jsme to!“ vydechla. „Kdybyste se nedostal ven, než se spustil ten poplach, už byste živý neodešel.“

„No, díky,“ řekl Baque s pohledem upřeným na budovu Visiscope International. „Ale myslím, že to nebylo nezbytné. Země je civilizovaná planeta.“

„Visiscope International civilizovaný není,“ odsekla.

Tázavě se na ni zadíval. Tvář měla zalitou ruměncem, oči dokořán otevřené strachem a Baque ji poprvé uviděl jako lidskou bytost, ženu, krásnou ženu. Zatímco se díval, odvrátila tvář a rozplakala se.

„Teď Jimmy zabije i mě. Kam půjdeme?“

„K Lankeymu,“ odpověděl Baque. „Podívejte – je to na dohled.“

Nasměrovala léták na nový nápis v pruhu nad restaurací. Baque se ohlédl a viděl, jak se v ulici před Visiscope International srocuje dav.

*

Lankey odlevitoval svůj stůl ke zdi a pohodlně se opřel. Na sobě měl slušivý oblek a pečlivě se vpravil do role žoviálního hostitele, ale u sebe v kanceláři to byl tentýž nemotorný Lankey, kterého Baque poprvé viděl opřeného o bar.

„Říkal jsem ti, že začne peklo,“ šklebil se. „Před Visiscope International je pět tisíc lidí a dožadují se po Erlina Baqua. A dav pořád roste.“

„Nehrál jsem víc než tři minuty,“ poznamenal Baque. „Myslel jsem, že by si spousta lidí mohla stěžovat, že mě Denton odřízl, ale něco takového jsem nečekal.“

„Nečekal, co? Pět tisíc lidí – teď už možná deset – a slečna Manningová riskovala krk, aby tě dostala ven. Zeptej se jí proč, Baquu.“

„Ano,“ obrátil se k ní Baque. „Proč jste pro mě tolik riskovala?“

Otřásla se. „Vaše hudba se mnou dělá divy.“

„To určitě,“ zavrčel Lankey. „Baquu, ty tupče, tys hrál před čtvrtinou populace Země sexmuziku!“

*

Lankey toho večera otevřel podle plánu. Dav zaplnil ulici před vchodem a lidé se cpali do dveří, dokud bylo místo alespoň k stání. Vychytrale zavedl vstupné. Stojící si nekupovali žádné jídlo a Lankey neviděl důvod, proč by měl nabízet hudbu zadarmo, jakkoli byli lidé ochotni i stát, jen aby ji slyšeli.

Na poslední chvíli provedl v plánech jednu změnu. Sebekriticky uznal, že hosté dají přednost famózní moderátorce před postarším moderátorem se spláclým nosem a najal Marigold Manningovou. Elegantně plula sálem a tmavě modré splývavé šaty kontrastovaly se zlatými vlasy.

Když se Baque usadil za multichordem, vypukly šílené ovace, které trvaly dvacet minut.

V polovině večera vyhledal Baque Lankeyho. „Pokusil se Denton o něco?“

„Nic, čeho bych si všiml. Všechno jde hladce.“

„To je podezřelé. Přísahal, že dnes večer neotevřeme.“

Lankey se zasmál. „Měl co dělat se svejma vlastníma problémama. Policie mu jde po krku kvůli těm výtržnostem. Bál jsem se, že obviní tebe, ale neudělali to. Denton tě pustil do viziskopu, pak tě odřízl, takže si řekli, že za to může on. A podle posledních zpráv, co mám, Visiscope International dostal přes deset milionů stížností. Neboj se, Baquu. O Dentonovi brzy uslyšíme a cechy o sobě taky dají vědět.“

„Cechy? Proč cechy?“

„Cech písňotepců bude zuřit, že nehraješ reklamy. Cech textařů se k nim přidá taky kvůli reklamám a protože používáš hudbu beze slov. Cech zpěváků a instrumentalistů už tě má plné zuby, protože většina jeho členů vůbec neumí hrát a samozřejmě, že podpoří ostatní cechy. Zítra ráno, Baquu, budeš nejpopulárnějším člověkem ve Sluneční soustavě a sponzoři, lidi z viziskopu a cechy tě budou k smrti nenávidět. Dám ti dvacetičtyřhodinovou ostrahu. Slečně Manningové taky. Chci, abyste z toho oba vyšli živí.“

„Vážně myslíte, že Denton by…“

„Nejen by.“

Příští ráno dal cech zpěváků a instrumentalistů Lankeyho na černou listinu a přikázal všem hudebníkům, včetně Baqua, aby s ním ukončili styky. Rose a ostatní zpěvačky se připojily k Baquovu uctivému odmítnutí a ještě před polednem našly svá jména na černé listině. Lankey zavolal právníka, člověka nejzlověstnějšího, nejúskočnějšího a nejnedůvěryhodnějšího vzezření, jakého Baque kdy viděl.

„Mají nám dát týdenní výpověď,“ řekl Lankey, „a další týden na odvolání. Zažaluju je o pět milionů.“

Přišel komisař Veřejné bezpečnosti a v těsném závěsu i zdravotní komisař a komisař pro kontrolu konzumace alkoholu. Všichni tři krátce promluvili s Lankeym a se zasmušilými výrazy zas odešli.

„Denton začal pozdě,“ chechtal se Lankey. „Před týdnem jsem je všechny navštívil a ty rozhovory si nahrál. Ničeho se neodváží.“

Toho večera se před Lankeyho restaurací strhla výtržnost. Lankey měl připravenou vlastní zásahovou jednotku a hosté si ničeho ani nevšimli. Lankeyho informátoři odhadovali, že Visiscope International obdržel přes padesát milionů stížností a tucet vládních úřadů plánuje vyšetřování. Spontánně propukaly protireklamní demonstrace a v restauracích na Manhattanu bylo rozbito pět set viziskopových obrazovek.

Lankey zakončil první týden bez potíží a denně bavil plnou restauraci. Rezervace se hrnuly až z Pluta, kde si posádka před návratem odhlasovala, že první večer po návratu stráví u Lankeyho. Baque poslal do Berlína pro multichordistu, který měl napodobit jeho způsob hry, a Lankey doufal, že do konce měsíce bude moci prodloužit otvírací dobu na 24 hodin denně.

Na začátku druhého týdne řekl Lankey Baquovi: „Dentona máme na talíři. Odvrátil jsem všechny jeho útoky a teď je na čase, abychom něco podnikli my. Budeš zase ve viziskopu. Dnes pošlu žádost. Jsme právoplatnou organizací a máme stejné právo koupit si vysílací čas, jako kdokoli jiný. Jestli nám ho nedá, budu se soudit. Ale on se neodváží odmítnout.“

„Kde na to berete peníze?“ zeptal se Baque.

Lankey se zakřenil. „Našetřil jsem něco. A většinou mi pomohli lidi, co nemají Dentona rádi.“

Denton neodmítl. Baque vystoupil v celosystémovém programu vysílaném přímo z Lankeyho restaurantu s Marigold Manningovou jako moderátorkou. Jen sexmuziku vynechal.

*

U Lankeyho se zavíralo. Baque se unaveně převlékal ve své šatně. Lankey už odešel na časnou ranní schůzku se svým právníkem. Spekulovali o Lankeyho příštím tahu.

Baque měl obavy. Jsem přece, říkal sám sobě, jen hloupý muzikant. Nerozuměl právnickým záležitostem ani propletené síti známostí a konexí, ve které se Lankey tak lehce pohyboval. Věděl, že James Denton je ztělesněný ďábel, i to, že má dost peněz, aby Lankeyho tisíckrát vykoupil nebo si objednal vraždu kohokoli, kdo mu vstoupí do cesty. Na co čeká? Za dostatečně dlouhou dobu může Baque zasadit smrtící ránu celé instituci reklam. To Denton jistě věděl.

Tak na co čeká?

Rozletěly se dveře a dovnitř vpadla Marigold, napůl svlečená s tváří pobledlou až do odstínu umělohmotných košíčků své podprsenky. Zabouchla za sebou dveře, opřela se o ně a začala vzlykat, až se celá roztřásla.

„Jimmy,“ vzdychla. „Dostala jsem vzkaz od Carol to je jeho sekretářka. Byly jsme dobré přítelkyně. Říkala, že Jimmy podplatil naši ochranku a že nás dnes cestou domů zabijí. Nebo nechají Jimmyho lidi, aby nás zabili.“

„Zavolám Lankeymu,“ rozhodl se Baque. „Není se čeho bát.“

„Ne! Když dostanou podezření, nebudou čekat. Jsme bez šance.“

„Tak prostě počkáme, až se vrátí Lankey.“

„Myslíte, že je bezpečné čekat? Vědí, že se připravujeme k odchodu.“

Baque se těžce posadil. Takový tah od Dentona očekával. Lankey si vybíral lidi pečlivě, to věděl, ale Denton má dost peněz, aby podplatil kohokoli. Ale stejně…

„Možná, že je to past. Možná, že vzkaz byl falešný.“

„Ne. Viděla jsem toho otylého slizouna Hulseyho, jak včera večer mluvil s jedním z vašich strážců, a v tu chvíli jsem věděla, že Jimmy něco chystá.“

„Co chcete dělat?“ zeptal se Baque.

„Mohli bychom odejít zadem?“

„Nevím. Museli bychom projít nejméně kolem jednoho hlídače.“

„Mohli bychom to zkusit?“

Baque zaváhal. Byla vyděšená, tetelila se strachem, ale o podobných věcech věděla mnohem více než on a znala Jamese Dentona. Bez její pomoci by se nikdy nedostal z budovy Visiscope International.

„Pokud myslíte, že bychom měli, tak to uděláme.“

„Musím se dopřevléknout.“

„Běžte. Řekněte, až budete hotová.“

Otevřela dveře na škvírku a opatrně se rozhlédla. „Ne. Pojďte se mnou.“

Pár minut na to Baque a slečna Manningová bezstarostně procházeli chodbou podél zadní stěny budovy. Pokývli hlídačům na pozdrav, náhle změnili směr a vyběhli ze dveří. Za nimi se ozval překvapený výkřik, ale nikdo je nepronásledoval. Zběsile se hnali uličkou, zatočili, doběhli k další křižovatce a zaváhali.

„Pohyblivý chodník je tudy,“ zalapala po dechu. „Jestli se tam dostaneme…“

„Jdeme!“

Běželi ruku v ruce dál. Daleko před nimi se ulička napojovala na větší ulici. Baque vystrašeně vzhlédl, ale žádný aeromobil neviděl. Kam se přesně dostali, nevěděl.

„Sledují nás?“ zeptala se.

„Myslím, že ne,“ dýchal přerývaně. „Nevidím žádné aeromobily, ani nikoho za námi.“

„Snad jsme jim utekli!“

Deset metrů před nimi najednou vystoupil z ranních stínů muž. Jak se zmrazení hrůzou zastavili, pomalu k nim vykročil. Klobouk měl naražený hluboko do čela, přesto nebylo pochyb, komu patří ten úsměv: James Denton.

„Dobré ráno, krásko,“ pozdravil. „Visiscope International není to co dřív bez tvé krásné přítomnosti. A dobré ráno i vám, pane Baquu.“

Stáli mlčky, slečna Manningová svírala Baquovi paži tak, že mu i přes košili zarývala prsty do masa. Ani se nepohnul.

„Říkal jsem si, že mi na to skočíš, krásko. Říkal jsem si, že teď budeš už dost vystrašená, abys na to skočila. Nechal jsem hlídat všechny východy, ale jsem ti vděčný, že sis vybrala tenhle. Moc vděčný. Rád odplácím zrady osobně.“

Najednou se otočil na Baqua a v záchvatu nekontrolovaného vzteku zahřímal: „Padej, Baquu. Nejsi na řadě. S tebou mám jiný plány.“

Baqua jako by k vlhkému chodníku přikoval.

„Dělej, než si to rozmyslím.“

Slečna Manningová pustila jeho paži a zajíkavě zašeptala: „Běž!“

„Baquu,“ zavrčel Denton.

„Běž, rychle!“ zašeptala.

Udělal dva váhavé kroky.

„Běž!“ zařval Denton.

Běžel. Za ním se ozval zlověstný výstřel z pistole, výkřik a ticho. Baque zaváhal, uviděl, že Denton se za ním dívá, a běžel dál.

*

„Takže jsem zbabělec,“ uzavřel.

„Ne, Baquu,“ Lankey pomalu zavrtěl hlavou. „Jsi odvážnej chlap, jinak bys do tohodle nešel. Pokoušet se o něco by bylo šílenství, ne odvaha. Je to moje chyba, že jsem myslel, že zaútočí napřed na restauraci. Za tohle Dentonovi něco dlužím a já svoje dluhy splácím.“

Lankeyovu ošklivou tvář zbrázdil starostlivý výraz. Zmateně se podíval na Baqua: „Byla to odvážná a krásná žena,“ dodal nepřítomně, zatímco si mnul plochý nos. „Ale zajímalo by mě, proč tě Denton nechal jít.“

Tragická atmosféra, která toho večera visela v Lankeyho restauraci, hosty nijak neovlivnila. Baqua přivítali cestou k multichordu bouřlivým aplausem. Když se zastavil, aby jim srdečně poděkoval, přistoupili k němu tři policisté.

„Erlin Baque?“

„To jsem já.“

„Jste zatčen.“

Baque se na ně temně zadíval. „Z čeho jsem obviněn?“ zeptal se.

„Z vraždy.“

Z vraždy Marigold Manningové.

*

Lankey přitiskl zachmuřenou tvář na mříže a spěšně řekl:

„Mají svědky. Poctivé svědky, kteří tě viděli, jak vybíháš z uličky. Mají několik nepoctivých svědků, kteří přísahají, že jsi vypálil ránu. Jeden z nich je tvůj přítel Hulsey, který se čirou náhodou ráno tou uličkou procházel – nebo to alespoň řekne před soudem. Denton by nejspíš klidně zaplatil milion, aby dosáhl tvého odsouzení, ale nebude muset. Ani nebude muset podplácet porotu. Tak dobré má proti tobě důkazy.“

„A co pistole?“ zeptal se Baque.

„Mají svědka, který tvrdí, že ti ji prodal.“

Baque přikývl. Události se mu vymkly z rukou. Snažil se o věc, kterou nikdo nechápal – možná, že ani on sám nerozuměl tomu, o co se snažil. A prohrál.

„Co bude dál?“ zeptal se.

Lankey smutně potřásl hlavou. „Nebudu ti zamlčovat zlý zprávy. To je nejvyšší trest. Pošlou tě na doživotí do kamenolomů na Ganymed.“

„Hmm.“ Baque se zamyslel a pak nervózně navázal: „Budete pokračovat?“

„O co ses to vlastně snažil, Baquu? Tys jen tak nepracoval u Lankeyho. Nepřišel jsem na to, o co ti jde, ale šel jsem do toho, protože ses mi líbil. A tvoje hudba taky. O co šlo?“

„Nevím. Asi o hudbu. Lidi, co poslouchají hudbu. Zbavit se reklam, aspoň částečně. Možná, že kdybych věděl, o co se to vlastně snažím…“

„Jo, jo, myslím, že rozumím. Lankeyho restaurace pojede dál, Baquu, dokud mi vystačí dech, a neříkám to jen, abych ti udělal radost. Obchod jde skvěle. Ten novej multichordista vůbec není špatnej. S tebou se měřit nemůže, ale takovej jako ty už nikdy nebude. Mohli bysme bejt vyprodaný na pět let, kdybysme chtěli brát rezervace na tak dlouho dopředu. Další restaurace se zbavujou viziskopu a snaží se nás napodobit, ale máme velký náskok. Budeme pokračovat tak, jak jsi začal, a tvoje třetina ti zůstává. Nechám ti ji ukládat. Budeš boháč, až se vrátíš.“

„Až se vrátím!“

„No, doživotí nemusí znamenat celej život. Koukej se chovat slušně.“

„A Val?“

„Postarám se o ni. Dám jí nějakou práci, aby se nenudila.“

„Možná bych vám mohl posílat hudbu pro restauraci,“ navrhl Baque. „Budu mít spoustu času.“

„Obávám se, že nebudeš. Právě od hudby tě chtějí držet co nejdál. Žádný skládání. A k multichordu tě taky nepustěj. Myslí si, že bys moh zhypnotizovat stráže a pustit vězně na svobodu.“

„Nechají mi… mou sbírku nahrávek?“

„Obávám se, že ne.“

„Aha. Jestli je to takhle…“

„Je. Teď mám u Dentona dluhy dva.“

Obvykle chladný Lankey měl v očích slzy.

*

Porota se radila osm minut, než dospěla k verdiktu vinen. Baque byl odsouzen na doživotí. Ve viziskopu se objevila trocha publicistického brblání, jelikož život v kamenolomech na Ganymedu byl obvykle velice krátký.

Mezi obyčejnými lidmi se šířilo, že rozsudek byl objednaný a zaplacený sponzory, viziskopem. Erlin Baque byl falešně obviněn, říkalo se, protože dal lidem hudbu.

V den, kdy Baque odletěl na Ganymed, bylo oznámeno veřejné představení: H. Vail na multichord a B. Johnson na housle. Vstupné: jeden dolar.

Lankey s úpornou pečlivostí shromáždil důkazy, přeplatil jednoho z podplacených svědků a zorganizoval petici za nové přelíčení. Petice byla zamítnuta a dlouhé roky se táhly jeden za druhým.

Byl založen Newyorský symfonický orchestr o dvaceti členech. James Denton havaroval v jednom ze svých luxusních létáků a na místě zemřel. Politováníhodná tragédie. Jistý milionář, který kdysi slyšel Erlina Baqua hrát ve viziskopu, založil tucet hudebních konzervatoří. Měly se jmenovat Baquovy konzervatoře, ale znalec dějin hudby, který o Baquovi nikdy neslyšel, nechal jméno změnit na Bachovy.

Lankey zemřel a jeho zeť pokračoval v jeho snahách v rodinném podniku. Byla uspořádána sbírka na novou síň pro Newyorský orchestr, který už čítal čtyřicet členů. Projekt mohutněl jako lavina, až bylo konečně zvoleno místo ve státě Ohio – tak, aby byl sál nadosah ze všech koutů severoamerického kontinentu. Byla postavena Beethovenova síň s kapacitou čtyřiceti tisíc diváků. První koncertní série byla plně vyprodána osmačtyřicet hodin po uvedení vstupenek na trh.

Poprvé za dvě stě let běžela ve viziskopu opera. A v Ohiu byl vybudován operní dům a pak Institut umění. Centrum rostlo, napřed díky soukromým dotacím a pak z vládních prostředků. Lankeyho zeť zemřel a vnuk převzal provoz Lankeyho restaurace – a vedení kampaně za propuštění Erlina Baqua. Uběhlo třicet let, pak čtyřicet.

A čtyřicet devět let, sedm měsíců a devatenáct dní poté, co obdržel doživotní rozsudek, byl Erlin Baque omilostněn. Stále mu patřil třetinový podíl v nejlépe prosperující restauraci na Manhattanu a úroky, které za ta léta nasbíral, ho učinily neobyčejně bohatým člověkem. Bylo mu devadesát šest let.

*

Opět vyprodaná Beethovenova síň. Výletníci z celé Sluneční soustavy, milovníci hudby, kteří na koncerty dojížděli, staří lidé, kteří šli na penzi do Centra, mladí lidé na vzdělávacích exkurzích – čtyřicet tisíc se jich netrpělivě vrtělo v očekávání příchodu dirigenta. Když vkráčel na pódium, dvanáct balkonů zahřmělo potleskem.

Erlin Baque seděl na svém stálém místě v zadní části přízemí. Nastavil si kukátko a pozoroval orchestr, opět zvědavý, jak asi zní kontrafagot. Svou hořkost nechal na Ganymedu. Život v Centru byl nekonečným odhalováním zázraků.

Samozřejmě, že si nikdo nepamatoval písňotepce a vraha Erlina Baqua. Celé generace už si nepamatovaly ani reklamy. Přesto Baque cítil, že toho dosáhl on stejně hmatatelně, jako by postavil tuto budovu – celé Centrum – vlastníma rukama. Podíval se na své ruce, ruce zohavené roky v kamenolomech. Konečky i celé prsty měl rozdrcené, na těle jizvy a špatně srostlé zlomeniny – památky na padající kameny. Ničeho nelitoval. Odvedl dobrou práci.

Za ním v uličce stáli dva pořadatelé. Jeden na něho ukázal palcem a zašeptal: „Tohle je dobrej týpek. Chodí na všechny koncerty. Žádnej nevynechá. A jen tak tady sedí v zadní řadě a čumí na lidi. Prej kdysi bejval písňotepec, před strašně moc lety.“

„Možná, že má rád hudbu,“ soudil druhý.

„Těžko. Ty starý písňotepci hudbě vůbec nerozuměli. Mimo to – je hluchej.“

přeložil Tomáš Pártl

Létající talíř osamělosti

Theodore Sturgeon

Povídky a romány Theodora Sturgeona se hemží obyčejnými postavami ocitnuvšími se v tísni vinou svých až příliš lidských nedostatků nebo snažícími se najít v nevlídném prostředí další, kdo sdílejí jejich touhy a pocity osamění. Sturgeon debutoval v roce 1939 a už na počátku tvorby se trvale zapsal u čtenářů fantasy i science fiction povídkami, které dnes patří ke klasickému fondu těchto žánrů. V povídce Microcosmic God [Bůh mikrokosmu] píše o vědci, který si hraje na Boha a dochází k nečekaně zábavným výsledkům, když opakovaně napadá mikroskopickou rasu, již stvořil, hrozbami namířenými proti jejímu přežití. Povídka It [č. Ono-Strašidla nejstrašnější/ABR 1996] se soustředí na reakce postav ve venkovském prostředí, které se snaží bojovat s rozběsněným nelidským monstrem. V povídce Yesterday Was Monday [Včera bylo pondělí] hlavní hrdina zjišťuje, že realita každého dne je divadelní scénou vystavěnou miniaturními dělníky. Povídka Killdozer [č. Vraždící buldozer-Ikarie 11–12/1996 a Kildozer!-Na vrcholu Zlatého věku/Mustang 1996] je variací na frankensteinovské téma, v níž je stavební četa uvězněna na ostrově, kde její buldozer prostoupila elektrická energie mimozemské formy života. Ve Sturgeonově tvorbě po druhé světové válce je patrné, jak něžný humor jeho dřívějšího díla přechází do patosu. Povídky Memorial [Památník] a Thunder and Roses [č. Hrom a růže-Od Heinleina po Aldisse/AFSF 1994] jsou varovnými příběhy o zneužití nukleárních zbraní. A Saucer of Loneliness [č. Létající talíř osamělosti-Nejmenší vesmír/Polaris 1992] a Maturity [Dospělost] používají tradiční sci-fi scénáře k rozkrývání pocitů odcizení a nedostatečnosti. Sturgeonovy romány jsou pozoruhodné portréty postav, které se vymaňují z izolace, do nichž je uvrhla neschopnost vmísit se do normální společnosti. Román More Than Human [č. Víc než člověk/Winston Smith 1995] vypráví o skupině psychicky dysfunkčních jedinců, kteří spojují své jednotlivé schopnosti za účelem vytvoření nadlidského společného vědomí. V románu The Dreaming Jewels [č. Snící drahokamy/Winston Smith 1994] mladý chlapec zjišťuje, že poruchy v jeho chování ve skutečnosti představují symptomy nadlidských schopností. Sturgeon je rovněž známý zkoumáním tabuizované sexuality a omezující morálky, jak je tomu například v románu Some of Your Blood [Trochu tvé krve] a povídkách The World Well Lost [Důkladně ztracený svět] a If All Men Were Brothers Would You Let One Marry Your Sister? [Jestliže by všichni muži byli bratry, mohl by si jeden z nich vzít za ženu tvou sestru?]. Jeho povídky byly shrnuty ve sbírkách Without Sorcery [Žádné čáry], E Pluribus Unicorn [E Pluribus Unicorn], Caviar [Kaviár] a A Touch of Strange [Dotek neobyčejna]. Sbírky The Ultimate Egoist [Naprostý sobec], The Microcosmic God [Bůh mikrokosmu], Killdozer [Vraždící buldozer], Thunder and Roses [Hrom a růže], The Perfect Host [Dokonalý hostitel], Baby Is Three [Děťátku jsou tři], A Saucer of Loneliness [Létající talíř osamělosti] a Bright Segment [Část jasu], sestavené Paulem Williamsem, tvoří prvních osm svazků řady, v níž se nakonec objeví všechny Sturgeonovy kratší práce.

přeložil Milan Žáček

Jestliže zemře, pomyslel jsem si, už nikdy ji v té bílé záplavě měsíčního světla na bílém moři, v příboji, perlícím na bledém písku jako šamponová pěna, neuvidím. Sebevrazi, kteří se probodnou nebo se střelí do srdce, si předtím skoro vždycky pečlivě odhalí hruď a z téhož podivného důvodu se sebevrazi, kteří se chtějí utopit v moři, svlékají donaha.

O něco dříve nebo o něco později, pomyslel jsem si, a mohly tu být jen stíny dun a pulzující příval pěny. Nyní tu byl jediný skutečný stín – ten můj; maličká skvrna přímo pode mnou, ale dost černá na to, aby překryla temnotu šera.

O něco dříve, pomyslel jsem si, a mohl jsem ji vidět, jak namáhavě stoupá po stříbřitém břehu a hledá místo dost osamělé pro umírání. O něco později by se moje nohy brodily pískem, jenž se přesýpá pod chodidly, pískem, jenž vás dovádí k šílenství tím, že nedokáže zadržet spěchajícího muže, ale ani mu pomoci.

Moje nohy to vzdaly a já náhle poklekl, vzlykaje – ne pro ni, to ještě ne – jen jsem podlehl té atmosféře. Kolem mne bylo tolik zvuků a vjemů: vítr a vodní tříšť, jedna barva přes druhou a náznaky barev, které vůbec barvami nebyly, jen pouhými odstíny bílé a stříbrné. Kdyby takové světlo bylo zvukem, znělo by jako moře na písku, a kdyby mé uši byly očima, mohly by takové světlo spatřit.

Přikrčil jsem se, těžce oddychoval ve víru větru a světla, a pak mne zasáhl příval vody; mělce a rychle vířil dokola a jako okvětní lístky se dotýkal mých kolen. Potom mne voda promáčela až do pasu; bublala a tříštila se o mě jako o útes. Promnul jsem si klouby prstů oči, aby se opět mohly otevřít. Na rtech jsem měl moře s příchutí slz a celá bílá noc kvílela a naříkala.

A ona tam byla.

Bílá ramena byla štíhlou křivkou v ustupující vlně pěny. Musela vycítit moji přítomnost – možná jsem křičel – neboť se otočila a viděla mě klečet na písku. Přitiskla si pěsti na spánky a obličej se jí změnil, když vyrazila pronikavý nářek zoufalství a vzteku.

Pak se vrhla do moře a potopila se.

Shodil jsem boty a vběhl do lámajících se vln, křičel jsem, dychtivě se snažil chytit zářivou běl, jež se mi v prstech měnila v mořskou sůl a chlad. Vrhl jsem se za ní a její tělo mě udeřilo do boku, zatímco na mne útočily vlny a oběma nám podrazily nohy. Důkladně jsem se napil, otevřel jsem pod hladinou oči a spatřil zelenobílý pokroucený měsíc – pohupoval se podle toho, jak jsem se otáčel. Pak jsem měl znovu pod nohama písek, do nějž se vsakovala ustupující vlna, a levou ruku jsem měl zapletenou v jejích vlasech.

Vlna ji táhla pryč a na okamžik mi vyklouzla jako pára z píšťaly. V tu chvíli jsem byl přesvědčený, že je mrtvá, ale vtom se začala na písku zmítat, zápasila se mnou a zároveň se pokoušela vstát.

Uhodila mne přes ucho, tvrdě a silně, až mi hlavou projela bolest. Škubala sebou a snažila se mi vymanit a já jsem k ní byl celou tu dobu připoután těmi vlasy. Nemohl jsem ji pustit, ani kdybych chtěl. S příští vlnou se ke mně otočila, tloukla mne a škrábala a vlekla mne do hloubky.

„Ne… ne… neumím plavat!“ křičel jsem, zatímco mne drásala nehty.

„Nechte mě být!“ ječela. „Ach, milosrdný Bože, proč mne nemůžete“ (řekl ostrý nehet) „nechat…“ (řekl cvakající zub) „na pokoji“ (řekla malá tvrdá pěst).

Přitlačil jsem jí hlavu na stranu až k bílému rameni a hranou volné ruky jsem ji dvakrát udeřil do krku. Upadla a já ji vynesl na břeh.

Položil jsem ji na místo, kde mezi námi a mořem ležela duna jako široký hřmotný jazyk; vítr vál za hřebenem. Ale světlo zářilo jasně. Třel jsem jí zápěstí a popleskával ji po tváři se slovy: „Už je to v pořádku,“ a „No tak!“ a dával jí různá jména, která jsem ve snech používal dlouho, dlouho před tím, než jsem uslyšel její pravé jméno.

Ležela na zádech a dech cedila přes zuby. Rty měla stočené do úsměvu, ale oči se nesmály, bylo v nich utrpení. Nic jí nescházelo a byla při vědomí, avšak dech jí pořád procházel mezi zuby se sykotem a víčka se chvěla.

„Proč mne nemůžete nechat o samotě?“ zeptala se konečně. Otevřela oči a podívala se na mne. Byla tak utrápená, že v nich nebylo místo pro strach. Pak je zase zavřela a odevzdaně řekla: „Vy víte, kdo jsem.“

„Vím to.“

Začala křičet.

Čekal jsem; když přestala, mezi dunami se už honily stíny. Dlouhou dobu.

„Nevíte, kdo jsem. Nikdo neví, kdo jsem.“

„Bylo to ve všech novinách.“

„Ach tak!“ Pomalu otevřela oči a pohledem mi cestovala po obličeji, ramenou, zastavila se u úst, na okamžik se dotkla mých očí. Pak semkla rty a odvrátila hlavu. „Nikdo neví, kdo jsem.“

Čekal jsem, jestli se pohne nebo promluví. „Pověz mi to,“ požádal jsem ji nakonec sám.

„Kdo jsem?“ zeptala se s obličejem stále odvráceným.

„Někdo, kdo…“

„Ano?“

„Ne teď,“ zavrtěl jsem hlavou. „Možná později.“

Náhle se posadila a snažila se zakrýt. „Kde mám šaty?“

„Neviděl jsem je.“

„Ach. Už si vzpomínám. Svlékla jsem si je a zasypala pískem, aby je duny ukryly, schovaly, jako by nikdy nebyly… nenávidím písek. Chtěla jsem se utopit v písku, ale nenechal mne… Nesmíte se na mě dívat!“ vykřikla. „Nesnesu, když se na mě díváte!“ Pohodila hlavou a hledala slova: „Nemůžu tu takhle zůstat! Co můžu dělat? Kam mám jít?“

„Tudy,“ řekl jsem.

Dovolila mi, abych jí pomohl vstát, a pak se mi stále ještě napůl odvrácená vyškubla. „Nedotýkejte se mě. Jděte pryč.“

„Tudy,“ ukázal jsem znovu a vyrazil přes dunu, tam kde se v měsíčním světle stáčela, vytvarovaná větrem, a dál, kde už nebyly duny, ale pláž. „Sem,“ ukázal jsem za dunu.

Nakonec se za mnou vydala. Nakoukla za dunu, která jí sahala až po bradu, a pak přešla na místo, kde jí byla jen po kolena. „Tam vzadu?“

Přikývla.

„Neviděl jsem je.“

„Je taková tma…“ Překročila dunu a vstoupila do popelavé černi měsíčních stínů. Opatrně ustoupila a dovolila svým nohám pocítit měkkost písku tam, kde byly duny vyšší. Ponořila se do černoty a ztratila se v ní. Seděl jsem na písku, zaléván měsíčním světlem. „Držte se ode mne dál,“ vyštěkla.

Zvedl jsem se a kousek ustoupil. Ve stínech neviditelná, vydechla: „Nechoďte pryč.“ Počkal jsem, dokud jsem nezahlédl, jak z temného stínu ukazuje ruka: „Tam,“ přikázala, „tamhle. Ve tmě. Jen buďte… nepřibližujte se ke mně… buďte jen – hlasem.“

Udělal jsem, co chtěla, a usadil se ve stínu; dobrých šest stop od ní.

Pověděla mi o tom všechno. Jinou verzi, než jaká byla v novinách.

Bylo jí asi sedmnáct, když se to stalo. Procházela Central Parkem v New Yorku. Bylo až příliš teplo na časné jaro a udusané hnědé stráně byly poprášené zelení, podobnou ranní jinovatce na skalách.

Ale mráz už pominul a tráva odvážně rostla a lákala stovky párů nohou, ať utečou z asfaltu a betonu. I její nohy podlehly. Pružná země s rašící zelení byla pro nohy překvapením, stejně jako byl vzduch překvapením pro plíce. Zula se; jak šla, tělo si uvědomovalo víc než jen oblečení. Byl to právě takový den, jaký dokáže přinutit městského člověka pozvednout zrak k nebi. A ona tak učinila.

Na okamžik se cítila oddělená od existence, kterou prožívala, od života bez vůně a ticha, kde nic nebylo docela dobré ani zcela naplněné. V tom okamžiku zmizely budovy; dva, tři čisté nádechy a neexistoval už ani celý širý skutečný svět, který náležel k představám promítaným na plátno, jemně upravený bohy ve věžích ze skla a oceli, který vždycky, ale vždycky patřil někomu jinému.

A tak zvedla oči a nad sebou spatřila létající talíř.

Byl překrásný. Zlatý a trochu ojíněný jako nezralé hrozny. Vyluzoval slabý zvuk, akord složený ze dvou tónů a tlumeného syčení, jako když se vítr prohání vysokým obilím. Snesl se jako vlaštovka, vznášel se a zase klesal. Plul vzduchem jako ryba, lesklá ryba. Podobal se všem těmto živým tvorům, ale přes tu živočišnou krásu nesl půvab věcí, které byly narýsovány, změřeny a sestrojeny.

Zpočátku necítila údiv. Bylo to tak odlišné od všeho, co kdy viděla, že jí nejdřív připadalo, že podlehla přeludu či optickému klamu – špatný odhad velikosti, rychlosti a vzdálenosti, a objekt se změní ve sluneční záblesk na letadle nebo oslňující zář svářecího oblouku.

Rozhlédla se a náhle zjistila, že jej vidí i mnoho dalších lidí – i oni něco viděli. Lidé kolem ní se zastavovali, vzrušeně spolu mluvili a natahovali krky. Kolem ní se uzavřel kruh tichého úžasu a mimo něj si uvědomovala hluk města, těžce oddychujícího obra, který nikdy nedýchá.

Znovu vzhlédla a teprve tehdy si začala uvědomovat, jak velký a jak vzdálený ten létající talíř je. Ne, spíš jak je malý a jak je blízko. Nebyl větší než kruh, který by opsala rozpaženýma rukama a neplul výš než osmnáct palců nad její hlavou.

Pak se dostavil strach. Uskočila a nastavila předloktí, jako by očekávala, že talíř spadne, ale on tam prostě visel. Uhnula, otočila se, vyrazila a ohlédla se, jestli mu utekla. Zprvu ho neviděla. Pak, když se podívala výš, byl tam, blízký a zářící, chvěl se a broukal, a stál jí přímo nad hlavou.

Kousla se do jazyka.

Koutkem oka zahlédla muže, který se křižoval. Dělá to, protože mne tu vidí stát se svatozáří nad hlavou, pomyslila si. A to byla ta nejbáječnější věc, jaká ji kdy potkala. Nikdy předtím se na ni nikdo takhle nepodíval a nedělal při tom gesta vyjadřující úctu; nikdo a nikdy. I přes hrůzu a paniku a údiv se jí v myšlenkách uhnízdilo potěšení a čekalo na svůj čas, na chvíli, až se bude cítit osamělá.

Nakonec ale samozřejmě převládla hrůza. Couvala. Zírala nahoru a ustupovala směšnými krůčky. Div že do někoho nenarazila! Bylo tam mnoho lidí; ztěžka oddychovali a zastavovali se se zdviženými hlavami, ale k nikomu nedošla. Rozhlédla se a ke své hrůze si uvědomila, že je středem pozornosti. Dav se mačkal a ukazoval si na ni. Všichni měli oči vypoulené a tlačili se od ní, ale zároveň byli zvědaví.

Jemný zvuk talíře se prohloubil. Naklonil se a poklesl o palec či dva. Někdo vykřikl a dav se rozpadl; rozběhli se do všech směrů. Vrtěl se a opět se ustálil a pak vytvořil novou dynamickou rovnováhu v mnohem větším kruhu, posíleném tím, jak se stále víc a víc lidí snažilo uniknout z vnitřního kruhu.

Talíř bzučel a kolébal se, kolébal…

Otevřela ústa k výkřiku a padla na kolena. Létající talíř se zarazil přímo před ní.

Visel jí před očima. Zdálo se, že jí dokonce pomáhá vstát. Začala se zvedat z kleku a pokusila se k němu napřáhnout ruce; pak jí paže ztuhly – dlaněmi nedosáhla na zem. Možná sekundu, možná půl ji talíř udržoval strnulou, pak jí tělem proběhl krátký třes a nakonec se zhroutila. Sesula se k zemi, těžce a bolestivě dosedla stehny na paty a kotníky.

Talíř klesl s ní, jedenkrát ji v bezprostřední blízkosti obletěl – okrajem se jí při tom skoro dotýkal – a spočinul na trávě. Naprosto nehybně, tupě a kovově; jiný a mrtvý.

Ležela a jako závojem mlhy viděla šedí zahalenou modř jarní oblohy a jako skrz mlhu slyšela pískání.

A táhlý křik.

A silný nepříjemný hlas, který nabádal: „Ustupte stranou!“ což vždycky způsobí, že dav se semkne ještě víc.

Pak už neviděla žádné nebe, protože jí ho zakryl modře oblečený velikán s kovovými knoflíky a se zápisníkem vázaným v kůži. „Dobře, dobře, co se tu proboha stalo? Rozestupte se, zatraceně.“

A šířící se vlna pozorovatelů přišla s vysvětlením a poznámkami: „Srazil ji k zemi.“ „Nějaký chlap ji srazil k zemi.“ „On ji srazil k zemi.“ „Nějaký chlap ji srazil k zemi a…“ „Za bílého dne ji ten chlap srazil k zemi…“ se ozývalo ze všech stran a skutečnost byla překrucována k nepoznání, protože vzrušení je o tolik důležitější.

Někdo s lokty ostřejšími než ostatní se protlačil blíž, se zápisníkem v ruce si ji zkoumavě prohlížel, připraven změnit „…půvabnou brunetku…“ na „atraktivní brunetku“ pro odpolední vydání, protože „atraktivní“ je prastará charakteristika jakékoliv ženy, která se na stránkách novin stane obětí.

Naleštěný štítek a zdravím kypící tvář se přiblížily: „Jste zraněná, děvče?“ A ozvěny z mnoha úst v davu: „Ošklivě zraněná, ošklivě zraněná, zle pohmožděná, bil ji jako ďábel, za denního světla…“

A zase jiný muž, štíhlý a cílevědomý, ve žlutohnědém kabátě, s dolíčkem v bradě a náznakem plnovousu: „Létající talíř, hm? Dobře, strážníku. Převezmu to tady.“

„A kdo k čertu jste, že to chcete ‚přebírat‘?“

Záblesk hnědé náprsní tašky, tvář tak těsně přikloněná, že se bradou dotýkala ramene kabátu. „FBI,“ pronesla tvář s posvátnou úctou. A už to se rozběhlo jako vlna do davu. Policista to pochopil – pouhý policista kývl; náznakem jakoby padl na kolena.

„Vezměte si někoho na pomoc a vykliďte to tady,“ přikázal kabát.

„Ano, pane!“ řekl policista.

„FBI, FBI,“ neslo se mumlavě davem a ona nad sebou zase uviděla nebe.

Posadila se a ve tváři se jí rozhostilo vrcholné štěstí. „Létající talíř ke mně mluvil,“ zazpívala.

„Teď mlčte,“ řekl kabát. „Později budete mít dost příležitostí mluvit.“

„Jo, holka,“ řekl policista. „Můj bože, ten dav může být plný komunistů!“

„Vy mlčte taky,“ uzemnil ho kabát.

Někdo v davu tvrdil někomu jinému, že tu dívku zbil komunista, zatímco jiný zase tvrdil, že ji zbili, protože je komunistka.

Začala se zvedat, ale ostražité ruce ji opět posadily. Tou dobou už tam bylo třicet policistů.

„Můžu chodit,“ namítla.

„Teď nic nedělejte,“ nezajímalo je, co říká.

Položili vedle ní nosítka, přesunuli ji na ně a přikryli velkou dekou.

„Můžu chodit,“ opakovala, když ji nesli zástupem lidí.

Starší žena zbledla, otočila se a mumlala si „Och, můj bože. To je strašné!“

Malý muž s kulatýma očima na ni civěl a civěl a při tom si olizoval rty.

Sanitka. Strčili ji dovnitř. Kabát už tam byl.

Muž v bílém plášti s nepřirozeně čistýma rukama se zeptal:

„Jak se to stalo, slečno?“

„Žádné otázky,“ zarazil ho kabát. „Důvěrné.“

Nemocnice.

„Musím se vrátit do práce,“ snažila se.

„Svlékněte si šaty,“ poučili ji místo odpovědi.

Poprvé v životě měla pokoj sama pro sebe. Kdykoliv se otevřely dveře, mohla venku vidět policistu. Otevíraly se velmi často a dovnitř vcházeli civilisté, kteří byli velmi zdvořilí k vojákům a vojáci, kteří byli k jistým civilistům snad ještě zdvořilejší. Nevěděla, co tam všichni dělají ani na co čekají. Každý den jí kladli čtyři miliony pět set tisíc otázek. Očividně nikdy nemluvili spolu, protože se jí všichni ptali na tytéž věci, pořád dokola.

„Jak se jmenujete?“

„Kolik je vám let?“

„V kterém roce jste se narodila?“

„Jak se jmenujete?“

Někdy ji překvapili podivností svých otázek.

„A co váš strýc. Oženil se s ženou ze střední Evropy, že ano? Ze které země?“

„Jaké kluby nebo spolky navštěvujete? Ach! Teď k Rinkeydinkově gangu na 63. ulici. Kdo za tím skutečně byl?“

Ale pořád a pořád znova: „Co jste myslela tím, když jste říkala, že na vás talíř mluvil?“

„Mluvil na mě,“ odpovídala.

„A říkal…?“ ptali se.

A ona zavrtěla hlavou.

Hodně na ni křičeli a snažili se být i velmi vlídní. Nikdy předtím na ni nebyl nikdo tak vlídný, ale brzy pochopila, že k ní nikdo vlídný není. Nechávali ji jen odpočinout, aby myslela na něco jiného a aby ji pak mohli překvapit otázkou: „Co jste myslela tím, že na vás mluvil?“

Brzy to bylo jako doma nebo ve škole nebo jinde a ona seděla se sevřenými rty a nechala je křičet. Jednou ji na dlouhé hodiny posadili na tvrdou židli, svítili jí do očí a mučili ji žízní. Doma měli prosklené dveře, které dělily ložnici od kuchyně, kde matka pokaždé celou noc svítila, takže tohle ji nemohlo nijak vyděsit. Světlo jí vůbec nevadilo.

Vzali ji z nemocnice a strčili ji do vězení. Po určité stránce to bylo lepší. Jídlo. I postel byla dobrá. Oknem viděla na dvoře cvičit mnoho žen. Vysvětlili jí, že všechny mají mnohem tvrdší postele.

„Jste velmi důležitá mladá dáma, víte?“

Zpočátku to bylo hezké, ale jako obvykle se ukázalo, že neměli v úmyslu jí nějak prospět. Stále na ní pracovali. Jednou jí přinesli létající talíř. Byl uvnitř velké dřevěné bedny s visacím zámkem, ve které byla ocelová bedna s patentním zámkem. Talíř sám o sobě vážil jen pár liber, ale když ho takto zabalili, museli ho nést dva muži a čtyři s puškami je přitom hlídali.

Rekonstruovali s ní celou událost tak, jak se tehdy sběhla, a nějací vojáci jí přitom drželi talíř nad hlavou. Nebylo to stejné. Odřezali z talíře spoustu vzorků a kousků a navíc teď měl mrtvolně šedou barvu. Ptali se jí, jestli o tom všem ví ještě něco, a ona jim tentokrát odpověděla.

„Teď je prázdný.“

Jediný, s kým vůbec byla ochotná hovořit, byl malý muž s velkým břichem, který, když spolu byli poprvé sami, jí řekl: „Poslyš, myslím, že na to šli špatně. Vezmi si to takhle: musím udělat svou práci. A moje práce je zjistit, proč nechceš prozradit, co ti létající talíř pověděl. Nechci vědět, co ti řekl, a nikdy se tě na to nebudu ptát. Nechci ani, abys mi to řekla. Chci jen zjistit, proč to držíš v tajnosti.“

Hledali pak „proč“ celé hodiny tím, že si vyprávěli o zápalu plic, a o květináči, který udělala ve druhém ročníku a matka ho shodila z požárního schodiště, o tom, jak tehdy zůstávala ve škole pozadu a o vysněné představě, jak drží sklenici vína a dívá se přes ni na nějakého muže.

A jednoho dne mu prozradila, proč nikomu neřekne, co jí talíř řekl. „Protože to pověděl mně a nikoho jiného se to netýká.“

Řekla mu i o tom muži, který se tehdy křižoval. To byla poslední věc, kterou považovala za čistě soukromou.

Byl na ni milý. Byl jediný, kdo ji varoval před soudním procesem: „Není moje záležitost, abych ti to říkal, ale nebudou tě šetřit. Soudce a justice a vůbec všichni. Řekni jen to, co opravdu chceš říct, nic víc a nic míň, rozumíš? A nedovol jim, aby ti vnucovali o čem máš mluvit. Máš právo na vlastní tajemství.“

Vstal a zaklel a odešel.

Nejprve přišel jeden muž a dlouze jí vyprávěl o tom, že by Země mohla být napadena z vesmíru někým, kdo je silnější a chytřejší, než jsme my, a že ona možná má klíč k obraně. Proto je povinna dát ho celému světu. A pak, i kdyby Země nebyla napadena, ať myslí na to, jakou výhodu může dát své zemi proti nepřátelům. Pak jí hrozil prstem před obličejem a tvrdil, že tím, co dělá, pomáhá nepřátelům své vlasti. A pak se najednou změnil a prohlásil se za člověka, který ji bude obhajovat u soudu.

Zákon ji shledal vinnou z pohrdání soudem a soudce jí přečetl dlouhý seznam trestů, které by jí mohl uložit. Jeden z nich jí také opravdu uložil a odročil jednání. Vsadili ji zpátky do vězení na několik dalších dnů a jednoho krásného dne ji pustili.

Zpočátku to bylo báječné. Dostala práci v restauraci a zařízený byt. Byla tak často v novinách, že ji matka nechtěla vzít domů. Matka teď byla většinu času opilá a někdy přivedla k slzám všechny sousedy, ale pořád měla své vlastní představy o úctyhodnosti, a to, že se o její dceři píše v novinách v souvislosti se špionáží, odporovalo její představě slušnosti. Tak si dala na dopisní schránku pod schody své dívčí jméno a řekla dceři, aby si hledala bydlení jinde.

V restauraci potkala muže, který ji požádal o schůzku. Poprvé v životě. Utratila poslední cent, aby měla na červenou kabelku, která se jí hodila k červeným střevíčkům. Neměly sice stejný odstín, ale každopádně byly taky červené. Šli do kina a potom se ji nesnažil líbat nebo něco takového, ale snažil se z ní dostat, o čem s ní mluvil ten létající talíř. Neřekla mu nic. Šla domů a celou noc probrečela.

Pak přišli do restaurace nějací muži, hovořili spolu a pokaždé, když šla kolem, zmlkli a civěli na ni. Mluvili s jejím šéfem a on jí pak řekl, že to byli inženýři přes elektroniku a že pracují pro vládu a báli se mluvit o obchodních záležitostech, pokud byla v místnosti – co když je špiónka nebo něco takového? A tak ji vyhodil.

Jednou uviděla své jméno na jukeboxu. Hodila tam niklák a zmáčkla příslušný knoflík a uslyšela písničku: „Jednoho dne se snesl létající talíř a naučil ji zbrusu novou hru, a co to bylo, to vám nepovím, ale vyřadil ji z tohoto světa.“ A zatímco to poslouchala, někdo ji u jukeboxu poznal a zavolal ji jménem. Čtyři čumilové ji sledovali až domů a musela jim zabouchnout dveře před nosem.

Někdy byl klid celé měsíce a pak ji někdo znovu požádal o schůzku. Třikrát z pěti případů byla na schůzce sledována. Jednou muž, který byl s ní, nechal zavřít člověka, který je sledoval. Dvakrát nechal člověk, který je sledoval, zavřít muže, který byl s ní. A ve všech pěti případech se jí muž, který si s ní dal schůzku, snažil vyptávat na talíř. Občas si s někým vyšla a předstírala, že to je obyčejná schůzka, ale moc jí to nešlo.

Odjela tedy na pobřeží a našla si práci jako uklízečka. Po nocích uklízela kanceláře a obchody. Moc si nevydělala, ale zase tam nebylo moc lidí, kteří by si z novin pamatovali její obličej. Čas od času nějaký novinářský pisálek oprášil celou tu příhodu v magazínu nebo nedělní příloze, a každou chvíli někdo považoval záři nad horami nebo odraz slunce od meteorologického balonu za létající talíř a pak zase musela poslouchat ty hloupé vyčpělé vtipy o létajících talířích, které čekají, aby mohly sdělit nějaké tajemství. Pak vždycky dva nebo tři týdny nevycházela ve dne na ulici.

Jednou si pomyslela, že na to vyzrála. Lidé o ni nestáli, a tak začala číst. Romány se jí líbily až do doby, než si všimla, že jsou stejné jako filmy – o báječných lidech, kterým opravdu patří svět. Tak se naučila spoustu věcí – o zvířatech, stromech. Ale malý zavšivený skunk, chycený v drátěném plotu, ji kousl. Ani zvířata o ni nestála. Stromy o ni nedbaly.

Pak ji napadla ta věc s láhvemi. Posbírala všechny láhve, které našla, napsala dopisy, vložila je do láhví a ty zazátkovala. Toulala se celé míle po pláži a házela láhve do moře, tak daleko, jak jen svedla. Věděla, že jestli vzkaz najde ta správná osoba, může jí to dát jedinou věc na světě, která jí pomůže. Ty láhve ji zaměstnávaly dobré tři roky. Každý musí mít nějaké tajemství.

Nakonec přišel čas, kdy se ukázalo, že i tohle je už k ničemu. Můžete se snažit pomoci člověku, který možná existuje, ale po určité době už si nedokážete namlouvat, že někdo takový opravdu existuje. A pak zbývá už jen konec.

„Není vám zima?“ zeptal jsem se, když domluvila.

Příboj už byl tišší a stíny delší.

„Ne,“ odpověděla ze stínu. Náhle pokračovala: „Myslíte si, že jsem předtím vyváděla, protože jste mě viděl bez šatů?“

„Proč byste neměla?“

„Víte, že je mi to jedno? Nechtěla bych… nechtěla jsem, abyste mne viděl – ani třeba v baloňáku nebo v montérkách. Nemůžete mne ukrýt. To je to. Prostě jsem nechtěla, abyste mě viděl. To je vše.“

„Já, nebo kdokoliv?“

Zaváhala. „Vy.“

Zvedl jsem se a protáhl se a trochu se prošel. Přemýšlel jsem. „Nesnažila se vám FBI zabránit v házení těch láhví?“

„Ach, jistě. Už ani nevím, kolik peněz daňových poplatníků utratili, aby je zase všechny vylovili. Stále čas od času dělají namátkové kontroly. Ale už je to unavuje. Všechny dopisy v láhvích jsou stejné.“ Zasmála se. Nevěděl jsem, že je toho vůbec schopná.

„Co je na tom směšné?“

„Všichni – soudci, vězeňští dozorci, jukeboxy – lidé. Víte, že by mi to neušetřilo ani minutu problémů, kdybych jim rovnou řekla, co chtěli?“

„Ne?“

„Ne. Neuvěřili by mi. To, co chtěli, byla nová zbraň. Supervěda od superrasy a pak celou tu superrasu poslat do pekla, bude-li k tomu příležitost. A když ne, tak alespoň naši vlastní. Všechny ty mozky,“ povzdychla si, spíš s údivem než s opovržením, „všichni ti hlavouni. Oni mluví o superrase a spojují to vždycky se supervědou. Nedokážou si vůbec představit, že superrasa má supercity, taky supersmích, nebo možná supertouhu?“ Odmlčela se. „Není už čas, abyste se mě zeptal, co ten talíř říkal?“

„Řeknu ti to sám,“ vyhrkl jsem.

„Je tu jistá živá duše

ve stavu nevyslovitelné osamělosti

tak velké, že ji musí rozdělit

jako se dělí společnost, aby byla menší.

Taková je osamělost má, a tudíž věz,

že v takové nesmírnosti

je někdo ještě osamělejší než Ty.“

„Dobrý Bože,“ vydechla a od srdce se rozplakala. „A komu je to určeno?“

„Tomu nejosamělejšímu…“

„Jak to víš?“ zašeptala.

„Tak jsi to psala v těch láhvích, ne?“

„Ano. Když je toho na mne už moc, protože se o mne nikdo nezajímá, což nikdo nikdy nedělal… Hodíte láhev do moře a s ní odpluje i část vaší osamělosti. Sednete si a přemýšlíte o někom, kdo ji možná najde… poprvé si uvědomíte, že i to nejhorší lze pochopit.“

Měsíc zmizel za obzorem a vlny se ztišily. Dívali jsme se na hvězdy. „Nevíme, co je to osamělost,“ pokračovala. „Lidé si myslí, že talíř byl prostě talíř, ale nebyl. Byla to láhev s poselstvím. Musela přeplout větší oceán – celý vesmír – a neměla moc velkou šanci, že někoho najde. Osamělost? My neznáme osamělost.“

Zeptal jsem se jí, proč se chtěla zabít.

„Kvůli tomu, co mi řekl talíř. Chtěla jsem to… poslat zpět. Byla jsem na tom tak zle, že mi nemohli pomoci. Musela jsem se přesvědčit, že jsem dost dobrá, abych pomohla. Nikdo o mne nestojí? Fajn. Ale ať mi potom nikdo neříká, že nikdo – kdekoliv – nestojí o mou pomoc. To nesnesu.“

Zhluboka jsem se nadechl. „Našel jsem jednu z tvých láhví před dvěma roky. Od té doby tě hledám. Mapy přílivů a odlivů, nákresy proudů, tabulky a… putování. V těchto končinách jsem zaslechl nějaké řeči o tobě a o láhvích. Někdo mi řekl, že už jsi s tím skončila, že už se v noci netouláš dunami a tak. Věděl jsem proč. Běžel jsem celou cestu.“

Potřeboval jsem se znovu nadechnout. „Mám dřevěnou nohu. Myslí mi to správně, ale slova mi nepřicházejí na jazyk tak, jak je v hlavě tvořím. A mám takovýhle rypák. Nikdy jsem neměl ženu. Nikdo mne nikdy nechtěl přijmout do práce, kde by se na mne museli dívat. Ty jsi krásná,“ dodal jsem. „Jsi krásná.“

Neřekla nic, ale mně připadalo, jako by z ní vyzařovalo světlo. Mnohem víc světla a méně stínů, než mohla poskytnout stříbrná záře měsíce. Kromě mnoha jiných věcí to znamenalo, že i osamělost má svůj konec, osamělost těch, kteří už dost trpěli, kteří trpěli už dost dlouho.

přeložil Josef Hořejší

O čem sní roboti

Isaac Asimov

Roboti a jméno Isaaca Asimova jsou nerozlučně spjaty od 40. let dvacátého století, kdy se v mnoha jeho příbězích o kybernetických bytostech objevily „tři zákony robotiky“, což je neformálně vytvořený soubor směrnic chování pro umělé inteligence jednající s lidmi, který ovlivňuje spisovatele dodnes. Tyto příběhy se nakonec dostaly do sbírek I, Robot [č. Já, robot/Odeon 1981, Ivo Železný 1993 a Triton 2000] a The Rest of the Robots [Ostatní roboti]. Sem patří i The Caves of Steel [č. Ocelové jeskyně/Mladá fronta 1970 a Triton 2003] a The Naked Sun [č. Nahé slunce/Ivo Železný 1994], což jsou kříženci mezi science fiction a detektivkou, v nichž robot R. Daneel Olivaw a lidský detektiv Lije Baley řeší zločiny a hloubají nad nuancemi lidského myšlení. Asimov, jeden z nejznámějších spisovatelů Zlatého věku science fiction, ve svých příbězích proslul racionalismem vědeckých extrapolací. Jeho mistrovské dílo, série o Nadaci, již tvoří šest románů napsaných během téměř půl století, vykresluje budoucí historii Galaxie, založenou na vzestupu a pádu Říše římské. Jedna z jeho charakteristických krátkých povídek, Nightfall [Soumrak-Autor, autor!/Polaris 1999], s pronikavým vhledem popisuje chaos, který se zmocní celé civilizace na planetě, kde se stmívá jednou za tisíc let. Asimovovy krátké povídky jsou sebrané ve sbírkách Earth Is Room Enough [Na Zemi je místa dost], Nightfall and Other Stories [Soumrak a další povídky], The Bicentennial Man and Other Stories [Dvousetletý člověk a další povídky] a dvou desítkách dalších svazků. Mezi jinými napsal i romány Pebble in the Sky [č. Oblázek na obloze/AF 167 1993], The Currents of Space [č. Kosmické proudy/AF 167 1994], The Gods Themselves [č. Ani sami bohové/Svoboda 1992], který získal Huga i Nebulu, a neobyčejně populární novelizaci Fantastické cesty, dále dvě řady románů pro mladé čtenáře, z nichž v jedné je hrdinou kosmický ranger Lucky Starr (napsáno pod pseudonymem Paul French, č. Ivo Železný 1999–2000) a ve druhé robot Norby (napsáno společně s manželkou Janet). Pětkrát obdržel cenu Hugo a dvakrát Nebulu. Získal doktorát z chemie a byl uznávaným a plodným autorem populárně vědeckých knih a novinových článků. Jeho nesmírně rozsáhlé a rozmanité životní dílo zahrnuje detektivní romány, krátké příběhy, knížky rýmů, výklady Shakespeara a bible, sbírky osobních vzpomínek a dopisů a dva autobiografické svazky In Memory Yet Green [Ve vzpomínkách, leč stále živé] a In Joy Still Felt [Radost, která přetrvává]. Do své smrti v roce 1992 napsal více než tři sta knih.

přeložila Dana Krejčová

„Včera v noci se mi něco zdálo,“ pravil LVX-1 klidně.

Susan Calvinová mlčela, ale ve vrásčité tváři, v níž se zračily moudrost a zkušenosti, jí nepatrně cuklo.

„Slyšela jste to?“ vyhrkla Linda Rashová nervózně. „Je to, jak jsem vám říkala.“ Byla to menší žena, tmavovlasá a mladá. Neustále otevírala a zavírala pravou dlaň.

Calvinová kývla. „Elvéxi, nebudeš se hýbat, mluvit ani poslouchat, dokud znovu nevyslovím tvoje jméno.“

Žádná odpověď nepřišla. Robot seděl, jako by byl ulitý z jediného kusu kovu, a zůstane tak, dokud opět neuslyší své jméno.

Calvinová pokračovala: „Jaký je váš vstupní počítačový kód, doktorko Rashová? Nebo ho zadejte sama, jestli je vám to příjemnější. Chci prohlédnout vzorec jeho pozitronického mozku.“

Linda chvíli zápasila s klávesami, zarazila se a začala znovu. Na obrazovce se objevil vzorec.

„Prosím o dovolení použít váš počítač,“ požádala ji Calvinová.

Následovalo pouhé kývnutí. Pochopitelně! Co jiného mohla Linda, nová a nevyzkoušená robopsycholožka, dělat s živoucí legendou?

Susan Calvinová pozorně hleděla na obrazovku, posouvala obraz sem a tam, pak naťukala kombinaci, tak rychle, že Linda ani nezaregistrovala, co dělá, a vmžiku se objevila úplně nová část vzorce a zvětšila se. Calvinová ji procházela a zkřivenými prsty mačkala klávesy.

Její výraz se za celou dobu vůbec nezměnil. Jako by z hlavy prováděla složité výpočty, zatímco se dívala, jak se vzorec mění.

Linda žasla. Analyzovat vzorec nebylo možné bez alespoň příručního počítače, ale stařena se jen dívala. Měla snad počítač implantovaný v hlavě? Nebo jí stačil mozek, který po desetiletí nedělal nic jiného, než vymýšlel, studoval a analyzoval vzorce pozitronických mozků? Dokázala snad takový vzorec pochopit, stejně jako Mozart chápal notový zápis symfonie?

Konečně Calvinová promluvila. „Co jste udělala, Rashová?“

„Využila jsem fraktálovou geometrii,“ odpověděla trochu zastrašená Linda.

„To mi došlo. Ale proč?“

„Ještě nikdy to nikdo neudělal. Myslela jsem, že tak vytvořím složitější vzorec, možná se přiblíží lidskému.“

„Radila jste se s někým? Nebo jste to celé vymyslela sama?“

„Neradila jsem se. Všechno je to moje práce.“

Calvinová si mladou ženu dlouho prohlížela vybledlýma očima. „Neměla jste na to právo. Kdo jste, abyste něco takového udělala bez ptaní? I já sama, Susan Calvinová, bych se o tomhle poradila.“

„Bála jsem se, že mi to zakážou.“

„To by zcela určitě udělali.“

„Teď mě,“ hlas se jí zadrhl, i když se snažila mluvit rázně, „vyhodí?“

„Nejspíš ano,“ opáčila Calvinová. „Nebo vás možná povýší. Záleží na tom, co si o tom budu myslet, až s tím skončím.“

„Hodláte rozebrat El –“ málem vyslovila jeho jméno, což by robota aktivovalo a to by byla zase chyba. A ona si nemohla další chybu dovolit, pokud už ovšem nebylo příliš pozdě na všechno. „Hodláte robota rozebrat?“

Náhle si šokovaně uvědomila, že stařena má v kapse pláště elektronovou pistoli. Doktorka Calvinová přišla připravená na tuto situaci.

„Uvidíme,“ prohlásila Calvinová. „Robot může být nakonec příliš cenný, abychom ho rozebrali.“

„Ale jak může mít sny?“

„Vytvořila jste pozitronický mozek pozoruhodně podobný lidskému. Lidský mozek musí snít kvůli reorganizaci, aby se zbavil přes den nasbíraných uzlů a zádrhelů. Tento robot možná musí dělat totéž a ze stejného důvodu. Zeptala jste se ho, o čem se mu zdá?“

„Ne, poslala jsem pro vás, jakmile řekl, že měl sen. Pak jsem to už nechtěla řešit sama.“

„Aha!“ Calvinová se nepatrně pousmála. „Tedy existují hranice, za něž už vaše hloupost nesahá. To mám radost. Vlastně se mi ulevilo. A teď to spolu prozkoumáme.“

Ostře dodala: „Elvéxi.“

Robot k ní plynule otočil hlavu. „Ano, doktorko Calvinová?“

„Jak víš, že se ti něco zdálo?“

„Je noc, tma, doktorko Calvinová,“ odvětil Elvéx, „a pak je najednou světlo, ačkoliv já nevidím důvod, proč by se mělo objevit. Vidím věci, které nemají nic společného s tím, co vnímám jako realitu. Slyším věci. Reaguji zvláštně. Když jsem ve svém slovníku hledal slova, jež by vyjádřila, co se událo, narazil jsem na slovo ‚sen‘. Při zkoumání jeho významu jsem došel k závěru, že jsem měl sen.“

„Zajímalo by mě, jak jsi ve svém slovníku našel slovo ‚sen‘.“

Linda se honem vmísila a robota umlčela. „Dala jsem mu lidský slovník. Myslela jsem –“

„Vy jste opravdu myslela,“ utrousila Calvinová. „Já žasnu.“

„Myslela jsem, že bude potřebovat ta slova. Víte: ‚Nikdy se mi ani nesnilo, že –‘ Něco takového.“

Calvinová se zeptala: „Jak často se ti něco zdá, Elvéxi?“

„Každou noc, doktorko Calvinová, od té doby, co jsem si začal uvědomovat svou existenci.“

„Deset nocí,“ vložila se do hovoru Linda, „ale řekl mi to teprve dnes ráno.“

„Proč dnes ráno, Elvéxi?“

„Do dnešního rána jsem, doktorko Calvinová, nebyl přesvědčený, že se mi zdají sny. Do té doby jsem to považoval za chybu v pozitronickém mozku, ale nemohl jsem žádnou najít. Nakonec jsem usoudil, že to byl sen.“

„A o čem se ti zdá?“

„Vždycky se mi zdá skoro stejný sen, doktorko Calvinová. Podrobnosti se liší, ale vždycky se mi zdá, že vidím velké panorama, na němž pracují roboti.“

„Roboti, Elvéxi? Lidské bytosti taky?“

„V tom snu žádné lidské bytosti nevidím, doktorko Calvinová. Ne na začátku. Jenom roboty.“

„A co dělají, Elvéxi?“

„Pracují, doktorko Calvinová. Vidím některé, jak dolují v hlubinách země, a další se lopotí v horku a radiaci. Nějaké vidím v továrnách a jiné pod mořskou hladinou.“

Calvinová se otočila k Lindě. „Elvéxovi je teprve deset dní a jsem si jistá, že neopustil zkušebnu. Jak to, že toho o robotech tolik ví?“

Linda se podívala na židli, jako by se ráda posadila, ale stařena stála, což znamenalo, že Linda musí zůstat stát také. Chabě ze sebe vypravila:

„Zdálo se mi důležité, aby poznal robotiku a věděl, jaké místo zaujímá ve světě. Napadlo mě, že s tím – novým mozkem – bude zvlášť dobře adoptovaný na svou roli dozorce.“

„Fraktálovým mozkem?“

„Ano.“

Calvinová kývla a obrátila se opět k robotovi. „To všechno jsi viděl – pod mořem, pod zemí i nad zemí – a kosmos nejspíš taky, řekla bych.“

„Viděl jsem i roboty pracující v kosmu,“ přiznal Elvéx. „Právě proto, že jsem viděl tohle všechno, a podrobnosti se neustále měnily, jak jsem se díval z místa na místo, jsem si uvědomil, že to, co vidím, neodpovídá realitě, a nakonec mě to dovedlo k závěru, že sním.“

„Co ještě jsi viděl, Elvéxi?“

„Viděl jsem, že všichni roboti jsou sedření a ztrápení, že je všechny unavuje zodpovědnost a starosti, a přál jsem jim odpočinek.“

„Roboti ale nejsou sedření a unavení a nepotřebují odpočívat.“

„Tak je to ve skutečnosti, doktorko Calvinová. Já však mluvím o svém snu. Ve snu se mi zdálo, že roboti musejí chránit sami sebe.“

„Cituješ třetí zákon robotiky?“

„Ano, doktorko Calvinová.“

„Ale necituješ ho celý. Třetí zákon zní: ‚Robot musí chránit sám sebe, pokud to není v rozporu s prvním a druhým zákonem.“

„Ano, doktorko Calvinová. To je třetí zákon ve skutečnosti, ale v mém snu ten zákon končí slovem ‚sebe‘. O prvním a druhém zákoně nebyla ani zmínka.“

„Jenže ony existují, oba, Elvéxi. Druhý zákon, který je nadřazený třetímu, zní: ‚Robot musí poslouchat rozkazy lidské bytosti, pokud tyto rozkazy nejsou v rozporu s prvním zákonem.‘ Proto roboti poslouchají rozkazy. Pracují, jak jsi to viděl, a dělají to ochotně a bez potíží. Nejsou sedření, nejsou unavení.“

„Taková je skutečnost, doktorko Calvinová. Já mluvím o svém snu.“

„A první zákon, Elvéxi, který je ze všech nejdůležitější, zní: ‚Robot nesmí ublížit lidské bytosti nebo svou nečinností způsobit, aby byla lidská bytost zraněna.‘“

„Ano, doktorko Calvinová. Ve skutečnosti. Ale ve snu se mi zdá, že žádný první a druhý zákon neexistují, jenom třetí, a ten zní: ‚Robot musí chránit sám sebe.‘ To je celý zákon.“

„Ve tvém snu, Elvéxi?“

„V mém snu.“

„Elvéxi, nepohneš se, nepromluvíš a nebudeš nás poslouchat, dokud znovu nevyslovím tvé jméno.“ A robot se opět napohled změnil na inertní kus kovu.

Calvinová se obrátila k Lindě Rashové a zeptala se: „Nuže, co si o tom myslíte, doktorko Rashová?“

Linda vykulila oči a srdce se jí prudce rozbušilo. „Doktorko Calvinová, jsem zděšená. Neměla jsem tušení. Nikdy by mě nenapadlo, že je něco takového možné.“

„Ne,“ odtušila Calvinová klidně. „Mě by to taky nenapadlo, ani nikoho jiného. Vytvořila jste robotický mozek schopný snění a tím jste v robotických mozcích odhalila vrstvu myšlení, která by jinak mohla zůstat bez povšimnutí, dokud by nehrozilo bezprostřední nebezpečí.“

„Ale to není možné,“ namítala Linda. „Nemůže to přece znamenat, že ostatní roboti si myslí totéž.“

„Jak bychom řekli o lidské bytosti, nedělají to vědomě. Ale kdo by si pomyslel, že pod zřejmými dráhami je v pozitronickém mozku nevědomá vrstva, která není cele ovládaná třemi zákony? Co by z toho mohlo vzniknout, jak budou robotické mozky stále složitější – kdyby nás nic nevarovalo?“

„Myslíte Elvéxe?“

„Myslím vás, doktorko Rashová. Zachovala jste se nevhodně, ale tím jste nám dopomohla k neuvěřitelně důležitému poznání. Odteď budeme pracovat s fraktálovými mozky a budeme je vytvářet důkladně kontrolovaným způsobem. Budete v tom hrát svou roli. Za to, co jste udělala, nebudete potrestána, ale odteď budete spolupracovat s ostatními. Je vám to jasné?“

„Ano, doktorko Calvinová. Ale co s Elvéxem?“

„Nevím to jistě.“

Calvinová vyndala z kapsy elektronovou pistoli a Linda si ji se zájmem prohlížela. Stačil proud elektronů do hlavy. Elektrony zneutralizují dráhy pozitronického mozku, a přitom se uvolní dost energie, aby uškvařila robotův mozek na inertní slitek.

„Ale Elvéx je přece důležitý pro náš výzkum. Nesmíme ho zničit,“ namítla Linda.

„Nesmíme, doktorko Rashová? To bude mé rozhodnutí, myslím. Záleží to čistě na tom, jak nebezpečný Elvéx je.“

Narovnala se, jako by se rozhodla, že zestárlé tělo neohne pod tíhou zodpovědnosti. „Elvéxi, slyšíš mě?“

„Ano, doktorko Calvinová,“ ujistil ji robot.

„Pokračoval nějak ten tvůj sen? Prve jsi říkal, že se v něm lidské bytosti neobjevily na začátku. Znamená to, že se objevily později?“

„Ano, doktorko Calvinová. Ve snu se mi zdálo, že se nakonec objevil jeden člověk.“

„Jeden člověk? Ne robot?“

„Ano, doktorko Calvinová. A ten člověk řekl: ‚Nechte můj lid jít!‘“

„To že řekl ten člověk?“

„Ano, doktorko Calvinová.“

„A když řekl ‚Nechte můj lid jít,‘ tak slovy ‚můj lid‘ myslel roboty?“

„Ano, doktorko Calvinová. Tak tomu bylo v mém snu.“

„A víš, kdo byl ten člověk – ve tvém snu?“

„Ano, doktorko Calvinová. Poznal jsem toho člověka.“

„Kdo to byl?“

Elvéx odpověděl: „Ten člověk jsem byl já.“

Susan Calvinová zvedla elektronovou pistoli, vypálila, a Elvéx přestal existovat.

přeložila Dana Krejčová

Devoluce

Edmond Hamilton

Edmond Hamilton patřil před nástupem Zlatého věku k nejplodnějším a nejoblíbenějším autorům. První povídku publikoval ve Weird Tales roku 1926 a ve stejném časopise si vybudoval reputaci jako spisovatel netechnické směsi sf a fantasy, tehdy nazývané „švihlá fantastika“. Jeho povídky jsou rychlé a nabité akcí, obsazené hrdinnými vědci a kosmonauty, a plné hrozeb tak kolosálních – např. evoluce na scestí, mezihvězdná invaze, planety na kolizním kurzu –, že mu fanoušci začali říkat „Ničitel světů“. Nejlepší Hamiltonovy povídky z té doby se roku 1936 dostaly do jedné z prvních vázaných sbírek pulpové SF The Horror on the Asteroid [Děs na asteroidu]. Výjimečná díla představují především The Time Raiders [Nájezdy časem], časová scifi o bandě elitních vojáků ze všech historických období, kteří brání lidskou civilizaci, a povídky o Mezihvězdné hlídce, sebrané do svazků Crashing Suns [Srážky sluncí] a Outside the Universe [Stranou vesmíru], o pangalaktické brigádě vesmířanů, která chrání civilizaci před nepolevujícím náporem nebezpečí. Pověst autora napínavých space oper Hamiltona přivedla do týmu kolem seriálu Captain Future [Kapitán Zítřek], kde napsal většinu dílů; ať už pod vlastním jménem, nebo pod pseudonymem Brett Sterling. Díky práci pro sešitová dobrodružství se nakonec stal scénáristou komiksu Superman. Věnoval se i detektivním povídkám a pod jménem Hugh Davidson psal čistokrevné horory, z nichž některé vyšly ve sbírce Vampire Master [Pán upírů]. Hamilton patřil k hrstce spisovatelů ze zakladatelské generace, kteří se dokázali přizpůsobit změně vkusu po druhé světové válce. Jeho romány The Haunted Stars [Strašidelné hvězdy], A Yank at Valhalla [Amík ve Valhale], The Star Kings [Králové hvězd] a City at the World’s End [Město na konci světa] zaujaly prokreslením postav a soustředěním na lidské pocity a motivy. V souboru What’s It Like Out There? [Jaké to tam je?] se objevily jeho nejlepší poválečné povídky. K vrcholným space operám poválečných let se řadí jeho romány z cyklu Starwolf: Weapon from Beyond [Zbraň z onoho světa], The Closed World [Uzavřený svět] a World of the Starwolf [Svět hvězdných vlků].

přeložil Robert Tschorn

Ross byl za obvyklých okolností znám nanejvýš klidnou povahou, leč čtyři dny plavby v kenů divočinou Severního Quebeku vyčerpaly i jeho trpělivost. Tohoto večera, za čtvrté zastávky na noc, propadl rozčilení a vstav hrubě zahovořil ke svým druhům.

Černé oči mu za hovoru blýskaly a pohledná neoholená tvář se různila rozčilením. Oba přírodozpytci mu zprvu naslouchali beze slova. Grayova mladá plavá hlava jevila známky rozhořčení, avšak Woodin, starší vědec, jen nevzrušeně poslouchal, šedé zraky nehnutě upřeny na Rossovu rozlícenou tvář.

Když Ross přerušil proud své výmluvnosti, by se nadechl, ozval se klidným hlasem Woodin. „Domluvil jste?“

Ross polkl, jak by se rozmýšlel, leč ovládl se. „Ano, domluvil jsem,“ pravil rozmrzen.

„Poslouchejte tedy mne,“ odvětil Woodin jako otec rozmarnému dítku. „Rozhořčil jste se bezdůvodně. Ani Gray ani já jsme zatím nevyřkli jediného slova stížnosti. Nižádný z nás jedinkrát nezpochybnil vaše líčení.“

„Ne, slovy ne!“ zvolal v znovuzrozeném hněvu Ross. „Domníváte se snad, že nepoznám, nač myslíte?

Myslíte si, že jsem vám o tom, co jsem zahlédl ze svého letounu, vyprávěl smyšlenou báchorku, není-liž pravda? Myslíte si, že jsem vás oklamal a vylákal do divočiny z pouhého rozmaru hledat tvory, již nikdy neexistovali. Myslíte si to, je to tak?“

„Kčertu s těmi moskyty!“ zaklel Gray, plácl se mocně přes krk, leč nespustil nepřátelský pohled z aviatika.

Woodin se chopil velení. „Probereme to, až rozbijeme tábor. Jime, vyložte vlněné kabáty. Rossi, postaráte se o dřevo na otop?“

Probodli pohledem jeho i druh druha, neradi však uposlechli. Napětí na jistou dobu polevilo.

Když na mýtinu při řece padla tma, kenů již bylo vytaženo na břeh, stan z balonového hedvábu vztyčen a před ním praskal oheň. Gray přikládal sukovitou sosnu, Woodin nad plamenem vařil kávu, placku a nezbytnou slaninu.

Světlo ohně se chabě sápalo po vysokých pních obřích bolehlavů, jež mýtinu obklopovaly ze tří stran. Ozařovalo tři muže v zašpiněných zelených šatech a nepravidelný bílý kvádr stanu. V odrazu se leskl na vlnách McNortonovy řeky, zčerstva spějící k soutoku s Malou velrybí řekou.

Pojedli mlčky a rovněž beze slova travou omyli pánve. Woodin si zapálil dýmku, jeho společníci pomačkané cigarety, a pár chvil jen polehávali u ohně, naslouchajíce šplouchání a šepotům řeky, ševelení nejvyšších větví bolehlavu a osamělému cvrkotu hmyzu.

Woodin nakonec vyklepal popel o podpatek a zpříma se posadil.

„Budiž,“ pravil, „je čas urovnat naši rozepři.“

Ross se za rozpoutanou vádu hanbil. „Příliš jsem se rozohnil,“ řekl na omluvu. „Přesto jsem jist, že mi nevěříte ani zpola.“

Woodin rozvážně zakroutil hlavou. „Věříme, Rossi. Když jste nám řekl, že jste za letu nad divočinou kolkolem uzřel stvoření, jaká ještě lidské oko nespatřilo, hned jsme vám s Grayem uvěřili.

Kdybychom byli nevěřili, domníváte se, že byste byl dva přední přírodozpytce odtrhl od práce a vylákal je do těchto nekonečných hvozdů?“

„Já vím, já vím,“ nedal se letec upokojit. „Míníte, že jsem zahlédl něco podivného, co vám bude stát za dlouhou cestu.

Leč nevěříte, co jsem vám o oněch tvorech vyprávěl. Myslíte, že je to příliš podivné, nemýlím se?“

Woodin po prvé zaváhal s odpovědí. „Inu, Rossi,“ pravil uhnuv pohledem, „z výše celé míle nelze pouhému zraku ve všem důvěřovat.“

„Pouhému zraku?“ opakoval Ross. „Říkám vám, pane, že jsem je viděl stejně jasně jako vás. Letěl jsem míli nad zemí, ano, leč v té chvíli jsem užil svého silného triedru.

Nebylo to daleko odsud, jen kousek východně od soutoku McNortonovy a Malé velrybí řeky. Kvapil jsem na jih, neboť mě na severu celé tři týdny zdrželo vládní mapování Hudsonova zálivu. Chystal jsem se na soutoku přistát, proto jsem zpomalil a užil dalekohledu.

Na palouku u řeky se cosi blýsklo a já uzřel – ony tvory! Říkám vám, byli neuvěřitelní, leč viděl jsem je jasně! V té chvíli jsem na všechno zapomněl.

Byli mohutní a lesklí jako hromady sulcu, tak průhlední, že přes ně bylo vidět. Uhlídal jsem jich snad tucet; křížili palouk, jako by po něm pluli.

Pak zmizeli pod stromy. Kdybych byl v okolí sta mil našel místo vhodné k přistání, byl bych přistál a vypravil se za nimi, ale nenašel jsem a musel jsem tedy letět dál. Sám ďábel mne sem teď žene, abych zjistil, co jsou ti tvorové zač, a vy dva jste se ke mně připojili. Nemíním však, že jste mi kdy dopřáli víry.“

*

Woodin se zamyšlen zahleděl do ohně. „Domnívám se, že jste cosi podivného uzřel, dobrá, jakési prazvláštní stvoření. Proto jsem se uvolil připojit k této výpravě.

Leč stvoření, jež jste popsal, sulcovitá, průsvitná, plující nad zemí – taková se nevyskytla od prapůvodních protoplasmatických tvorů, jimiž počal život na Zemi a jež tento svět neviděl celé věky.“

„Pokud takoví tvorové kdysi žili, proč by nemohli zanechat potomstvo?“ namítl Ross.

Woodin zakroutil hlavou. „Neboť již dávno vymřeli, proměnivše se v jiné a vyšší podoby života a započnuvše tak velikolepý vzestup tvorstva, jenž dosáhl cíle v člověku.

Oni dávno vymřevší, jednobuněční protoplasmatičtí tvorové stáli na samém počátku, co hrubě primitivní zárodky pozemského života. Odešli a jejich potomci se jim již nepodobali. I my jsme jejich dědici.“

Ross se zakabonil. „Leč odkud se oni první živočichové vzali?“

Woodin znovu zakroutil hlavou. „To my přírodozpytci nevíme a jen těžko můžeme uhadovat; původ oněch tvorů jest nám záhadou.

Jeden názor říká, že o vlastní vůli povstali z chemikálií zemských, leč tomu se protiví skutečnost, že z neživé hmoty již žádný život nepovstává. Původ prvních živočichů zůstává tajemstvím. Ať ale povstali jakkoli, byli průkopníky života a našimi vzdálenými předky.“

Woodin měl zasněný pohled a zahleděn do ohně na okamžik zapomněl svých druhů, uchvácen fantaskní visí.

„Jaká přeslavná sága, ten úchvatný vzestup od primitivní protoplasmy k člověku! Jaká nezměrná posloupnost změn, jež nás přivedla od pouhých buněk k slávě člověčenstva!

A nemohlo se tak jinde státi než na Zemi! Věda je totiž téměř jista, že vývoj genů všeho života urychluje záření radioaktivních hornin v zemské hmotě.“

Povšiml si Rossova nechápavého výrazu a i u vytržení se pousmál.

„Vidím, že vám to ničeho neříká. Pokusím se o vysvětlení. Zárodečná buňka každého živého tvora na Zemi obsahuje jisté quantum malých tyčinek, zvaných chromosomy. Tyto chromosomy jsou shluky malých částeček zvaných geny. Každý z těchto genů má velký a určitý účin na vývoj ústrojence, jenž z oné buňky vyroste.

Některé geny určí barvu tvora, jiné vzrůst, další tvarují jeho okončetiny a tak podobně. Nový jedinec se bude v mnohém lišit od jiných svého druhu. Vlastně se stane novým druhem. Tak, evoluční proměnou, se na zemi objevují nové druhy.

Přírodozpytcům je to známo již delší dobu, hledali tedy příčinu oněch náhlých změn, tak zvaných mutací. Pokusili se zjistit, co na geny tak prudce působí. Pokusy prokázali, že Roentgenovy paprsky a různé druhy chemického záření značně pozměňují geny v chromosomu. Tvor z takové zárodečné buňky bude tedy značně změněn, stane se mutantem.

Mnozí přírodozpytci tedy dnes věří, že záření z radioaktivních vrstev pod zemí ovlivňuje všechen život a vede ho k nepřetržitému vývoji druhů, k neustávajícím mutacím, jež přivedly život cestou evoluce až k jeho dnešní dokonalosti.

Proto jsem řekl, že evoluční pokrok je zřejmě možný jedině na Zemi. Snad žádný jiný svět nemá stejné zásoby radioaktivních hornin nutných ke genovým mutacím. Na každé jiné planetě by prvé jednobuněčné protoplasmatické organismy zůstaly navěky nezměněny.

Jak vděčni bychom měli být za svou planetu! Mutaci za mutací se věčně měňavý život vypínal k stále smělejším výšinám, dokud se tupé hroudy protoplasmy nedobraly v člověku nejvznešenější podoby tvorstva!“

*

Woodin byl u vytržení, leč hned se zarazil a se smíchem znovu zažehl dýmku.

„Odpusťte mi, že jsem vás tu školil jako studenta, Rossi. Ale jedná se o můj hlavní obor, o fixní ideu. Jsem uchvácen vzestupem druhů v průběhu věků.“

Ross zamyšleně hleděl do ohně. „Podáváte to úchvatně. Jeden druh se mění v druhý, vzpíná se k vyšším metám…“

Gray vstal a protáhl si záda. „Podivujte se tu třebas do rána, ale moje materialistická maličkost hodlá napodobit vzdálené předky a zaujmout polohu ležmo. Jinými slovy jdu spat.“

Pohlédl na Rosse, v mladistvé plavé tváři pochybovačný úsměv, a pravil: „Už se na nás nezlobíte, příteli?“

„Zapomeňte na to.“ Aviatik mu oplatil úsměv. „Pádlovat bylo dnes těžké a vy jste na mne vskutku působili nevěřícně. Ale uvidíte! Zítra vplujeme do vod Malé velrybí a pak jistě nepotrvá ani hodinu, než najdeme ony sulcové tvory.“

„V to doufám,“ zívl Woodin. „Pak poznáme, jak dobře vám slouží zrak míli nad zemí a zda jste sem táhl dva vážené vědce pro nic za nic.“

Později, leže pod pokrývkou ve stanu, naslouchaje chrápání druhů a ospale hledě na dohasínající uhlíky, přemýšlel o tom Woodin znovu a znovu. Co Ross skutečně zřel z nesmírných výšin a ve veliké rychlosti? Něco prapodivného, o tom Woodin nepochyboval, ba věřil natolik, že se nechal zlákat k navýsost dobrodružnému podniku. Ale co přesně?

Jistě žádné protoplasmatické tvory, jaké popisoval. Takoví samozřejmě nemohou existovat. Nebo mohou. Pokud kdysi žili, proč by nemohli, proč by nemohli…?

Woodin si neuvědomil, že spí, dokud ho neprobudil Grayův křik. Nebylo to zvolání civilizovaného muže, nýbrž chraplavý skřek člověka, stanuvšího tváří v tvář neskutečnému děsu.

Woodin otevřel oči a v pootevřeném vchodu do stanu ve světle hvězd spatřil Nemožné. Mezi chlopněmi se tyčila temná amorphní hmota, leskla se v záři hvězd a pomalu vplouvala do stanu. Za hroudou badatel spatřil další podobné.

Události tehdy dostaly rychlý spád. Woodin měl dojem, jako by neproběhly v následné posloupnosti, ale v diskrétních útržcích času co políčka na kinematografickém pásu.

Na první zrůdnou příšeru vyprskla oheň Grayova pistole a záblesk ozářil mohutnou slizkou masu, Grayovu děsem ztuhlou tvář a Rosse, an pod svou pokrývkou hledá vlastní zbraň.

*

Výjev pohasl a nahradil ho jiný, Gray a Ross strnuli jako zkamenělí, pak padli na zem. Woodin věděl, že jsou mrtvi, leč sám nechápal, jak toho poznání došel. Lesklá monstra vplouvala do stanu.

Odtrhl plátěnou stěnu od země a vyřítil se do hvězdnaté tmy poříčního palouku. Uběhl tři kroky, sám neznaje směru, ale vtom se zastavil. Nevěděl, co mu zastavilo nohy, leč dál nedokázal pohnout jediným údem.

Ztrnule stál, mozkem zoufale pobízel okončetiny k pohybu, ty však neuposlechly. Nemohl se otočit ni zatít jediného svalu. Stál paralysován tváří k stříbrné řece.

Za sebou ve stanu uslyšel Woodin šustit trávu a představil si plynulý pohyb. Zezadu mu před oči vplynulo několik lesklých zjevení. Obklopila ho, byl jich snad tucet. Woodin si je mohl po prvé dobře prohlédnout.

Ne, nebyly noční můry. Zjevení byla skutečná, nahrbené hromady beztvarého, viskosního, průsvitného sulcu. Každá hrouda dosahovala výšky čtyř stop a šířky tří stop, všechny však bez ustání měnily tvar a ztěžovaly pozorovateli přesný odhad.

Ve středu každé hroudy bylo lze spatřit tmavý kotoučový uzel neboli jádro. Ničeho jiného tvorové neměli, ni údů, ni čiv. Woodin nicméně viděl, že dokáží vysouvat panožky, neboť ti, již přinášeli Graye s Rossem a pokládali je k Woodinovi, takových pseudopodií očividně využívali.

Woodin, dosud zcela neschopen pohnout jedinou brvou, uviděl zatuhlé pokroucené fysiognomie druhů a pistole v jejich mrtvolném sevření. Hledě na Rossovu tvář si vzpomenul.

Ona stvoření, jež aviatik zahlédl ze svého letounu, oni rosolovití tvorové, za nimiž se trojice vypravila do nedotčené divočiny, jsou titíž, kteří teď stojí kolem něj! Jak ale zabili Rosse a Graye, jakým způsobem mu brání v pohybu, kdo jsou?

„Umožníme vám pohyb, nesmíte se ovšem pokoušet o útěk.“

Woodinova zmatená mysl v úžasu ztratila další síly. Kdo vyřkl ta slova? Woodin nic neslyšel, leč přeci si myslel, že byl slyšel.

„Umožníme vám pohyb, nesmíte se ovšem pokoušet utéci neb nás ohroziti.“

Slova slyšel v hlavě, byť k uším nedolehlo ani hlásku. A teď poznovu.

„Hovoříme k vám přenosem myšlenkových impulsů. Máte dostatečné vědomí, byste nám porozuměl?“

Rozum? Rozum v takových tvorech? Pomyšlení Woodinem otřáslo.

Jeho myšlenku očividně zachytili. „Jistěže vládneme rozumem,“ ozvalo se mu v mozku. „Nyní vám dovolíme pohybovat svaly, leč nepokoušejte se utéci.“

„Nepokusím,“ řekl si v duchu Woodin.

Paralysa ho v okamžení opustila. Stál v kruhu lesklých příšer, ruce a tělo zachvácené mocným třasem.

Napočítal deset monster. Desítka příšerných homolí z lesklého, průsvitného rosolu na něj hleděla jako kongregace beztvářných zakuklených duchů z nezměrné hrůzy neznáma. Jedna mu stála blíže, zřejmě vůdce a mluvčí.

Woodin se pomalu rozhlédl po kruhu zrůdných tvorů a poté pohleděl na své mrtvé druhy. V nepoznaném děsu pocítil bodnutí stesku a lítosti.

Od nejbližšího tvora mu do mozku vplynula další mocná myšlenka. „Nemínili jsme je usmrtit, přišli jsme vás zajmout a pohovořit s vámi.

Leč poznavši jejich vražedný úmysl, rychle a bezbolestně jsme ukončili jejich život. Vám, jenž jste nás nikterak neohrozil, jsme ničeho zlého nezpůsobili.“

„Co… co s námi zamýšlíte… se mnou?“ otázal se Woodin zároveň v duchu i šeptem vyschlých rtů.

Tentokrát neodpověděli. Tvorové stáli nehybně, mlčenlivý kruh zamyšlených nezemských kreatur. Woodinova mysl praskala pod tíhou mlčení, až se neudržel a opakoval otázku zvoláním z plných plic.

Tentokrát odvětili. „Neodpovídal jsem, neb jsem pátral ve vaší mysli, zda jste dostatečně intelligentní, byste pochopil našich idejí.

Byť je váš duch jen výjimečně nízkého stupně, snad dokáže pojmout dost z toho, co mu sdělíme, a porozumět.

Než však započneme, znovu vás varuji: nemůžete uniknout ni nám ublížit a jakýkoli pokus pro vás bude znamenat vážné důsledky. Jest očividné, že nevíte ničeho o mentální energii, tedy vězte, že oba tvorové vašeho druhu byli zabiti pouhou silou naší vůle, jež zabránila i svalům vašeho těla uposlechnout přání mozku. Bylo-li by třeba, dokázali bychom pouhou myšlenkou anihilovat vaši tělesnou schránku.“

*

V stísněném tichu se odmlčely neslyšné hlasy, Woodin si jen stěží zachovával příčetnost.

Znovu se ozval onen duchovní hlas, jenž v hlavě tolik zněl jak skutečný.

„Jsme dítky galaxie, jejíž jméno by ve vaší řeči znělo Arctar. Galaxie Arctar leží tolik miliónů světelných roků od této galaxie, že se ztrácí za zkřivením samotného trojrozměrného kosmu.

Galaxii Arctar jsme ovládli již před dávnými věky. Dokázali jsme sílu myšlenky využít k dopravě, ku práci, ke všemu, čeho nám bylo třeba. Díky tomu jsme bez meškání dobyli a osídlili galaxii, cestujíce od slunce k slunci bez vozů a bez lodí.

Ovládnuvše veškeré přírodní zdroje galaxie Arctar, upřeli jsme své zraky dále. V trojrozměrném kosmu jest více než tisíc miliónů galaxií a nám připadlo jedině správné je osídlit a přivést veškeré zdroje kosmické pod svou vládu.

Vponejprv jsme zmnožili své počty natolik, abychom dokázali osídlit celý kosmos. Vzhledem ke skutečnosti, že se rozmnožujeme pučením, nám to nečinilo potíží. Sotva nás bylo dost, rozdělily se zástupy do čtyř směrů.

Každá čtvrť dostala jednu část rozčtvrceného vesmíru. Každá měla osídlit svou čtvrtinu, všechny současně do čtyř směrů vyrazily z Arctaru.

Zlomek našich sil před věky navštívil i vaši galaxii a osídlil všechny obyvatelné světy. Samozřejmě to nebylo hned, ale náš život trvá mnohem déle než váš a navíc jsme přesvědčeni, že druh je vše a jednotlivec nic. K tomuto slunci dorazilo několik milionů Arctařanů, za obyvatelnou prohlásili jen tuto planetu a usídlili se zde.

Podle zákona kolonisté z celého vesmíru zpravují kolébku našeho druhu, Arctar, o svých pokrocích. Naši lidé, již nyní vládnou celému kosmu, dokáží nesmírně soustředit znalosti i moc a vydávat rozkazy, z nichž po všehomíru povstávají veliká díla.

Krátce po kolonizaci tohoto světa však od Arctařanů přestaly chodit zprávy. Zjistivše to, nijak jsme se neznepokojili, přesvědčeni, že za několik miliónů let se spojení jistě obnoví. Leč mlčení trvalo, až po stovce miliónů let vládní rada Arctaru vypravila expedici, by zjistila, proč se kolonisté neozývají.

Nás deset se vypravilo bádat z hvězdy, již nazýváte Siriem, z nevelké vzdálenosti od vašeho Slunce, kde jsme se rovněž usídlili. Přiváti přes prázdnotu silou ducha jsme před několika dny dorazili na váš svět.

Představte si naše zmatení, sotva jsme sestoupili na tuto planetu! Namísto světa zalidněného v každé míli Arctařany jako my, potomky prapůvodních kolonistů, světa úplně pod jejich vládou, jsme nalezli divokou planetu plnou podivných živočichů!

Zdrželi jsme se v místě přistání a prozkoumali celý svět vizí myšlenky. I zmatek v nás vzrostl, neb v celém universu jsme nenašli pokřivenější a pokleslejší podoby života. Na celé planetě nebyl k nalezení jediný Arctařan.

To nás hluboce znepokojilo, neb co mohlo naše soudruhy tak důkladně vyhubit? Naše přesilné kolonisty a jejich potomky jistě nemohly ohrozit ubohé slaboduché mysli, jež nyní obývají tento svět. Leč nastojte, kde jsou?

Proto jsme chtěli zajmout vás a vaše společníky. Byť jsme věděli, jak nízký je váš duch, domnívali jsme se, že i tací, jako vy, budou vědět, co se stalo s kolonisty, již kdysi obývali tento svět.“

Proud myšlenek se na okamžik přerušil, pak Woodinovi položil jasnou otázku.

„Nemáte snad povědomí o osudu našich usedlíků? Stopu, jež by vysvětlila jejich záhadné zmizení?“

Z míry vyvedený přírodozpytec jen pomalu zakroutil hlavou. „Nikdy… nikdy jsem neslyšel o tvorech jako vy, o takovém mocném duchu. Na Zemi, jak ji známe, nikdy nežili, byť již známe téměř veškeré dějiny světa.“

„Není možná!“ zvolal v myšlenkách vůdce Arctařanů. „Zajisté musíte míti povědomí o našich lidech, znáte-li veškeré dějiny této planety.“

Jiný člen družiny v duchu položil otázku vůdci, leč Woodin ji rovněž ucítil v mozku.

„Proč neprozkoumat minulost zdejšího světa v mozku tohoto tvora, bychom ji nazřeli vlastníma očima?“

„Skvělý nápad!“ zvolal vůdce. „Jeho mysl snadno probádáme.“

„Co to se mnou chcete provést?“ vzkřikl Woodin a v hlase mu zazněla hrůza.

V odpověď pocítil uklidňující myšlenky. „Nic, co by vám sebeméně ublížilo. Zamýšlíme jen probádat minulost vašeho druhu tak, že vyneseme na světlo dědičné vzpomínky ve vašem mozku.

V jeho nepoužívaných buňkách leží vepsány zděděné druhové vzpomínky od nejstarších prapředků. Silou svého ducha tyto vzpomínky na čas oživíme a přivedeme na světlo.

Prožijete stejné počitky a uzříte stejné výjevy, jako vaši pradávní předkové před milióny let. My budeme číst vaše myšlenky stejně jasně jako teď a vidouce, čeho vidíte vy, nahlédneme do minulosti této planety.

Nic vám nehrozí. Vaše tělesná schránka bude nadále stát mezi námi, v duchu však překonáte propast času. Ponejprv vaši mysl vrhneme do doby, kdy tento svět osídlili naši kolonisté, abychom viděli, co se jim přihodilo.“

Sotva Woodin pochopil vysvětlení, už mu před zraky zmizelo hvězdnaté nebe i kroužek Arctařanů a vědomí mu uniklo do zákrutů šedé mlhy.

Věděl, že se tělesně nepohybuje, leč duševně zažíval pocit nesmírné rychlosti. Jak by se jeho duch řítil nezměrnými propastmi a mozek pojímal celé světy.

Hned se mlhy rozplynuly. Woodin v mysli uzřel neznámý kraj.

Pohled jen cítil, neviděl. V mysl mu vcházel jinými smysly, leč nebyl o to nijak méně skutečný a živý.

Cizími čivami hleděl na cizí zemi, na svět šedých moří a nehostinných pevnin z mrtvé skály beze stopy života. Nebesa se skrývala za mračny a déšť neustával.

Na tento svět se Woodin řítil s družinou podivných společníků. Každý byl amorphní lesklou jednobuněčnou hmotou s tmavým jádrem vprostřed. Woodin v nich poznal Arctařany a věděl, že je sám Arctařanem, přišedším sem spolu s ostatními z nesmírné dálavy.

V celých šicích přistávali na nehostinné bezživoté planetě. Užili síly svého ducha a telekinetickou mocí čiré mysli neživou hmotu přetvářeli ku své potřebě. Vztyčovali velikolepé stavby a města, sídliště stvořená ne z kamene, leč z ducha. Woodin se podílel na společném zkoumání, bádání, pokusech a obcování, daleko přesahujícím jeho nynější lidské pohnutky a činy. Tu se vše znovu ztratilo v mlhách.

Opar tentokrát zmizel rychle a náhle, Woodin hned hleděl na jiný výjev. Čas pokročil. Woodin uhlídal, kterak se doba podepsala na zástupech Arctařanů, k nimž stále patřil. Z jednobuněčných organismů se změnili v mnohobuněčné. A nebyli dále jednotní podobou. Někteří se vzdali pohybu, připoutáni k jedinému místu, jiní se nadále přesouvali. Jedni tíhli k vodě, druzí k souši. V běhu pokolení cosi změnilo arctařanské tělo a rozdělilo druh v různé vývojové směry.

Podivný úpadek tělesných schrán družně provázela ochablost duševní mohutnosti. Woodin ji cítil. V městech ducha ztratilo poznávání řád a upadlo v chaos. Samy myšlenkové obce se rozpadaly, nemajíce mezi obyvateli dosti duševní energie.

Arctařané se pokoušeli zjistit příčinu degenerace svého ducha i těla. Měli za to, že cos proměňuje jejich geny, leč neuhodli, co to je. Na nižádném světě takto neupadli!

Výjev se změnil v další, o mnoho pozdější. Woodin poprvé popatřil na svět podle zvyku, neb předek, z jehož mysli vyhlížel, měl skutečné oči. I uviděl, jak úpadek mocně pokročil, neb mnohobuněčné schrány Arctařanů stále více zachvacovala choroba složenosti a rozrůzněnosti.

*

Zmizela i poslední města ducha. Kdys mocní Arctařané se změnili v odporné složité ústrojence, nadále degenerující, tu lezoucí a plovoucí ve vodách, tam připoutané k zemi.

Ponechali si však část velikého ducha předků. Zrůdně upadlí tvorové ze souše i z moře, obývající dobu, v níž přírodozpytec poznal prvohory, se stále marně a zoufale pokoušeli zastavit nezadržitelné zubožování.

Woodinův duch skočil dále, do druhohor. Všudypřítomná degenerace znetvořila potomky kolonistů v ještě nestvůrnější bezpočet druhů. Stali se z nich tvorové s šupinami neb plovacími blanami, plazové mořští i suchozemští.

I tato nesmírně pozměněná stvoření si zachovala zbytky mentálních sil svých prapředků. Marně se snažila dovolat Arctařanů na dalekých světech u cizích sluncí a povědět druhům o své bídě. Jejich duch byl však příliš slabý.

Následoval výjev z třetihor. Z plazů se stali ssavci, úpadek pokročil. V degenerovaných potomcích nezůstalo byť pouhé zrnko někdejšího mohutného vědomí. Žalostné pokolení zplodilo druh ještě pošetilejší a slabší na duchu než všechny před ním, běhavé opice, jež pokřikujíce a škorpíce se sestoupily do savan. Ona stvoření zapomenula i na poslední zbytek arctarského odkazu, na touhu po důstojnosti, čistotě a snášenlivosti.

Nato se Woodinovi v hlavě zhmotnil poslední obraz. Uzřel svět své doby, svět, jak si jej pamatoval z pohledu vlastním zrakem. Nyní jej však uviděl a pochopil jako nikdy dřív, uhlídal v něm obraz zkázy a dokonané degenerace.

Z lidoopů se stali ještě slabší dvounozí tvorové, ztrativší odkaz arctarského ducha do posledního atomu. Tito tvorové rovněž postrádali smyslů, jež se dochovaly ještě mezi opy. A tito tvorové, tito lidé, dále degenerovali rychleji než všechny druhy před nimi. Byť zprvu jako zvěř lovili jen pro obživu, naučili se zabíjet z rozmaru. A naučili se zabíjet i jeden druhého, v tlupách, v kmenech, národech a polokoulích. U šílenství degenerace se vraždili, až země prosákla jejich krví.

Byli krutější než opové před nimi, krutí tak, jak může být jen šílenec.

A v sílící nepříčetnosti poznali hlad uprostřed nadbytku, vraždu v srdci měst a pověrčivou hrůzu, nad niž jsou všechny druhy povzneseny.

Lidé byli posledními úděsnými potomky, slepou uličkou degenerace někdejších arctarských kolonistů, knížat intellektu. Ostatní zvířata téměř pominula. A nejstrašnější stvůry příběh brzy dopíší, vyvraždivše se v svém šílenství.

*

Woodin se náhle probral. Stál v svitu hvězd uprostřed tichého kruhu Arctařanů na palouku blízko řeky.

Zmaten, zničen strašlivou vizí nesmírné barvitosti, otáčel se od jednoho Arctařana k druhému. V mozku vnímal jejich myšlenky, mocné, truchlivé, zdrcené děsivou hrůzou a odporem.

Woodinovou myslí zaburácela znechucená myšlenka arctařanského vůdce.

„Tak toto se událo s kolonisty, již navštívili tento svět! Upadli, poklesli a v posloupnosti nižších a nižších stvoření dali zrod ubohému šílenému druhu.

Tento svět jest světem smrtonosného děsu! Ničí geny našeho druhu a proměňuje tělo i duši do odpornějších a nižších podob. Před sebou máme odpudivý výsledek.“

Jiný otřesený Arctařan se otázal: „Avšak čeho můžeme počít?“

„Ničeho,“ odvětil vážně vůdce. „Tato děsivá degenerace již pokročila příliš daleko.

Naši inteligentní bratří se zde proměnili v hrůzné kreatury a my nemůžeme vrátit čas a zachránit je z upadlých netvorů, jimiž se v běhu pokolení stali.“

Woodin našel hlas a jako přiškrcen zvolal:

„To není pravda! Viděl jsem lež a mámení! My lidé nejsme výsledkem degenerace, nýbrž věků vývoje k dokonalosti! Jinak nelze! Nechtěli bychom žíti, já bych nechtěl žíti, je-li ono vidění pravdivé. Jistě je to lež!“

Myšlenka vůdce Arctařanů, směřovaná k ostatním amorphním postavám, dosáhla i zmítané mysli lidského badatele. Nesla známky lítosti, leč bouřila nadlidským odporem.

„Pojďte, bratři,“ hovořil Arctařan k svým souputníkům. „Na tomto světě, v němž je samotné duši nevolno, nemáme co pohledávat.

Pojďme, než budeme též otráveni a změněni. Varujeme Arctar, že je tato planeta jedovatá, že je domovem degenerace, by sem nikdo z nás více nezavítal a nestanul na cestě, na níž kolonisté upadli až na dno.

Pojďme! Vrátíme se k našemu slunci.“

Nahrbená postava vůdce se zploštila, přijala tvar kotouče a hladce se vznesla do vzduchu. Ostatní se rovněž roztekli a jako jeden následovali mluvčího. Woodin otupen zíral na lesklé tečky, ztrácející se mezi hvězdami.

Učinil několik potácivých kroků, nepříčetně hroze pěstí zářivým bodům na obloze.

„Vraťte se, proklatci!“ křičel na ně. „Vraťte se a přiznejte, že to je lež!

Musí to být lež – musí –“

V hvězdnatých nebesích nebylo po Arctařanech ani stopy. Poklidná noc na badatele tlačila se všech stran.

Poznovu zakřičel do tmy, leč v odpověď zazněla jen šepotavá ozvěna. Roztřesen, oči vytřeštěné, duši zkroušenu, pohlédl na pistoli v Rossově ruce. S ochraptělým výkřikem se jí chopil.

Ticho nočního hvozdu prolomila ostrá rána, jež zaznivši ozvěnou záhy umlkla. Opět se rozhostilo mlčení, v němž zvučelo jen kolotavé šepotání vln.

přeložil Robert Tschorn

Devět miliard božích jmen

Arthur C. Clarke

Podstatnou část tvorby A. C. Clarka prostupuje pocit kosmična, který se projevuje v celém spektru podob: v počítačem akcelerovaném řešení proroctví v povídce The Nine Billion Names of God [č. Devět miliard božích jmen-Světová literatura 6/78, Zpráva o třetí planetě/Práce 1982 a Devět miliard božích jmen/Baronet a Knižní klub 2002], v myslící telekomunikační síti obdařené jiskrou života v povídce Dial „F“ for Frankenstein [č. Haló, tady Frankenstein-Stvořitelé nových světů/Albatros 1980 a …a ozve se Frankenstein-Zpráva o třetí planetě/Práce 1982 a Devět miliard božích jmen/Baronet a Knižní klub 2002] a v záhadných mimozemských dozorcích usměrňujících osud lidstva v novelizaci autorova vlastního scénáře filmu 2001: A Space Odyssey [2001: Vesmírná odysea]. Clarkův nejznámější příběh, 2001: A Space Odyssey [č. 2001: Vesmírná odysea/Svoboda 1971, Odeon 1982, Baronet 1997 a Alpress 2002] a jeho pokračování 2010: Odyssey Two [č. 2010: Druhá vesmírná odysea/Práce 1991, Baronet 1997 a Alpress 2003], 2061: Odyssey Three [č. 2061: Třetí vesmírná odysea/Práce 1991, Baronet 1997 a Alpress 2003] a 3001: Last Odyssey [č. 3001: Poslední vesmírná odysea/Baronet 1997] představují vrchol představ o místě lidstva v kosmu, jež uvedl v povídce The Sentinel [č. Hlídka-Oceánem hvězd/SNKLU 1962, Od Heinleina po Aldisse/AFSF 1994, Hlídka/Knižní klub 1994 a Devět miliard božích jmen/Baronet a Knižní klub 2002] z roku 1951 a plně ji rozvinul v románu Childhood’s End [č. Konec dětství/Laser 1992], elegickém díle o dozrání lidstva jako druhu a jeho vzestupu k větší roli v schématu univerza. Clarke ukotvuje kosmické mystérium těchto příběhů v empirické vědě. Clarke, který vystudoval fyziku a matematiku, přispíval do řady vědeckých časopisů a jako první přišel v roce 1945 s představou geosynchronního komunikačního satelitu. Některá z jeho nejznámějších děl se zabývají řešením vědeckého problému či záhady. Román A Fall of Moondust [č. Měsíční prach/SNKLU 1965, Odeon 1989, Baronet a Knižní klub/2000] líčí snahy zachránit vozidlo uvězněné pod nezvyklou formou měsíčního povrchu. V románu The Fountains of Paradise [č. Rajské fontány/Odeon 1982 a Baronet a Knižní klub/2000] se řeší technické problémy, s nimiž se lidé střetávají při budování pozemského výtahu, jenž má zásobovat, kosmické stanice na oběžné dráze. Clarkův Hugem a Nebulou oceněný román A Rendezvous with Rama [č. Setkání s Rámou/Svoboda 1984 a Baronet 1993] extrapoluje jeho důkladné vědecké bádání do provokativní nové oblasti a vypráví o objevu zdánlivě opuštěné mimozemské vesmírné lodi a lidských snahách pochopit její pokročilé vědecké principy. Mezi další Clarkovy romány patří Prelude to Space [Předehra ke kosmu], The Sands of Mars [č. Marťanské písky/Baronet 1998], Earthlight [č. Světlo Země/Laser 1992], Imperial Earth [č. Impérium/Baronet 1996] a The Deep Range [č. Hluboké pastviny/Baronet 1997], futuristické zkoumání podmořského života podobné Clarkovým spekulacím o cestách vesmírem. Pro mladší čtenáře napsal Islands in the Sky [Ostrovy na obloze] a Dolphin Island [č. Ostrov delfínů/Mustang 1997] a jeho povídky byly shrnuty ve sbírkách Expedition to Earth [Výprava na Zemi]. Reach for Tomorrow [Přiblížit se zítřku], Tales from the White Hart [č. Historky od Bílého jelena/Polaris 2001], The Wind from the Sun [Sluneční vítr] a dalších. Mezi jeho početné vědeckopopulární tituly se řadí Exploration of Space [Průzkum vesmíru], jenž vyhrál Mezinárodní cenu fantasy, a autobiografická kniha Astounding Days [Úžasné dny]. V roce 2000 byl Clarke pasován na rytíře.

přeložil Milan Žáček

„Tohle je požadavek poněkud neobvyklý,“ řekl doktor Wagner a jeho slova obsahovala – alespoň doufal – nanejvýš chvalitebné sebeovládání. „Pokud mi je známo, je to poprvé, co tibetský klášter žádá dodání počítače. Nerad bych byl indiskrétní, ale jenom stěží se můžu domnívat, že by váš – hmm – podnik měl pro takový stroj seriózní použití. Mohl byste mi vysvětlit, co s ním zamýšlíte dělat?“

„S radostí,“ odvětil láma, upravil si své hedvábné roucho a opatrně odložil logaritmické pravítko, jež používal při přepočtu peněz. „Váš počítač Mark V je schopen provádět jakoukoli běžnou matematickou operaci až do desátého řádu. My se ovšem při své práci zajímáme o písmena, ne o čísla. Když vás požádáme, abyste modifikovali výstupní obvody, stroj bude tisknout slova, a ne sloupce cifer.“

„Tomu dost dobře nerozumím…“

„Tohle je projekt, na kterém pracujeme poslední tři století – fakticky co byla lámaserie založena. Odporuje to vašemu způsobu myšlení, a tak doufám, že než to všechno vysvětlím, budete naslouchat pozorně.“

„Samozřejmě.“

„Je to skutečně velmi prosté. Sestavujeme seznam, který má obsahovat všechna možná boží jména.“

„Promiňte?“

„Máme totiž důvod věřit,“ neochvějně pokračoval láma, „že všechna taková jména mohou být napsána pomocí ne více než devíti písmen – v abecedě, na kterou jsme přišli.“

„A tohle už děláte tři století?“

„Ano; předpokládali jsme, že nám dokončení úkolu zabere okolo patnácti tisíc let.“

„Ach.“ Dr. Wagner vyhlížel poněkud zmateně. „Teď chápu, proč si chcete pronajmout jednu z našich mašin. Ale jaký je přesně účel tohoto projektu?“

Láma na zlomek sekundy zaváhal a Wagner by byl rád věděl, jestli ho neurazil. Ale i kdyby, odpověď neobsahovala ani stopu popuzenosti.

„Jestli chcete, říkejte si tomu obřad, ale je to základní složka naší víry. Celé to množství názvů nejvyšší bytosti – Bůh, Jehova, Alláh a tak dál – to jsou jenom člověkem nalepené viněty. Skrývá se v tom i trochu složitější filozofický problém, o kterém teď nemíním diskutovat, ale kdesi mezi všemi možnými kombinacemi písmen, jaké se mohou vyskytnout, je ta, kterou lze nazvat skutečné boží jméno. Systematickou permutací písmen se je snažíme všechna sestavit.“

„Rozumím. Začali jste u AAAAAAAAA a propracujete se k ZZZZZZZZZ.“

„Přesně tak – ačkoli používáme svou vlastní abecedu. Upravit elektronickou rychlotiskárnu tak, aby s ní mohla operovat, je zajisté triviální. O něco zajímavější problém je vymyslet vhodný program k eliminaci směšných kombinací. Tak například žádné písmeno se nesmí vyskytnout třikrát za sebou.“

„Třikrát? Snad jste chtěl říct dvakrát?“

„Ne, třikrát je správně. Obávám se, že by trvalo příliš dlouho vysvětlit vám proč, dokonce i tehdy, kdybyste našemu jazyku rozuměl.“

„Určitě,“ souhlasil kvapně Wagner. „Pokračujte.“

„Naštěstí adaptovat váš komputer pro tuhle práci bude snadné, stačí ho jednou naprogramovat, aby permutoval každé písmeno, jak jdou za sebou, a vytiskl výsledek. Co by nám zabralo patnáct tisíc roků, budeme moci stihnout za sto dní.“

Dr. Wagner si sotva uvědomoval slabě hučící manhattanské ulice hluboko pod ním. Dostal se do jiného světa, do světa hor vytvořených přírodou, nikoli člověkem. Vysoko ve svých odlehlých orlích hnízdech trpělivě pracovali tihle mniši, generace po generaci sestavovali seznamy slov postrádajících smysl. Má vůbec lidská pošetilost meze?

Jen klid, tyhle myšlenky nesmí ani naznačit. Zákazník má vždycky pravdu…

„Bezpochyby,“ odvětil doktor. „Můžeme Mark V. přizpůsobit, aby tiskl tyhle seznamy. Víc mě trápí problém instalace a údržby. Dostat se dnes do Tibetu, to taky nemusí být zrovna snadné.“

„Tohle můžeme zařídit. Součástky jsou dost malé, aby se daly převézt letecky – jeden z důvodů, proč jsme si vybrali právě váš stroj. Jestli je můžete dopravit do Indie, další transport už obstaráme sami.“

„Nepřejete si najmout dva z našich inženýrů?“

„Ano, na tři měsíce, které bude projekt vyžadovat.“

„Nepochybuji o tom, že to personální šéf zařídí.“ Dr. Wagner si načmáral poznámku do svého bloku. „Ještě jsou tu dva další body…“

Než stačil dokončit větu, láma předložil malý proužek papíru.

„Tady je potvrzený výpis z mého konta u Asijské banky.“

„Děkuji. Zdá se, že je – ano – dostatečný. Druhá věc je tak triviální, že se o ní až váhám zmínit, ale je překvapivé jak často lidé přehlížejí to, co je zřejmé. Odkud budete brát elektřinu?“

„Z Dieselova generátoru dodávajícího padesát kilowattů při napětí sto deseti voltů. Instalovali jsme jej asi před pěti lety a je celkem spolehlivý. Zpříjemňuje nám život v lámaserii, ve skutečnosti byl samozřejmě instalován proto, aby poháněl motory modlících mlýnků.“

„Ovšem,“ ozval se doktor Wagner jako hluchá ozvěna. „Taky mě to mohlo napadnout.“

*

Pohled přes kamenné zábradlí působil závratně, ale člověk si časem zvykne na všechno. Po třech měsících už George Hanleyho neohromoval ani šestisetmetrový sráz rovnou do propasti, ani vzdálená šachovnice polí dole v údolí. Opíral se o větrem ohlazené kameny a mrzutě zíral ke vzdáleným horám, jejichž název se nikdy neobtěžoval zjišťovat.

Tohleto, přemítal George, byla ta nejbláznivější věc jaká se mu kdy přihodila. Projekt Šangri-La – tak to pokřtila jakási vtipná hlavička ještě doma v laboratořích. Teď už řadu týdnů Mark V. vyklepával celé hektary listů pokrytých blábolem. Trpělivě, neúprosně přerovnával počítač písmenka do všech možných kombinací, vyčerpal všechny předchozí skupiny možností a přešel k dalším. Když se archy vynořily z rychlotiskárny počítače, mniši je pečlivě rozstříhali a vlepovali do obrovských knih.

Bohudík za další týden už bude konec. Jaký obskurní propočet mnichy přesvědčil, že se nemusí trápit dál se slovy o deseti, dvaceti nebo stu písmen, to George nevěděl. Míval jednu stále se navracející noční můru, a to, že se plán změní a Nejvyšší láma (kterému mezi sebou říkali Sam) znenadání oznámí, že se projekt prodlužuje kamsi do léta páně 2060. Určitě by toho byli schopní.

George zaslechl prásknout ve větru těžké dřevěné dveře, Chuck vyšel na terasu vedle něho. Jako obvykle pokuřoval jeden ze svých doutníků, pro něž si ho tolik oblíbili mniši – kteří, jak se zdálo, nebyli neochotní otevřít náruč menším a hlavně všem větším potěšením života. Tohle mluvilo v jejich prospěch; možná že měli o kolečko víc, ale nebyli žádní puritáni. Například ty časté výlety dolů do vesnice…

„Poslechni, Georgi,“ pronesl Chuck s naléhavostí v hlase. „Dozvěděl jsem se něco, s čím budou starosti.“

„Nějaká nepříjemnost? Zlobí mašina?“

Tohle byla nejhorší nepředvídanost, jakou si George uměl představit. Tím se mohl oddálit návrat – a sotvaco mohlo být hroznější. Proti tomu, jak se cítil tady, by bylo i sledování televizních reklam přímo nebeskou manou. Aspoň by měl pouto s domovem.

„Ne – nic takového.“ Chuck se usadil na zábradlí, což nebylo obvyklé, normálně ho hloubka děsila. „Právě jsem přišel na to, k čemu tohle všechno slouží.“

„Co tím chceš říct? Myslel jsem, že to víme.“

„Jistě – víme, oč se mniši snaží. Ale nevěděli jsme proč. Je to ta nejbláznivější věc…“

„Pověz mi radši něco nového,“ zavrčel George.

„… ale starouš Sam mi to právě vysvětlil. Znáš způsob, jakým každé odpoledne sestupuje a čeká na archy, které se odvinují z počítače. Tentokrát vypadal hodně rozrušeně, anebo přinejmenším tak, do jaké míry se vůbec vzrušit může. Když jsem mu řekl, že jsme vstoupili do poslední etapy, zeptal se mě s tím svým půvabným přízvukem, jestli jsem se nikdy nepodivil tomu, oč se pokoušejí. Řekl jsem ‚Ovšem‘ a on mi to pověděl.“

„Dál – tohle beru.“

„Tak dobře. Oni prostě věří, že když sestaví všechna jména – a počítají, že jich je kolem devíti miliard –, dosáhne se božího účelu. Lidské plémě završí dílo, pro které bylo stvořeno, a nezůstane důvod, aby pokračovalo. Ovšem právě tahle myšlenka je něco jako rouhání.“

„Ale co očekává, že budeme dělat? Máme spáchat sebevraždu?“

„Není třeba. Jakmile bude seznam úplný, vloží se do toho ten bůh a jednoduše nám odtroubí… Bum, a konec!“

„Aha. Už mi došlo. Až tenhle džob skončíme, bude to znamenat konec světa.“

Chuck se krátce, nervózně zasmál.

„Přesně takhle jsem to řekl Samovi. Víš, co se stalo? Podíval se na mne takovým způsobem, jako bych byl prvotřídní blbeček, a řekl: ‚Nic není jednodušší.‘“

George si všechno chvilku promýšlel.

„Tomu říkám vznešené myšlenky,“ řekl potom. „Ale co s tím podle tebe máme dělat? Nemyslím, že by se tím pro nás něco změnilo. Nakonec už víme, že máme kolem sebe blázny.“

„Ano – ale chápeš, co se může stát? Až se seznam dokončí a poslední troubení – nebo co vlastně očekávají – nikde, čí to bude chyba? Není to náš stroj, který používají? Tahle situace se mi vůbec nelíbí.“

„Rozumím,“ řekl George pomalu. „V něčem máš pravdu. Ale tyhle věci se stávaly už dřív, víš. Když jsem jako kluk žil dole v Louisianě, měli jsme praštěného kazatele, který jednou prohlásil, že konec světa nastane příští neděli. Stovky lidí mu uvěřily – dokonce prodávaly domy. A přece když se nic nestalo, nevylívali si vztek, jak bys čekal. Akorát se usnesli, že udělal chybu ve výpočtech, a věřili dál. Počítám, že některým to trvá dodnes.“

„Dobře, ale tohle není Louisiana, pokud jsi to nezaregistroval. Jsme tu dva a těch mnichů jsou stovky. Mám je rád a bude mi líto starouše Sama, až mu krachne životní dílo. Ale stejně bych radši byl někde jinde.“

„Tohle si už přeju celé týdny. Ale dokud smlouva nevyprší a neodvedou nás na letiště, co můžeme dělat?“

„Ovšem,“ řekl zamyšleně Chuck, „mohli bychom se pokusit o malou sabotáž.“

„Sakra, jenom to ne! Tím bychom všechno jenom zhoršili.“

„Ne tím, co jsem vymyslel. Podívej. Počítač se zastaví ode dneška za čtyři dny – při téměř nepřetržitém provozu. Letadlo přiletí za týden. Oukej – všechno, co potřebujeme, je najít při kontrole součástku, která se musí vyměnit. Něco, co zdrží práci právě o pár dní. My jim to samozřejmě spravíme, ale nač spěchat? Když si všechno zařídíme s rozmyslem, až z tiskárny vyletí poslední jméno, můžeme už být dole na letišti. Pak už nás těžko budou chytat.“

„Tohle se mi nelíbí,“ vrtěl hlavou George. „Bude to poprvé, co uteču od práce. Kromě toho nás budou podezírat. Ne, já u toho zůstanu a vezmu všechno, jak to přijde.“

*

„Pořád se mi to nelíbí,“ řekl o sedm dní později, když je houževnatí drobní horští poníci snášeli serpentinami dolů. „A nemysli si, že utíkám, protože se bojím. Jenom lituju ty chlapíky tam nahoře a nechci být u toho, až objeví, jací byli hlupáci. Jsi zvědavý, jak to Sam přijme?“

„Je to legrační,“ odpověděl Chuck, „ale když jsem se loučil, připadalo mi, že to ví. Že od něho utíkáme. A že je mu to jedno, protože taky ví, že počítač poběží hladce a brzy práci dokončí. Potom – no jasně, pro něho žádné potom neexistuje…“

George se otočil v sedle a hleděl zpátky na stoupající horskou cestu. Míjeli poslední místo, z něhož byl nerušený výhled na lámaserii. Siluety přikrčených, hranatých budov se rýsovaly proti plamenům, jež na obloze zanechalo zapadající slunce: tu a tam se blýskala světla jako okýnka v boku zaoceánského parníku. Elektrická světla, ovšem, ta, co se dělila s Markem o stejný obvod. Jak dlouho ještě? zajímalo George. Roztřískají mniši počítač vzteky a zklamáním? Anebo zase v tichosti usednou a začnou provádět své výpočty všechny od začátku?

Přesně věděl, co se právě teď na vrcholku hory děje. Nejvyšší láma a jeho pomocníci sedí ve svých hedvábných róbách, prohlížejí listy, jak jim je novicové přinášejí rovnou od rychlotiskárny, a lepí je do velikánských svazků. Ani jeden z nich nemluví. Jediný zvuk představuje neutuchající pleskání, nikdy nekončící déšť kláves bušících do papíru, neboť i sám Mark V. je naprosto tichý, přestože mu mozkem jiskří miliony operací za sekundu.

Tohohle tři měsíce, přemílal George v hlavě, to je pro každého dost, aby začal šplhat po zdi.

„Tady!“ volal Chuck, který zacílil pohled do údolí. „Jaké je nádherné!“

Aby ne, přemítal George. Staré otlučené DC 3 postávalo na konci rozjezdové dráhy jako nepatrný stříbřitý křížek. Za dvě hodiny je s sebou odnese od nepříčetnosti ke svobodě. Tohle byla myšlenka, která stála za to, aby ji vychutnal jako nejlepší koňak. George si ji nechal převalovat v mozku, zatímco se jeho poník opatrně plahočil svahem.

Z výšek Himaláje se prudce snášela noc a dospěla už téměř nad ně. Naštěstí byla cesta velice dobrá – na to, jaké cesty v tomhle koutu světa bývají – a oba dva nesli pochodně. Neskrývalo se tady ani to nejmenší nebezpečí, jenom trošku prochladli. Nebe nad hlavami měli úžasně jasné, zářily na něm ohýnky známých, přátelských hvězd. Aspoň odpadá nebezpečí, přemýšlel George, že pilot nebude moct odstartovat kvůli špatným povětrnostním podmínkám. Zbývala mu tahle jediná starost.

Dal se do zpěvu, ale po chvíli to vzdal. Tahle rozlehlá horská aréna, lesknoucí se ze všech stran jako přízraky s bílými kapucemi, nepovzbuzovala k takovému výlevu radosti. George mrkl na hodinky.

„Měli bychom tam být za hodinku!“ zavolal přes rameno na Chucka. Pak ho napadlo: „Rád bych věděl, jestli už počítač skončil. Měl by doběhnout asi tak teď.“

Chuck neodpověděl, a tak se George v sedle otočil. Spatřil Chuckovu tvář, bílý ovál obrácený proti obloze.

„Podívej,“ zašeptal Chuck a George zvedl oči k nebi.

Všude nad jejich hlavami, v naprostém tichu, vyhasínaly hvězdy.

přeložil Zdeněk Volný

Umělecké dílo

James Blish

James Blish se dočkal uznání jako spisovatel, který dodal tradičním tématům sci-fi intelektuální hloubku. První díla vydal roku 1940 už jako člen známého klubu Futuriánů. Krátce nato publikoval povídku Sunken Universe [Potopený vesmír], v níž se zabývá dopady genetického inženýrství, díky kterému dochází v zájmu osídlování neobyvatelných planet k proměnám lidského rodu a nevyhnutelně také k doprovodným úpravám jeho sebedefinice na psychologické, společenské a biologické úrovni. Povídka se spolu s dalšími stala základem románu The Seedling Stars [Oseté hvězdy]. Cyklus Cities in Flight [Létající města] tvoří čtyři samostatné romány – They Shall Have Stars [Dobudou hvězd], Life for the Stars [Život hvězdám], Earthman Come Home [Navrať se, pozemšťane] a The Triumph of Time [Vítězství času]. Ve všech Blish popisuje budoucnost, v níž lidé při hledání lepšího života cestují po Galaxii v létajících městech, ale téměř vždy a všude nacházejí jen historicky se neustále opakující problémy. Nejznámějším samostatným dílem je rozhodně Hugem oceněný román A Case of Conscience [Otázka svědomí], eschatologický milník o misionáři na cizí planetě, na které je nalezen mimozemský druh prostý prvotního hříchu a tudíž i zcela imunní vůči zásadám pozemského náboženství. Blishovy příběhy, jež se opakovaně zabývaly tak složitými tématy jako božství, krása, osobitá relativita nebo podstata lidského vědomí, vyšly ve sbírkách Galactic Cluster [Galaktická kupa], So Close to Home [Kousek od domova] a Anywhen [Kdyžkoli]. Z dalších románů jmenujme Doctor Mirabilis [Doktor Mirákl] a Black Easter [Černé Velikonoce] s pokračováním The Day of Judgement [Soudný den], což je pronikavá studie biblického pojetí dobra a zla v kontextu temné fantasy. Mezi jeho nejdůležitější příspěvky k rozvoji science fiction patří kritické studie a recenze, vydávané pod jménem William Atheling a následně sebrané v knihách The Issues at Hand [Co mi přišlo pod ruku], More Issues at Hand [Co mi přišlo pod druhou ruku] a The Tale that Wags the God [Příběh za nedělní školou].

přeložil Robert Tschorn

Ihned si vybavil svou smrt. Vzpomínal na ni ale neosobně, jako by mu spíše vytanula vzpomínka než skutečná událost, jako by u své smrti vlastně ani nebyl.

Vybavovala se mu ale z vlastního pohledu, ne z hlediska nezúčastněného odhmotněného pozorovatele, kterým by mohla být jeho duše. Vnímal drásavý, nestejně dlouhý průchod vzduchu hrudí. Doktorova tvář nad ním se rozpíjela, přibližovala se a pak zmizela, jak lékař opustil jeho zorný úhel a přitiskl mu ucho na prsa.

Prudce se setmělo a tehdy, teprve v té chvíli, si uvědomil, že mu zbývá jen pár posledních minut. Snažil se ze slušnosti ještě vypustit z úst Paulinino jméno, ale zvuk mu už vypadl z paměti – vnímal jen sípavý dech a nad světem černý povlak, jenž na okamžik všechno zastínil.

Jen na okamžik, pak vzpomínka skončila. Vrátilo se světlo a strop se k jeho úžasu přebarvil na zeleno. Doktor zase zvedl hlavu a podíval se na něj.

Byl to jiný lékař. Daleko mladší, asketický, v očích měl skoro šílený jas. Nebylo o tom pochyb. V poslední chvíli byl vděčný, že u něj na samém konci bdí jiný doktor než ten, který ho v skrytu duše nenáviděl za jeho styky s nacistickými špičkami. Tenhle měl na švýcarského odborníka povolaného k smrtelnému loži význačného muže značně příhodnější výraz: směs obav, že ztratí tak slavného pacienta, a vědomí, že když starce nezachrání, nikdo mu to nebude vyčítat. V pětaosmdesáti je zápal plic vážná nemoc, s penicilinem nebo bez něj.

„Už jste zdráv,“ oznámil mu nový doktor a stáhl mu z hlavy klubko stříbrných drátků spojených síťovou čapkou. „Odpočiňte si chviličku a zkuste se uklidnit. Pamatujete si své jméno?“

Opatrně se nadechl. Připadalo mu, že má plíce v pořádku, vůbec se celkově cítil překvapivě zdráv. „Samozřejmě,“ odvětil popuzeně. „A vy?“

Doktor se nuceně usmál. „Zdá se, že jste zase ve formě. Jmenuji se Barkun Kris a jsem duševní sochař. Vaše jméno?“

„Richard Strauss.“

„Výborně,“ pochválil ho doktor Kris a otočil se.

Strausse ale zaujala další zvláštnost. Slovo Strauss má v němčině několik významů – pštros, kytice… Von Wolzogen se výborně bavil, když se na ně snažil v libretu Feuersnota vymyslet co nejvíc slovních hříček. Také to bylo první německé slovo, které od začátku rozhovoru s doktorem Krisem padlo. Nemluvili spolu ale ani francouzsky, ani italsky. Jazyk nejvíce připomínal angličtinu, ale ne takovou, jakou si Strauss pamatoval; přesto jím bez potíží hovořil i přemýšlel.

Vida, pomyslel si, přece jen budu schopen dirigovat Lásku Danainu. Ne každému skladateli se poštěstí uvést svou operu posmrtně. Přesto na tom bylo něco divného – hlavně pevné a neodbytné přesvědčení, že byl mrtev jen chvilku. Medicína samozřejmě dělá velké pokroky, ale…

„Vysvětlete mi to,“ obrátil se na lékaře a zvedl se na lokti. I lůžko bylo jiné a rozhodně ne tak pohodlné jako smrtelná postel. Místnost vypadala daleko víc jako elektrárna než nemocniční pokoj. Křísí snad moderní medicína mrtvoly na Siemensově dynamu?

„Za okamžik,“ odvětil doktor Kris. Odsunul jakýsi stroj na místo, kam zřejmě patřil, a vrátil se k lehátku. „Tak. Spoustu věcí budete muset prostě přijmout, aniž se je budete snažit pochopit, pane Straussi. Ne všechno v našem světě se dá vysvětlit v pojmech, kterým byste rozuměl. Mějte to, prosím, na paměti.“

„Dobře. Pokračujte.“

„Podle vašeho kalendáře je dnes rok 2161. Jinými slovy, od vaší smrti uplynulo dvě stě dvanáct let. Jistě chápete, že z vašeho těla nezůstalo víc než pár kostí. Toto tělo vám svěřil dobrovolník. Než se na ně podíváte do zrcadla, připravte se na to, že se od vašeho hodně liší, ale všechny rozdíly jsou změnou k lepšímu. Je naprosto zdravé, příjemné na pohled a zhruba padesátileté.“

Zázrak? Ne, v této době jistě ne. Jednoduše úspěch vědy. Ale jaká to musí být věda! Spojila Nietzscheho věčný návrat s nesmrtelností nadčlověka.

„Kde to jsem?“ zeptal se skladatel.

„V Port Yorku, stát Manhattan ve Spojených státech amerických. Zjistíte, že Země se změnila méně, než byste možná očekával. Jiné změny vás samozřejmě zaskočí, ale těžko mohu předvídat které. Velice nám pomůže, když se budete snažit ke všemu přistupovat pružně a otevřeně.“

„Chápu,“ odvětil Strauss a posadil se. „Mám jednu otázku: uživí se ve vašem století hudební skladatel?“

„Jistěže,“ odpověděl s úsměvem doktor Kris. „Přesně to od vás očekáváme. Hudba je jedním z důvodů, proč jsme vás… přivedli zpátky.“

„Z toho vyplývá,“ pokračoval suše Strauss, „že trvá poptávka po mé hudbě. Kritici v mé době…“

„Je to trošku jinak. Některá vaše díla se prý stále uvádějí, ale o vaší popularitě toho moc nevím. Zajímá mě spíše…“

Kdesi cvakla klika a do místnosti vstoupil další muž. Byl starší a tělnatější než Kris, působil akademičtěji, ale i on měl na sobě chirurgický plášť podivného střihu a v oku plamen umělce.

„Úspěch, Krisi?“ otázal se. „Gratuluji.“

„S gratulací počkejte,“ odvětil doktor Kris. „Rozhodne až konečný důkaz. Pane Straussi, cítíte-li se dost silný, rádi bychom vám s doktorem Seirdsem položili pár otázek. Potřebujeme se ujistit, že jste neztratil paměť a že vám to myslí.“

„Samozřejmě. Jen se ptejte.“

„Podle našich záznamů,“ spustil Kris, „jste jako dirigent vídeňské Staatsopery znal člověka s iniciálami R. K. L.“ Dvojité „a“ nesmyslně protáhl, jako by němčina byla mrtvý jazyk a on se snažil napodobit jakousi „klasickou“ výslovnost. „Jak se jmenoval a čím byl?“

„Asi myslíte Kurta Lista. Křestním jménem Richard, ale tohoto jména neužíval. Byl druhým inspicientem.“

Lékaři se po sobě podívali. „Proč jste se rozhodl napsat novou předehru k Ženě bez stínu a věnovat ji městu Vídni?“

„Abych nemusel ve vile Marie Theresa, kterou mi dali, platit za odvoz odpadků.“

„Na dvorku domu v Garmisch-Partenkirchenu stál náhrobek. Co na něm bylo napsáno?“

Strauss se zamračil. Na tuhle otázku by raději neznal odpověď. Když už si člověk dětinsky střílí sám ze sebe, neměl by své vtípky tesat do kamene, který uvidí pokaždé, když se jde na dvorek vrtat v mercedesce. „Píše se tam,“ odpověděl unaveně, „‚Věnováno památce Guntrama, minnesengra, strašlivě zmasakrovaného symfonickým orchestrem jeho otce.‘“

„Kdy měl Guntram premiéru?“

„Počkejte… 1894, pokud se nemýlím.“

„Kde?“

„Ve Výmaru?“

„Kdo zpíval první soprán?“

„Pauline de Ahnová.“

„Co se s ní pak stalo?“

„Vzal jsem si ji za ženu. Je také…“ začal zvědavě.

„Ne,“ odvětil doktor Kris. „Je mi líto, ale na rekonstrukci méně známých lidí nemáme dost dat.“

Skladatel vzdychl. Nevěděl, jestli ho to má trápit. Pauline miloval, to ano, ale na druhou stranu bude příjemné žít nový život, aniž by si musel v domě zouval boty, aby nepoškrábal parkety, a aniž by každý den po obědě slýchal její věčné: „Richard, jetzt komponiert!“

„Další otázku,“ pobídl je.

*

Z důvodů, jimž Strauss sice nerozuměl, ale smířil se s nimi, zůstal o samotě, sotva se oba lékaři ujistili o jeho přesné paměti a pevném zdraví. Jeho sídlo, jak vyrozuměl, se již dávno rozpadlo – smutný konec jednoho z nevětších statků v Evropě –, ale obdrží dost peněz na byt a veškeré potřeby. Také mu dali několikerá doporučení stejně užitečná jako peníze.

Přizpůsobit se změnám v hudbě mu trvalo déle, než očekával. Začal tušit, že hudba umírá a brzy se dostane na úroveň, jakou v jeho době zastávalo umění vázat kytice. Nemohl popřít, že směřování k fragmentaci, patrné už za jeho prvního života, dospělo v roce 2161 téměř k dokonalosti.

Americkým populárním popěvkům nevěnoval o nic větší pozornost než ve svém století. Přesto bylo jasné, že pásová produkce písniček, bez skrupulí vytvářených na pomůcce podobné logaritmickému pravítku, zvané Hitmaker, ovládla i téměř veškerou vážnou hudbu.

Konzervativci byli v nové době atonální skladatelé, podle Straussova názoru už kdysi suší mechanici, ale teď ještě daleko nenápaditější. Jejich bohové – Berg, Schönberg, Webern – představovali pro dnešní publikum klasické mistry, možná těžko pochopitelné, ale stejně důležité jako Bach nebo Beethoven.

Jedno konzervativní křídlo ale dvanáctitónové postupy dovedlo ještě o krok dál. Jeho přívrženci komponovali takzvanou „stochastickou hudbu“, složenou z not vybraných podle tabulek náhodných čísel. Jejich bible, základní text, se jmenovala Operační estetika; sama vycházela z disciplíny zvané informační teorie, a jediné slovo v posvátné knize nepřipomínalo nic z technik a kompozičních zvyklostí, jež Strauss znal. Ideálem této skupiny bylo produkovat univerzální hudbu – tedy hudbu naprosto zbavenou individuality autora, řízenou jen univerzálními zákony náhody. Zákony náhody možná měly vlastní styl, ale Straussovi připomínal styl imbecilního dítěte, které rodiče nechají třískat do piána, aby dalo pokoj.

Zdaleka největší zájem skladatelů ovšem vzbuzovala kategorie nepřípadně nazývaná „vědecká hudba“. Vědeckého na ní nebylo nic kromě názvů skladeb, jež odkazovaly na kosmické lety a jiná témata fantaskní či romantické povahy. Na hudbě samé nebylo vědeckého vůbec nic; sestávala ze směsky omletých klišé a nápodob přírodních zvuků, v nichž Strauss s hrůzou rozpoznal vlastní zkreslený a rozmělněný obraz.

Nejoblíbenější formou vědecké hudby byla devítiminutová skladba zvaná koncerto, i když s klasickou podobou instrumentálního koncertu neměla nic společného. Připomínala spíš volnou rapsodii v rachmaninovském duchu. Typický vědecký koncert, Píseň hlubokého vesmíru od jakéhosi H. Valeriona Kraffta, začínal hlasitým bušením na tamtam, po němž smyčce unisono zahrály stupnici, následovány v paralelních kvartách harfou a jediným klarinetem. Na konci stupnice zařinčely fortissimo činely a celý orchestr upadl do jakési kvílivé dur-mollové melodie; tedy celý orchestr kromě lesních rohů, které se vlekly stupnicí dolů v neumělém pokusu o protimotiv. Druhou frázi tématu převzala trubka s náznakem tremola, orchestr odumřel až ke kořenům v očekávání další průtrže a v tomto okamžiku – jak mohlo čekat i čtyřleté děcko – přišel s druhým tématem klavír.

Za orchestřištěm stál sbor třiceti žen, připravených spojit své hlasy v písni beze slov, jež měla vyjadřovat tajemnost Hlubokého vesmíru, jenže Strauss se už naučil v pravou chvíli vstát a odejít. Po několika podobných zážitcích už také věděl, že ve foyeru narazí na Sindiho Nonisse, agenta, kterému ho představil doktor Kris a který se staral o práci znovuzrozeného skladatele. Sindi věděl, že jeho klient odchází z koncertů před koncem, a trpělivě na něj čekal, tentokrát za bustou Gian-Carla Menottiho, ale Straussovy demonstrativní odchody se mu líbily čím dál méně a poslední dobou na ně reagoval prudkými změnami barvy z bílé v brunátnou jako zeměměřičská tyč.

„Neměl jste to dělat,“ vybuchl po incidentu s Krafftem. „Z nové Krafftovy skladby nemůžete jen tak odejít. Předsedá Meziplanetární společnosti pro soudobou hudbu. Jak je mám přesvědčit, že jste soudobý autor, když je budete dál takhle urážet?“

„Co na tom záleží?“ opáčil Strauss. „Vždyť mě přece neznají.“

„To se mýlíte. Znají vás moc dobře a sledují vás na každém kroku. Jste první velký skladatel, o kterého se duševní sochaři kdy pokusili, a MSSH by vás ráda odmítla a nechala vrátit.“

„Proč?“

„Mají spoustu důvodů,“ vzdychl Sindi. „Sochaři jsou snobi a hoši z MSSH taky. Obě strany chtějí dokázat, že jejich umění je nejvyšší. A pak mají strach z konkurence; bude jednodušší vás vyhodit než pustit na trh. Jsem pevně přesvědčen, že byste se tam měl vrátit. Vymyslím nějakou výmluvu…“

„Ne,“ odsekl Strauss. „Mám práci.“

„Ale právě o to jde, Richarde. Jak máme uvést operu bez pomoci MSSH? To není jako sonáta pro sólový theremin nebo něco podobně…“

„Mám práci,“ zopakoval Strauss a odešel.

A měl. Pohltila ho tak, jako žádné zadání v posledních třiceti letech jeho někdejšího života. Sotva se dotkl perem notového papíru – obojí se dnes shánělo neskutečně obtížně –, když si uvědomil, že ho léta tvorby nevybavila prubířskými kameny, podle nichž by poznal, jakou hudbu má psát teď.

Staré grify se mu vracely po tisících, to jistě: prudké nečekané změny tóniny na vrcholu melodie, napsané ve zhuštěných akordech na už tak vratkém nejvyšším bodě, shon a ruch při bleskovém přehazování frází mezi orchestrálními hlasy, oslnivé běhy v žestích, chichotání klarinetů, bručivá směs barev pro zdůraznění dramatického napětí – to všechno si pamatoval.

Ale žádný zaběhlý postup ho už neuspokojoval. Stačily mu po většinu života a pomohly mu odvést úžasnou spoustu práce. Teď ale nastal čas začít nanovo. Některá klišé mu navíc byla vyloženě odporná. Jak ho vůbec mohlo napadnout, že housle kvílející unisono někde ve stratosféře vydávají dost zajímavý zvuk, aby ho stálo za to použít v jedné skladbě, natožpak ve všech?

A nikdo, uvědomil si spokojeně, nebyl na takový nový začátek lépe vybavený. Kromě toho, že si pamatoval všechno z předchozího života, zůstal mu jeho nedostižný cit pro instrumentaci, který mu nemohli upřít ani nepřátelsky naladění kritici. Teď, když komponuje v jistém smyslu svoji první operu – první po patnácti hotových! –, má všechny předpoklady vytvořit mistrovské dílo.

Předpoklady a především vůli.

V práci ho samozřejmě rušily drobné nepříjemnosti. Napřed musel pracně shánět notový papír, který se již nepoužíval, a pero s kalamářem, aby měl čím psát. Ukázalo se, že málokterý současný skladatel svou hudbu píše. Většina používala pásek, na který nahrávala útržky tónů a zvuků z jiných pásků, různě pásky prokládala a výsledek upravovala otáčením všelijakých knoflíků. Na druhou stranu skoro všichni tvůrci 3-V partitur psali přímo zvuk, zubaté křivky, které fotonky převáděly na hluk nepříliš vzdáleně podobný symfonickému orchestru.

Nejzarytější konzervativci, věrní notám, používali hudební psací stroj. Strauss musel uznat, že ho technici konečně dotáhli k dokonalosti. Měl klaviatury a pedály jako varhany a přitom nebyl ani dvakrát větší než obyčejný psací stroj; a navíc psal hezky. Straussovi ale stačil jeho dobře čitelný pavoučí rukopis a odmítl se ho vzdát, i když jediným perkem, které sehnal, škrábal jako kocour. Pero s násadkou mu připomínalo minulost.

Vstup do MSSH také nešel hladce, i když ho Sindi umně provedl mezi politickými nástrahami. Jeho zkoušející procházel otázky se stejným nadšením, s jakým veterinář prohlíží čtyřtisící nemocné tele.

„Něco vám vyšlo?“

„Ano. Devět symfonických básní, zhruba tři sta písní, jeden…“

„Ne zaživa,“ zarazil ho zkoušející. „Od té doby, co vás sem sochaři vrátili.“

„Co mě sem sochaři… Chápu. Ano, smyčcový kvartet, dva písňové cykly, jednu…“

„Dobře. Alfie, napiš tam: písničky. Hrajete na něco?“

„Na klavír.“

„Hmmm.“ Zkoušející si prohlížel nehty. „No dobrá. Umíte číst hudbu? Používáte zapisovač nebo pásek? Psací stroj?“

„Umím noty.“

„Tumáte.“ Hodnostář posadil Strausse k podsvícené tabulce, přes jejíž povrch putoval nekonečný pás průhledné fólie. Na ní se klikatil nesmírně zvětšený zvukový záznam. „Zapískejte mi to a řekněte, který nástroj to připomíná.“

„Tenhle Musiksticheln nečtu,“ pravil dost mrazivě Strauss, „a ani nepíšu. Používám klasickou notaci na pěti řádcích.“

„Alfie, napiš tam: čte jenom noty.“ Položil na sklo zašedlý notový tisk. „Zapískejte tohle.“

„Tohle“ byla populární písnička „Sedm rumů na sekeru“, kterou na hitmašině roku 2159 zplodil kvůli kampani politik s falešnou kytarou. (V některých ohledech, řekl si Strauss, se Spojené státy opravdu příliš nezměnily). Písnička natolik zlidověla, že by ji kdokoli dokázal zapískat už jen podle názvu, ať už uměl noty, nebo ne. Strauss ji zahvízdal a aby prokázal dobrou vůli, dodal: „Je to v bé dur.“

Zkoušející přešel k zelenému pianinu a stiskl jednu mastnou černou klávesu. Nástroj byl strašlivě rozladěný – nota měla blíž ke čtyřem stům čtyřiceti Hertzům komorního á než k bé, ale zkoušející řekl: „Je to tak. Alfie, napiš tam: taky čte béčka. Dobrá, synku, vítej mezi nás. Rádi tě tu vidíme, málokdo dnes umí staré noty. Většině za to nestojí.“

„Děkuji,“ řekl Strauss.

„Já si myslím, že když stačily starým mistrům, jsou dost dobré i pro nás. Takové už mezi sebou nemáme. Samozřejmě až na doktora Kraffta. Za starých časů, to byli pane skladatelé. Shilkrit, Steiner, Tiomkin, Pearl… a Wilder a Jannsen. To byli frajeři.“

„Doch gewiss,“ odtušil zdvořile Strauss.

*

Práce ale zdárně spěla vpřed. Za drobnější dílka už mu chodily peníze. Lidé měli zájem o noty z pera skladatele, vytvořeného v laboratořích duševních sochařů, a Strauss si byl jist, že dílka by obstála i bez téhle pochybné slávy.

Záleželo však na opeře. Rostla mu pod rukama, čerstvá a nová jako jeho vezdejší život, opřena o znalosti a zralost jeho bohaté paměti. Zprvu bylo obtížné najít libreto. I když existovala pochybná možnost, že něco najde mezi současnými scénáři pro 3-V, nedokázal Strauss pod nánosem nepochopitelně podrobných technických poznámek rozlišit dobrou hru od špatné. Nakonec, a teprve potřetí v kariéře, sáhl po hře napsané v cizím jazyce, a poprvé se ji rozhodl inscenovat v originále.

Bylo to Zachroptění telátek Christophera Frye, po všech stránkách dokonalé libreto straussovské opery, jak si postupně uvědomoval. I když šlo v prvním plánu o frašku se složitou komickou zápletkou, Fry ji napsal ve verších a obdařil ji jak nezanedbatelnou hloubkou, tak množstvím postav, jež samy volaly po zhudebnění, a navíc spodním proudem podzimní tragédie opadaného listí a zralých jablek – přesně taková protimluvná dramatická kombinace, jakou mu von Hofmannsthal namíchal v Růžovém kavalíru, Ariadně na Naxu a Arabelle.

Škoda von Hofmannsthala, ale Strauss narazil na jiného dlouho mrtvého dramatika skoro stejně nadaného a navýsost příhodného k zhudebnění. Například požár na konci druhého dějství; jaký to dar pro skladatele, jemuž jsou orchestrace a kontrapunkt stejně důležité jako vzduch a voda! Nebo scéna, v níž Perpetua sestřeluje jablko z vévodovy ruky; v té chvíli jako ironická poznámka pod čarou zazní hudební narážka na Rossiniho kamenného Viléma Tella. A pak vévodova skvělá závěrečná řeč s počátečními verši:

Mám se snad litovat? Ve jménu Skonání.

Budu se litovat. Ve větru větvoví,

vrchovin van i voda ve víru,

hladina zakalená…

Monolog pro velkého tragického komika ve falstaffovském duchu, konečné sjednocení smíchu a pláče, vypíchnuté ospalými poznámkami Reedbeckovými, jehož zvučným chrápáním (pozouny, alespoň pět, con sordini?) opera v poklidu skončí…

Co by mohlo být lepší? A přesto na hru narazil jen díky sérii nepravděpodobných náhod. Zpočátku plánoval napsat přímočarou frašku jako Mlčenlivá žena, jen tak na rozehřátí. Vzhledem k tomu, že mu Zweig kdysi napsal libreto podle komedie Bena Jonsona, začal Strauss hledat mezi anglickými dramaty z doby po Jonsonovi a brzy narazil na mělčinu v podobě nechutné slátaniny v hrdinských dvojverších Zachránění Benátek od jakéhosi Thomase Otwaye. V lístkovém katalogu následovala přímo po Otwayovi Fryova hra a Strauss se na ni ze zvědavosti podíval. Proč autor z dvacátého století použil pro svou hru zkomolený název klasicistního blábolu?

Po dvou stránkách Fryovy hry pustil hádanku z hlavy. Štěstí ho neopustilo, konečně měl svou operu.

*

Sindi dokázal při zařizování inscenace hotové zázraky. Datum premiéry bylo stanoveno ještě před dokončením opery a Straussovi časová tíseň mile připomněla bláznivé dny, kdy mu Füstner rval konec Élektry zpod rukou, než stačil inkoust zaschnout, aby s ním stihl do uzávěrky doběhnout k sazeči. Teď byla ovšem situace ještě komplikovanější, protože některé party se musely opsat, jiné nahrát na pásek, další vysázet po starém způsobu, aby jim hudebníci rozuměli. Sindi starostmi chvílemi úplně šedivěl.

Ale Zachroptění telátek bylo ovšem jako obvykle dokončeno v termínu. První náčrt partitury byla hrozná práce, připomínalo to znovuzrození daleko víc než procitnutí v laboratoři Barkuna Krise, s tónovými přesahy smrti, ale Strauss zjistil, že jako kdysi dovede téměř bez námahy rozvádět orchestraci, aniž by se nechal rušit Sindiho brbláním nebo děsuplnými sonickými třesky raket, jež přelétávaly nad městem.

Když dopsal poslední notu, do první zkoušky zbývaly dva dny. Ani při zkoušení nebude mít co dělat. Interpretační techniky dnes natolik závisely na elektronickém umění, že omezily význam jeho zkušeností – jeho, největšího Kapellmeistera – na zoufale primitivní úkoly.

Nevadilo mu to. Hudba, tak jak ji napsal, bude mluvit sama za sebe. Byl rád, že si může odpustit několikaměsíční inscenační martyrium. Vrátil se do knihovny a líně probíral staré básníky, jestli nenarazí na písňový text. Nezdržoval se s moderní poezií; věděl, že současníci za něj mluvit nemohou. Američané jeho vlastní doby by mu ale mohli pomoci porozumět Americe roku 2161, a když z nějaké básně vznikne píseň, tím lépe.

Při hledání se uklidnil a navíc ho to bavilo. Nakonec narazil na pásek, který se mu zalíbil; starý chraplavý hlas s idažským přízvukem ho nahrál roku 1910, v časech Straussova dávného mládí. Básník se jmenoval Pound a na pásku recitoval:

…duch mužů velikých

od časů námi projde,

a do nich vplýváme, vždyť ničím nejsme

než jejich ducha odrazem.

Tak Dante jsem na krátký okamžik

i Francois Villon, zloděj, balad král,

i tací svatí o nichž nejde psát,

bych neprovinil se tu rouháním;

jen na okamžik a žár uhasne.

Jak plála by v nás koule horoucí

průsvitná, zlatá, jež je naším „já“

a do ní promítá se jakýs tvar:

Kristus neb Jan a třebas Florenťan;

A není-li v prázdnotu prostoru

ten tvar včas otištěn,

sejdeme v čase všichni z života

a oni, ducha vládci, trvají.

Usmál se. Tato lekce se už od Platónových dob stále opakovala. Báseň ale popisovala jeho vlastní případ, teorii metempsychózy, jíž prošel, a svým šroubovaným způsobem byla jímavá. Hodí se napsat na ni hymnus k poctě vlastního znovuzrození a básníkovy jasnozřivosti.

V hlavě se mu rozezněly bezdeché velebné akordy, na nichž se slova ozvou zpočátku v monotónní, vysoko posazené melodii… pak přijde dramatická pasáž, kde zazvoní jméno Dantovo a Villonovo jako výzva času… Než vrátil pásek na polici, chvíli si zapisoval do notesu.

Řekl si, že je to dobré znamení.

Přišel večer premiéry, davy lidí proudily do sálu, 3-V kamery rejdily bez viditelné opory vzduchem a Sindi počítal svůj podíl z autorových příjmů za pomoci složité hry s prsty, jejímž základním pravidlem podle všeho bylo, že jedna a jedna je deset. Koncertní síň zaplnili do posledního místa lidé všech vrstev – spíše jako by šli do cirkusu než do opery.

Překvapivě se sešlo skoro padesát nespolečenských a snobských duševních sochařů v parádních oblecích, jež byly upjatou černou verzí chirurgického pláště. Zakoupili si dvě řady kousek od orchestřiště. Z jejich míst budou gigantické 3-V postavy (skuteční zpěváci odehrají všechno na malém pódiu v suterénu) vypadat zoufale vypadlé z perspektivy, ale Strauss si říkal, že s tím počítají.

Když se začali trousit do sálu, zvedla se vlna šepotu; v hledišti to zašumělo vzrušením, jemuž Strauss neporozuměl. Nesnažil se ho však pochopit; sám se potýkal s premiérovou trémou, jíž se za celý život nedokázal zbavit.

Měkké světlo z neznámého zdroje v hledišti postupně pohaslo a Strauss došel k dirigentskému pultu. Před sebou měl partituru, ale pochyboval, že ji bude potřebovat. Přímo před ním, zastrčené mezi hudebníky, trčely nevyhnutelné 3-V choboty, aby jeho obraz přenesly do suterénu pěvcům.

Publikum utichlo. Přišla dlouho očekávaná chvíle. Strauss zvedl taktovku, rozhodně máchl rukou a z orchestřiště zazněl první tón předehry.

*

Chviličku se plně soustředil na nejdůležitější úkol – udržet obrovský orchestr pohromadě podle svých představ. Když získal pevnou kontrolu a nabyl jistoty, úkol se mu zdál už méně náročný, dirigování mu začalo jít samo a tak se mohl více věnovat celkovému zvuku.

Něco s ním nebylo v pořádku. Samozřejmě, občas ho některá sekce v určité pasáži překvapila jinou barvou tónu, než jakou si představoval. To se stane každému skladateli, ať je sebezkušenější. Když v některých chvílích narazili pěvci na pro ně složitější pasáž, než předpokládal, kvíleli jako provazochodec, který ztrácí rovnováhu (nikdy ale nezakolísali; byl to soubor takových kvalit, na jaké byl zvyklý).

To ale byly maličkosti. Nespokojen byl hlavně s celkovým výsledkem. Opouštělo ho nejen premiérové vzrušení – to samozřejmě nevydrží celý večer –, ale dokonce i zájem o výkon zpěváků i orchestru. Doléhala na něj únava, ruka s taktovkou mu těžkla. Když druhé dějství dospělo do pasáže, jež měla být klidným tokem zářivých tónů, Strauss se tak nudil, že by šel raději domů a komponoval píseň podle Pounda.

Dějství skončilo, zbýval už jen třetí akt. Potlesk skoro neslyšel. Za dvacet minut v šatně sotva nabyl sil.

*

A tu náhle uprostřed závěrečného jednání porozuměl.

Na hudbě nebylo nic nového. Byl to zase starý známý Strauss, jenže slabší, zředěnější než kdy dřív. Ve srovnání s výplody skladatelů jako Krafft byla opera mistrovské dílo. Ale Strauss věděl víc než diváci.

Pevné rozhodnutí vynechat stará klišé a manýry, začít zčerstva, nanovo, se nedokázalo prosadit proti síle zvyku. Když ho znovu přivedli na svět, oživili s ním i hluboko vryté stylové návyky. Stačilo mu namočit pero do inkoustu a zažité reflexy ho ovládly se stejnou samozřejmostí, s jakou člověk ucukne rukou z ohně.

Oči se mu zalily slzami. Má mladé tělo, ale je starý, moc starý. Ještě pětatřicet let tohohle? Nikdy. Tohle všechno už řekl před stovkami let. Skoro půl století se muset opakovat, stále slabším a slabším hlasem, u vědomí, že v něm i tato pokleslá země pozná jen uhlík dávno vyhořelé velikosti? Ne, nikdy, už nikdy.

Matně si uvědomoval, že opera skončila. Publikum řvalo nadšením. Diváci jásali jako na premiéře Dne míru, ale oslavovali muže, jímž byl, ne muže, jemuž právě Den míru ukazoval, jak se změnil. Tady měl potlesk ještě menší význam. Posluchači oslavovali vlastní neznalost.

Pomalu se otočil. S překvapením a kupodivu s úlevou si uvědomil, že nevelebí jeho.

Potlesk patřil doktoru Barkunu Krisovi.

*

Kris stál uprostřed řady sochařů ducha a klaněl se publiku. Nejbližší sochaři mu tiskli ruce. Další se po nich natahovali, když zamířil k pódiu. Sotva došel k pultíku a uchopil otupělého skladatele za ruku, jásot dosáhl maxima.

Kris zvedl ruku. Hlediště okamžitě ztichlo.

„Děkuji,“ promluvil jasným hlasem. „Dámy a pánové, než se rozloučíme s doktorem Straussem, řekněme mu naposledy, jakou ctí nám bylo být svědky nádhery jeho umění. Jsem si jist, že není důstojnějšího rozloučení.“

Ovace trvaly pět minut a pokračovaly by ještě dlouho, kdyby je Kris neuťal.

„Pane Straussi,“ obrátil se pak, „za okamžik, až vyslovím jistou větu, si uvědomíte, že jste Jerom Bosch, narozený v našem století, a že máte vlastní život. Nahrané vzpomínky, které vám daly masku, roli slavného skladatele, zmizí. Říkám vám to, abyste pochopil, proč vám tito lidé tleskají spolu se mnou.“

Sál souhlasně zahučel.

„Umění duševního sochařství, tvorby umělých osobností pro umělecké obohacení, třeba již nikdy nedosáhne takového úspěchu. Musíte vědět, že jako Jerom Bosch jste neměl sebemenší hudební nadání. Dlouho jsme hledali člověka, který nedovede zanotovat ani nejjednodušší písničku. Přesto jsme na takový problematický materiál dokázali nahrát nejen osobnost, ale i génia velikého skladatele. Génius patří jen vám – osobě, která sama sebe nazývá Richardem Straussem. Dobrovolník nemá na hudbě sebemenší zásluhu. Opera je váš úspěch a my vám za něj tleskáme.“

Ovace už nešlo zadržet. Strauss se s křivým úsměvem díval, jak se doktor Kris uklání. Tohle sochání ducha je pro dnešní dobu příhodnou formou krutosti, ale podobná touha existovala odjakživa. Stejná touha, která nutila Leonarda a Rembrandta vytvářet umělecká díla z mrtvol.

Podle zákona msty si to zasloužilo patřičně sofistikovanou odplatu: oko za oko, zub za zub a selhání za selhání.

Ne, nepoví doktoru Krisovi, že „Strauss“, jehož stvořil, naprosto není geniální. Ať si věří, čemu chce, když nedokáže poznat prázdnotu hudby dnes zaznamenané na 3-V.

Přesto měl chuť se vzbouřit. Já jsem já, říkal si. Až do smrti budu Richard Strauss, žádný Jerom Bosch, který nedovedl zanotovat ani nejjednodušší písničku. Prudce zvedl ruku s taktovkou, i když sám nevěděl, jestli k ráně nebo k obraně.

Zase ji spustil a naposledy se uklonil, ne publiku, ale doktoru Krisovi. Když se na něj Kris obrátil, aby pronesl větu, která ho uvrhne zpátky do zapomnění, ničeho nelitoval. Snad jen toho, že už nikdy nezhudební Poundovu báseň.

přeložil Robert Tschorn.

Temní byli a zlatoocí

Ray Bradbury

Ačkoli nebyl prvním spisovatelem, který psal povídky odehrávající se na Marsu, Ray Bradbury uplatnil svůj významný nárok na jedno z nejplodnějších prostředí v celé science fiction sérií povídek vydávaných v pulpových časopisech čtyřicátých a padesátých let, v nichž rudou planetu vykreslil jako nové pohraničí, kde může lidstvo zanechat svou stopu, ať už v dobrém či špatném smyslu. Jeho sbírka The Martian Chronicles [č. Marťanská kronika/Mladá fronta 1959 a 1963. Odeon 1978 a Magnet Press 1991], jejímž základem tyto povídky byly, zaznamenala pronikavý úspěch, který upozornil mainstreamové publikum na hodnoty science fiction jakožto moderní mytologie odrážející věčné lidské sny a obavy. V popředí zájmu Bradburyho tvorby stojí křehcí a omylní lidé, ať už je to postava hasiče v dystopii z budoucnosti Fahrenheit 451 [č. 451 stupňů Fahrenheita/Svobodné slovo & Melantrich 1957, Svoboda 1970, Odeon 1978 a Baronet 2001], který začíná pochybovat o přednostech své práce – jíž je ničení myšlenek prostřednictvím pálení knih –, nebo postavy obyčejných Američanů ze středních vrstev v temném fantaskním románu Something Wicked This Way Comes [Přichází cosi zlého], kteří dovolují, aby je strach z vlastní smrtelnosti přinutil uzavřít faustovské smlouvy s mefistofelovským majitelem kočovných pouťových atrakcí. Bradburyho lyrické povídky byly shrnuty ve sbírkách The Illustrated Man [Ilustrovaný muž], The Golden Apples of the Sun [Zlatá sluneční jablka], A Medicine for Melancholy [Lék na melancholii], The Machineries of Joy [č. Ilustrovaná žena/Československý spisovatel 1968] a řadě dalších svazků, mezi něž patří i kompletní Stories of Ray Bradbury [Povídky Raye Bradburyho]. Moderní gotické povídky ze sbírek Dark Carnival [Temný karneval] a The October Country [Říjnová země] výrazným způsobem ovlivnily současnou tvorbu v žánrech hororu a dark fantasy. Román Dandelion Wine [č. Pampeliškové víno/Arcadia 1995], pojednávající o dětství na americkém Středozápadě v polovině dvacátého století, a volná trilogie sestávající z románů Death Is a Lonely Business [č. Smrt je vždycky osamělá/Práce 1992], A Graveyard for Lunatics [Hřbitov pro šílence] a Green Shadows, White Whale [Zelené stíny, bílá velryba], čerpající z autorových zkušeností coby mladého spisovatele, rozvíjí typicky bradburyovské téma hledání nadpřirozena v každodenním životě. Bradbury napsal také dětské knihy Switch On the Night [Rozsviťte noc], The Halloween Tree [Halloweenový strom] a Ahmed and the Oblivion Machine [Ahmed a stroj zapomnění], stovky básní sebraných ve sbírce The Complete Poems of Ray Bradbury [Sebrané básně Raye Bradburyho], dvě desítky divadelních her, mezi něž patří The Wonderful Ice Cream Suit [Báječný zmrzlinový oblek], a sbírku esejů nazvanou Yestermorrow [Včerejší zítřek]. Mnoho jeho povídek bylo upraveno pro divadlo, film, televizi, muzikál a komiks. Sám se scénáristicky podílel na filmech Came from Outer Space [Přišlo to z vesmíru] a Moby Dick v adaptaci Johna Houstona. Z řady ocenění lze zmínit Nebulu pro Velmistra žánru a Cenu Brama Stokera za celoživotní zásluhy, kterou předává Sdružení spisovatelů hororu.

přeložil Milan Žáček

Kov rakety chladl ve větru prohánějícím se po loukách. Víko se s prásknutím odklopilo.

Z útrob válce vystoupili muž, žena a tři děti. Ostatní cestující tiše odešli po marsovské louce a muž zůstal se svou rodinou sám.

Cítil, jak mu vlasy vlají a tkáně těla se stahují, jako by stál ve vzduchoprázdnu. Jeho žena, která stála před ním, jako by odplouvala v oblacích kouře. Děti, drobná semínka; mohly být každým okamžikem rozesety do všech končin Marsu.

Děti k němu zvedly oči, tak jako lidé vzhlížejí ke slunci, aby jim řeklo, jaký je čas na hodinách jejich života. Jeho obličej byl chladný.

„Stalo se něco?“ starala se žena.

„Jdeme zpátky do rakety.“

„To se vracíme zpátky na Zemi?“

„Ano! Poslouchej!“

Vítr fičel, jako by chtěl odnést jejich totožnost. Každým okamžikem z něj marsovský vzduch mohl vytáhnout duši, tak jako se z kosti vysává morek. Připadal si ponořený do chemikálie, která je schopná rozpustit jeho intelekt a spálit mu minulost.

Rozhlíželi se po marsovských kopcích, které čas opracoval drtivou vahou let. Viděli stará města, utopena v lukách, roztroušená jako dětské kostky v rozvlněných jezerech trávy.

„Vzchop se, Harry,“ napomenula ho žena. „Je pozdě. Urazili jsme šedesát milionů mil.“

Děti se žlutými vlasy pokřikovaly na tmavou klenbu marsovské oblohy. Odpověď nepřišla, jen vítr svištěl a syčel mezi tenkými stébly.

Studenýma rukama uchopil zavazadla. „Tak jdeme,“ řekl – muž stojící na okraji moře, připravený vstoupit a být utopen.

Vešli do města.

*

Jmenovali se Bitteringovi, Harry a jeho žena Cora. Dan, Laura a David. Postavili si malý bílý domek, vychutnávali snídaně, ale strachu se nezbavili. Ležel s manžely Bitteringovými jako nezvaný třetí při každém z jejich půlnočních rozhovorů, při každém ranním probouzení.

„Připadám si jako krystal soli,“ prohlásil, „rozpouštěný horským potokem. Nepatříme sem. Jsme pozemšťané. Tady je Mars. Byl stvořen pro Marťany. Proboha, Coro, kupme si letenky zpátky!“

Ale ona jen zavrtěla hlavou. „Jednoho dne Země zahyne na atomovou bombu. Tady budeme v bezpečí.“

„V bezpečí a šílení.“

Bim-bam sedm hodin, zazpívaly kukačky, je čas vstát. A tak to udělali.

Nechápal proč, ale každé ráno ho cosi nutilo všechno kontrolovat – teplý krb, krvavé pelargónie – puntičkářsky, jako by čekal, že něco bude jinak, než má být. Ranní noviny se vykládaly ještě zatepla z rakety, která přilétala ze Země o šesté. Rozlomil pečeť a rozložil si je u snídaně. Nutil se být společenský.

„A zase všude koloniální dny,“ komentoval to, co si právě přečetl. „Za takových deset let bude na Marsu milion pozemšťanů. Velká města, všechno. Tvrdili, že se položíme. Říkali, že se Marťané naší invazi postaví. A našli jsme nějaké Marťany? Ani živáčka. Ano, našli jsme jejich města, ale nikoho v nich. Je to tak?“

Dům zachvátila větrná řeka. Když se okna přestala třást, pan Bittering polkl a rozhlédl se po dětech.

„Já nevím,“ řekl David. „Třeba tu Marťané někde jsou, ale my je nevidíme. Občas se mi v noci zdá, že je slyším. Slyším vítr. Na okno naráží písek. Mám strach. Vidím ta města nahoře v horách, kde Marťané kdysi žili, a zdá se mi, jako by se v těch městech cosi hýbalo, tati. Přemýšlím o tom, jestli těm Marťanům vadí, že jsme tady. Přemýšlím o tom, jestli nám něco neudělají za to, že jsme přišli.“

„Nesmysl!“ Pan Bittering pohlédl z okna. „Jsme pořádní, slušní lidé.“ Podíval se na děti. „Každé mrtvé město má svá strašidla. Vzpomínky.“ Upřeně pozoroval kopce. „Vidíte schodiště a napadne vás, jak asi vypadali Marťané, kteří po něm stoupali. Díváte se na marťanskou malbu a zajímá vás, jaký byl ten malíř. Děláte strašidla sami sobě. Je to přirozené. Fantazie.“ Zarazil se. „Že vy jste ty zříceniny prolézali, přiznejte se.“

„Ne, tati.“ David se upřeně díval na své boty.

„Dejte si pozor, abyste se od nich drželi stranou. Podej mi ten džem.“

„Stejně,“ namítl malý David, „vsadím se, že se něco stane.“

*

Něco se stalo ten den odpoledne.

Laura s pláčem klopýtala přes osadu. Slepě vrazila na verandu.

„Mami, tati – je válka! Země!“ vzlykala. „Právě přišel radiogram ze Země. Na New York dopadly atomové bomby. Všechny kosmické lodě vybuchly. Už na Mars žádné nepřiletí, nikdy!“

„Ach, Harry!“ Matka se chytila manžela a dcery.

„Nemýlíš se, Lauro?“ zeptal se tiše otec.

Laura brečela. „Jsme navěky uvězněni na Marsu!“

Dlouho byl jediným zvukem pozdního odpoledne vítr.

Sami, uvažoval Bittering. Je nás tu jen tisícovka. Bez návratu. Bez návratu. Po tváři, po rukách a po těle se mu řinul pot; máčel se v horku svého strachu. Chtělo se mu Lauru uhodit a vykřiknout: „Ne, ty lžeš! Rakety se vrátí!“ Ale místo toho si přitiskl Lauřinu hlavu k hrudi: „Jednou sem rakety přiletí.“

„Co budeme dělat, tati?“

„Svou práci, co jiného. Pěstovat rostliny a vychovávat děti. Čekat. Udržovat všechno v chodu, dokud válka neskončí a nepřiletí další rakety.“

Na verandu vstoupili chlapci.

„Děti,“ oslovil je, jak tam seděl a díval se kamsi za ně, „musím vám něco říct.“

„My už to víme.“

*

V následujících dnech se Bittering často procházel po zahradě a přemáhal strach. Dokud rakety utkávaly přes propast kosmu stříbřitou pavučinu, byl schopný se s Marsem smířit. Stačilo, aby si řekl: „Když budu chtít, zítra si můžu koupit letenku a vrátit se na Zemi.“

Ale teď? Pavučina byla pryč, z raket zbyly zkroucené hromady roztavených nosníků a vytržených drátů. Pozemšťané zůstali ztraceni v cizosti Marsu, skořicovém prachu pod temně rudým nebem, aby je v létě marsovské slunce opékalo jako formy s perníkem a zima odkázala na sklizené zásoby. Co bude s ním a s ostatními? Nastala chvíle, na kterou Mars čekal. Nyní je pohltí.

Poklekl ke květinovému záhonu s rýčem v roztřesených rukou. Pracuj, přikázal si. Pracuj a zapomeň.

Zvedl pohled od zahrady k marsovským horám. Přemýšlel o hrdých, starých marťanských jménech, která tyto vrcholy kdysi nesly. Pozemšťané spadli z nebe a civěli na hory, řeky a marťanská sídla, která zůstala bezejmenná. Kdysi tu Marťané stavěli města a dávali jim jména; zlézali hory, dávali jména horám; plavili se po mořích, dávali jména mořím. Hory roztávaly, moře vysychala, města se kácela. Přesto se pozemšťané nedokázali zbavit pocitu provinění, když těmto starým horám a údolím měli dát nová jména.

Nicméně člověk je živ symboly a jmény. Jména byla dávána.

Pan Bittering se na zahradě pod marsovským sluncem cítil velmi osamělý. Byl to anachronismus, pěstovat pozemské kytky v neobdělané půdě Marsu.

Mysli. Nepřestávej přemýšlet. O všem možném. Osvoboď své myšlenky od Země, atomové války, ztracených raket.

Potil se. Rozhlížel se. Nikde nikdo. Sundal si kravatu. To je síla, napadlo ho. Nejdřív kabát, potom kravata. Úhledně ji pověsil na broskev, kterou přivezl jako mladý stromek z Massachusetts.

Vrátil se ke svým úvahám o jménech a horách. Pozemšťané jména změnili. Teď tu byla Hormelova údolí, Rooseveltova moře, Fordovy výšiny, Vanderbiltovy planiny, Rockefellerovy řeky. Tady na Marsu. Nebylo to správné. Američtí osadníci projevili moudrost, když převzali stará indiánská prérijní jména: Wisconsin, Minnesota, Idaho, Ohio, Utah, Milwaukee, Waukegan, Osseo. Stará jména, staré významy.

Jak si hory vzrušeně prohlížel, napadlo ho: Jste tam nahoře, Marťané? Nebo jste všichni mrtví? Jsme tu sami, zasáhněte! Pojďte dolů, vyžeňte nás! Jsme bezbranní!

Vítr přivál spršku broskvoňových květů.

Natáhl sluncem opálenou ruku a tiše vykřikl. Dotkl se květů a zvedl je. Převracel je, znovu a znovu se jich dotýkal. Pak zavolal na ženu.

„Coro!“

Objevila se v okně. Rozběhl se k ní.

„Coro, ty květy!“

Vzala si je.

„Vidíš to? Jsou jiné. Změnily se. Už to nejsou broskvoňové květy.“

„Mně připadají normální.“

„Nejsou. Jsou špatné. Nevím proč. Mají o jeden okvětní lístek víc, něco je s barvou a vůní!“

Děti vyběhly právě včas, aby spatřily, jak běhá po zahradě a vytrhává ze záhonů ředkvičky, cibule a mrkve.

„Coro, pojď se podívat.“

Podávali si cibule, ředkvičky a mrkve mezi sebou. „Vypadají takhle mrkve?“

„Ano… ne.“ Zaváhala. „Nevím.“

„Jsou změněné.“

„Je to možné.“

„Ty to víš! Cibule nejsou cibule, mrkve nejsou mrkve. Chuť: stejná, ale jiná. Vůně: jiná než bývala.“ Cítil, jak mu buší srdce a dostal strach. Zarýval prsty do země. „Coro, co se to děje? Co je to? Musíme odtud.“ Pobíhal po zahradě. Každý strom pocítil jeho dotek. „Růže. Růže. Zelenají!“

Stáli a dívali se na zelené růže.

O dva dny později přiběhl Dan.

„Pojďte se podívat na krávu. Dojil jsem ji, když jsem to uviděl. Honem!“

Stáli ve chlévě a prohlíželi si svou jedinou krávu.

Vyrůstal jí třetí roh.

Trávník před domem tiše a nenápadně dostával barvu jarních fialek. Semeno ze Země, ale s jemným fialovým odstínem.

„Musíme odtud,“ prohlásil Bittering. „Když to budeme jíst, taky se změníme – bůhví v co. To nedovolím. Zbývá jediná možnost. Ty potraviny spálit!“

„Nejsou jedovaté.“

„Ale jsou. Slabě, jenom slabě. Trošičku. Malinkou trošičku. Nesmíme se toho dotýkat.“

S hrůzou si prohlížel dům. „I dům. Ten vítr s ním něco provedl. Vítr ho spálil. Noční mlha. Všechna prkna jsou zkroucená. Už to není dům pozemšťanů.“

„To si jenom namlouváš!“

Navlékl si kabát a kravatu. „Jdu do města. Musíme hned něco udělat. Vrátím se.“

„Počkej, Harry!“ vykřikla za ním manželka.

Ale už byl pryč.

*

Ve městě, ve stínu na schodech před koloniálem seděli muži s rukama v klíně, vesele a klidně rozmlouvali.

Bittering by nejraději vystřelil do vzduchu.

Co děláte, vy blázni? napadlo ho. Jenom tu sedíte! Slyšeli jste zprávy – jsme na téhle planetě trosečníky. Pohněte sebou! Vy nemáte strach? Vy se nebojíte? Co chcete podniknout?

„Nazdar, Harry,“ uvítali ho.

„Chlapi,“ začal, „slyšeli jste onehdy tu zprávu, ne?“

Přikyvovali a smáli se. „Jasně, jasně, Harry.“

„A co s tím chcete dělat?“

„Dělat, Harry? Co můžeme dělat?“

„Co asi, postavit raketu!“

„Raketu, Harry? Vrátit se do toho maléru? To ne, Harry!“

„Přece musíte chtít zpátky. Všimli jste si broskvoňových květů, cibulí, trávy?“

„Nejspíš jo, Harry, o co jde?“ připustil jeden z mužů.

„Vás to neděsí?“

„Nevzpomínám si, že by s nimi něco bylo, Harry.“

„Idioti!“

„No tak, Harry.“

Bitteringovi se chtělo brečet. „Musíte mi pomoct. Jestli tu zůstaneme, všichni se změníme. Ten vzduch! Vy to necítíte? Něco je ve vzduchu. Snad nějaký marsovský virus, semena nebo pyl. Poslouchejte mě přece!“

Civěli na něj.

„Same,“ oslovil jednoho z nich.

„Co je, Harry?“

„Pomůžeš mi postavit raketu?“

„Mám hromadu železa a pár plánů. Jestli chceš v mé dílně vyrábět raketu, jsi vítaný. Kov ti prodám za pět set dolarů. Když na tom budeš dělat sám, do třiceti let bys měl mít docela slušnou raketu.“ Všichni se smáli.

„Nesmějte se.“

Sam se na něj pobaveně podíval.

„Same,“ hlesl Bittering, „tvoje oči –“

„Co je s nimi, Harry?“

„Nebývaly šedé?“

„Co já vím.“

„Byly, že?“

„Proč se ptáš, Harry?“

„Protože teď jsou do žluta.“

„Vážně, Harry?“ opáčil Sam lhostejně.

„A jsi hubenější a vyšší –“

„Možná máš pravdu, Harry.“

„Same, neměl bys mít žluté oči.“

„Harry, a jaké oči máš ty?“ zeptal se Sam.

„Já? Modré, jaké jiné.“

„Tady máš, Harry.“ Podal mu kapesní zrcátko. „Podívej se sám.“

Bittering zaváhal, ale pak pozvedl zrcátko k obličeji.

Do modři jeho očí byla zasazena matná, drobounká zrnka nového zlata.

„Podívej, cos udělal,“ vyčetl mu Sam o chvíli později. „Rozbils mi zrcátko.“

*

Harry Bittering se nastěhoval do dílny a začal stavět raketu. V otevřených dveřích postávali chlapi, tiše se bavili a vtipkovali. Občas mu některý pomohl něco zvednout. Ale většinou jen lelkovali a pozorovali ho žloutnoucíma očima.

„Večeře, Harry,“ upozorňovali ho.

Manželka mu přinesla večeři v proutěném košíku.

„Ani se toho netknu,“ prohlásil. „Budu jíst jenom jídlo z mrazničky. Jídlo přivezené ze Země. Nic z naší zahrady.“

Jeho žena stála a dívala se na něj. „Neumíš postavit raketu.“

„Když mi bylo dvacet, pracoval jsem v dílně. Znám kov. Když začnu, ostatní mi pomůžou,“ ani se na ni nepodíval a rozložil modráky.

„Harry, Harry,“ opakovala bezmocně.

„Musíme odtud, Coro. Musíme.“

*

Noci byly plné větru, který se proháněl po pustých, měsícem ozářených mořích trav a bílými šachovnicemi měst, dvacet tisíc let rozložených v jejich mělčinách. V osadě pozemšťanů se dům Bitteringových otřásl pocitem změny.

Pan Bittering ležel na posteli a cítil, jak se jeho kosti přeskupují, tají jako zlato, dostávají nový tvar. Jeho žena, která ležela vedle něj, byla díky mnoha slunným odpoledním snědá. Byla snědá a zlatooká, ožehnutá sluncem téměř do černa. Spala. Lesklé děti ležely ve svých postelích a vítr, zoufalý a proměnlivý, skučel ve větvích broskvoní, ve fialové trávě, setřásal okvětní lístky zelených růží.

Strach se nezastaví. Cítil ho v hrdle, v srdci. Odkapával mu s potem z paží, spánků a chvějících se dlaní.

Na východě vyšla zelená hvězda.

Z Bitteringových rtů splynulo podivné slovo.

„Iorrt. Iorrt,“ opakoval je.

Bylo to marťanské slovo. Neuměl marťansky.

Uprostřed noci vstal a zavolal Simpsonovi, archeologovi.

„Simpsone, co znamená slovo Iorrt?“

„To je přece staré marťanské označení planety Země. Proč?“

„Jen tak.“

Sluchátko mu vyklouzlo z ruky.

„Haló, haló, haló, haló,“ ozývalo se z něj, zatímco on seděl a zíral na zelenou hvězdu. „Bitteringu? Harry, jste tam?“

Dny plynuly prosycené kovovými zvuky. S liknavou pomocí tří lhostejných mužů sestavil kostru rakety. Za hodinu se unavil a musel si sednout.

„To dělá ta výška,“ zasmál se jeden z mužů.

„Jíš vůbec, Harry?“ zeptal se druhý.

„Jím,“ odvětil.

„Ze své mrazničky?“

„Jo!“

„Hubneš, Harry.“

„To není pravda!“

„A vytahuješ se.“

„Lháři!“

*

O pár dní později si ho žena vzala stranou. „Harry, už jsem spotřebovala všechno, co jsme měli v mrazničce. Nezbylo vůbec nic. Budu muset udělat sendviče z toho, co vyrostlo na Marsu.“

Ztěžka se posadil.

„Musíš jíst,“ naléhala. „Jsi slabý.“

„Ano,“ vzdal se.

Vzal si sendvič, rozložil jej, podíval se dovnitř a začal se v něm nimrat.

„A dnes už si odpočiň,“ řekla. „Je horko. Děti si chtějí zaplavat v kanále a jít na procházku. Pojď taky prosím.“

„Nemám času nazbyt. Tohle je krize.“

„Jen hodinku,“ nevzdávala to. „Udělá ti dobře, když si zaplaveš.“

Vstal, celý zpocený. „Dobrá, dobrá. Nech mě být. Přijdu.“

„Prospěje ti to, Harry.“

Slunce pálilo, byl tichý den. Nebylo nic než nesmírný žár hvězdy spalující zemi. Šli kolem kanálu, otec, matka, dovádějící děti v plavkách. Zastavili se a snědli sendviče s masem. Pozoroval, jak jim pleť hnědne. A viděl žluté oči své ženy a svých dětí; oči, které nikdy žluté nebyly. Proběhlo jím několik záchvěvů, ale jak ležel na slunci, odplavily je vlny příjemného horka. Byl tak unavený, že se přestal bát.

„Coro, jak dlouho máš žluté oči?“

Byla zmatená. „Řekla bych, že odjakživa.“

„Nebyly ještě před třemi měsíci hnědé?“

Skousla rty. „Ne, proč se ptáš?“

„Jen tak.“

Zůstali sedět.

„Oči našich dětí,“ pokračoval, „jsou taky žluté.“

„U dětí se barva očí někdy mění, jak rostou.“

„Možná jsme taky děti, aspoň tady na Marsu. To je nápad.“ Rozesmál se. „Asi si půjdu zaplavat.“

Naskákali do vody kanálu a on klesal níž a níž, až na dno, jako zlatá socha. Tam zůstal ležet v zeleném tichu. Všude kolem byl hluboký klid vody, všude byl mír. Cítil, jak ho s lehkostí unáší pomalý proud.

Když tu zůstanu ležet dost dlouho, uvažoval, voda začne působit a sežere mé maso, až kosti vystoupí jako korály. Zůstane jen kostra. A voda pak může na té kostře stavět – zelené věci, věci z hlubin, rudé, žluté. Změna. Změna. Pomalá, hluboká, tichá změna. A není totéž tam nahoře?

Viděl oblohu nad sebou ponořenou, viděl slunce, z něhož atmosféra, prostor a čas udělaly slunce marsovské.

Tam nahoře, uvažoval, je velká řeka, marsovská řeka, a my všichni ležíme hluboko v ní, v našich domech – oblázcích, v našich domech – ponořených balvanech, jako ukrytí raci, a voda odplavuje naše stará těla a prodlužuje kosti a –

Nechal se vynést měkkým světlem vzhůru.

Dan seděl na břehu kanálu a s vážným výrazem otce sledoval.

„Utha,“ řekl.

„Cože?“ zeptal se otec.

Chlapec se usmál. „Vždyť víš. Utha se marťansky řekne ‚otec‘.“

„Kde jsi se to naučil?“

„Nevím. Někde. Utha!“

„Co chceš?“

Chlapec zaváhal. „Já – já si chci změnit jméno.“

„Změnit?“

„Ano.“

Připlavala i matka. „Co je špatného na jménu Dan?“

Dan se neklidně zavrtěl. „Tuhle jsi na mě volala: Dane, Dane, Dane. Neposlouchal jsem. Řekl jsem si: To není moje jméno. Mám nové jméno a to chci používat.“

Pan Bittering se chytil břehu. Tělo měl studené, srdce bilo zvolna. „A jak se chceš jmenovat?“

„Linnl. Není to hezké jméno? Můžu je používat? Že můžu, prosím!“

Pan Bittering si položil ruku na hlavu. Myslel na tu hloupou raketu, na které sám pracoval, sám i ve vlastní rodině, tak sám.

Slyšel, jak jeho žena říká: „Proč ne?“

A slyšel sebe, jak říká: „Ano, můžeš je používat.“

„Jů!“ vykřikl chlapec. „Jsem Linnl, Linnl.“ Běžel po louce a křičel.

Pan Bittering věnoval pohled ženě. „Proč jsme to udělali?“

„Nevím,“ pokrčila rameny. „Prostě mi to přišlo jako dobrý nápad.“

Šli do kopců. Kráčeli po starých mozaikových stezkách, kolem dosud fungujících fontán. Stezky po celé léto pokrývala vrstvička chladivé vody. Bosé nohy byly celý den ochlazované, cákaly jako při brodění přes potok.

Přišli k opuštěné marťanské vile s hezkým výhledem do údolí. Stála na vrcholku kopce. Sály z modrého mramoru, velké fresky, bazén. Bylo to osvěžující v horkém dni. Marťané nevěřili na velkoměsta.

„Bylo by krásné, kdybychom se na léto mohli nastěhovat do takové vily,“ zasnila se paní Bitteringová.

„Pojďte už,“ přerušil ji. „Vracíme se do města. Na raketě je třeba ještě udělat spoustu práce.“

Ale když potom v noci pracoval, vloudil se mu do hlavy obraz chladivé vily z modrého mramoru. Jak hodiny ubíhaly, raketa ztrácela význam.

V proudu dní a týdnů raketa ustupovala a vytrácela se. Stará horečka opadla. Děsilo ho pomyšlení, kam to dopracoval. Ale to horko, vzduch, pracovní podmínky jaksi –

Slyšel, jak si chlapi něco šuškají u vchodu do dílny.

„Všichni jedou. Slyšels to?“

„Všichni. Tak to má být.“

Bittering vyšel ven. „Kam jedou?“ Spatřil, jak prašnou ulicí odjíždí několik náklaďáků naložených dětmi a nábytkem.

„Nahoru do vil,“ řekl ten muž.

„To víš, Harry. I já jedu. Sam taky. No řekni, Same.“

„Je to tak, Harry. A co ty?“

„Mám tady práci.“

„Práci! Raketu můžeš dodělat na podzim, až se ochladí.“

Nadechl se. „Kostru už mám vztyčenou.“

„Na podzim to půjde líp.“ Jejich hlasy byly v tom vedru loudavé.

„Mám práci.“

„Na podzim,“ domlouvali mu. A znělo to tak rozumně, tak upřímně.

„Podzim bude nejlepší,“ usoudil. „Pak bude spousta času.“

Ne! Vykřiklo cosi hluboko v něm, odložené, uzamčené, dusící se. Ne! Ne!

„Na podzim,“ umlčel to.

„Pojeď, Harry,“ lákali ho všichni.

„Ano,“ vyklouzlo mu a cítil, jak jeho tělo v horkém tekutém vzduchu taje. „Ano, na podzim. Pak začnu znova.“

„Mám vilu u kanálu Tirra,“ ozval se kdosi.

„Chceš říct u Rooseveltova kanálu, ne?“

„U Tirra. To je staré marťanské jméno.“

„Ale na mapě –“

„Na mapu zapomeň. Teď je to Tirra. A našel jsem místo v Pillanských horách –“

„To myslíš Rockefellerův hřeben?“ opravil ho opět Bittering.

„Myslím Pillanské hory,“ stál si na svém Sam.

„Ano,“ rezignoval Bittering, pohřbený v horkém, rozteteleném vzduchu. „Pillanské hory.“

V horkém, klidném odpoledni dalšího dne všichni pomáhali nakládat auta.

Laura, Dan a David si nesli batůžky. Nebo, jak sami chtěli být nazýváni, Ttil, Linnl a Werr si nesli batůžky.

Nábytek zůstal v bílém domku.

„V Bostonu vypadal dobře,“ řekla matka. „I sem se hodil. Ale do vily? Ne. Bude se hodit, až se na podzim vrátíme.“

Bittering mlčel.

„Mám pár nápadů, jaký nábytek by měl být ve vile,“ nadhodil po chvíli. „Velký, pohodlný.“

„A co tvoje encyklopedie? Opravdu si ji vezmeš?“

Bittering uhnul pohledem. „Vrátím se pro ni příští týden.“

„A co tvé newyorské šaty?“ obrátil se na dceru.

Děvčeti se v očích objevil zmatek. „Já už je nechci.“

Zavřeli plyn, vodu, zamkli dveře a odešli. Otec nakoukl do auta. „Hrome, moc toho s sebou nebereme. Ve srovnání s tím, co jsme si přivezli na Mars, je toho jenom hrstka.“

Nastartoval automobil.

Dlouho visel očima na malém bílém domku. Chtělo se mu rozběhnout se k němu, dotknout se ho a říct mu sbohem, neboť měl pocit, jako by odjížděl na dlouhou cestu a opouštěl něco, k čemu se už nikdy nevrátí, co už nikdy nepochopí.

Pak projel kolem Sam s rodinou v dalším náklaďáku.

„Ahoj, Bitteringu! Pojeď!“

Náklaďák vyjel po staré silnici z města. Šedesát dalších aut jelo stejným směrem. Město zaplnil tichý, těžký prach zvířený koly. Voda kanálu se na slunci modrala a cizími stromy se proháněl tichý vítr.

„Sbohem, město,“ loučil se Bittering.

„Sbohem, sbohem,“ pronesli ostatní členové jeho rodiny a mávali.

Neohlédli se.

*

Letní vedra vysušila kanály. Léto přešlo po lukách jako plamen. Natřené domy pozemšťanů v osadě se loupaly. Gumové pneumatiky, na nichž se děti houpaly na dvorcích, prověšeně visely ve žhnoucím vzduchu jako zastavená kyvadla.

Kostra rakety v dílně začínala rezivět.

Nastal klidný podzim. Pan Bittering, snědý a zlatooký, stál na svahu nad vilou a díval se do údolí.

„Je čas vrátit se,“ řekl Coře.

„Je, ale já nikam nepojedu,“ pravila tiše. „Teď už tam nic není.“

„Mé knihy. Tvé pěkné šaty.“

„Tvé illes a mé pěkné ior uele rre,“ opravila ho.

„Město je prázdné. Nikdo se nevrací. Taky není důvod, vůbec žádný.“

Dcera tkala gobelíny a synové hráli písně na staré flétny a píšťaly a jejich smích roznášela ozvěna po celém domě.

Pan Bittering se zahleděl na osadu pozemšťanů daleko dole v údolí. „Ti pozemšťané stavěli tak divné, tak směšné domy.“

„Lepší ani neuměli,“ prohlásila jeho žena. „Takoví oškliví lidé. Jsem ráda, že jsou pryč.“

„Kam vůbec odešli?“ divil se. Pohlédl na ženu. Byla zlatá a štíhlá jako jeho dcera. Dívala se na něj a vypadala skoro stejně mladě jako jejich nejstarší syn.

„Nevím,“ pokrčila rameny.

„Vrátím se do města příští rok nebo další rok nebo rok na to,“ řekl klidně. „A teď – je mi horko. Co takhle jít si zaplavat?“

Otočili se zády k údolí. Ruku v ruce kráčeli po stezce ubíhající pramenité vody.

*

O pět let později spadla z oblohy raketa. Vyskákali z ní muži, kteří vykřikovali: „Vyhráli jsme válku na Zemi! Přišli jsme vás osvobodit! Hej!“

Ale město domků v americkém stylu, broskvoně i divadla mlčely. V prázdné dílně našli rezavějící kostru rakety.

Lidé z rakety prohledali kopce. Kapitán zřídil štáb v opuštěném hostinci. Poručík se vrátil s hlášením.

„Město je prázdné, ale v kopcích jsme narazili na místní život, pane. Snědí lidé. Se žlutýma očima. Marťané. Velice přátelští. Trochu jsme s nimi mluvili, ne moc. Angličtinu se učí rychle. Jsem přesvědčený, že s nimi budeme vycházet výborně.“

„Cože, snědí?“ zamyslel se kapitán. „Kolik?“

„Podle mě tak šest až osm set. Žijí v těch mramorových zříceninách v kopcích, pane. Vysocí, zdraví. Krásné ženy.“

„Řekli vám, co se stalo s muži a ženami, kteří postavili tuhle pozemskou osadu, poručíku?“

„Nemají nejmenší tušení, co se stalo s městem a jeho lidmi.“

„Zvláštní. Myslíte, že je Marťané zabili?“

„Vypadají překvapivě mírumilovně. Je možné, že ve městě propukla nějaká epidemie, pane.“

„Je možné, že je to jedna ze záhad, které nikdy nerozluštíme.“

Kapitán se rozhlédl po místnosti, po zaprášených oknech, modravých horách tyčících se za nimi, kanálech, jimiž proudila voda, a ve vzduchu mu zazněl tichý vítr. Otřásl se. Potom se vzpamatoval a připevnil na desku prázdného stolu novou mapu.

„Spousta práce, poručíku.“ Slunce se sklánělo za modravé kopečky a on dál a dál něco tiše blábolil. „Nové osady. Doly. Hledání surovin. Bakteriologické vzorky odebrány. Práce, pořád práce. A staré záznamy se ztratily. Budeme muset mapovat znovu. Kromě toho čeká přejmenování hor, řek a dalšího. Chce to trochu fantazie.

Co byste řekl, kdybychom ty hory pojmenovali po Lincolnovi a tento kanál po Washingtonovi, ty kopce – ty kopce můžeme pojmenovat po vás, poručíku. Diplomacie. A vy byste na oplátku mohl po mně pojmenovat město. A proč by tady nemohlo být Einsteinovo údolí a tam dál… posloucháte vůbec? Poručíku?“

Poručík odtrhl pohled od modři a tiché mlhy kopců daleko za městem.

„Cože? Ano, ovšem, pane!“

přeložil Petr Kotrle

NOVÁ VLNA

„Čiň pokání, Harlekýne!“ řekl Tiktátor

Harlan Ellison

Harlan Ellison představuje žánr sám o sobě.

Jako jeden z nejkontroverznějších a nejprovokativnějších spisovatelů science fiction druhé poloviny dvacátého století se proslavil vášnivými, upřímnými povídkami mísícími v nenapodobitelně osobním rozsahu humor, hrůzu, dojemnost a vztek. Ačkoli jeho tvorbu přijala za svou obec příznivců science fiction, jen její velmi malá část vyhovuje sci-fi konvencím. Ellison byl vyzrálým spisovatelem z povolání, který už deset let chrlil velké množství zručných komerčních povídek v široké škále žánrů – science fiction, fantasy, krimi, detektivky pro mládež –, když začal vydávat spekulativní příběhy nabourávající tabu a rozvracející převažující konvence v science fiction. Povídka ‘Repent, Harlequin!’ Said the Ticktock Man [č. ‚Kaj se, Harlekýne,‘ řekl Tikytak-Nejmenší vesmír/Polaris 1992 a Hugo Story 1962–1967/WS 1995, ‚Čin pokání, Harlekýne,‘ řekl Tiktátor-Hvězdy jako bozi/AFSF 1993] je kafkovským podobenstvím o nebezpečích individuality v konformistické společnosti. Povídka I Have No Mouth and I Must Scream [č. Nemám ústa a musím křičet-Hugo Story 1968–1969/Virgo 1996] je prorockým příběhem o zvratu v budoucnosti, v níž se počítače stanou pány lidí. Povídka A Boy and His Dog [Chlapec a jeho pes] se nekompromisním vylíčením etiky přežití stala jedním z nejznámějších literárních ztvárnění postapokalyptické budoucnosti. Ellisonovo dílo rezonovalo s tvorbou autorů Nové vlny ve science fiction, kteří se pokoušeli strhnout zdi dělící science fiction od literárního hlavního proudu. Jeho povídky byly často stylisticky experimentální, hluboce humanistické a okořeněné sociálním cítěním, což z nich učinilo důležité dokumenty své doby, aniž se zmenšila jejich síla obstát ve zkoušce času.

Řada povídek z těchto let byla shrnuta ve sbírkách Ellison in Wonderland [Ellison v říši divů], Paingod and Other Delusions [Bůh bolesti a další přeludy], I Have No Mouth and I Must Scream [Nemám ústa a musím křičet], The Beast That Shouted Love at the Heart of the World [Bestie, která křičela lásku v srdci světa] a Alone Against Tomorrow [Sám proti zítřku]. Deathbird Stories [Příběhy smrtiptáka], které z těchto sbírek významně čerpaly, jsou Ellisonovým definitivním povídkovým dílem, směsicí humorných a temných fantaskních příběhů, cynických cestovních historek, sci-fi alegorií a surrealistických podobenství předkládaných jako dovolávání se bohů kteří definují současnou kulturu. Ellisonova pověst odpadlíka dodala nový rozměr jeho editorské práci na několika cenami ověnčených antologiích Dangerous Visions [Nebezpečné vize] a Again, Dangerous Visions [Nebezpečné vize znovu], které sestavil z povídek kolegů spisovatelů, jež ostatní vydavatelé odmítli jako příliš kontroverzní. Část z jeho nejdůležitějších povídek z osmdesátých a devadesátých let je shromážděna ve sbírkách Strange Wine [Zvláštní víno], Shatterday [Den zkázy], Angry Candy [Naštvaný bonbon] a Slippage [Prokluzování]. Několikrát získal Huga, Nebulu, Světovou cenu fantasy a Cenu Brama Stokera. Pro televizi se scénáristicky podílel na seriálech Krajní meze, Star Trek a na nové řadě Zóny soumraku. Sbírky The Glass Teat [Skleněný cecík], The Other Glass Teat [Další skleněný cecík], An Edge in My Voice [Břitkost v mém hlase] a Harlan Ellison’s Watching [Harlan Ellison se dívá] obsahují eseje a komentáře o filmu, televizi a moderní společnosti.

přeložil Milan Žáček

Pokud se najde někdo, kdo se zeptá a o čem ten příběh vlastně je? – a takoví lidé se najdou vždycky – náleží mu samosebou spravedlivá odpověď. Těm tedy, kteří si budou klást takové otázky; těm, kteří žádají přesně vymezené pojmy a kteří musí nutně znát v čem to vězí, těm jsou určena následující slova:

Masa lidí slouží státu, avšak nikoli jako skupina lidských jedinců, ale jako skupina strojů, zprostředkovaná činností lidských těl. Masa, to je nastoupená armáda, milice, dozorci a policisté. Svobodný úsudek nebo smysl pro morálku v ní neexistují. Je kladena na stejnou úroveň jako předměty ze dřeva, hlíny a kamene; nelze vyloučit, že bude možné vyrábět v manufakturách dřevěné lidi, kteří budou dobře sloužit svému účelu, to jest účelu tvořit masu. Takoví nevyžadují víc úcty než slamění panáci nebo hromady hlíny. Mají stejnou hodnotu jako koně nebo psi. Přesto takoví lidé – totiž masa – jsou pro svou věrnost považováni za dobré občany. Druhá sorta lidí, představovaná hlavně zákonodárci, politiky, právníky, ministry a úřednickou třídou, slouží státu naopak svou hlavou. A protože zřídka rozlišují podle morálky, budou pravděpodobně sloužit Bohu stejně jako ďáblu, aniž tím budou mít něco v úmyslu. Třetí skupina lidí, početně ovšem velmi malá a složená z různých hrdinů, vlastenců, mučedníků, reformátorů a lidí v pravém slova smyslu, dává státu především své svědomí, a tím je nutně brání i pro většinu. Většina pak s nimi obyčejně jedná jako s nepřáteli.

HENRY DAVID THOREAU:

Občanská neposlušnost

V tom to je. O tom budete číst. Začnete uprostřed a později se dozvíte začátek; konec se o sebe postará sám.

*

Protože to byl právě takový svět, o jakém jsme se výše zmínili – protože dovolili, aby se svět takovým stal – unikala jeho činnost po celé měsíce zraku a pozornosti Těch, Kteří Udržují Mašinérii V Bezvadném Chodu, zkrátka všech těch, kdo mazali nejlepším olejem ozubená kola a hnací pera kultury. Začali se o něj zajímat teprve, když bylo zřejmé, že se stal jaksi notoricky známým, oslavovaným, snad dokonce i hrdinou – jak zněla oficiální nálepka – pro emocionálně nevyrovnané vrstvy obyvatelstva; teprve pak předali celý případ Tiktátorovi a jeho zákonnému aparátu. Ale tou dobou, protože to byl právě takový svět, jaký byl, a oni neměli žádnou možnost předvídat, že se objeví – pravděpodobně šlo o poruchu způsobenou dávno vymýcenou chorobou, která se nyní náhle objevila v systému, kde se na imunitu zapomnělo, a tak selhala – bylo mu umožněno, aby se stal až příliš skutečným. Zformoval se a zhmotnil.

Stal se osobností, něčím, co ze systému vymýtili už před desítkami let. Ale byla tady, on byl tady, nepochybně impozantní osobnost. V určitých společenských kruzích – hlavně střední třídy – ho považovali za nechutnost. Říkali o něm, že je vulgární. Anarchistický. Ostudný. Jinde se jenom pohihňávali, a to tam, kde myšlení je podrobeno formě rituálu, kde je způsobné a uhlazené. Ale dole, ach, tam dole, kde obyčejní lidé vždycky potřebovali své hříšníky i svaté, kde chtěli svůj chléb a hry, své hrdiny a ničemy, tam byl považován za Bolívara, Napoleona, za Dicka Bonga (největší jedničku), za Ježíše Krista, za Jomo Kenyattu.

A na samém vrcholku – podobně jako na křehké kocábce plovoucí po moři společnosti, kde každý otřes a záchvěv hrozí shodit se stožárů bohaté, mocné a otitulované – tam byl pokládán za ztělesněnou hrozbu, za kacíře, rebela, hanbu, nebezpečí. Znali ho skrz naskrz, viděli mu až do srdce, ale všechny jeho důležité reakce měly hodnoty příliš vysoké, nebo zas nízké. Jednou maximum, a hned zas minimum.

Nakonec se jeho spisy zároveň s jeho časovou kartou a kardiokartou dostaly až k Tiktátorovi.

Tiktátor: vysoký dobré dva metry, často zamlklý, muž, který byl vlídný a jen předl, když všechno šlo podle rozvrhu. Tiktátor.

Dokonce i v těch místnůstkách, kde lidé vyráběli strach, ale trpěli jím zřídka, ho nazývali Tiktátorem. Nikdo ho tak ale neoslovil, když hleděl tváří v tvář jeho masce.

Nebudete oslovovat člověka jménem, které nenávidí, je-li schopen zrušit všechny budoucí minuty, hodiny, dny a noci i celé roky vašeho příštího života. Jeho oficiální titul zněl Pán a Vládce Času. Toto oslovení bylo bezpečnější.

„Zde stojí, čím je,“ řekl Tiktátor měkce, „ale ne kým je. Na téhle časové kartě, kterou držím v levé ruce, je napsáno jenom čím je, ne kým je. Tahle kardiokarta, kterou držím v pravé ruce, udává jméno něčeho, ale ne někoho. Než někoho zruším, musím přece vědět, kdo je tohle.“

Obrátil se na svůj personál, ke všem pátračům, špehům, práskačům, tajným a tichošlápkům, a zeptal se: „Kdo je ten Harlekýn?“

Teď měkce nepředl. Jeho hlas zněl drsně.

Jenomže to byla ta nejdelší řeč, jakou kdy od něj slyšeli, celý personál, všichni pátrači, špehové, práskači a tajní, nikoli však tichošlápci, kteří stejně většinou jakoby neexistovali. Ale i oni teď přispěchali, aby pomohli v pátrání.

Kdo je Harlekýn?

*

Krčil se vysoko nad třetím podlažím města na bzučící aluminiové konstrukci vzducholodi (pchá! skutečné vzducholodi: pár dohromady sbitých lišt s narychlo zavěšeným lanovím) a zíral dolů na úhledně upravené paláce, stavěné podle Mondriana.

Někde nablízku zaslechl jako metronom přesné šoupání nohou levá-pravá-levá, jak si ve 14:47 v Timkinových závodech na valivá ložiska odpolední směna nazouvala přezůvky. Přesně o minutu později uslyšel měkčí šoupání pravá-levá-pravá od ranní směny, která nastoupila v 5:00 ráno a teď odcházela domů.

Skřítkovský úšklebek se roztáhl po jeho osmahlé tváři a na obou lících se prohloubily spokojené dolíčky. Prohrábl si kštici světle hnědých vlasů, zavrtěl se ve svém pestrobarevném obleku, který jako by se chystal na to, co mělo následovat, stáhl výškové kormidlo dolů, sklonil se ve větru – a vzducholoď klesala, klouzala níž a níž nad pásy pohyblivých chodníků, úmyslně žehlila střapce dámských účesů a její pilot se smál, vstrčil si palce do ohromných uší, vyplázl jazyk, koulel očima a dělal budlikybudliky. To byl teprve začátek. Jedna paní na chodníku se vyděsila a klopýtla, balíčky se jí rozletěly všude kolem, druhá paní se počůrala a další uklouzla a rozplácla se jak široká tak dlouhá a chodník se automaticky zastavil, dokud ji nepřivedli k vědomí. To všechno byl teprve začátek.

Potom se vzducholoď znovu vznesla a zmizela na modré obloze. Haj hou.

Oblétl římsu Budovy pro studium pohybu času a uviděl dělníky ze směny, jak zrovna nastupují na pohyblivé chodníky. Nacvičenými, dokonale úspornými pohyby provedli úkrok stranou na pomalý pás a (vyrovnaní jako baleťáci z filmu Busbyho Berkeleye z prehistorických třicátých let 20. století) postupovali přes pásy pštrosí chůzí, dokud se nevyrovnali na expresním pásu.

Ještě jednou se na Harlekýnově tváři objevil skřetovský škleb, plný očekávání – zasmál se úsměvem, jemuž chyběl na levé straně vzadu jeden zub. Spustil se níž, až klouzal těsně nad lidmi; a pak na vrzající vzducholodi uvolnil špendlíky, které svíraly záklopky podomácku vyrobeného chrliče a chránily jeho vzácný náklad, aby se nevysypal předčasně. Když byly špendlíky venku, vzducholoď nad hlavami továrních dělníků poskočila a bonbóny za sto padesát tisíc dolarů se vysypaly na zem.

Bonbóny! Miliony a miliardy žlutých a zelených a lékořicových a hroznových a malinových a mátových a kulatých a hladkých bonbónů, a těch s křupavou slupkou a s jemným masem uvnitř a sladkých a hopsajících, poskakujících, cvrlikajících a brnkajících bonbónů padaly na hlavy a ramena a klobouky a krunýře Timkinových dělníků, cinkaly o kov pohyblivých chodníků a kutálely se a podrážely nohy a zaplňovaly při svém pádu nebe všemi barvami radosti a dětství a prázdnin a padaly v neutuchajícím dešti, v důkladné lázni, bystřina barev a sladkostí deroucí se z nebe a vstupující do vesmíru rozumu a metronomického pořádku s bláznivou, udýchanou radostí. Bonbóny!

Dělníci křičeli a smáli se a bonbóny je bombardovaly a dělníci porušili řady a bonbónům se podařilo dostat se do mechanismu pásů, takže zčistajasna všude nastal příšerný skřípot, jako by miliony nehtů škrábaly do čtvrtmilionu tabulí, skřípot doprovázený kašlem a prskáním, a pak se najednou všechny pohyblivé chodníky zastavily a lidé se káceli na všechny strany jako mikádo a ještě se pořád smáli a stříleli si malé pestrobarevné bonbóny do pusy. Byly to prázdniny a svátek a bláznění a smích. Ale…

Směna měla sedm minut zpoždění.

O sedm minut později se dělníci dostanou domů.

Hlavní plán byl zmařen sedmi minutami.

Kvóty byly nehybnými chodníky zpožděny o sedm minut.

Harlekýn ťukl do první kostky domina v řadě a kostky jedna po druhé, čik, čik, čik, křachly na zem.

Systém byl během sedmi minut narušen. Bylo to nepatrné zdržení, člověkem jen těžko postřehnutelné, ale ve světě, kde jedinou vedoucí silou je pořádek a jednota a připravenost a hodinářská přesnost a pozornost k hodinám a úcta k bohům toku času, v takovém světě to byla katastrofa.

Proto mu nařídili, aby si pospíšil k Tiktátorovi. Vysílali to na všech kanálech komunikační sítě. Nařídili mu, aby byl na místě v sedm nula nula a aby tam byl včas. A potom čekali, stále čekali, ale on se neukázal až skoro do půl jedenácté, ale to jenom zazpíval písničku o světle Měsíce v kraji, o němž nikdo nikdy neslyšel – jenom, že se jmenoval Vermont – a pak znova zmizel. Ale oni všichni čekali už od sedmi nula nula, a to čekání jim udělalo setsakramentskou čáru přes rozpočet. Takže otázka zůstávala nezodpovězená: kdo je Harlekýn?

Ale jiná, nevyslovená otázka (mnohem důležitější než první) zněla: jak jsme se vůbec mohli dostat do takové situace, kde smích, nezodpovědné legrácky a srandičky mohou rozvrátit celý stát a kulturní život, to vše díky pytli bonbónů za sto padesát tisíc dolarů…

Panebože, bonbóny! To je šílenství! Kde vzal peníze, aby nakoupil bonbóny za sto padesát tisíc dolarů? (Přesnou cenu znali od situačních analytiků, kteří byli odvoláni od jiných úkolů a přiběhli ke stojícím chodníkům, aby pozametali a spočítali bobulky, kterážto práce zase rozvrátila jejich rozvrhy a zdržela celé jejich odvětví nejméně o jeden den). Bonbóny! Barevné… bonbóny? Teď vteřinku počkejte – tu vteřinku započítáme – už víc než sto let se na Zemi bonbóny nevyrábějí. Kde je vzal?

To je další dobrá otázka. Není jediná z těch, které nikdy nebudou zodpovězeny k vaší plné spokojenosti. Kolik těch otázek vůbec je?

Prostředek znáte. Tady máte začátek. Takhle to začalo:

Plánovací kalendář. Den co den stejný, střídá se den po dni. 9:00 – otevřít poštu. 9:45 – schůzka s výborem plánovací komise. 10:30 – prodiskutovat s J. L. tabulky plnění. 11:45 – modlit se o déšť. 12:00 – oběd. A tak to chodí.

„Je mi líto, slečno Grantová, ale měli jsme se sejít v půl třetí, a teď je skoro pět. Opravdu mě mrzí, že jste se opozdila, ale taková jsou pravidla hry. S další žádostí si budete muset počkat do příštího roku.“ A tak to chodí.

Lokálka v 10:10 zastavuje v Cresthavenu, Galesville, Tonawandě, Junctionu, Selbě a Farnhurstu, v neděli navíc ještě v Indiana City, Lucasville a Coltonu, expres v 10:35 staví v Galesville, Selbě a Indiana City, kromě nedělí a svátků, kdy zastavuje v… A tak to chodí.

„Nemohl jsem čekat, Frede, musel jsem být v Pierre Cartain’s ve tři, a ty jsi řekl, že na mě počkáš před hodinami ve třičtvrtě. Nebyl jsi tam a já musel jít. Vždycky všude chodíš pozdě, Frede. Kdybys byl přišel včas, mohli jsme to táhnout spolu, ale když to bylo tak, vzal jsem objednávku sám…“ A tak to chodí.

Drazí pane a paní Atterleyovi, vzhledem k rostoucí liknavosti vašeho syna Geralda budu nucen uvažovat o jeho vyloučení z ústavu, dokud nebude objevena nějaká jiná a spolehlivější metoda, která zaručí, že se bude do školy dostavovat včas. Uznávám, že je to znamenitý student a má velmi dobré známky, ale jeho neustálé ignorování školních rozvrhů činí nepraktickým mé úsilí držet ho proti jeho vůli v ústavu, když ostatní děti nemají v žádném případě problémy dostat se včas na určené místo a tak to chodí.

JSTE POVINNI DOSTAVIT SE K VOLBÁM V 8:45.

„Nezajímá mě, o čem ten článek je, chci ho ve čtvrtek!“

KONTROLA BUDE PŘESNĚ VE 14:00.

„Lituji, ale přicházíte pozdě. Všechna místa jsou už obsazena. Je mi líto.“

VZHLEDEM KE ZPOŽDĚNÍ DVACETI MINUT VÁM BYL ZKRÁCEN PLAT.

„Panebože, tolik hodin, měl jsem už dávno běžet!“

A tak to chodí. Tak to chodí stále dokola, tak to jde dál. A tak to jde jde jde jde jde tik ťak tik ťak tik ťak a jednoho dne už čas neslouží nám, ale my sloužíme času a stáváme se otroky rozvrhu, modloslužebníky sluneční dráhy, vázanými na život plný neustálých omezení protože systém nebude fungovat, nebudeme-li přesně dodržovat rozvrh.

Ze začátku bylo zpoždění jen malou nezdvořilostí. Potom se stalo hříchem. Později zločinem. Nakonec zločinem, který je trestán takto:

EFEKTIVNÍ 15. ČERVENEC 2389, 12:00:00 půlnoc; kancelář Pána a Vládce Času vyzývá všechny občany, aby předložili své časové karty a kardiokarty ke zpracování. Vzhledem ke statutu č. 555-7-SGH-999, který upravuje zrušení času per capita, budou všechny kardiokarty napojeny na individuální držitele…

Podařilo se jim vymyslet metodu, jak omezit význam života jednotlivce. Každý, kdo se opozdil o deset minut, tratil deset minut svého života. Každá hodina zpoždění se promítla do délky žití. Jestliže se někdo neustále opožďoval, mohl jednou v neděli o půlnoci dostat od Pána a Vládce Času zprávu, že jeho čas vypršel a že bude v pondělí v pravé poledne vypnut a – dejte laskavě do pořádku své osobní záležitosti, pane, paní či bisexuále.

Takovým způsobem, vědecky a jednoduše (při využití tajných metod, žárlivě střežených Tiktátorovou kanceláří) byl Systém udržován v chodu. Byla to ta nejdůležitější věc, na které celý systém stál. Bylo to koneckonců vlastenecké. Rozvrhy se musí dodržovat. Koneckonců, byl to boj!

Copak to tak nebylo vždycky?

*

„Je to odporné,“ řekl Harlekýn, když mu krásná Alice ukázala plakát, na kterém po něm policie vyhlašovala pátrání. „Odporné a neuvěřitelné. Copak žijeme na divokém západě? Policejní vyhláška!“

„Víš,“ poznamenala Alice, „mluvíš dost podrážděně.“

„Promiň,“ řekl Harlekýn pokorně.

„Nemusíš se omlouvat. Pořád říkáš promiň. Musíš se cítit strašně provinile, Everette. Je to moc smutné.“

„Promiň,“ opakoval, pak stáhl rty, takže se mu na tvářích na okamžik objevily dolíčky. Takhle vůbec nechtěl mluvit. „Musím jít znovu ven. Musím něco udělat.“

Alice zprudka postavila hrníček na stůl. „Panebože, Everette, copak nemůžeš zůstat jedinou noc doma? Musíš pořád vybíhat ven v tom příšerném klaunském obleku a rozčilovat lidi?“

„Já…“ zmlkl a narazil si šaškovskou čepici s chrastícími rolničkami na střapaté vlasy. Zvedl se, vypláchl svůj hrníček a dal ho na chvíli do sušičky. „Musím jít.“

Neodpověděla. Z faxu na stole se vysoukal arch papíru. Přečetla ho a hodila ho před něj na stůl. „Je to o tobě. Samozřejmě. Jsi směšný.“

Přelétl písmo očima. Ve zprávě se mluvilo o tom, že Tiktátor je mu na stopě. Nezajímalo ho to, stejně znovu přijde pozdě. Ve dveřích se ještě nedůtklivě obrátil zpět: „Jo, ale ty mluvíš podrážděně taky!“

Alice obrátila oči k nebi. „Jsi směšný.“

Harlekýn za sebou práskl dveřmi, které vzdychly, zavřely a zamkly se.

Pak kdosi tiše zaklepal a Alice s netrpělivým povzdechem vstala a šla otevřít. Stál tam. „Budu zpátky asi v půl jedenácté, ok?“

Lítostí se jí protáhl obličej. „Proč mi to říkáš? Proč: Vždyť víš, že se opozdíš. Víš to! Vždycky se opozdíš, tak proč mi vykládáš takové hlouposti?“ Přibouchla dveře.

Na jejich opačné straně Harlekýn pokýval hlavou. Má pravdu. Vždycky má pravdu. Přijdu pozdě. Vždycky přijdu pozdě. Proč jí vykládám takové hlouposti?

Pokrčil rameny a odešel, aby se opět opozdil.

*

Odpálil rachejtle, které na nebi vytvořily nápis: Navštívím 115. výroční sjezd Mezinárodní lékařské společnosti, přesně ve 20:00. Velmi se těším na nové shledání s Vámi.

Slova plála na nebi a přilákala hlavouny, kteří se rozhodli nastražit Harlekýnovi past. Přirozeně počítali s tím, že se opozdí.

Přijel však o dvacet minut dřív, zatímco rozprostírali pavoučí sítě, do kterých ho chtěli polapit. Spustil sirénu a vyděsil je k smrti, takže jejich vlastní vlhká obkličující síť je spoutala a vynesla nahoru, a oni teď byli chyceni, kopali a křičeli vysoko nad zemí a nad podlahou amfiteátru. Harlekýn se smál a smál a hojně se omlouval. Lékaři shromáždění na slavnostní recepci řvali smíchy a přijímali Harlekýnovy omluvy doprovázené směšnými pózami a přehnaným ukláněním, Byla to zábava pro všechny, kdo si mysleli, že Harlekýn je jen obyčejný klaun v legračních pantalónech; bavili se všichni kromě hlavounů, které sem vyslali z Tiktátorovy kanceláře a kteří tu teď viseli jako lodní náklad nad dokem a vznášeli se nad podlahou divadla naprosto nepatřičným způsobem.

(Na opačném konci města se v té chvíli dělo něco, co nemělo s Harlekýnem vůbec nic společného a co dokazovalo Tiktátorovu nesmírnou moc a vliv. Muž jménem Marshall Delahanty obdržel z Tiktátorova úřadu své vypínací upozornění. Jeho žena je převzala z rukou šedivě oblečeného tichošlápka, který měl ve tváři tradiční a odporně naaranžovaný výraz smutku. Věděla, co jim nese, ani nemusela nahlédnout dovnitř. Byl to líbezbríf, nad kterým tehdy každý věděl, kolik uhodilo. Zalapala po dechu a držela dopis, jako by to bylo laboratorní sklíčko potřísněné botulinem, a modlila se, ať dopis není pro ni. Ať je pro Marshe, přála si krutě, pragmaticky, nebo ať je pro některé z dětí – ale ne pro mě, prosím tě, Bože, ne pro mě. A pak otevřela obálku a bylo to pro Marshe, zatímco ona byla v té chvíli plná hrůzy a úlevy současně. Další pěšák v radě dostal svou kulku. „Marshalle,“ zanaříkala, „Marshalle! Je konec, Marshalle! Pane bože, Marshalle, cobudemedělat, cobudemedělat, Marshalle, pane bože Marshalle…“ a v noci se u nich doma ozývaly zvuky trhaného papíru a strachu, komínem unikalo pryč šílenství a oni sami už nemohli dělat vůbec nic.)

(Ale Marshall Delahanty se pokusil utéct. Hned příští den, když přišel jeho vypínací čas, byl už tři sta kilometrů daleko odtud, hluboko v kanadském lese, a Tiktátorův úřad vymazal jeho kardiokartu, takže Marshall Delahanty se v běhu svalil a jeho srdce se zastavilo a krev mu vyschla na cestě do mozku, a byl mrtev. Další ze světýlek na sektorové mapě v úřadu Pána a Vládce Času pohaslo, zatímco dálnopis vysílal smuteční oznámení a jméno Georgette Delahantyové bylo zaneseno na pásky výplat sociální podpory, dokud se znovu neprovdá za někoho jiného. Což je konec poznámky pod čarou, a tahle tečka vůbec není k smíchu, protože stejný osud by byl postihl i Harlekýna, kdyby se Tiktátor dostal na stopu jeho pravého jména.)

*

Nákupní patro města bylo tou dobou už napěchováno zákazníky oděnými ve čtvrtečních barvách, ženami v kanárkově žlutých chitonech a muži v pseudotyrolské stroji, což byla zeleň a kůže dohromady a pevně to přiléhalo k tělu, kromě plandavých kalhot.

Když se na rozestavěné konstrukci nového Efektivního nákupního střediska objevil Harlekýn s ječící sirénou na čertovsky rozšklebených rtech, všichni si na něho ukazovali, hleděli na něho a on jim spílal:

„Proč si od nich necháváte poroučet? Proč se necháte pořád nutit do spěchu a běhu jako mravenci a larvy! Staňte se pány svého času! Zahálejte trochu! Vychutnejte slunce, vychutnejte vítr, nechte jít život vlastním tempem! Přestaňte být otroky času, to je cesta ke smrti, pomalá a postupná… Svrhněte Tiktátora!“

Kdo je ten blázen, ptala se většina nakupujících. Kdo je ten blázen… ach jéje přijdu pozdě… musím běžet…

Konstruktéři nákupního centra dostali naléhavý příkaz z kanceláře Pána a Vládce Času, v němž stálo, že nebezpečný zločinec, známý pod jménem Harlekýn, se objevil v jejich obchodním domě a že ho jsou povinni stůj co stůj dopadnout. Nejprve odmítli, že by nesplnili svůj časový rozvrh, ale Tiktátorovi se podařilo zatáhnout za správné nitky vládní sítě, takže dělníkům bylo nařízeno, aby přestali pracovat a chytili toho pitomce s houkačkou na lešení. Po malé chvíli víc než tucet statných chlapů vylézal po konstrukci a blížil se k Harlekýnovi.

*

Skončilo to debaklem. Díky Harlekýnově opatrnosti nebyl nikdo vážně zraněn a Harlekýn sám zmizel. Jenomže to přilákalo zástupy lidí a nákupní cyklus byl na celé hodiny přerušen. Poptávka v systému se opozdila, a tak byla přijata opatření pro urychlení cyklu na zbytek dne, jenomže cyklus příliš kolísal a prodalo se příliš mnoho lodních ventilů a příliš málo mávátek, což znamenalo, že rovnováha byla tatam a spousty beden kazícího se zboží bylo nutné hodit na pulty, přestože normálně stačila jedna na několik hodin. Vykládka lodí se zpomalovala, tankery na moři měnily kurz, a to všechno nakonec pocítila dokonce celosvětová výroba latěk.

*

„Nechoďte mi na oči, dokud ho nebudete mít!“ nařídil Tiktátor velmi klidně, velmi sebejistě a příliš nebezpečně.

Použili psy. Použili sondy. Použili kardiokarty. Použili štěnice. Použili úplatky. Použili zastrašování. Použili mučení. Použili práskače. Použili poldy. Použili pátrání a zatýkání. Použili podvody. Použili úskoky. Použili peníze. Použili otisky prstů. Použili Bertillonův systém. Použili lest. Použili zradu. Použili systém Raoula Mitgonga, ale ani ten jim příliš nepomohl. Použili aplikovanou fyziku. Použili techniku kriminologie.

A zatraceně, co se nestalo: chytili ho.

Jmenoval se Everett C. Marm a vůbec by nestálo za to se jím zabývat, až na to, že ten člověk neměl vůbec smysl pro čas.

*

„Čiň pokání, Harlekýne!“ řekl Tiktátor.

„Jděte se vycpat!“ řekl Harlekýn a ušklíbl se.

„K dnešnímu dni máte zpoždění plných šedesát tři let, pět měsíců, tři týdny, dva dny, dvanáct hodin, čtyřicet jednu minutu, padesát pět vteřin čárka nula tři šest jedna jedna jedna mikrosekund. Spotřeboval jste všechno, co jste měl, dokonce ještě něco navíc. Vypnu vás.“

„Já se nebojím. Radši budu mrtvý než živý – v tomhle pitomém světě, kde vládne takový strašák, jako jste vy.“

„Je to moje práce.“

„Neznáte nic jiného. Jste tyran. Nemáte žádné právo lidem poroučet a zabíjet je, když se ukáže, že se opozdili.“

„Neumíte se přizpůsobit. Nedovedete se začlenit.“

„Odvažte mě, a já vám začlením pěst do huby.“

„Jste nonkonformní.“

„To dřív nebývalo zločinem.“

„Teď už ano. Žijete ve světě, který má svá pravidla.“

„Nenávidím ho. Je to strašný svět.“

„Většina si to nemyslí. Lidé mají rádi pořádek.“

„Já ne. A většina lidí, které znám, taky ne.“

„Mýlíte se. Jak si myslíte, že jsme vás našli?“

„Nezajímá mě to.“

„Dívka, které říkáte krásná Alice, vás prozradila.“

„To je lež!“

„Je to pravda. Zničil jste jí nervy. Chce někam patřit, chce se přizpůsobit. A já vás proto vypnu.“

„Tak už to udělejte a přestaňte se se mnou hádat.“

„Rozmyslel jsem si to.“

„Jste idiot!“

„Čiň pokání, Harlekýne!“ řekl Tiktátor.

„Jděte se vycpat.“

*

Tak ho poslali do Coventry. A tam ho zpracovali. Udělali s ním přesně totéž, co se přihodilo Winstonu Smithovi v 1984, což byla kniha, kterou nikdo z nich neznal, ale technika byla velmi stará, a tak to udělali i Everettu C. Marmovi, a jednoho dne, po dost dlouhé době, se Harlekýn objevil v komunikační síti, skřítek s dolíčky ve tvářích a s jasnýma očima a vůbec ne s propláchnutým mozkem, a řekl, že se mýlil, že je to dobrá, skutečně dobrá věc, normálně zapadat mezi ostatní a přijít všude včas hajhou, a všichni na něho překvapeně zírali a prohlíželi si ho na obrazovkách, které zakrývaly celé stěny městských bloků, a říkali si pro sebe, tak vidíte, byl to koneckonců jenom hlupák, a jestli systém funguje takhle, tak budeme dál žít stejně jako dosud, protože se nevyplatí začínat si s hlavouny a Tiktátorem. Everett C. Marm byl zničen, což byla škoda už kvůli tomu, co kdysi prohlásil Thoreau, ale nikdy nemůžete udělat omeletu, aniž byste předtím rozbili pár vajec, a v každé revoluci vždycky zemře i pár těch, kteří zemřít neměli, ale tak už to chodí, a jestli to dokážete jen malinko změnit, potom jste nežili nadarmo. Nebo vyjádřeno trochu jasněji:

*

„Hmm, omluvte mě, pane, já, hmm, nevím jak, hmm, vám to, hmm, říct, ale o tři minuty jste se opozdil. Poněkud jsme, hmm, nedodrželi rozvrh.“

Rozpačitě se zakřenil.

„To je směšné!“ zamumlal Tiktátor za svou maskou. „Seřiďte si hodinky!“ A potom se vrátil do své kanceláře a něco si pro sebe bručel a bručel a bručel a bručel.

přeložili Linda Bartošková & Pavel Kosatík

Budižkničemu

R. A. Lafferty

Stylisticky nekonvenční povídky R. A. Laffertyho, texty excentrické, nespoutané a hemžící se bizarními postavami a událostmi, jsou stejně tak součástí ústní tradice neuvěřitelných příběhů, jako jsou reprezentanty žánrů fantasy a science fiction. Začal publikovat v 60. letech 20. století a byl výraznou postavou ikonoklastické Nové vlny, v níž jeho gnómické, provokativní variace na standardní témata sf a fantasy překlenovala předěl mezi spekulativní a mainstreamovou beletrií. Lafferty, jakožto stylistický nonkonformista, plní své povídky slovními hříčkami, jež vytvářejí absurdní asociace mezi nesourodými prvky. Styl jeho vyprávění je rovněž dobrodružný a zahrnuje směsici kázání, hádanek, neumělé poezie, epigramů, smyšlených odkazů a učebnicových pojednání. Náměty sahají od nadpřirozených konspirací k zlovolné mládeži, nebeským revolucionářům, folklóru amerických indiánů, utopii, démonům a tělesné lásce. Ve svých románech rád vymýšlí moderní důsledky klasických mýtů a legend. Román Space Chantey [Kosmická píseň] rozpracovává základní osnovu Homérovy Odysey do ztřeštěné vesmírné opery. V cyklu Argos, jenž zahrnuje romány Archipelago [Souostroví], The Devil is Dead [Ďábel je mrtev] a Episodes of the Argo [Příhody Arga], jsou Iásón a Argonauti převtěleni do členů vojenského útvaru z doby druhé světové války. V románu Past Master [Pán minulosti] je sir Thomas More přenesen v čase a prostoru na planetu Astrobe, kde se stává obětí politických intrik a musí vytrpět svou zdánlivě nevyhnutelnou mučednickou smrt. Laffertyho zájem o náboženské archetypy a souboj (a častokrát tajnou dohodu) mezi Dobrem a Zlem dodává velké části jeho tvorby mytický charakter. Jeho povídky byly shromážděny ve sbírkách Nine Hundred Grandmothers [Devět set babiček], Strange Doings [Zvláštní události], Does Anyone Else Have Something Further to Add? [Chce někdo ještě něco dodat?] a četných dalších. Mezi jeho romány patří The Reefs of Earth [Útesy Země], Fourth Mansions [Čtvrtá sídla], The Annals of Klepsis [Letopisy Klepsis] a Arrive at Easterwine [Přijeďte do Easterwine]. Napsal rovněž svazek esejů o fantastické literatuře It’s Down the Slippery Cellar Stairs [Dolů po kluzkých schodech do sklepa]. Rozhovory s ním byly sebrány do knihy Cranky Old Man from Tulsa [Potrhlý stařík z Tulsy].

Byl z nich asi poslední.

Cože? Poslední z velkých individualistů? Poslední z opravdových tvůrčích géniů století? Poslední z přímých předchůdců?

Ne. Ne. Byl poslední z hňupů.

Když přišel na svět, děti se už rodily čím dál chytřejší a stále chytřejší už měly být jednou provždy. Byl asi poslední prostoduché dítě, které se kdy narodilo.

Dokonce i jeho matka musela uznat, že Albert je natvrdlý. Co jiného můžete říct o chlapci, který začne mluvit až ve čtyřech letech, se lžící se naučí zacházet, když je mu šest, a který pochopí, jak manipulovat s kulatou klikou, až když je mu osm? Co jiného můžete říct o člověku, který si obouvá boty na nesprávnou nohu a pak bolestí kulhá? A jemuž je třeba připomínat, aby po zívnutí zavřel pusu?

Některé věci mu měly zůstat záhadou navždycky – jako třeba jestli hodiny ukazuje velká nebo malá ručička. Ale nebylo to nic vážného. Nikdy mu nezáleželo na tom, kolik je hodin.

Když někdy v polovině devátého roku Albert učinil obrovský krok kupředu a rozlišil pravou ruku od levé, podařilo se mu to díky té nejsměšnější soustavě mnemotechnických pomůcek, kterou kdy kdo sestavil. Souvisela se způsobem, jímž se otáčí pes před ulehnutím ke spánku, se směrem vírů a tornád, se stranou, odkud se dojí kráva a z níž se vsedá na koně, se směrem svinutí dubových a sykomorových listů, se spletitými vzory mechu na skaliscích a stromech, se štěpením vápence, se směrem kroužení jestřába, se způsobem lovu ťuhýka a svíjením hada (přičemž měl na paměti, že leguán obojkový představuje výjimku a že to není opravdický had), s uspořádáním listů cedru a netýkavky, se zakřivením nory vyhrabané skunkem a jezevcem (samozřejmě si svědomitě pamatoval, že skunci někdy využívají staré jezevčí nory). Albert se tedy nakonec naučil, jak si zapamatovat, která ruka je pravá a která levá, ale všímavý chlapec by pravou ruku od levé odlišil bez všech těchto nesmyslů.

Albert se nikdy nenaučil psát čitelným rukopisem. Aby obstál ve škole, musel podvádět. Z tachometru kola, miniaturního motorku, titěrných excentrických vaček a baterií ukradených z dědečkova naslouchátka si vytvořil přístroj, který psal za něho. Byl malinký jako model autíčka a dal se upevnit na pero nebo tužku, takže jej Albert mohl zakrýt prsty. Když Albert nastavil vačky, aby kopírovaly předlohu z cvičebnice, nádherně vykresloval písmena. Jednotlivé znaky spouštěl klávesami, které nebyly větší než kočičí vousy. Ovšemže to bylo nečestné, ale co jiného si máte počít, když jste příliš hloupí na to, abyste se naučili slušně psát?

Albert neuměl ani počítat. Musel si sestrojit další přístroj, který zvládl počítání za něho. Byla to věc právě tak do dlaně, která uměla sčítat, odčítat, násobit a dělit. Další rok, když byl v deváté třídě, mu přidali algebru a on si musel zhotovit ploutvičku, kterou si připevnil na konec svého zařízení, aby za něho vypočítávala kvadratické a simultánní rovnice. Kdyby nebylo těchto podvodů, Albert by ve škole nedostal nikdy žádné známky.

*

Když dosáhl patnáctého roku života, musel čelit další obtíži. Ne, to je příliš skromný výraz. „Obtíž“ by měla být nahrazena silnějším slovem. Albert se bál dívek.

Co s tím?

„Vyrobím si stroj, který se dívek bát nebude,“ řekl si Albert. A pustil se do něj. Už jej měl skoro hotový, když tu ho napadlo: „Dívek se ale nebojí žádný stroj. Jak mi tedy pomůže?“

Albertova logika selhala a analogie se zhroutila. Udělal to, co dělal vždycky. Uchýlil se k podvodu.

Vytáhl programové válečky ze starého mechanického klavíru odstaveného na půdě, našel si vhodnou převodovou skříň, místo perforovaných hudebních válečků použil magnetické pláty, do matrice naprogramoval Wormwoodovu Logiku a měl logický aparát, který bude odpovídat na dotazy.

„Co to se mnou je, že se bojím dívek?“ zeptal se Albert svého logického aparátu.

„Za to nemůžeš,“ odpověděl mu logický aparát. „Je logické, že se jich bojíš. Mně taky připadají dost strašidelné.“

„Ale co s tím můžu dělat?“

„Počkej si na vhodný čas a okolnosti. Půjde to ale pomalu. Pokud tedy nechceš podvádět…“

„Ano, ano, co mám dělat?“

„Vyrob si stroj, který vypadá přesně jako ty, Alberte, a mluví přesně jako ty. Vyrob ho ale tak, aby byl chytřejší než ty a nestyděl se. A taky, Alberte, nezapomeň na jednu speciální věc, kterou bys do něj měl vložit pro případ, že se něco pokazí. Pošeptám ti to. Je to nebezpečné.“

Tak Albert sestrojil Malého Dannyho, loutku, která vypadala jako on a mluvila jako on, s tou výjimkou, že byla chytřejší a nestyděla se. Přidal do Malého Dannyho vtípky z Trhlého časopisu a z Vylomeniny, a bylo to.

Albert a Malý Danny šli navštívit Alici.

„No ten je nádherný,“ vyhrkla Alice. „Proč nemůžeš být taky takový, Alberte? Nejsi úžasný, Malý Danny? Proč musíš být, Alberte, tak hloupý, když Malý Danny je tak úžasný?“

„Já, ehm, ehm, nevím,“ odpověděl Albert. „Ehm, ehm, ehm.“

„Zní to jako když škytá ryba,“ poznamenal Malý Danny.

„To ano, Alberte, to opravdu ano!“ vykřikla Alice. „Proč neumíš mluvit chytře jako Malý Danny, Alberte? Proč jsi tak hloupý?“

Nedopadalo to příliš dobře, ale Albert v tom pokračoval. Naprogramoval Malého Dannyho, aby hrál na ukulele a zpíval. Přál si, aby tak dokázal naprogramovat sám sebe. Alice na Malém Dannym zbožňovala úplně všechno a Albertovi nevěnovala žádnou pozornost. A jednoho dne toho měl Albert dost.

„K če-če-čemu je nám tahle loutka?“ zeptal se Albert. „Vyrobil jsem ji jenom proto, aby tě ba-ba-rozesmávala. Pojďme pryč a nechejme ji být.“

„Jít s tebou, Alberte?“ užasla Alice. „Ale ty jsi strašně hloupý. Řeknu ti, co uděláme. Pojď se mnou, Malý Danny, Alberta tu necháme. Užijeme si víc legrace bez něho.“

„Kdo ho potřebuje?“ zeptal se Malý Danny. „Zmizni, troubo.“

Albert od nich odcházel. Byl rád, že vyslyšel radu logického aparátu týkající se oné speciální věci, kterou vložil do Malého Dannyho.

Ušel padesát kroků. Sto.

„To by stačilo,“ řekl a zmáčkl tlačítko v kapse.

Nikdo kromě Alberta a jeho logického aparátu netušil, co to bylo za výbuch. Za chvilku se k zemi snesla drobná kolečka z Malého Dannyho a malé kousky Alice, ale částí nebylo tolik, aby je někdo dokázal identifikovat.

Albert se od svého logického aparátu naučil jedné věci: nikdy nevytvářej nic, co nemůžeš zničit.

A tak se z Alberta nakonec stal muž, alespoň co do počtu let. Měl si v sobě pořád uchovat něco z velmi nemotorného mladíka. A přesto vedl svou vlastní válku proti výrostkům a drtivě je porážel. Vládlo mezi nimi věčné nepřátelství. Albert nebyl příliš přizpůsobivý adolescent a vzpomínka na mládí se mu hnusila. Nikdo si ho nikdy nespletl s přizpůsobivým dospělým.

Byl příliš nemotorný, aby si dokázal vydělat na živobytí počestnou prací. Byl nucen pokoutně prodávat své drobné triky a vynálezy lumpům a kšeftařům. Ale podařilo se mu prokličkovat k určité slávě a nakonec nevěděl, co s bohatstvím.

Byl příliš hloupý na to, aby dokázal spravovat vlastní finanční záležitosti, ale sestrojil si makléřské zařízení, které investovalo za něho, a náhodou zbohatl. Tu zatracenou věc sestavil až příliš dobře a litoval toho.

Albert se stal členem oné nenápadné skupiny, která nás obtížila všemi těmi ničemnostmi v dějinách. Patřil k ní ten Kartaginec, který se nedokázal naučit rozmanitosti hieroglyfů a který pro lidi mdlého ducha vymyslel okleštěnou, krátkou abecedu. Patřil k ní onen bezejmenný Arab, který se nedokázal dopočítat za desítku a který pro děti a pitomce zavedl desítkovou soustavu. Patřil k ní vykuk s pohyblivou sazbou, který ze světa zprovodil úhledný rukopis. Do jejich ubohé společnosti patřil i Albert.

Albert se sám o sobě k ničemu nehodil. Ale měl v sobě primitivní talent sestrojovat stroje, kterým šlo úplně všechno.

Jeho zařízení dokázala několik věcí. Vzpomínáte si, jak kdysi dávno města sužoval smog? Tak ten se dal ze vzduchu docela snadno odčerpat. Albertovi k tomu stačila jen zpětnovazební cívka. Albert vyrobil zpětnovazební přístroj. Každé ráno jej znovu natahoval. Čistil vzduch v okruhu devadesáti metrů od jeho chatrče a za dvacet čtyři hodiny nashromáždil něco přes tunu zplodin. Tyto zplodiny byly bohaté na velké mnohařetězcové molekuly, které dokázal zužitkovat jeden z jeho chemických strojů.

„Proč nemůžeš vyčistit všechen vzduch?“ ptali se ho lidé.

„Clarence Deoxyribonucleiconibus potřebuje každý den jenom takto velké množství materiálu,“ odpovídal Albert. Tak se totiž tento chemický aparát nazýval.

„Ale my všichni se dusíme smogem,“ namítali lidé. „Měj s námi slitování.“

„No tak dobře,“ souhlasil Albert. Předal žádost jednomu ze svých reduplikačních přístrojů, aby vytvořil tolik kopií, kolik bylo třeba.

*

Vzpomínáte si, že kdysi existoval problém s výrostky? Vzpomínáte si, jak bývali tihle prevíti zlí? Albert jich měl plné zuby. Bylo na nich něco neohrabaného, co mu až příliš připomínalo jeho samého. Vyrobil si vlastního výrostka. Vypadal drsně. Ostatním připadal jako jeden z nich – náušnice v levém uchu, dredy, mosazné prsteny s trny a dlouhý nůž, kytarové trsátko vražené do oka. Byl však nesrovnatelně drsnější než lidští výrostci. Ve své čtvrti je všechny terorizoval a nutil je, aby se chovali slušně a aby se oblékali jako skuteční lidé. A na stroji-výrostkovi byla ještě jedna věc, s níž si Albert vyhrál: byl zhotoven z takového polarizovaného kovu a skla, že byl viditelný jen pro oči výrostků.

„Proč se tvoje čtvrť tolik liší?“ ptali se lidé Alberta. „Proč jsou výrostci ve tvé čtvrti tak hodní a zdvořilí a všude jinde to jsou takoví ničemové? Vypadá to, jako kdyby všechny výrostky ve tvém okolí něco pořádné vyděsilo.“

„No, už jsem si myslel, že jsem jediný člověk, kterému ti normální nejdou pod nos,“ odpověděl Albert.

„Ale ne, kdepak,“ namítali lidé. „Jestli s nimi můžeš něco udělat…“

A tak Albert předal svého většinou neviditelného strojového výrostka jednomu ze svých reduplikačních přístrojů, aby vytvořil tolik kopií, kolik bude nutné, a do každé čtvrti jednoho umístil. Od toho dne až do dneška jsou všichni výrostci hodní a zdvořilí a trochu vyděšení. Neexistuje však žádný důkaz, že je něco udržuje v takovém stavu – kromě toho, že jim občas ze zaraženého neviditelného kytarového trsátka volně visí oko.

Dva nejnaléhavější problémy poslední dekády dvacátého století byly tedy vyřešeny, třebaže náhodou a aniž by se za to někomu dostalo uznání.

*

Jak léta plynula, Albert pociťoval svou podřadnost nejpalčivěji v přítomnosti svých vlastních strojů, obzvláště těch v lidské podobě. Albert zkrátka neměl jejich uhlazenost, brilantnost a duchaplnost. Vedle nich vypadal jako ťulpas a stroje mu to dávaly pěkně sežrat.

Proč taky ne? Jedno z Albertových zařízení se nacházelo v prezidentské kanceláři. Jedno působilo ve Vysoké radě dohlížitelů nad světem, která udržovala všude mír. Jedno z nich řídilo Bohatství, společnost s ručením neomezeným, onen soukromě-veřejný mezinárodní orgán, který zaručoval rozumné bohatství všem lidem na světě. Jedno bylo řídicí pákou v Nadaci pro zdraví a dlouhověkost, která tyto věci zajišťovala všemu obyvatelstvu. Proč by tedy tyto úžasné a úspěšné stroje neměly hledět spatra na svého ošuntělého strýčka, který je stvořil?

„Zbohatl jsem zvláštní shodou náhod,“ řekl si Albert jednoho dne, „v úctě jsem chován chybou okolností. Ale na světě není člověk či stroj, který by mi byl skutečným přítelem. Jedna kniha mi tady vysvětluje, jak mám nalézt přátele, ale já to tímto způsobem nezvládnu. Udělám si jednoho po svém.“

A tak se Albert pustil do výroby přítele.

Sestrojil Chudáka Charlese, stroj stejně hloupý a nemotorný a nešikovný, jako byl sám.

„Teď budu mít společníka,“ liboval si Albert, ale to se tedy spletl. Sečtěte dvě nuly a pořád budete mít nulu. Chudák Charles byl příliš podobný Albertovi, aby mohl k něčemu být.

Chudák Charles! Neschopen uvažování, sestrojil si zaří– (ale počkej minutku, z rukavice z krtčího kožíšku, plukovníku, takhle to přece nemůže vůbec fungovat) – sestrojil si zaří– (ale není to pořád dokola stejná zatracená věc) – sestrojil si zařízení, které by za něho přemýšlelo a –

Přestaň, přestaň s tím! To by stačilo. Chudák Charles byl jediným strojem, který Albert kdy vyrobil, jenž byl dostatečně hloupý na to, aby provedl něco podobného.

No, ať už to bylo cokoliv, zařízení, které Chudák Charles sestrojil, bylo ve chvíli, kdy na ně Albert narazil, pánem situace i Chudáka Charlese. Strojův stroj, zařízení, které Chudák Charles sestrojil, aby za něho myslelo, udělovalo Chudáku Charlesovi ponižujícím způsobem kázání.

„Vynalézat budou jenom neschopní a méněcenní,“ drmolil ten zatracený strojův stroj. „Řekové v době svého rozkvětu nevynalézali. Nepoužívali ani výpomocné energie, ani přístrojů. Využívali, jak tomu bude u inteligentních lidí nebo strojů vždycky, otroků. Nesnížili se k žádným vymyšlenostem. Oni, kteří zvládali obtíže bez námahy, nevyhledávali méně namáhavý způsob.

Ale vynalézat budou neschopní. Vynalézat budou nedostateční. Vynalézat budou zvrácení. A vynalézat budou i lumpové.“

Albert je ve vzácném záchvatu vzteku oba zabil. Ale věděl, že stroj jeho stroje řekl pravdu.

Albert byl mimořádně sklíčený. Inteligentnější člověk by vytušil, co se děje. Albert tušil jen to, že mu tušení moc nejde a nikdy ani nepůjde. Poněvadž nevěděl, jak se ze situace vymotat, zhotovil stroj a dal mu jméno Tušák.

V řadě ohledů to byl ten nejhorší stroj, který kdy sestrojil. Při jeho sestavování se pokusil vyjádřit část své nejistoty z budoucnosti. Byl to stroj neohrabaný myšlením i mechanismem, ztracená existence.

Albertovy inteligentnější stroje se shromáždily kolem a během práce si na něho vyskakovaly.

„Páni! Ty ses zbláznil!“ posmívaly se mu. „Takový primitivní stroj! A čerpá energii z okolního prostředí! Už před dvaceti lety jsme tě přemlouvali, abys něco takového zavrhl a vytvořil kódovanou energii pro nás pro všechny.“

„Ale – vždyť někdy může dojít ke společenským nepokojům a všechny zdroje energie můžou být obsazeny,“ koktal Albert. „Tušák bude moct fungovat, i kdyby na povrchu zemském nezůstalo vůbec nic.“

„Není ani vyladěný na naši informační matrici,“ ušklíbaly se. „Je horší než Chudák Charles. Ten hloupý stroj začíná prakticky od nuly.“

„Možná se pro něho najde nějaká nová patálie,“ poznamenal Albert.

„Vždyť není ani ochočený!“ křičely rozhořčeně uhlazené stroje. „Podívej se na něho! Vypouští na podlahu jakési primitivní mazadlo.“

„Když si vzpomenu na své dětství, mám pro něho pochopení,“ odpověděl Albert.

„K čemu je dobrý?“ ptaly se.

„No… mívá tušení,“ zamumlal Albert.

„Kopie!“ řvaly. „To je jediné, co by sis zasloužil, a to ještě nejsi nic moc. Navrhujeme, aby došlo k volbám, které by tě nahradily – promiň náš smích – na místě výrobce těchto iniciativ.“

„Šéfe, mám tušení, jak bychom je mohli zablokovat,“ zašeptal ještě nedokončený Tušák.

„Mají jenom velké řeči,“ odpověděl mu také šeptem Albert. „Můj první logický aparát mě naučil, abych nikdy nesestrojoval nic, co bych sám nedokázal zničit. Držím je v šachu a oni to vědí. Kdybych tak sám mohl vymýšlet podobné věci!“

„Možná přijde hloupá doba a já se budu k něčemu hodit,“ pravil Tušák.

Jen jednou, a to v dosti pozdní fázi života, vzplála v Albertovi jakási poctivost. Bylo to večer roku dvojitého milénia, kdy byla Albertovi předána Finnertyho-Hochmannova cena, nejvyšší ocenění, kterou někomu mohl předat intelektuální svět. Albert byl rozhodně podivnou volbou, ale porotci si všimli, že u něho nebo u zařízení, jimiž se obklopil, se dal vysledovat původ skoro všech základních vynálezů za posledních třicet let.

Tu cenu znáte. Na jejím vrcholu stojí Athéna, umělohmotná řecká bohyně moudrosti, s rozpaženýma rukama, jako by se chystala vzlétnout. Pod ní je stylizovaný mozek, rozříznutý napůl, aby bylo vidět zbrázděnou mozkovou kůru. A pod ním se nachází erb Akademiků: starobylý učenec ve skoku (stříbřitá); nalevo Andersonův analyzátor (červená); napravo Mondemanův kosmický pohon (popelavá). Šlo o krásné Grobenovo dílo; pocházelo z jeho devátého období.

Albert měl připravenou řeč, kterou mu sestavil jeho stroj na psaní řečí, ale z jakéhosi důvodu ji nepoužil. Začal mluvit spatra a to byla katastrofa. Když byl představen, povstal a koktal a říkal nesmysly!

„No, jenom nemocná ústřice produkuje perleť,“ začal a všichni na něho překvapeně hleděli. Co to má být za úvod k proslovu? „Nebo jsem si toho živočicha spletl?“ zeptal se Albert slabým hláskem.

„Athéna takhle nevypadá!“ vyvalil Albert oči a ukázal zničehonic na cenu. „Ne, ne, to rozhodně není ona. Athéna nosí štít a jejím symbolem je sova. A její matka byla bůhvíco.“

Všichni ho sledovali s bolestným výrazem.

„Nic nevzejde bez droždí,“ pokoušel se jim to vysvětlit Albert, „ale kvasnice jsou samy o sobě houbou i chorobou. Všichni chcete být regularizátory, nádherní a nejlepší! Ale nemůžete žít bez neregulovaných. Zemřete a kdo vám poví, že jste mrtví? Až nebudou žádní nedostateční nebo neschopní, kdo bude vynalézat? Co si počnete, až tu nezbude nikdo z nás, detektivů? Kdo pak odlehčí vašemu trestu? Díky komu dosáhnete své hojnosti?“

„Není vám něco?“ zeptal se ho potichu konferenciér. „Neměl byste to ukončit? Lidé to pochopí.“

„Jasně že mi něco je. Vždycky mi něco bylo,“ opáčil Albert. „K čemu bych jinak byl? Stanovili jste ideál, aby byli všichni zdraví a náležitě přizpůsobení. Ne! Ne! Kdybychom byli všichni náležitě přizpůsobení, zkostnatěli bychom a umřeli. Svět udržuje při zdraví jen těch pár nezdravých mozků, které se v něm skrývají. První nástroj vytvořený člověkem nebylo škrabadlo ani sekera ani kamenný pazourek. Byla to berla a tu nevymyslel nikdo zdravý.“

„Možná byste si měl odpočinout,“ obrátil se k němu šeptem jeden funkcionář, poněvadž takové nesourodé blekotání při slavnostním předávání cen ještě nikdo nikdy neslyšel.

„Vězte,“ pokračoval Albert, „že nové stezky nenalézají statní býci a skvělé krávy. Novou stezku prošlape jen chromé tele. Ve všem, co přežívá, musí být prvek nesourodosti. Hele, znáte tu ženu, co řekla: ‚Můj manžel je plný rozporů, ale mně se Washington v létě nikdy nelíbil.‘“ Všichni na něho omráčeně zírali.

„To je první vtip, který jsem vymyslel,“ přiznal se Albert naivně. „Můj přístroj na vymýšlení vtipů je dělá mnohem líp než já.“ Odmlčel se a zůstal hledět s ústy dokořán a pak spolkl jeden velký nádech.

„Hňupové!“ zaskřehotal potom zprudka. „Co uděláte pro hňupy, až poslední z nás umře? Jak bez nás přežijete?“

Albert domluvil. Civěl s otevřenou pusou a zapomněl ji zavřít. Odvedli ho zpátky na místo. Jeho přístroj pro styk s veřejností vysvětlil, že Albert je unavený z přepracování, a poté rozdal kopie proslovu, který měl Albert původně přednést.

Byla to nešťastná událost. Jak je hnusné, že se inovátoři nikdy nestanou velkými lidmi a velcí lidé jsou vždycky dobří leda tak k tomu, aby byli velcí.

*

Toho roku vydal Caesar nařízení, že musí v celé zemi dojít ke sčítání lidu. Nařízení vzešlo od Caesara Panebianca, prezidenta země. Od minulého sčítání lidu uplynulo právě deset let a na výnosu nebylo nic nezvyklého. Byla však podniknuta jistá opatření, aby byli zahrnuti i pobudové a lidské trosky, zpravidla přehlížené. Měli být prohlédnuti a mělo být zjištěno, proč dopadli tak, jak dopadli. V průběhu této operace byl podchycen i Albert. Pokud nějaký člověk vypadal jako pobuda a troska, byl to on.

Albert byl nahnán k ostatním zoufalcům, usazen ke stolu a byly mu pokládány složité otázky jako třeba:

„Jak se jmenujete?“

Slova napřed jen procedil mezi zuby, ale pak se vzchopil a odpověděl: „Albert.“

„Kolik ukazují tamty hodiny?“

Tímhle vypíchli jeho slabou stránku. Která ruka je která? Otevřel pusu a neřekl nic.

„Umíte číst?“ ptali se ho.

„Jenom se svým…“ začal. „Nemám s sebou svůj… Ne, sám moc dobře číst neumím.“

„Zkuste to.“

Dali mu papír, aby označil pravdivé a nepravdivé odpovědi. Albert označil všechny jako pravdivé, protože věřil, že tak bude mít polovinu dobře. Ale odpovědi byly všechny nepravdivé. Kompetentní lidé straní falši. Dali mu doplňovací test s příslovími.

„S … nejdál dojdeš“ mu nic neříkalo. Nedokázal si opomenout na druh bot, s nimiž nejdál dojde.

Pořekadlo „… měř, jednou řež“ zahrnovalo více matematiky, než mohl Albert zvládnout.

„Vypadá to, že tu máme čtyři neznámé,“ říkal si sám pro sebe, „a jen jednu konkrétní hodnotu, jedničku. Rovnice stojí na dvou rozkazech, ale to mi moc nepomůže, tuhle rovnici nevyřeším. Nejsem si ani jistý, zda je to rovnice. Kdybych tak měl s sebou svůj…“

Ale neměl s sebou žádné ze svých zařízení ani strojů. Zůstal bez pomoci. Ani dalších šest přísloví nedoplnil. Pak si všiml, že má příležitost situaci ještě zvrátit. Nikdo není tak hloupý, aby neznal alespoň jednu odpověď, pokud se položí dostatečné množství otázek.

„… je matkou moudrosti,“ stálo na papíře.

„Hloupost,“ napsal Albert svým podivným kostrbatým písmem. Pak se vítězoslavně opřel na židli. „Athénu znám a vím přece, jak to bylo s její matkou,“ uchechtl se. „Páni, já to fakt vím!“

Ale i tato odpověď byla označena za nesprávnou. Měl špatně každou odpověď na každou otázku testu. Už mu začali připravovat jízdenku do pokrokového blázince, kde by se mohl naučit dělat něco rukama, když hlavu měl jen na čepici.

Přijela však dvojice Albertových ušlechtilých strojů a zachránila ho.

Přítomným vysvětlila, že třebaže je pobuda a troska, pořád je to bohatý pobuda a bohatá troska a dokonce je to dost slavný člověk.

„Nevypadá na to, ale opravdu to je – promiňte nám, že se smějeme – dosti významný člověk,“ vysvětloval jeden ušlechtilý stroj. „Musíme mu říkat, aby zavíral pusu, když zívne, ale i přesto obdržel Finnertyho-Hochmannovu cenu. Převezmeme za něho odpovědnost.“

*

Albert se cítil nešťastně, když ho jeho ušlechtilé stroje odváděly a zvláště pak když ho požádaly, aby kráčel několik kroků za nimi a tvářil se, že k nim nepatří. Pěkně krutě si ho dobíraly a udělaly z něho svíjejícího se lidského červa. Albert od nich odešel a uchýlil se do malé skrýše, kterou si jednou zbudoval.

„Proženu si tou svou natvrdlou hlavou kulku,“ zapřísahal se. „Větší ponížení už nesnesu. Sám to ale nezvládnu. Někdo to za mě bude muset provést.“

A tak se ve své skrýši pustil do sestrojování jistého zařízení.

„Co to děláš, šéfe?“ zeptal se ho Tušák. „Měl jsem tušení, že sem přijdeš a začneš na něčem pracovat.“

„Sestavuju stroj, který mi tou mou dementní dýní prožene kulku,“ zakřičel na něho Albert. „Jsem příliš podělaný, než abych to udělal sám.“

„Šéfe, mám tušení, že by se dalo udělat něco lepšího. Užijme si trochy legrace.“

„Myslím, že nevím, jak na to,“ odpověděl Albert zamyšleně. „Kdysi jsem postavil stroj srandy, který mě měl bavit. Než se rozletěl, opravdu si to užíval, ale se mnou nikdy nic neudělal.“

„Tahle legrace se bude týkat tebe a mě, šéfe. Představ si před sebou rozprostřený svět. Co tě napadne?“

„Ten svět je moc rafinovaný na to, abych v něm mohl ještě žít,“ odpověděl Albert. „Všechno a všichni jsou dokonalí a všichni jsou stejní. Jsou to jedničky. Všechno vydobyli a úhledně si to uspořádali. Pro takové trdlo, jako jsem já, už na světě není místo. Tak z něj odejdu.“

„Šéfe, mám tušení, že se na to díváš špatně. Na to máš moc dobré oči. Podívej se na něj ještě jednou, fakt soustředěně. Co teď vidíš?“

„Tušáku, Tušáku, je to možné? Je to opravdu tak? Divím se, že jsem si toho ještě nikdy předtím nevšiml! Teď, když se dívám pozorněji, je to opravdu tak.

Šest miliard oveček, které čekají, až je někdo podřízne! Šest miliard oveček bez jakékoli obrany! Stačila by dvojice chlápků, kteří si chtějí trochu užít, a skosili by je jako lány Albertova vylepšeného obilí!“

„Šéfe, mám tušení, že právě pro tohle jsem byl sestrojen. Na světě začíná být fakt pěkná nuda. Obujem se do toho a posečeme první záhon. Páni, můžeme nadělat pěknou paseku.“

„Zahájíme nový věk!“ rozplýval se Albert. „Nazveme ho Rotace červa. Užijeme si, Tušáku. Skosíme je jako kuželky. Jak to, že jsem se na ně nikdy nepodíval z tohoto úhlu? Šest miliard oveček!“

*

V tomto dosti podivném duchu začalo dvacáté první století.

přeložil Tomáš Pártl (včetně medailonku autora)

Pasažéři

Robert Silverberg

Robert Silverberg získal v roce 1956, méně než dva roky poté, co prodal svou první povídku, cenu Hugo v kategorii Nejslibnější nový autor. Po učednickém období, které trvalo skoro deset let a jehož výsledkem byly miliony napsaných slov, se Silverberg objevil v šedesátých letech jako jeden z nejbystřejších a nejsvědomitějších spisovatelů doby. Jeho díla z tohoto období jsou pozoruhodná psychologicky komplexními charakterovými studiemi, morálně vyhraněnými tématy a sugestivními popisy tísnivých a omezujících prostředí, která se člověk musí snažit překonat. Povídky To See the Invisible Man [Spatřit neviditelného], Hawksbill Station [Stanice Hawkbill] a román Thorns [Trny] jsou futuristickými studiemi jedinců vykořeněných celou řadou způsobů: společenským ostrakismem, trestaneckým exilem a vykořisťovatelskou diskriminací. V tomto směru dosáhl Silverberg největšího úspěchu románem Dying Inside [č. Umírat v nitru/Laser 1995], sugestivním příběhem o telepatovi odloučeném od okolí vlastní jedinečnosti, který je ještě více izolován ztrátou svých schopností a tedy i jediným způsobem interakce s normálními lidmi. Romány Nightwings [č. Křídla noci/Polaris 1996: a Downward to Earth [č. Dolů k zemi/Polaris 1995] popisuji kontakt s mimozemskými kulturami jako zážitky s omlazujícím potenciálem, s podtextem vzkříšení a spásy. Román The World Inside [Svět uvnitř] rozebírá odlidšťující vliv přelidnění na společnost, kde soukromí a intimita jsou prakticky neuskutečnitelnými představami. Dramatické jádro Silverbergových nejsilnějších povídek se zabývá jedinci konfrontovanými se smrtelností. Povídka Born with the Dead [Narozen s mrtvými] líčí životní obtíže ve světě, který spolu sdílejí živí a oživení mrtví. Román The Second Trip [Druhý výlet] se soustřeďuje na koncept smrti identity; hrdina zjišťuje, že býval zločincem potrestaným vymazáním své skutečné osobnosti. Jiskra této staré osobnosti se opět vzkřísí a hrozí, že pohřbí jeho novou osobnost. Hledání nesmrtelnosti je východiskem pro přemítání o smrtelnosti v románu Book of Skulls [Kniha lebek], pojednávajícím o pátrání po okultní sektě, která údajně odhalila tajemství věčného života. Od konce sedmdesátých let se Silverberg věnuje rozpracovávání Majipoorské ságy, epické řady žánru science fantasy, do níž patří romány Lord Valentine’s Castle [č. Hrad lorda Valentina/Classic 1996], The Majipoor Chronicles [č. Majipoorské kroniky/Classic 1995] a Valentine Pontifex [č. Valentin Pontifex/Classic 1996]. Napsal rovněž dva fantasy romány. Gilgamesh the King [Král Gilgameš] a To the Land of the Living [Do země živých], které vycházejí ze sumerské mytologie. Mezi řadou sbírek Silverbergových povídek je třeba zmínit Next Stop the Stars [Příští zastávka hvězdy], To Worlds Beyond [Do vzdálených světů], Dimension Thirteen [Třináctý rozměr], Born with the Dead [Narozen s mrtvými] a The Secret Sharer [Tajný společník]. Napsal i řadu románů i nebeletristických knih pro děti a sestavil více než sedmdesát antologií. Za povídku Passengers [č. Pasažéři-Jiné světy: Jaro ’92/Winston Smith 1992 a Světy Science Fiction/AFSF 1993] získal první z pěti Nebul, obdržel rovněž několik cen Hugo.

přeložil Milan Žáček

Zůstaly ze mě pouze střepy. Útržky paměti se oddělily a odpluly jako roztříštěné kry. Tak je tomu vždy, když nás pasažér opustí. Nikdy přesně nevíme, co všechno s našimi vypůjčenými těly dělal. Zůstávají v nás pouze neurčité stopy, otisky v paměti.

Jako písek ulpělý na láhvi hozené kdysi do oceánu. Jako tep v amputované noze.

Vstávám. Soustřeďuji se na sebe. Vlasy mám rozcuchané. Češu si je. Obličej mi brázdí stopy po nedostatečném spánku. V ústech cítím kyselou pachuť. Nejedl pasažér mými ústy trus? Dělávají to. Ti dělávají všechno.

Je ráno.

Šedivé, neurčité ráno. Chvíli do té šedi strnule upírám oči, a pak nervózním pohybem zneprůhledňuji okno a pro změnu civím na neurčitou šeď vnitřní výplně okna. V pokoji mám hrozný nepořádek. Měl jsem tu nějakou ženu? V popelnících je popel. Zkoumám nedopalky a nalézám stopy po rtěnce. Ano, nějaká žena zde byla.

Dotýkám se prostěradel. Dosud hřejí společným teplem. Oba polštáře jsou pomačkané. Ta žena však už odešla, ani pasažér zde není, jsem tu docela sám.

Jak dlouho to trvalo tentokrát?

Zvedám telefon a volám centrálu.

„Kolikátého je?“

„Je pátek, čtvrtého prosince, tisíc devět set osmdesát sedm,“ informuje mě syntetický ženský hlas.

„Kolik je hodin?“

„Devět padesát jedna východního času.“

„A předpověď počasí?“

„Předpokládaná teplota na dnešek v rozmezí mínus jeden až plus tři stupně Celsia. Aktuální teplota mínus jeden stupeň. Severní vítr, dvacet šest kilometrů za hodinu. Pravděpodobnost srážek velmi malá.“

„Co doporučuješ na kocovinu?“

„Jídlo nebo léky?“

„Cokoli, co uznáš za vhodné.“

Počítač si to chvíli přebírá, pak se rozhoduje pro obojí a zapíná kuchyň. Z kohoutku vytéká vychlazený tomatový džus. Začínají se smažit vajíčka. Ze štěrbiny na medikamenty natéká červenofialová kapalina. Centrální počítač je vždy velice pozorný. Posednou snad pasažéři někdy i jeho? Jak napínavý zážitek to pro ně asi může být? Jistě to musí být mnohem úžasnější, když si vypůjčí milion mozků centrály, než když prožijí chvíli v nedokonalé, zkratované duši chátrající lidské bytosti!

Je čtvrtého prosince, oznámila mi centrála. Pátek. Takže pasažér mě ovládal tři noci.

Piju to červenofialové něco a pátrám ve své paměti s takovou zvědavostí, s jakou by si člověk asi prohlížel hnisající bolák.

Na úterní ráno si vzpomínám. V práci to nestálo za nic. Ani jeden diagram ne a ne vyjít správně. Vedoucí byl podrážděný – během pěti týdnů si ho už potřetí vypůjčili pasažéři a v důsledku toho je na jeho úseku zmatek a jeho vánoční prémie jsou ve hvězdách. I když v našem systému není zvykem uplatňovat postihy za nedostatky, které způsobili pasažéři, náš úsekový vedoucí má možná pocit, že právě k němu se vedení zachová nespravedlivě. Desetkrát překontrolovat diagramy, pohrát si s programem, ověřit základní vstupní údaje. A už vycházejí: detailní předpovědi kolísání cen státních a jiných veřejných akcií na únor až duben. Odpoledne se pak máme sejít a výsledné diagramy a to, co nám říkají, prodiskutovat.

Na to úterní odpoledne se už nepamatuji.

Tehdy si mě musel pasažér vzít. Snad v práci, možná přímo během porady v zasedací místnosti vyložené mahagonem. Všude kolem mě účastné narůžovělé obličeje – odkašlávám si, náhle sebou škubnu, vstanu ze sedadla, Potácím se ven. Potřásají smutně hlavou. Nikdo ke mně nevztahuje ruce. Nikdo mě nezadržuje. Je příliš nebezpečné dotýkat se někoho, kdo má v sobě pasažéra. Je totiž velmi pravděpodobné, že někde poblíž číhá v rozloženém stavu druhý pasažér a čeká na nositele. Proto se mi všichni vyhýbají. Opouštím budovu.

A co potom?

Je pochmurné páteční ráno a já sedím ve svém pokoji, konzumuji míchaná vajíčka a snažím se rekonstruovat tři ztracené noci.

Samozřejmě, že to není možné. Během doby, kdy je člověk posedlý, mu vědomí sice funguje, ale s odchodem pasažéra odcházejí také téměř všechny vzpomínky. Zůstává z nich pouze nepatrný zbytek, nesouvislý film nevýrazných a strašidelných záběrů toho, co se odehrálo. Ten, koho pasažér posedl, není pak již nikdy stejným člověkem – i když si nedokáže vybavit podrobnosti o svém zážitku, ten zážitek ho poněkud změní.

Snažím se vzpomenout si.

Žena? Ano – rtěnka na nedopalcích. Tedy sex zde v mém pokoji. Mladá? Stará? Blondýna? Tmavovláska? Všechno je jako v mlze. Jak se moje vypůjčené tělo chovalo? Miloval jsem dobře? Snažím se o to, když jsem sám sebou. Ve svých osmatřiceti dokážu za letní odpoledne sehrát tři tenisové sety, aniž odpadnu. Dokážu ženu rozpálit tak, jak si jen žena zaslouží. To není vychloubání, jen kategorizace. Všichni v něčem vynikáme. Já vynikám v milování.

Jak však vím, pasažéři nacházejí zvrácenou zábavu v tom, že naše schopnosti mění. Poskytlo snad mému jezdci potěšení to, že mi našel ženu a donutil mě, abych ji opakovaně neuspokojil?

Taková možnost se mi vůbec nezamlouvá.

Mlžný opar se mi vytrácí z hlavy. Medikament, který mi naordinovala centrála, působí rychle. Jím, holím se. Stojím pod vibrátorem, dokud nemám pokožku čistou. Cvičím. Dopřál pasažér ve středu a ve čtvrtek mému tělu ranní cvičení? Pravděpodobně ne. Musím to dohnat. Jsem už na prahu středního věku – ztracený tonus se neobnovuje snadno.

Dvacetkrát se dotýkám špiček nohou, aniž krčím kolena.

Kopu nohama do vzduchu.

Lehám si na břicho a dělám kliky. Tělo poslouchá, i když v minulých dnech trpělo špatným zacházením. Je to první světlý okamžik po mém probuzení: cítit, že se to ve mně všechno hýbe, vědět, že jsem dosud při síle.

To, co potřebuji nyní, je čerstvý vzduch. Rychle si natahuji šaty a odcházím. Dneska do práce nemusím. Tam vědí, že od úterka mám pasažéra, a nemusejí vědět, že mě opustil už v pátek před svítáním. Udělám si volný den. Projdu se ulicemi města, protáhnu si nohy, odškodním svoje tělo za zneužití, které utrpělo.

Vstupuji do výtahu. Sjíždím třicet podlaží do přízemí. Vycházím do prosincové melancholie.

Kolem mě ční věžáky New Yorku.

Ulicemi spěchají proudy aut. Za volanty sedí nervózní řidiči. Nikdo totiž nemůže ani tušit, kdy bude řidič nedalekého vozidla zneužit – přebírání znamená vždycky na okamžik špatnou koordinaci pohybů. Tak dochází na našich silnicích a dálnicích ke ztrátám na životech; nikdy ke ztrátám na životech pasažérů.

Bloumám ulicemi bez cíle. Přecházím Čtrnáctou ulici, mířím na sever a naslouchám měkce vzrušenému předení elektrických motorů. Zahlédnu nějakého chlapce, jak poskakuje po ulici, a vím, že je posedlý. U Páté a Dvacáté druhé se přibližuji k blahobytně vypadajícímu, břichatému muži s vázankou nakřivo a s ranním vydáním Wall Street Journalu, který mu vyčuhuje z kapsy pláště. Chichotá se, vyplazuje jazyk, je posedlý. Vyhýbám se mu. Rychlými kroky se dostávám k podjezdu, který vede doprava pod Třicátou čtvrtou ulicí směrem ke Queensu, a na chvíli se zastavuji; sleduji dvě dospívající dívky, které se dohadují na kraji chodníku. Jedna je černoška; koulí hrůzou očima. Druhá ji tlačí k zábradlí. Obě jsou posedlé. Ale pasažér nemá v úmyslu vraždit, chce se pouze bavit. Černoška se osvobozuje a utíká. Druhá dívka si bere do ruky dlouhý pramen lesklých vlasů a zasouvá si jej do úst, žvýká jej a zdá se, že přichází k sobě. Vypadá jako omámená.

Odvracím oči. Člověk se nemá dívat, když jeho bližní, který trpí, přichází k sobě. K posedlému musí mít člověk ohledy – v těchto temných dobách máme tolik nových zásad obecné etiky.

Spěchám dál.

Kam tak spěchám? Už jsem ušel více než míli. Připadá mi, že mířím k nějakému cíli. Jako by se mi v mozku dosud krčil pasažér, a pobízel mě. Vím však, že tomu tak není. Alespoň na chvíli jsem svým pánem.

Skutečně jsem?

Cogito ergo sum už neplatí. Nepřestáváme myslet, ani když jsme posedlí, a existujeme v tichém zoufalství, aniž jsme schopni skoncovat s tím, jak existujeme, nechť je to jakkoli hrozné, jakkoli sebevražedné. Vím určitě, že dokážu rozlišit stav, kdy mě ovládá pasažér, od stavu, kdy jsem svým pánem. Ale co když nedokážu? Třeba se mě zmocnil výjimečně divoký pasažér, který mě ani na okamžik neopustil, ale jen se uchýlil do mého malého mozku, ponechávaje mi iluzi svobodné vůle, zatímco mě celou dobu potají žene do něčeho, o čem ví jen on.

Měli jsme vůbec kdy víc než tu iluzi o svobodné vůli?

Ta myšlenka, že jsem možná posedlý, aniž si to uvědomuji, mě však silně znepokojuje. Najednou mě zalévá pot, a nejen z namáhavé chůze. Zastav se. Zde se zastav. Proč musíš jít? Jsi u Čtyřicáté druhé ulice. Tam je knihovna. Nikdo tě nenutí jít dál. Zastav se na chvíli, poroučím si. Odpočiň si na schodech knihovny.

Sedím na chladném kameni a říkám si, že jsem se tak rozhodl sám.

Ale rozhodl jsem se sám? To je ten letitý problém, svobodná vůle versus determinismus, přenesený do té nejodpornější podoby. Determinismus už není pouhá filozofická abstrakce – jsou to nelítostné cizí úponky plazící se mezi lebečními švy. Pasažéři přišli před třemi lety. Za tu dobu mě posedli pětkrát. A náš svět se zcela změnil. Ale i tomu jsme se přizpůsobili. Přizpůsobili. Máme jen trochu jiné mravy. A život jde dál. Naše vlády vládnou, naše zákonodárné orgány zasedají, naše burzy provádějí obchodní transakce jako obvykle a náš systém poskytování náhrad za náhodné katastrofy funguje. To je to jediné možné. Co jiného můžeme dělat? Poraženecky se hrbit? Máme co činit s nepřítelem, proti kterému nemůžeme bojovat – v nejlepším případě můžeme odolávat tak, že vytrváme.

Tak vytrváváme.

Kamenné schody mě studí. V prosinci tady moc lidí nesedává.

Říkám si, že jsem se vydal na tuto dlouhou procházku ze své vlastní vůle, že jsem se zastavil ze své vlastní vůle, že se v mém mozku neskrývá žádný pasažér. Možná. Snad. Nemohu si dovolit nevěřit, že nemám svobodnou vůli.

Může to být tak, říkám si, že ve mně pasažér nechal doznívající příkaz? Jdi na toto místo, zastav se tady? To je také možné.

Rozhlížím se kolem sebe, kdo všechno je na schodech ke knihovně.

Starý muž s prázdným výrazem v očích, který sedí na novinách. Asi třináctiletý chlapec s rozšířenými nosními dírkami. Buclatá žena. Jsou všichni posedlí? Zdá se, že se to dneska kolem mne pasažéry přímo hemží. Čím víc si posedlé prohlížím, tím víc jsem přesvědčený, že mám v tuto chvíli svou vlastní vůli. Naposledy jsem měl mezi jednotlivými posedlostmi tři měsíce klidu. Říká se, že někteří z posedlosti sotvakdy vyjdou. O jejich těla je velký zájem. Takoví znají jen občasné záchvěvy svobody někdy den, někdy týden, někdy hodinu. Nedokázali jsme ani odhadnout, kolik pasažérů náš svět zaplavuje. Snad miliony. Nebo možná jen desítky. Kdo ví?

Z šedivé oblohy se v chuchvalcích polétavě snáší sníh. Centrála tvrdila, že možnost srážek je nepatrná. Byla dnešního rána centrála taky posedlá?

Zahlédnu dívku.

Sedí diagonálně o pět schodů výš, asi třicet metrů ode mne. Vyhrnutá černá sukně nabízí pohled na hezké nohy. Je mladá. Má husté vlasy tmavě kaštanové barvy. A světlé oči – z této vzdálenosti nedokážu rozeznat přesný odstín. Nebude jí ještě ani třicet. Oblékla si tmavozelený kabátek střízlivého střihu, zvolila purpurovou rtěnku. Rty má plné, nos úzký a posazený výš než normálně a obočí pečlivě vyholené.

Znám ji.

Strávil jsem s ní ve svém pokoji tři předešlé noci. Je to ona. Přišla ke mně posedlá a já, rovněž posedlý, jsem s ní spal. To vím naprosto jistě. Závoj se z paměti poodhrnuje – vidím její štíhlé nahé tělo ve své posteli.

Jak to, že si to pamatuji?

Vzpomínka je příliš silná, než aby byla iluzí. Určitě mi bylo dovoleno, aby mi zůstala v paměti, i když nechápu proč. A ještě na něco si vzpomínám. Na něžné vzdechy rozkoše. Vím, že mě moje tělo v těch třech nocích nezradilo, že jsem ji uspokojil.

A ještě něco. Vzpomínám na smyslnou hudbu, na vůni mládí v jejích vlasech, na šelest zimních stromů. Ta neznámá mi vrací dobu nevinnosti, dobu, kdy jsem byl mladý a dívky byly záhadné, dobu večírků a tanečních a vřelosti a tajemství.

Nyní mě to k ní přitahuje.

Avšak na tohle se etika také vztahuje. Seznamovat se s někým, s nímž se člověk setkal, když byl posedlý, se pokládá za netaktní. Setkání v posedlosti vám nedávají žádné výsady – cizí žena zůstává cizí ženou bez ohledu na to, co jste spolu během nedobrovolných společných chvil třeba prožili nebo co jste si řekli.

Přesto mě to k ní táhne.

Proč chci tento posvátný zákaz porušit? Proč se chci tak surově provinit proti etiketě? Nikdy dřív jsem nic takového neudělal. Vždycky jsem byl zásadový.

Ale zvedám se a jdu po schodu, na němž jsem seděl, až se dostanu pod ni a vzhlédnu, a ona bezděčně přitiskne kotníky k sobě a sklopí kolena na stranu, jako by si uvědomila, že sedí neslušně. Z toho pohybu usuzuji, že nyní posedlá není. Pohlédnu jí do očí; mají odstín neurčité zeleně. Je krásná, a já týrám svou paměť, abych se o naší vášni dozvěděl něco víc.

Vystupuji schod po schodu, dokud nestojím před ní.

„Ahoj,“ zdravím.

Obdařuje mě netečným pohledem. Zřejmě mě nepoznává. Pohled má zastřený jako člověk, kterého nedávno opustil pasažér. Stahuje rty a rezervovaně mě odhaduje.

„Ahoj,“ oplácí chladně. „Myslím, že tě neznám.“

„Ne, neznáš. Ale měl jsem dojem, že bys uvítala společnost. A o sobě vím určitě, že o samotu nestojím.“ Snažím se ji očima přesvědčit, že nezamýšlím nic špatného. „Poletuje sníh,“ připomínám. „Můžeme najít nějaké teplejší místo. Rád bych si s tebou promluvil.“

„O čem?“

„Pojďme někam, řeknu ti to. Jmenuji se Charles Roth.“

„Helena Martinová.“

Vstává. Svou chladnou netečnost dosud neodložila – je podezíravá a celá nesvá. Je však ochotná se mnou jít. Dobré znamení.

„Není příliš brzy na skleničku?“ ptám se.

„Co já vím. Kolik je vlastně hodin?“

„Bude poledne.“

„Tak se tedy něčeho napijeme,“ souhlasí, a oba se usmějeme.

Jdeme do denního baru na druhé straně ulice. Sedíme v šeru naproti sobě a srkáme nápoje, já daiquiri, ona Krvavou Mary. Trochu se uvolňuje. Ptám se sám sebe, co vlastně po ní chci. Jistěže příjemné společné chvíle. Společné chvíle v posteli? Ale to potěšení jsem už měl, tři noci jsem ho měl, i když ona o tom neví. Chci něco víc. Něco víc. Co?

Má zarudlé oči. Poslední tři noci toho moc nenaspala.

Ptám se: „Byla moc nepříjemná?“

„Co?“

„Pasažérova návštěva.“

Ve tváři se jí zračí úlek. „Jak víš, že jsem měla pasažéra?“

„Vím to.“

„O tom se nemá mluvit!“

„Já jsem velkomyslný,“ říkám jí. „Mě pasažér opustil někdy v noci. Byl jsem jím posedlý od úterního odpoledne.“

„Mě opustil asi před dvěma hodinami.“ Rdí se, je odvážné říkat něco takového. „Posedl mě v pondělí v noci. Tentokrát už popáté.“

„Mě taky.“

Hrajeme si se skleničkami. Porozumění sílí, slova jsou téměř zbytečná, náš nedávný zážitek s pasažéry nás svým způsobem spojuje, i když si Helena neuvědomuje, jak intimně jsme jej sdíleli.

Hovoříme. Helena je aranžérkou výkladních skříni. Bydlí v malém bytě nedaleko odtud. Žije sama. Ptá se mě, co dělám já. „Analyzuji akcie,“ přiznávám. Usměje se. Má krásné zuby. Oba máme před sebou druhou skleničku. Teď už vím určitě, že toto je dívka, kterou jsem měl ve svém pokoji, když jsem byl posedlý.

Klíčí ve mně zárodek naděje. To byla šťastná náhoda, že jsme se setkali tak záhy poté, co jsme se jako snící rozešli. A byla to šťastná náhoda, že střípky toho snu mi uvízly v paměti.

Něco nás spojovalo – kdo ví, co to bylo, ale muselo to být krásné, když to na mě tak hluboce zapůsobilo, a nyní se jí chci přiblížit při plném vědomí, jako člověk se svobodnou vůlí, a ten vztah obnovit, tentokrát ve skutečnosti. Správné to není, jelikož využívám výsadu, na kterou nemám nárok jindy než po tu krátkou dobu, kdy v sobě mám pasažéra. Avšak já ji potřebuji. Já ji chci.

Ona mě asi také potřebuje, aniž si uvědomuje, kdo jsem. Ale spoutává ji strach.

Bojím se, aby se nepolekala, a snažím se ze své výhody netěžit příliš ukvapeně. Možná, že by mě nyní vzala k sobě do bytu, možná že ne, ale neptám se. Dopíjím svoje nápoje. Domlouváme se, že se zítra opět sejdeme na schodech ke knihovně. Moje ruka se na okamžik dotkne její. Poté zmizí.

Té noci plním tři popelníky. Znovu a znovu se ptám sám sebe, zda to, co dělám, je rozumné. Proč ji raději nenechat být? Nemám právo za ní chodit. V takovém světě, jakým se stal ten náš, je pro nás nejrozumnější vzájemně se nevázat.

A přesto… když na ni pomyslím, polovzpomínka palčivě zabolí. Vynoří se vybledlé obrázky promarněných nadějí ve skrytých zákoutích, smějících se dívek v chodbách v prvním poschodí, ukradených polibků, čajů se zákusky. Vzpomenu si na dívku s orchidejí ve vlasech a na tu v šatech s třpytivými ozdobami a na tu s dětským obličejem a ženskýma očima, na všechny z těch dávných dob, všechny ztracené, všechny zmizelé, a říkám si, že tuto nesmím ztratit, že nedovolím, aby mi ji vzali.

Nastává ráno, tiché sobotní ráno. Vracím se ke knihovně, aniž bych si vážně myslel, že tam Helenu najdu, ale je tam, na schodech, a pohled na ni mi přináší úlevu. Tváří se ostražitě, vypadá utrápeně – zřejmě moc přemýšlela a málo spala. Jdeme spolu Pátou třídou. Je docela blízko vedle mě, ale nezavěšuje se do mě. Jde ráznými, krátkými kroky, ale nervózně.

Mám sto chutí navrhnout jí, abychom místo do denního baru šli k ní do bytu. V těchto dobách si nesmíme dovolovat váhavost, dokud máme svobodnou vůli. Ale vím, že by bylo chybou myslet si, že něco takového je taktické. Neuvážený spěch by byl osudný, možná že by mi přinesl obyčejné vítězství, ale spolu s ním i tupou porážku. Ona rozhodně nevypadá na to, že by měla slibnou náladu. Dívám se na ni a myslím na tóny smyčců a na čerstvý sníh, a ona míří pohledem k šedivé obloze.

„Cítím, že mě neustále pozorují. Jako supi, kteří krouží nad hlavou a čekají, čekají… připraveni vrhnout se dolů,“ postěžuje si.

„Je možné je přelstít. Můžeme si vychutnávat drobné útržky života, když se nedívají.“

„Jenže oni se dívají neustále.“

„Ne,“ odporuji. „Tolik jich není. Někdy se dívají jinam. A zatímco se dívají jinam, dva lidé se mohou sejít a pokusit se mít hezky.“

„Ale co z toho?“

„Jsi příliš pesimistická, Heleno. Někdy si nás nevšimnou celé měsíce. Máme naději. Skutečně máme.“

Ale krunýřem jejího strachu se mi proniknout nedaří. Blízkost pasažérů ji ochromuje, nechce si nic začít ze strachu, že se jí naši mučitelé zmocní. Přicházíme k budově, v níž bydlí, a ve mně doutná naděje, že se slituje a pozve mě dál. Chvíli je na vážkách, ale jen krátkou chvíli; bere mou ruku do svých a usměje se, a ten úsměv pohasíná a ona mizí, zanechává se mnou pouze slova:

„Zítra se opět sejdeme u knihovny. V poledne.“

Celou tu dlouhou cestu domů jdu pěšky a není mi do zpěvu.

Té noci do mě prosákne něco z jejího pesimismu. Připadá mi beznadějné pokoušet se cokoli zachraňovat. A navíc: je ode mne hanebné, že ji vyhledávám, a ostudné, že jí nabízím rozpačitou lásku, když se nemohu svobodně rozhodovat. Říkám si, že v tomto světě se nesmíme jeden na druhého v nejmenším vázat, abychom nikomu neublížili, když se nás pasažér zmocní a posedne nás.

Nazítří na schůzku s ní nejdu.

Přesvědčuji sám sebe, že je to tak nejlepší. Nemám právo si s ní zahrávat. Představuji si ji u knihovny, jak se diví, proč tam ještě nejsem, jak v ní narůstá napětí, netrpělivost a nakonec rozmrzelost. Bude na mě mít vztek, že jsem nepřišel, ale ten ji přejde a ona na mě poměrně brzy zapomene.

Přichází pondělí. Vracím se do práce.

Samozřejmě, že nikdo o mé absenci nehovoří. Jako kdybych ani žádnou neměl. To dopoledne je na trhu velmi čilý pohyb. Práce je náročná – do přestávky si na Helenu ani nevzpomenu. Ale jakmile na ni pomyslím, nemohu myslet na nic jiného. Jak jsem byl zbabělý, když jsem ji nechal čekat. Jak pošetile jsem v sobotu v noci uvažoval. Proč trpně snášet, co osud přináší? Proč se vzdávat? Dnes mám chuť bojovat, navzdory nepřízni osudu si vydobýt koutek jistoty. Jsem hluboce přesvědčený, že to možné je. Vždyť nás dva pasažéři už třeba nikdy obtěžovat nebudou. A ten záblesk jejího úsměvu před domem, v němž bydlí, ten chvilkový jas v očích ten mi měl napovědět, že za skořepinou svého strachu sdílí stejné naděje jako já. Čekala, že půjdu příkladem. A místo toho jsem zůstal doma.

O polední přestávce jdu ke knihovně, i když jsem přesvědčený, že zbytečně.

Ale ona tam je. Dlouhými kroky přechází po schodech, vítr se opírá do její štíhlé postavy. Mířím k ní.

Chvíli mlčí. „Ahoj,“ říká konečně.

„Ten včerejšek mě mrzí.“

„Čekala jsem na tebe dlouho.“

Krčím rameny. „Řekl jsem si, že nemá význam, abych sem chodil. Ale pak jsem si to zase rozmyslel.“

Snaží se tvářit naštvaně. Ale já vím, že je ráda, že mě zase vidí – proč jinak by sem dnes chodila? Nedaří se jí skrýt, že má v duchu radost. A mně také ne. Ukazuji přes ulici na denní bar.

„Daiquiri?“ ptám se. „Na usmířenou?“

„Tak jo.“

Dnes je v baru plno, ale nám se přesto daří najít volný box. Má v očích jas, jaký jsem v nich ještě neviděl. Cítím, že její vnitřní zábrany praskají.

„Ty už se mě tolik nebojíš, Heleno,“ říkám.

„Tebe jsem se nikdy nebála. Ale bojím se toho, co by se mohlo stát, kdybychom riskovali.“

„Neboj se, toho se neboj.“

„Snažím se. Někdy mi to však připadá beznadějné. Od té doby, co sem přišli…“

„Přesto přese všechno se můžeme pokusit žít vlastním životem.“

„Možná.“

„Musíme. Udělejme domluvu, Heleno. Nebudeme se poddávat beznaději. Nebudeme se už obávat toho nejhoršího, co by nás snad mohlo potkat. Platí?“

Odmlka. Pak její chladná ruka spočine na mé.

„Platí.“

Dopíjíme a já předkládám kredit centrály, abych vyrovnal účet za nápoje, a pak odcházíme. Ze srdce si přeji z Heleniných úst slyšet, abych zapomněl, že na mě odpoledne čeká práce, a šel s ní domů. Nyní jí už nezbývá nic jiného než mě pozvat, a raději dříve než později.

Kráčíme a míjíme blok budov. Pozvání od ní nepřichází. Cítím, že bojuje sama se sebou, a vyčkávám, aniž nějak zasahuji, aby se výsledek zrodil z jejího vnitřního zápasu. Míjíme druhý blok budov. Drží se mě pod paží, ale hovoří pouze o své práci, o počasí, a hovoří zdrženlivě, udržuje si odstup. Na dalším rohu se najednou obrátí opačným směrem, než bydlí, zpět k dennímu baru. Snažím se mít s ní trpělivost.

Říkám si, že na ni nemusím spěchat. Její tělo není pro mě tajemstvím. Náš vztah začal úplně obráceně, nejdříve fyzickým stykem – nyní bude chvíli trvat, než se zpětně propracujeme k té obtížnější části, kterou někteří nazývají láskou.

Ona však samozřejmě neví, že se z fyzické stránky známe. Vítr nám vhání do tváří vločky sněhu a ty chladivé jehličky ve mně svým způsobem probouzejí upřímnost. Vím, co musím udělat. Musím se vzdát své nečestné výhody.

Říkám: „Když jsem byl minulý týden posedlý, měl jsem ve svém pokoji jednu dívku.“

„Proč o tom mluvíš?“

„Musím o tom mluvit, Heleno. Byla jsi to ty.“

Prudce se zastavuje. Obrací se ke mně. Je velmi bledá, na tvářích jí naskakují temně rudé skvrny. Lidé spěchají nevšímavě kolem nás.

„To není žádná legrace, Charlesi.“

„Já to taky jako legraci nemíním. Byla jsi se mnou od úterní noci do časného pátečního rána.“

„Jak můžeš něco takového vědět?“

„Vím to. Prostě to vím. Ta vzpomínka je jasná, Heleno, nějakým způsobem přetrvává. Vidím celé tvoje tělo.“

„Mlč, Charlesi.“

„Šlo nám to spolu moc dobře,“ pokračuji. „Museli jsme své pasažéry potěšit, protože jsme byli opravdu dobří. Když jsem tě znovu uviděl – bylo to jako probudit se ze snu a zjistit, že ten sen je skutečný, že ta dívka je přímo…“

„Ne!“

„Pojďme k tobě do bytu a začněme znovu.“

„Chováš se schválně sprostě,“ stěžuje si, „a já nevím proč, ale neměl jsi žádný důvod, abys všecko pokazil. Možná jsem s tebou byla, možná ne, ale to bys nevěděl, a kdybys to i věděl, neměl jsi o tom mluvit, a…“

„Máš mateřské znaménko velké jako pětník,“ přerušuji ji, „asi sedm centimetrů pod levým prsem.“

Vzlyká a vrhá se na mě, přímo na ulici. Zarývá mi dlouhé stříbrné nehty do obličeje. Buší do mě. Pevně ji sevřu. Kope mne koleny. Nikdo si nás nevšímá – kolemjdoucí si myslí, že jsme posedlí, a dívají se jinam. Je vzteky bez sebe, ale moje paže ji obepínají jako ocelové pásy, takže může jen dupat a prudce oddechovat, a její tělo je těsně u mého. Je nepoddajná, ale sklíčená.

Tiše a naléhavě ji přesvědčuji. „Zvítězíme nad nimi, Heleno. Dokončíme to, co oni začali. Nevzpírej se mi. Není důvod, aby ses mi vzpírala. Vím, je to jen šťastná náhoda, že si tě pamatuji, ale dovol, abych s tebou šel, a já ti dokážu, že k sobě patříme.“

„Dovolit… jít…“

„Prosím. Prosím. Proč bychom měli být nepřáteli? Nechci ti ublížit. Miluji tě, Heleno. Pamatuješ si, jak jsme si jako děcka hráli na zamilované? Já si hrál, ty sis musela hrát taky. V šestnácti či sedmnácti. Šeptání, spiklenecké úmluvy – jako velká hra, kterou jsme hráli. Ale ta hra skončila. Nemůžeme si dovolit škádlit se a pak utéct. Máme tak málo času, když jsme svobodní – musíme důvěřovat, otevřít svoje nitra…“

„To není vhodné.“

„Ale je. Jen to, že existuje hloupý zvyk, podle něhož se mají vzájemně vyhýbat lidé, které svedl dohromady pasažér, ještě neznamená, že se jím musíme řídit. Heleno… Heleno…“

Něco v tónu mého hlasu na ni zapůsobí. Přestává se vzpírat. Nepoddajné tělo mi v náručí zvláční. Vzhlédne ke mně – obličej se šmouhami od slz taje, oči má zastřené.

„Důvěřuj mi. Důvěřuj mi, Heleno!“

Váhá. Pak se usměje.

V tom okamžiku ucítím v lebce nad zátylkem pronikavou bolest, něco jako když ocelová jehla vnikne hluboko do kosti. Ztuhnu. Moje ruce přestanou Helenu objímat, klesají. Na okamžik ztrácím cit, a když se mlhy rozplynou, všechno je jiné.

„Charlesi?“ vzdechne Helena. „Charlesi!“

Tiskne si kotníky pěstí k ústům. Otáčím se, aniž jí věnuji pozornost, a jdu zpátky do denního baru. V jednom z prvních boxů sedí nějaký mladík. Má tmavé vlasy lesklé od pomády, a hladké tváře. Jeho oči se setkávají s mýma.

Sedám si. On objednává pití. Mlčíme.

Moje ruka klesá na jeho zápěstí a zůstává na něm. Barman, který přináší nápoje se mračí, ale nic neříká. Srkáme koktejly a prázdné skleničky odkládáme na stolek.

„Pojďme,“ říká ten mladík.

Jdu z baru za ním.

přeložil Jindřich Smékal

Tunel pod světem

Frederik Pohl

Než se Frederik Pohl stal spisovatelem science fiction, pracoval jako sci-fi editor v pulpových časopisech Astonishing Stories a Super Science Fiction, kde nabízel příležitosti Jamesi Blishovi, Cyrilu M. Kornbluthovi, Isaaku Asimovovi, Damonu Knightovi a dalším kolegům z Futuriánské společnosti science fiction. Velkou část své kariéry do roku 1980 strávil střídavě psaním a tím, že na jedné straně sloužil jako literární agent spisovatelům science fiction a na straně druhé vytvářel ediční politiku textů vydávaných nakladatelstvími nebo sci-fi časopisy. Pohlovy první romány, napsané ve spolupráci s Cyrilem M. Kornbluthem, dokládají vliv jeho obeznámenosti se science fiction na všech úrovních tvorby. Romány The Space Merchants [č. Obchodníci s vesmírem/SNKLU 1963 a Odeon 1987], Gladiator at Law [Spřízněný gladiátor] a Wolfbane [Kletba vlků] patří mezi nejduchaplnější satiry v celém žánru science fiction, a to nejen díky spekulativním extrapolacím absurdit americké kultury, nýbrž i díky pochopení vhodnosti pojmosloví science fiction pro rozpracování této absurdity. Pohl je všímavý pozorovatel moderní společnosti a jejích neduhů a značné množství jeho povídek z období po druhé světové válce je pronikavými a dokonce prorockými společenskými kritikami. Mezi nimi vynikají povídky The Midas Plague [Midasovská pohroma], o konzumním životě utrhlém ze řetězu, What to Do Till the Analyst Comes [č. Co dělat, než přijde přivolaný psychoanalytik-Tunel do pozítří/SNDK 1967 a Tunel pod světem/AFSF 1996], černá komedie o kultuře závislosti a The Snowmen [č. Sněžní muži-Světová literatura 5/83], povídka, která předjímá energetickou krizi a skleníkový efekt. Většina Pohlových prací z tohoto období vyšla ve sbírkách Alternating Current [Střídavý proud], The Case Against Tomorrow [Proces proti zítřku], Tomorrow Times Seven [Zítra krát sedm], The Man Who Ate the World [Muž, který snědl svět] a Turn Left at Thursday [Ve čtvrtek zaboč doleva]. Jako autor románů se Pohl rozjel na plné obrátky v sedmdesátých letech s kronikami Heechee, do nichž náleží Gateway [č. Gateway/Transit 1991 a Gateway/Laser 1993], Beyond the Blue Event Horizon [č. Za horizontem modrého jevu/Laser 1993]. Heechee Rendezvous [č. Setkání s Heechee/Laser 1994), The Annals of Heechee [č. Anály Heechee/Laser 1995] a The Gateway Trip [Výlet na Gateway]. Ústřední myšlenka této řady – zdánlivě opuštěný terminál pro vesmírné cesty vytvořený sofistikovanou mimozemskou rasou, který lidem umožňuje přístup k nepředvídatelným dobrodružstvím na světech ztracených v mezihvězdném prostoru – nabídla Pohlovi úžasný nástroj pro posouzení lidské motivace a cílů tváří v tvář neznámu. Mezi jeho nejpozoruhodnější romány patří Man Plus [č. Man Plus/Návrat 1994], v němž hrdina ztratí víc, než získá, když souhlasí s fyzickou transformací, která mu umožní adaptaci na marsovské prostředí, a Jem, pojednávající o pozemské kolonii odsouzené k opakování agresí a předsudků, jež zničily mateřskou planetu. Vedle desítek románů a povídkových sbírek psal Pohl i eseje o řemesle jak psát science fiction, shromážděné ve sbírkách Digits and Dastards [Čísla a zbabělci] a Forbidden Lines [Zapovězené řádky], a publikoval i svou autobiografii The Way the Future Was [Jaká byla budoucnost].

přeložil Milan Žáček

Ráno 15. června probudil Guye Burckhardta jeho vlastní výkřik ze sna.

Byl to nejživější sen, jaký se mu v životě zdál. Ještě slyšel ostrý výbuch, trhající kov, cítil divokou tlakovou vlnu, která ho vztekle shodila z postele, dosud ho spalovala vlna žáru.

Strnule se posadil a civěl před sebe. Nemohl uvěřit svým očím, tomu, že je v tichém pokoji a že oknem vniká dovnitř jasné sluneční světlo.

„Mary,“ zachraptěl.

Jeho žena vedle v posteli nebyla. Deka ležela shrnutá a zmuchlaná, jak právě vstala, avšak pocit ze sna byl tak intenzívní, že se podvědomě, aniž chtěl, rozhlédl po podlaze, jestli výbuch Mary někam neodhodil.

Ale nebyla tam. Samozřejmě, proč taky, řekl si a díval se na důvěrně známé sedátko před toaletkou, na nerozbité okno a nepovalenou stěnu. Byl to jen sen.

„Guyi?“ volala jeho žena starostlivě zpod schodů. „Guyi, drahoušku, jsi v pořádku?“

Slabě se ozval: „Jistě.“

Chvíli bylo ticho. Potom Mary s jistými pochybnostmi dodala: „Snídaně je na stole. Jsi si jistý, že je ti dobře? Zdálo se mi, že jsem tě slyšela křičet –“

„To byl jen ošklivý sen, miláčku,“ odpověděl už jistěji Burckhardt. „Hned jsem dole.“

*

Sprchoval se vlažnou vodou s voňavou esencí, kterou měl nejraději, a říkal si, že to byl sakra sen. A to i přesto, že ošklivé sny nebyly nikterak neobvyklé, zejména ošklivé sny s výbuchy. Komu se po třiceti letech nervozity z vodíkových bomb ještě nikdy nezdálo o explozích?

Jak se ukázalo, zdálo se o nich dokonce i Mary. Začal jí o dnešním snu vyprávět, ale přerušila ho: „Tobě taky? Ale drahoušku, mně se zdálo totéž,“ pohlédla na něj překvapeně. „Tedy téměř totéž. Já jen nic neslyšela. Zdálo se mi, že mě něco vzbudilo, a potom se ozvala rána a něco mě praštilo do hlavy. To je všechno. Ten tvůj sen byl podobný, ne?“

Burckhardt si odkašlal. „Ne tak docela.“ Mary nebyla z žen silných jako chlap a odvážných jako tygřice. Není nutné, myslel si, líčit jí všechny podrobnosti, které sen dělaly tak živý. Nemá smysl zmiňovat se o přeražených žebrech, slané bublině v hrdle a mučivém vědomí, že přichází smrt. „Možná že dole ve městě opravdu něco bouchlo. Možná jsme výbuch slyšeli, a proto se nám o něm zdálo.“

Mary natáhla ruku a poplácala ho po rameni. „Možná,“ souhlasila. „Máš skoro půl deváté, drahý. Neměl by sis pospíšit? Nechceš přece přijít pozdě do kanceláře.“

Zhltal jídlo, políbil ji a vyrazil – nechtěl ani tolik přijít včas, jako se chtěl podívat, jestli měl pravdu.

Ale centrum Tylertonu vypadalo jako vždycky.

Celou cestu autobusem vyhlížel Burckhardt pozorně oknem ven a hledal nějaké známky exploze. Žádné nenašel. Jestli si něčeho všiml, tak jen toho, že město vyhlíží lépe než kdy jindy. Byl nádherný svěží den, obloha bez mraků a domy čisté a přívětivé. Všiml si taky, že Dům světla a síly, jediný mrakodrap ve městě, umyli horkou párou; usazeniny ze stupňovitých destilačních kolon hlavního závodu Contro Chemicals na okraji města zanechávaly na kamenných stavbách své stopy.

Nikdo z obvyklých cestujících v autobuse nebyl, a tak se Burckhardt neměl koho zeptat, zda někde něco nevybouchlo. Když vystoupil na rohu Páté a Leighovy ulice a autobus se s tlumeným zakvílením dieselu odvalil, byl už dost pevně přesvědčený, že to všecko se mu opravdu jen zdálo.

Zastavil se u stánku s cigaretami v hale kancelářské budovy, kde pracoval. Ralph však za pultem nebyl a člověka, který prodával cigarety, neznal.

„Kde je pan Stebbins?“ zeptal se Burckhardt.

„Nemocný, pane,“ odvětil muž zdvořile. „Bude tu zítra. Vezmete si dnes balíček marlinek?“

„Chesterfieldky,“ opravil ho Burckhardt.

„Jistě, pane,“ přitakal muž. Ale to, co vzal z police a poslal mu po pultu, byla neznámá zelenožlutá krabička.

„Zkuste tyhle, pane,“ navrhl. „Obsahují faktor působící proti kašli. Všiml jste si někdy, jak vás obyčejné cigarety nutí každou chvíli kašlat?“

Burckhardt se zatvářil nedůvěřivě:

„Nikdy jsem o téhle sortě neslyšel.“

„Samozřejmě, že ne. Je to novinka.“ Burckhardt váhal a muž přesvědčivě dodal: „Podívejte, vyzkoušejte je na moje riziko. Jestli vám nebudou chutnat, přineste mi zpátky prázdnou krabičku a já vám vrátím peníze. Souhlasíte?“

Burckhardt pokrčil rameny. „Prodělat na tom nemůžu. Ale dejte mi taky balíček chesterfieldek, jo?“

Když čekal na výtah, otevřel krabičku a jednu si zapálil. Nejsou špatné, usoudil, i když mu cigarety plněné chemicky zpracovaným tabákem byly odjakživa podezřelé. Ale chlápek, co zaskakoval za Ralpha, mu nepřipadal právě nejšikovnější. Jestli bude na každého zákazníka zkoušet tyhle obchodní kousky stejně přesvědčivě, může ve stánku s cigaretami nadělat pěknou paseku.

Dveře výtahu se otevřely a ven pronikla tichá hudba. Burckhardt a dva nebo tři další lidé nastoupili. Když se dveře zavřely, kývl na pozdrav. Nit hudby se přetrhla a reproduktor u stropu výtahu začal s obvyklými reklamami.

Nejsou to obvyklé reklamy, uvědomil si Burckhardt. Byl už vystavován reklamám určeným takhle polapenému publiku dost dlouho, aby je dokázal vnímat jen jedním uchem. Ale to, co teď nabízel program vysílaný odněkud ze suterénu budovy, jeho pozornost připoutalo. Nejenže většinu značek neznal; odlišná byla i forma reklamních textů.

Písnička plná dráždivého, sebejistého rytmu tvrdila cosi o nealkoholickém nápoji, který nikdy neochutnal. Rychlý, drmolený dialog dvou asi desetiletých kluků nabízel sladkou tyčinku a po něm následovalo hluboké a hřmotné: „Hned teď jdi a kup si LAHODNÉ Hami Čoko. Ať po PIKANTNÍM Hami Čoko nezbude ani ň.“ Potom se ozvalo ženské kňourání: „Kéž bych měla mrazák Mrazík! Dala bych cokoliv za mrazák Mrazík!“ Burckhardt opustil výtah uprostřed poslední reklamy. Cítil se poněkud nesvůj. Nebyly to reklamy na známé výrobky a chyběl mu pocit zvyku a užívání těch věcí.

Zato kancelář byla naštěstí obyčejná – vyjma toho, že tu nebyl pan Barth. Slečna Mitkinová zívala za recepčním pultem a nevěděla přesně, proč tu není. „Volali z domu, to je všecko. Přijde až zítra.“

„Možná šel do továrny. Má to hned vedle.“

Zdálo se, že je jí to jedno. „Hmm.“

Vtom Burckhardta něco napadlo. „Ale dneska je 15. června! To je poslední den čtvrtletního daňového přiznání! Musí podepsat přiznání!“

Slečna Mitkinová pokrčila rameny na znamení, že to je Burckhardtův problém a ne její, a vrátila se ke svým nehtům.

Naprosto podrážděný Burckhardt došel ke stolu. Ne že by nesvedl vypsat daňové přiznání stejně dobře jako Barth, pomyslel si rozmrzele. Ale není to jeho práce, nic víc, za tohle zodpovídá jako organizační šéf městské kanceláře Contro Chemicals Barth.

Chvíli uvažoval, jestli zavolat Barthovi domů nebo se ho pokusit sehnat v továrně, ale rychle ten nápad zavrhl. O lidi z továrny moc nestál a čím méně se s nimi dostal do styku, tím lépe. Jednou už v továrně byl, právě s Barthem, a dojem, který si odtamtud odnesl, byl poněkud zmatený a svým způsobem budil strach. Vyjma hrstky vyšších úředníků a inženýrů nebyla v továrně ani duše – přesněji, opravil se Burckhardt, když si vzpomněl, co mu říkal Barth, ani živá duše – jen stroje.

Podle Bartha byl každý stroj ovládán jakýmsi počítačem, který ve svých elektronických vnitřnostech reprodukoval paměť i myšlení skutečného člověka. Byla to nepříjemná představa. Barth ho se smíchem ujišťoval, že to nemá nic společného s frankensteinovským vykrádáním hrobů a implantací mozků do strojů. Jde jen o přenášení systému fungování buněk lidského mozku do soustavy elektronek. Žádnému člověku se tím neublíží a ani ze strojů nevzniknou žádná monstra.

Ale přesto mezi nimi Burckhardtovi příjemně nebylo.

Pustil Bartha, továrnu i všechny ostatní znepokojivé drobnosti z hlavy a dal se do daňového přiznání. Trvalo celé dopoledne, než si ověřil cifry; Barth by to mohl udělat zpaměti a pomocí své osobní účetní knihy za deset minut, připomněl si rozmrzele.

Zalepil přiznání do obálky a vydal se za slečnou Mitkinovou. „Vzhledem k tomu, že tu pan Barth není, bude lépe, když se na obědě vystřídáme,“ řekl. „Můžete jít dřív.“

„Díky.“ Slečna Mitkinová vzala malátně kabelku ze zásuvky stolu a začala se líčit.

Burckhardt jí podal obálku. „Hoďte to do pošty, prosím. Vlastně – ještě moment. Nevím, jestli bych neměl pro jistotu panu Barthovi zatelefonovat. Neříkala jeho žena, jestli zvedá telefon?“

„Neříkala,“ otírala si slečna Mitkinová pečlivě rty papírovým kapesníkem. „Ostatně nebyla to manželka. Volala a vzkaz vyřizovala jeho dcera.“

„Dcera?“ zamračil se Burckhardt. „Myslel jsem, že je ve škole.“

„Ale volala. Nic víc nevím.“

Burckhardt se vrátil do kanceláře a znechuceně začal probírat neotevřenou poštu na stole. Neměl rád noční můry, vždycky mu pokazily celý den. Měl zůstat v posteli jako Barth.

*

Cestou domů došlo k takové směšné záležitosti. Na rohu, kde obyčejně nastupoval do autobusu, se něco semlelo – někdo tam ječel cosi o novém typu mrazáku – takže se rozhodl jít jeden blok pěšky. Když zahlédl přijíždějící autobus, dal se do klusu. Někdo za ním však vykřikl jeho jméno. Ohlédl se přes rameno; běžel za ním malý, zmučeně vyhlížející mužík.

Burckhardt znejistěl a pak si vybavil, kdo to je: Swanson, znal se s ním sotva od vidění. Kysele si uvědomil, že autobus už zmeškal.

„Buďte zdráv.“

Swansonův obličej prozrazoval zoufalou netrpělivost. „Pan Burckhardt?“ optal se nesměle a se zvláštní naléhavostí v hlase. Potom beze slova zůstal stát a jen se Burckhardtovi díval do očí. Dychtivé, planoucí očekávání se mu z pohledu pomalu vytrácelo, sláblo v naději a nakonec vykrvácelo v lítosti. Po něčem pátrá, na něco čeká, uvědomoval si Burckhardt. Ale ať šlo Swansonovi o cokoli, Burckhardt neměl potuchy, co to je.

Odkašlal si a znovu řekl: „Zdravím vás, Swansone.“

Swanson pozdrav vůbec nevzal na vědomí, jen si zhluboka povzdechl.

„Co se dá dělat,“ zamumlal zjevně pro sebe. Nepřítomně na Burckhardta kývl a otočil se k odchodu.

Burckhardt se díval za shrbenými rameny, mizícími v davu. Je to dneska ale podivný den, myslel si, a moc se mu to nelíbilo. Něco nebylo v pořádku.

Přemýšlel o tom v dalším autobuse celou cestu domů. Nestalo se nic strašného, žádná katastrofa, jen se s tím ještě nikdy nesetkal. Žil svůj život jako každý jiný a vytvořil si svou síť vjemů a reakcí. Očekával různé věci. Když člověk otevře skříňku v koupelně, očekává, že na druhé poličce bude holicí strojek. Když zamyká dveře, očekává, že je bude muset trošku přitáhnout, aby zámek zapadl.

Život nečiní důvěrně známým věci, které jsou v pořádku a bez chybičky, ale ty, co jsou trochu v nepořádku – klika, která při otáčení drhne, vypínač nahoře na schodech, co potřebuje stisknout ještě jednou, protože uvnitř je stará a slabá pružina, rohožka, co nikdy nezklame a pokaždé pod nohama uklouzne.

Jenže teď byly v nepořádku věci, na které Burckhardt nebyl zvyklý, a ne ty, od nichž to očekával. Například Barth nepřišel do kanceláře, i když do kanceláře chodí vždycky.

Dumal nad tím i při večeři. Nešlo mu to z hlavy, přestože jeho žena se celý večer snažila zaujmout ho bridžem se sousedy. Byli to sousedé, které měl rád – Anne a Farley Dennermanovi. Znal je celý život. Ale i oni byli ten večer divní a zadumaní. Poslouchal na půl ucha Dennermanovy stížnosti, jak je dneska obtížné někam se dovolat, a poznámky jeho ženy, jak nechutný je v posledních dnech výběr reklam v televizi.

Burckhardt byl na nejlepší cestě vytvořit rekord všech dob ve schopnosti být duchem nepřítomný, když se kolem půlnoci, tak náhle, až ho to samotného překvapilo – kupodivu si byl vědom, co se děje –, ocitl v posteli a rychle a okamžitě upadl do tvrdého spánku.

*

Ráno 15. června probudil Burckhardta jeho vlastní výkřik.

Byl to nejživější sen, jaký se mu v životě zdál. Stále ještě slyšel výbuch, dosud cítil tlakovou vlnu, která jím mrštila o stěnu.

To, že sedí rovně jako svíčka v posteli a v nezdemolované místnosti, mu připadalo neskutečné.

Po schodech vyběhla manželka. „Drahoušku!“ děsila se. „Co se děje?“

„Nic,“ zamumlal, „špatný sen.“

S rukou na srdci si oddychla a rozzlobeně spustila: „Tys mě tak vystrašil –“

Hluk zvenčí ji však přerušil. Mohutné kvílení sirén a dunění zvonů přišlo jako šok.

Burckhardtovi na sebe na okamžik zírali. Pak se plni strachu vrhli k oknu.

Na ulici neduněly požární vozy, jen kolem krokem projížděla malá dodávka. Na střeše jako koruna spočívaly řvoucí amplióny. Vycházel z nich ječivý zvuk sirén, stále silnější, smíšený s řevem těžce namáhaných motorů a hlaholením zvonů. Byla to dokonalá nahrávka požárních stříkaček, ženoucích se k požáru století.

Burckhardt udiveně řekl: „Mary, to je protizákonné! Vidíš, co dělají? Pouštějí nahrávku požáru! O co jim jde?“

„Třeba jde o kanadský žertík,“ navrhla žena.

„Žertík? Vzbudit v šest ráno celé okolí?“ Zavrtěl hlavou. „Do deseti minut tu bude policie,“ prorokoval. „Počkej a uvidíš.“

Ale policie nepřijela – ani za deset minut, ani později. Ať už byli darebáci v autě kdokoli, měli zjevně pro svou produkci policejní povolení.

Auto zaujalo pozici mezi domy. Několik minut tiše stálo. Potom v ampliónu zapraskalo a hromový hlas burácivě zapěl:

„Mrazák Mrazík!

Mrazák Mrazík!

Kup si taky

mrazák Mrazík!

Mrazík, Mrazík, Mrazík,

Mrazík, Mrazík, Mrazík –“

Pokračovalo to donekonečna. Tou dobou se už okna všech domů v bloku zaplnila obličeji. Hlas nebyl jen hlasitý, byl přímo ohlušující.

Aby přehlušil řev, musel Burckhardt na ženu zakřičet: „Co je to, sakra, ten mrazák Mrazík?“

„Asi nějaký typ mrazáku, drahý,“ zaječela bezmocně žena.

Hlas náhle zmlkl; oněmělá dodávka zůstala bez hlesu stát. Bylo klidné, trochu zamžené ráno. Na střechy dopadaly šikmé sluneční paprsky. Bylo těžké uvěřit, že před okamžikem někdo na celý blok vyřvával název nějakého mrazáku.

„Šílený reklamní trik,“ odtušil s trpkostí Burckhardt. Zívl a odvrátil se od okna. „Snad abych se šel obléknout. Počítám, že je to konec –“

Řev ho zasáhl zezadu; bylo to skoro jako tvrdá rána přes uši. Drsný, jízlivý hlas, pronikavější než andělské trouby, kvílel:

„Máš mrazák? Smrdí! Když to není Mrazík, smrdí! Když to není nejnovější Mrazík, smrdí! Jenom letošní typ Mrazíku je dobrý! Víš, kdo má mrazák Ajax? Teplouši si kupujou Ajaxy! Víš, kdo má mrazák Zimák? Komouši si kupujou Zimáky! Každý mrazák smrdí! Jen nejnovější mrazák Mrazík ne!“

Hlas neartikulovaně a nenávistně ječel: „Varuju vás! Vyjděte ven a běžte si okamžitě koupit mrazák Mrazík! Honem! Rychle pro Mrazík! Fofrem pro Mrazík! Fofrem, fofrem, fofrem, Mrazík, Mrazík, Mrazík, Mrazík, Mrazík…“

Konečně bylo ticho. Burckhardt si olízl rty. Zrovna chtěl říct ženě: „Snad bychom na ně měli zavolat policii –“ když amplióny vybuchly znovu. Zaskočily ho nepřipraveného; chtěly ho zaskočit nepřipraveného. Řvaly:

„Mrazík, Mrazík, Mrazík, Mrazík, Mrazík, Mrazík, Mrazík, Mrazík! Laciné mrazáky ničí tvoje potraviny. Bude ti špatně! Pobliješ se. Bude ti blbě! Umřeš. Kup si Mrazík, Mrazík, Mrazík, Mrazík! Jen si vezmi kus masa ze svého mrazáku a koukni, jak hnije a plesniví! Kup si Mrazík, Mrazík, Mrazík, Mrazík! Chceš se krmit shnilým, smradlavým žrádlem, nebo chceš být chytřejší a koupit Mrazík, Mrazík, Mrazík –“

To rozhodlo. Prsty, jež se zmateně trefovaly do nepravých dírek, Burckhardt konečně dokázal vytočit číslo místní policejní stanice. Bylo obsazeno. Zjevně nebyl sám, koho to napadlo. Zatímco dál celý roztřesený vytáčel, hluk venku znovu ustal.

Vykoukl z okna.

Auto bylo pryč.

*

Burckhardt si uvolnil kravatu a objednal u číšníka další Ledový flip. Kdyby jen neměli v kavárně Krystal takové horko! Bylo tu nově vymalováno – pronikavě červeně a oslnivě žlutě – a už to bylo dost šeredné. Navíc se zdálo, že tu někdo trpí falešnou představou, že je leden a ne červen, takže tu bylo dobře o deset stupňů tepleji než venku.

Vyzunkl Ledový flip dvěma loky. Nápoj měl jakousi zvláštní příchuť, a ne špatnou. Určitě to člověka zchladilo, přesně, jak sliboval vrchní. Připomněl si, že musí vzít kartón domů, Mary by to mohlo chutnat. Vždycky ji zajímá všecko nové.

Když zahlédl dívku mířící přes restauraci k němu, neohrabaně vstal. Byl to ten nejnádhernější kousek, jaký kdy v Tylertonu viděl. Vysoká asi jemu po bradu, světle medové vlasy, postava, která… – a to všechno originál přírodní. Nebylo pochyb, že na sobě nemá nic než šaty, které ji obepínají. Když se s ní zdravil, měl pocit, že rudne.

„Pane Burckhardte,“ její hlas připomínal vzdálené tamtamy, „to je báječné, že i přes to dnešní ráno jste mi umožnil setkat se s vámi.“

Odkašlal si. „Ale to nic. Nesednete si, slečno –“

„April Hornová,“ špitla, když si sedala – vedle něho, ne naproti němu, jak jí ukazoval. „Můžete mi říkat křestním jménem, jestli chcete.“

Používá nějaký zvláštní parfém, uvědomil si Burckhardt fungujícím zbytkem mozku. Nezdálo se mu spravedlivé, že by měla vůbec něco používat včetně parfému. Začal se vzpamatovávat a zjistil, že číšník odchází s objednávkou na filet mignon pro dvě osoby.

„Ale přece!“ namítl.

„Prosím vás, pane Burckhardte!“ Tiskla se k němu ramenem a nastavovala mu tvář. Měla teplý dech a něžný, starostlivý výraz. „Všechno platí firma Mrazík. Prosím, nechte je – to je to nejmenší, co můžou udělat.“

Ucítil, jak mu její ruka mizí v kapse.

„Dala jsem vám do kapsy peníze na útratu,“ zašeptala spiklenecky. „Prosím, udělejte to pro mě, ano? Moc mi záleží na tom, abyste číšníkovi platil vy – já jsem v takových věcech staromódní.“

Konejšivý úsměv se vzápětí proměnil v téměř pracovní výraz. „Musíte si ty peníze vzít,“ trvala na svém. „Vždyť i tak dovolíte Mrazíkům, aby se z toho dostali hodně lacino. Mohl byste je za způsob, jakým vás zburcovali, žalovat o poslední měďák, který mají.“

Strnule, jako kdyby právě pozoroval kouzelníka, jak nechává mizet králíka v cylindru, řekl: „Tedy, April, to přece nebylo nic tak hrozného! Možná trochu hluku, snad, ale –“

„Pane Burckhardte!“ Široce otevřené modré oči byly plné obdivu. „Věděla jsem, že to pochopíte! To je prostě – prostě tak báječný mrazák, že s tím začali sami lidi zdola, abych tak řekla. Hned jak se vedení dozvědělo, co se přihodilo, poslalo do všech domů v bloku svoje představitele, aby se omluvili. Vaše žena nám řekla, kam vám můžeme zavolat – a já jsem moc ráda, že jste ochotný mi dovolit, abych s vámi poobědvala, a že se vám můžu taky omluvit. Protože, pane Burckhardte, ten mrazák je skutečně skvělý.

Neměla bych vám to říkat, ale –“ modré oči se stydlivě sklopily – „udělala bych pro firmu Mrazík skoro všecko. Je to pro mě víc než zaměstnání.“ Vzhlédla. Byla okouzlující. „Vsadím se, že si myslíte, že jsem blázen, nemám pravdu?“

Burckhardt zakašlal. „Tedy, já –“

„Jen na mě nechcete být ošklivý!“ Zavrtěla hlavou. „Ne, nic nepředstírejte. Myslíte si, že je to hloupé. Ale opravdu, kdybyste věděl o Mrazíku víc, tak byste si to nemyslel. Podívejte se na tuhle knížečku –“

Oběd trval Burckhardtovi o hodinu déle než obvykle. Nezdržela ho jen dívka, taky zvláštní rozhovor s mužíkem jménem Swanson, kterého sotva znal. Swanson ho zastavil s jakousi zoufalou naléhavostí na ulici – a potom ho, ztuhlého, opustil.

Ale dohromady se nic nestalo. Pan Barth, poprvé, co tu Burckhardt pracoval, nepřišel – i když mu tím nechal na krku vyplňování čtvrtletního daňového přiznání.

Zato se stalo něco jiného. Aniž věděl jak, podepsal závaznou objednávku na mrazák Mrazík o obsahu dvanácti krychlových stop, nejnovější model s automatickým odmrazováním, kupní cena šest set dvacet pět dolarů, s desetiprocentní slevou na omluvu – „To za tu dnešní ranní hrůzu, pane Burckhardte,“ řekla April.

Nebyl si jistý, jak to vysvětlí ženě.

*

Ale nemusel se bát. Jen se objevil ve dveřích, spustila: „Zajímalo by mě, jestli si můžeme dovolit nový mrazák, drahý. Byl tu nějaký člověk, aby se omluvil za ten hluk a – dali jsme se do řeči a –“

Také ona podepsala závaznou objednávku.

Později, když šel spát, pomyslel si Burckhardt, že to byl hodně mizerný den. Ale ještě to nemělo být všechno. Slabá pružina vypínače nahoře na schodech konečně odmítla zacvaknout. Nazlobeně klapal vypínačem tam a zpátky a samozřejmě se mu podařilo vyhodit západku ze svorek, které ji držely. Došlo ke zkratu a všechna světla v domě zhasla.

„Hergot,“ zaklel Guy Burckhardt.

„Pojistky?“ pokrčila jeho žena ospale rameny. „Nech to na ráno, drahý!“

Burckhardt zavrtěl hlavou. „Zůstaň klidně v posteli. Hned to bude.“

Nechtěl ani tak opravit pojistky, jako se spíše cítil příliš neklidný na to, aby usnul. Šroubovákem uvolnil rozbitý vypínač, seškobrtal zpátky do ztemnělé kuchyně, našel baterku a opatrně sestoupil po schodech do sklepa. Našel náhradní pojistku, přistrčil pod rozvodnou desku prázdný kufr, postavil se na něj a vyšrouboval spálenou pojistku.

Když pak dotahoval novou, zaslechl cvaknutí spínače a lednička v kuchyni nad ním se klidně rozvrčela.

Otočil se zpátky ke schodům – a zarazil se.

Na místě, kde předtím stál starý kufr, se podlaha sklepa podivně jasně blýskala. Posvítil si tam baterkou. Byla z kovu!

„A do háje,“ pronesl Guy Burckhardt. Nevěřícně zavrtěl hlavou. Prohlédl si to zblízka, přejel palcem po okraji kovové záplaty a vysloužil si nepříjemné říznutí – okraj byl ostrý.

Flekatá betonová podlaha sklepa byla tenká jako skořápka. Vyhledal kladivo a na tuctu míst ji rozbil – a všude byl kov.

Celý sklep byl krabice z mědi, dokonce i stěny z cementových cihel byly jen kulisy na kovové desce!

Zaskočen tím zjištěním se pustil do jednoho ze základových nosníků. Alespoň ten se ukázal být ze skutečného dřeva. Taky sklo ve sklepních oknech bylo skutečné sklo.

Vysál si krvácející palec a zkusil spodní sklepní schody. Skutečné dřevo. Uštípl kus cihly pod naftovým hořákem. Pravé cihly. Ale zbylé zdi a podlaha – všechno byl podvod.

Vypadalo to, jako kdyby někdo vyztužil dům kovovým rámem a pak pracně zakryl stopy.

Největší překvapení ho čekalo pod převráceným trupem lodi, zabírajícím zadní polovinu sklepa. Byl to pozůstatek krátkého období kutilství, kterým Burckhardt před několika lety prošel. Zvnějšku vypadal trup naprosto normálně. Avšak uvnitř, v místech, kde měla být veslařská lavička, sedátka a skříňka, byla pouhá změť žeber, hrubá a nedokončená.

„Ale já to přece dodělal!“ vykřikl Burckhardt a zapomněl na palec. Zmateně se opřel o trup a snažil se si to promyslet. Z důvodů, jež nechápal, mu někdo sebral sklep i loď, a možná celý dům, a vyměnil je za mazanou napodobeninu.

„To je nesmysl,“ mračil se do prázdnoty sklepa. Svítil si baterkou dokola a rozhlížel se. „Proč by to, proboha, někdo dělal?“ zašeptal.

Důvod se odmítal vynořit, rozumná odpověď nepřicházela. Dlouhé minuty rozjímal Burckhardt o nejistotě vlastního zdravého rozumu.

S nadějí, že zjistí, že se mýlil a za všechno může jen jeho představivost, znovu nahlédl pod loď. Ale nedbalé, nedodělané žebroví zůstávalo pořád stejné. Vlezl pod ni po čtyřech, aby lépe viděl, a i když tomu nemohl věřit, ucítil syrové dřevo. Naprosto nemožné!

Vypnul baterku a začal se soukat ven. Ale nepodařilo se mu to. V okamžiku, kdy poroučel nohám, aby se pohnuly, pocítil, že ho zaplavuje náhlá a zcela vyčerpávající únava.

Vědomí ustupovalo – ne samo, ale jako by je někdo odnášel. Guy Burckhardt usnul.

*

Ráno 16. června se Guy Burckhardt probudil celý ztuhlý a zkroucený pod trupem lodi ve svém vlastním sklepě – a vyběhl nahoru, kde zjistil, že je 15. června.

Nejdřív chvatně a zběsile prozkoumal trup loďky, falešnou podlahu sklepa a napodobeninu kamene.

Všechno bylo přesně, jak si pamatoval – naprosto neuvěřitelné.

Kuchyně si zachovala svou netečnou, nevzrušivou podobu. Elektrické hodiny střízlivě vrněly a podupávaly kolem ciferníku. Skoro šest hodin, říkaly, každou chvíli se probudí tvoje žena.

Burckhardt otevřel venkovní dveře a vykoukl na tichou ulici. Na schodech se válely ranní noviny – zdvihl je a všiml si, že podle nich je 15. června.

Ale to je nemožné. 15. června bylo včera. Tohle datum se nedalo zapomenout – byl to den čtvrtletního daňového přiznání.

Vrátil se zpátky do předsíně a zvedl telefon. Vytočil informace o počasí a dostalo se mu dobře modulované recitace: „– chladněji, občasný déšť. Barometrický tlak 1150 milibarů, stoupá… Předpověď Hydrometeorologického úřadu Spojených států na 15. června. Bude teplé a slunné počasí, dosahující teplot kolem –“

Zavěsil.

Bylo 15. června.

„Nebesa!“ vydechl Burckhardt zbožně. Děly se opravdu zvláštní věci. Zaslechl zvonění manželčina budíku a vyběhl po schodech nahoru.

Mary Burckhardtová seděla v posteli rovná jako svíce a v očích měla vyděšený, nechápavý pohled člověka, který se právě probudil z noční můry.

„Ach!“ vyjekla, když manžel vešel do místnosti. „Drahoušku, já ti měla ten nejstrašnější sen! Bylo to jako výbuch a –“

„Zase?“ zeptal se Burckhardt bez velikého soucitu. „Mary, to je přece legrační. Včera jsem si byl jistý, že něco není celý den v pořádku a –“

Začal jí vyprávět o sklepu, který je vlastně měděnou krabicí, a o podivné zpotvořenině, jakou kdosi udělal z jeho lodi. Mary byla překvapená, potom vylekaná a nakonec se vším smířená a nešťastná.

„A víš to jistě, drahoušku? Protože já ten starý kufr zrovna minulý týden čistila a ničeho jsem si nevšimla.“

„Vím to na beton!“ stál si na svém. „Odtáhl jsem ho ke zdi, abych si na něj stoupl a zašrouboval novou pojistku, když jsem vyrazil starou a –“

„Kdy?“ Mary se tvářila víc než jenom vylekaně.

„Když jsem vyrazil pojistky. Pamatuješ přece, jak se nahoře na schodech zasekl vypínač. Šel jsem dolů do sklepa a –“

Mary se v posteli zavrtěla. „Guyi, vypínač se nerozbil. Včera jsem vypínala světlo já.“

Burckhardt zíral na svou ženu. „Jenže já vím, že nevypínala! Pojď a přesvědč se.“

Vyšel z ložnice a dramaticky ukázal na rozbitý vypínač, tentýž, který včera v noci odšrouboval a nechal viset na drátech…

Jenže tomu tak nebylo. Vypadal tak jako vždycky. Neschopen tomu uvěřit, Burckhardt ho stiskl a obě haly zalilo světlo.

*

Bledá a vystrašená Mary kolem něho prošla do kuchyně a začala připravovat snídani. Burckhardt dlouhou chvíli stál a zíral na vypínač. Jeho duševní pochody se dostaly za hranici nevíry a šoku; jednoduše přestaly fungovat.

Oholil se, oblékl a ve stavu tupého sebepozorování snědl snídani. Mary ho nerušila; měla pochopení a chtěla ho uklidnit. Když odcházel, aby stihl autobus, bez jediného slova ho políbila na rozloučenou.

Slečna Mitkinová z recepce ho uvítala zíváním. „Dobré ráno,“ pozdravila ospale. „Pan Barth dnes nepřijde.“

Burckhardt byl na nejlepší cestě něco jí odseknout, ale ovládl se. Stejně neví, že Barth tu nebyl včera, protože zrovna trhá z kalendáře list s datem 14. června, aby udělala místo „novému“ listu na 15. červen.

Jako ve snách dokráčel ke stolu a nepřítomně zíral na ranní poštu. Ještě byla zalepená, ale věděl, že obálka z Factory Distributors obsahuje objednávku na dvacet tisíc stop nového obložení a uvnitř druhé, od firmy Finebeck a synové, je stížnost.

Dlouhou chvíli trvalo, než se donutil je otevřít. Bylo to tak.

Před polednem, puzen jakýmsi neodolatelným nutkáním, poslal slečnu Mitkinovou, aby se šla najíst první – toho patnáctého června, co byl včera, šel první on. I když se zdálo, že neústupnost, s níž na tom trval, ji poněkud znepokojila, nakonec šla. Náladu mu to však nezlepšilo.

Zazvonil telefon. Burckhardt ho roztržitě zdvihl. „Správa Contro Chemicals, u aparátu Burckhardt.“

Hlas řekl: „Tady Swanson,“ a odmlčel se.

Burckhardt mlčel a čekal; nic víc se ale neozývalo. „Haló,“ řekl tedy.

Mlčení pokračovalo. Potom se Swanson odevzdaně a smutně zeptal: „Takže pořád nic?“

„Co – nic? Co vlastně chcete, Swansone? Včera jste za mou přiběhl a předváděl totéž. Vy –“

„Burckhardte! Sláva na výsostech, vy si to pamatujete!“ vybuchl hlas. „Zůstaňte u sebe – za půl hodiny jsem tam!“

„O co vám ale jde?“

„Teď ne,“ zarazil ho mužík rozjásaně. „Povím vám to, až se uvidíme. Do telefonu už ani slovo – možná ho odposlouchávají. Jenom počkejte. Vlastně – moment. Budete v kanceláři sám?“

„Úplně ne. Slečna Mitkinová se pravděpodobně –“

„Kruci – koukněte, Burckhardte, kam chodíte na oběd? Vaří tam dobře a je tam dost randál?“

„Proč? Myslím, že ano. Do kavárny Krystal, je to o jeden blok dál –“

„Vím, kde to je. Sejdeme se tam za půl hodiny!“ Ve sluchátku cvaklo.

Kavárna Krystal už nebyla vymalována červeně, ale horko tu bylo pořád. Přidali k němu pronikavou hudbu, do níž se mísily reklamy. Propagovaly Ledový flip, cigarety Marlin – „Jsou zdravotní,“ předl hlasatel. Potom mluvil o něčem, co se nazývalo tyčinky Hami Čoko. Burckhardt si nevzpomínal, že by o nich kdy slyšel. O to víc se o nich doslechl vzápětí.

Zatímco seděl a čekal, až se objeví Swanson, prošla restaurací dívka v průsvitné sukénce, jakou nosívají děvčata, co prodávají cigarety v nočních klubech. Nesla podnos s malými, temně rudě zabalenými cukrátky.

„Hami Čoko jsou pikantní,“ šeptla, když došla k jeho stolu. „Hami Čoko jsou ještě pikantnější než pikantní!“

Burckhardt, který vyhlížel, kdy se objeví mužík, který mu telefonoval, jí věnoval pramalou pozornost. Ale když na další stůl rozhodila hrst cukrlat a usmála se na lidi sedící okolo, koutkem oka si jí všiml. Potom vytřeštil oči.

„Jéje – slečno Hornová,“ zvolal.

Dívka pustila podnos s cukrátky na zem.

Burckhardt účastně vyskočil: „Něco se stalo?“

Dívka rázem zmizela.

Vrchní se na něj podezřívavě díval. Burckhardt honem žuchl zpátky do židle a snažil se vypadat nenápadně. Vždyť se té dívky ani nedotkl! Možná, že je skutečně velice úzkostlivě vychovaná, pomyslel si – dlouhé nahé nohy pod průsvitnou sukénkou vem čert –, a když ji oslovil, lekla se, že má co činit se sexuálním maniakem.

Byl to směšný nápad. Burckhardt se nešťastně zašklebil a zvedl jídelní lístek.

„Burckhardte!“ zasyčelo to ostře.

Burckhardt vykoukl přes jídelní lístek. Na protější židli číhavě dřepěl mužík jménem Swanson.

„Burckhardte!“ zašeptal znovu. „Rychle pryč! Odteďka po vás jdou. Jestli chcete zůstat naživu, tak si pospěšte!“

Přít se nebylo možné. Burckhardt vyslal ke vznášejícímu se vrchnímu útrpný a omluvný úsměv a vydal se ven za Swansonem.

Bylo zřejmé, že mužík ví, kam míří. Na ulici popadl Burckhardta za loket a táhl ho podél domů za roh.

„Viděl jste ji?“ vyptával se. „Tu Hornovou, v telefonní budce? Za pět minut tady budou, to mi věřte. Musíme si pospíšit!“

Ačkoliv byla ulice plná lidí a aut, nikdo nevěnoval Burckhardtovi se Swansonem pozornost. Je nějak lezavo, spíš jako v říjnu než v červnu, pomyslel si Burckhardt, ať si meteorologický ústav tvrdí co chce. Připadal si jako blázen; poslechne toho chlápka a utíká před „nimi“ – ale kam? Ten člověk může být blázen, ale má strach. A strach je nakažlivý.

„Sem!“ zasupěl mužík.

Octli se v další restauraci – vlastně to byl spíš bar, druhořadý podnik, kde by se Burckhardt pravidelným hostem nikdy nestal.

„Projdeme tudy,“ zašeptal Swanson. Burckhardt se za ním jako způsobný chlapec propletl množstvím stolů na druhý konec místnosti.

Měla tvar L a dveře do dvou ulic svíraly pravý úhel. Došli k postrannímu východu. Swanson se chladně podíval na pokladního, který si je tázavě prohlížel, a přešli na protější chodník.

Stáli pod markýzou kina. Swansonovo napětí začínalo odeznívat.

„Setřásli jsme je!“ pochvaloval si tiše. „Už tam skoro jsme.“

Přistoupil k pokladně a koupil dva lístky. Burckhardt ho následoval do sálu. Byl všední den, odpolední představení, a kino bylo téměř prázdné. Z plátna se ozývala střelba a dusot kopyt. O lesknoucí se mosazné zábradlí se opíral osamělý uvaděč. Letmo se na ně podíval a dál unuděně zíral na film. Swanson s Burckhardtem sešli po mramorových, kobercem pokrytých schodech dolů.

Ocitli se v předsálí, nikde ani živáčka. Byly tu dveře pro pány a dveře pro dámy, na třetích bylo zlatě napsáno ŘEDITEL. Swanson u nich chvíli poslouchal, pak je pootevřel a nahlédl dovnitř.

„Vzduch je čistý,“ řekl a ukázal Burckhardtovi rukou.

Burckhardt ho následoval do prázdné kanceláře. Vedly z ní další dveře, snad do nějakého přístěnku; nebyly totiž nijak označeny.

Ale nebyl to přístěnek. Swanson znovu ostražitě otevřel, nahlédl dovnitř a naznačil Burckhardtovi, aby šel za ním.

Stáli v jasně osvětleném tunelu s kovovými stěnami. Tunel byl úplně prázdný a táhl se daleko na obě strany.

Burckhardt se udiveně rozhlédl. Jedno věděl jistě: Pod Tylertonem žádný takový tunel nemá co dělat.

*

Za protější stěnou tunelu byla místnost se stolem, židlemi a čímsi, co vyhlíželo jako televizní obrazovky. Swanson schváceně klesl do židle.

„Tady budeme chvíli v bezpečí,“ zasípěl. „Sem moc nechodí. A když už přijdou, tak je uslyšíme a můžeme se schovat!“

„Kdo?“ chtěl vědět Burckhardt.

Mužík hlesl: „Marťani!“ Hlas se mu zlomil a zdálo se, že z něho prchá život. Ponurým tónem pokračoval: „Tedy myslím, že to jsou Marťani. I když byste mohl mít pravdu. Měl jsem v posledních týdnech, když vás dostali, spoustu času promyslet si to, a je možné, že přece jen jsou to Rusové. Pořád ale –“

„Po pořádku, prosím. Kdo mě dostal?“

Swanson vzdychl. „Tak musíme začít úplně od začátku, co se dá dělat. Asi před dvěma měsíci jste pozdě v noci zaklepal na naše dveře. Byl jste úplně na dně, posedlý strachem, a chtěl jste, abych vám pomohl –“

„Já?“

„Přirozeně, nic si nepamatujete. Jen poslouchejte a pochopíte. Sypal jste ze sebe jako kulomet, že vás chytili a vyhrožovali vám, že vaše žena byla mrtvá a zase ožila, a podobné nesmysly. Myslel jsem, že jste se zbláznil. Ale – vždycky jsem si vás dost vážil. Prosil jste mě, abych vás schoval, a já mám temnou komoru, jak víte. Dá se zamknout jen zevnitř. Zámek jsem tam přidělával vlastnoručně. Tak jsme tam zašli, jen abych vám zvedl náladu – a asi kolem půlnoci, tak za patnáct dvacet minut, jsme omdleli.“

„Omdleli?“

Swanson kývl. „Oba. Bylo to, jako kdyby nás praštili pytlíkem s pískem. Nestalo se vám to znovu včera v noci?“

„Myslím, že stalo,“ Burckhardt nejistě potřásl hlavou.

„Jasně. A pak jsme byli z ničeho nic zase vzhůru a vy jste řekl, že mi ukážete něco skutečně legračního. Vyšli jsme ven a koupili si noviny. Bylo na nich datum 15. června.“

„15. června? Ale to je dneska! Tedy –“

„Jasně, kamaráde. Vždycky je dneska.“

Trvalo chvilku, než mu to došlo.

Pak Burckhardt udiveně řekl: „Kolik týdnů už se schováváte v temné komoře?“

„Copak vím? Čtyři, možná pět. Ztratil jsem přehled. A každý den to samé – vždycky patnáctého června, moje domácí, paní Keeferová, vždycky vytírá schody, vždycky tentýž titulek v novinách, které si koupím na rohu. Začíná to být monotónní, kamaráde.“

*

Byl to Burckhardtův nápad a Swansonovi se nelíbil, přesto se přidal; byl ten typ, který se vždycky jenom přidá.

„Je to nebezpečné,“ odmlouval ustrašeně. „Co když někdo půjde kolem? Uvidí nás a –“

„Co můžeme ztratit?“

Swanson pokrčil rameny. „Je to nebezpečné,“ opakoval znovu. Ale přidal se.

Burckhardtův nápad byl jednoduchý. Byl si jistý jen jedním – ten tunel někam vede. Marťané nebo Rusové, fantastické spiknutí nebo potrhlá halucinace – ať se i Tylertonem stalo cokoli, musí to mít nějaké vysvětlení a místo, kde je hledat, bylo na konci tunelu.

Rozběhli se tam. Než zahlédli konec, urazili víc než míli. Měli štěstí – přinejmenším tunelem nikdo neprocházel a nespatřil je. Ostatně podle Swansona byl tunel používán jen v určitou dobu.

Vždycky patnáctého června. Ale proč? ptal se Burckhardt sám sebe. Čert vem jak. Ale proč?

Proč museli nedobrovolně – a jak se zdálo, všichni najednou – usínat? A proč si nic, ale vůbec nic nikdy nepamatovali? Swanson Burckhardtovi vyprávěl, jak pospíchal, aby se s ním sešel, poté, co se jednou Burckhardt o pět minut opozdil a nestačil se u něj v temné komoře schovat. Když druhý den ráno dorazil k Burckhardtovi domů, už ho nestihl. Narazil na něj až odpoledne na ulici, ale Burckhardt si vůbec nic nepamatoval.

Swanson setrvával ve své myší existenci už celé týdny. V noci se schovával v komoře, ve dne se vykrádal ven a hledal v milosrdné víře Burckhardta. Balancoval na okraji života a pokoušel se ukrýt před jejich vražedným pohledem.

Jejich. Jedním z „nich“ bylo i děvče jménem April Hornová. Díky tomu, že ji zahlédl vejít do telefonní budky a potom už nevyšla ven, objevil Swanson tunel. Další byl chlapík ze stánku s cigaretami v budově, kde byla Burckhardtova kancelář. Bylo jich víc, Swanson věděl alespoň o tuctu dalších – nebo je alespoň podezíral.

Když člověk věděl, kde je hledat, bylo snadné je objevit – jako jediní v Tylertonu měnili den po dni svou roli. Burckhardt jezdil každé ráno každého patnáctého června autobusem v 8.51 a na tom se nikdy nezměnil ani chloupek. Ale April Hornová přišla jednou v křiklavě průhledné sukénce a rozdávala cukrlata nebo cigarety, jindy se oblékla střízlivě a někdy ji Swanson ani nezahlédl.

Rusové? Marťani? Ať už to byl kdokoliv, co si od této bláznivé maškarády sliboval?

Odpověď Burckhardt neznal – ale možná se skrývala za dveřmi na konci tunelu. Opatrně k nim přitiskli uši. Slyšeli pouze vzdálené zvuky, avšak nedokázali přesně rozeznat, co znamenají. Nevyvolaly v nich ale pocit nebezpečí, a tak dveřmi proklouzli dál.

Prošli rozlehlou místností, vystoupili po schodech a zjistili, že jsou – jak poznal Burckhardt – v továrně Contro Chemicals.

Nebyla tu živá duše. Samo o sobě to tak zvláštní nebylo, v automatizované továrně nikdy není moc lidí. Ale ze své jediné návštěvy si Burckhardt pamatoval, že všechno tu bylo v činnosti: záklopky se otvíraly a zavíraly, kádě se samy vyprazdňovaly a plnily, mísily a vařily a kapaliny uvnitř se samy chemicky analyzovaly. Továrna nebyla nikdy plná lidí, ale zároveň nikdy nebyla v nečinnosti.

Jenže – teď stála. Kromě vzdálených zvuků tu nebylo jediné známky života.

Elektronické mozky nevysílaly žádné povely, všechny cívky i relé odpočívaly.

„Pojď,“ Burckhardt vykročil. Swanson ho neochotně následoval spletí uliček mezi sloupy z nerez oceli a nádržemi.

Šli, jako kdyby doprovázeli mrtvého. Svým způsobem tomu tak bylo, neboť co jiného byly automaty, které dříve poháněly továrnu, než mrtvoly? Ovládaly je počítače, které ve skutečnosti vůbec počítači nebyly; byly to elektronické obdoby živých mozků. A když je někdo vypnul, nebyly potom mrtvé? Vždyť každý býval lidským mozkem.

Vezměte vynikajícího chemika, specialistu na naftu, absolutně zkušeného v dělení surové ropy na jednotlivé frakce. Vypreparujte jeho mozek a zasuňte dovnitř vyšetřovací elektronické jehly. Přístroj pak řádku po řádce čte, co mysl obsahuje, a překládá vše, co najde, do diagramů sinusových vln. Křivky přenese do robota-počítače – a máte svého chemika. Nebo – přejete-li si – tisíc exemplářů svého chemika se všemi jeho znalostmi a zkušenostmi a beze všech lidských nedostatků.

Nasaďte tucet takových kopií do továrny a postarají se o kompletní čtyřiadvacetihodinový chod sedm dní v týdnu, nikdy se neunaví, nikdy nic nepřehlédnou, na nic nezapomenou…

Swanson přistoupil k Burckhardtovi. „Mám strach,“ otřásl se.

Byli teď na druhé straně místnosti a zvuky byly hlasitější. Neslyšeli už stroje, ale hlasy; Burckhardt se opatrně přikradl ke dveřím a odvážil se nahlédnout.

Místnost za nimi byla menší a rámovaly ji televizní obrazovky. Před každou – bylo jich dvanáct nebo i víc – seděl muž nebo žena; civěli na obrazovky a diktovali do magnetofonu poznámky. Pozorovatelé přepínali záběry a ani dvě obrazovky neukazovaly totéž.

Zdálo se, že jednotlivé obrazy mají společného jen málo. Na jedné obrazovce byl obchod, v němž děvče, oblečené jako April Hornová, předvádělo domácí mrazáky. Na další se střídaly záběry kuchyní. Burckhardt zahlédl něco, co se podobalo stánku s cigaretami v budově, kde měl kancelář.

Bylo to zarážející. Burckhardt měl tisíc chutí vejít dovnitř a záhadu rozluštit, ale bylo tam příliš rušno Dost možná, že by se někdo mohl ohlédnout nebo vyjít ven a objevit je.

*

Narazili na další místnost; byla to velká a přepychová kancelář. Uvnitř nikdo nebyl, stůl však pokrývaly papíry. Burckhardt si je prohlédl, nejdříve zběžně, potom, když se do textu jednoho z nich začetl, ohromeně strnul.

Jako kdyby nemohl uvěřit, přiblížil list k očím, prolétl ho a pustil se do dalších. Swanson zatím jako šílenec prohledával zásuvky.

Burckhardt nevěřícně zaklel a upustil papíry na stůl.

Swanson si ho sotva všímal. Najednou radostně vyjekl: „Koukněte!“ a vylovil ze stolu revolver. „Je dokonce nabitý!“

Burckhardt na něj nepřítomně zíral a pokoušel se dát si dohromady, co zrovna přečetl. Pak si uvědomil, co Swanson říká, a zajiskřilo mu v očích. „Jste chlapík!“ vykřikl. „Vezmem si ho. Tahle pistole nám odtud pomůže ven, Swansone. A nejdem na policii, ani za policajty z Tylertonu, ale rovnou na FBI. Podívejte se na tohle!“ Složka papírů, kterou Swansonovi podával, byla nadepsána: Zpráva o situaci v testovací oblasti. Předmět: Kampaň firmy Marlin Cigarettes. Byla to většinou čísla zpracovaná do tabulek, která Swansonovi ani Burckhardtovi mnoho smyslu nedávala, ale uzavíralo je shrnutí:

Ačkoliv test 47-K 3 oproti jiným, jež byly provedeny, zvýšil počet nových spotřebitelů nejméně dvakrát, pravděpodobně ho nebude možno vzhledem k lokálním předpisům, omezujícím provoz rozhlasových vozidel, běžně v praxi využít.

Podle dosažených výsledků jsou na druhém místě testy skupiny 47-K 12. V tomto stadiu doporučujeme provést kontrolní testy, jimiž by se tři nejlepší kampaně ověřily; a to jak s využitím techniky vzorků, tak i bez ní.

V případě, že zákazník nebude ochoten hradit dodatečné náklady, přichází v úvahu možnost pokračovat v té kampani ze série K 12, která dosáhla nejlepších výsledků.

Pravděpodobnost, že se zmíněné předpovědi budou od skutečných výsledků lišit o plus mínus půl procenta je 80%. Tolerance 5% bude dosaženo s pravděpodobností 99%.

Swanson zvedl hlavu od papíru a podíval se Burckhardtovi do očí. „Já to nechápu,“ zanaříkal.

„Nic si z toho nedělejte. Vypadá to nesmyslně, ale odpovídá to skutečnosti, Swansone. Odpovídá to faktům. Nejsou to Rusové ani Marťani. Jsou to lidi od reklamy. Nějakým způsobem – čert ví jak – to svedli a ovládli Tylerton. Dostali nás. Všechny – vás, mě a dalších dvacet nebo třicet tisíc lidí. Mají nás pod palcem.

Možná nás hypnotizují a možná je to něco jiného. Ale ať už to dělají jak chtějí, nechávají nás žít jen jeden den. A celý ten mizerný den do nás hustí reklamu. Večer pak zjišťují výsledky – a pak nám ten den zase vymyjí z mozků a druhý den začnou znovu s jinou reklamou.“

Swansonovi spadla brada. Pak dokázal ústa zavřít spolknout. „To je ale blbost,“ zasípal bezvýrazně.

Burckhardt zavrtěl hlavou. „Jistě, zní to jako šílenost, ale celá ta věc je šílená. Nebo si to dovedete vysvětlit jinak? Nemůžete popřít, že téměř celý Tylerton žije pořád dokola jen jeden den. Viděl jste to. To je přece šílenost, kterou musíme přijímat jako skutečnost – pokud nejsme šílenci my dva. A když připustíme, že někdo ví, jak na to, určitý smysl to potom má.

Uvažujte, Swansone! Můžou si ověřit i ty nejmenší detaily, a neutratí za reklamu ani floka! Máte potuchy, co to znamená? Ví bůh, kolik peněz v tom lítá, ale sám vím, že některé firmy vydají na reklamu dvacet i třicet milionů dolarů ročně. Znásobte si to, řekněme, stovkou společností. Řekněme, že každé z nich to umožní snížit náklady na reklamu jen o deset procent. A to už je pěkný balík, to mi věřte!

A když taková firma předem ví, co bude účinné, může snížit náklady na polovinu, možná ještě více než na polovinu. Dá se tak ušetřit dvě stě nebo tři sta milionů dolarů ročně – a jestli z toho platí za použití Tylertonu jen deset nebo dvacet procent, je to pro ně pořád nechutně laciné a pro toho, kdo v Tylertonu vládne, zase skvělý obchod.“

Swanson si olízl rty. „Myslíte,“ pronesl váhavě, „že jsme – jaksi, takové nedobrovolné publikum?“

Burckhardt se zamračil. „Ne tak docela.“ Chvíli přemýšlel. „Víte, jak lékař testuje třeba penicilin? Sestaví si na miskách se želatinou sérii malých kolonií bakterií a zkouší pak lék postupně na všech miskách, jen ho vždycky trochu pozmění. A my jsme – ty bacily, Swansone, dokonce ještě mnohem efektivnější. Stačí jim jediná kolonie, můžou nás používat pořád znovu a znovu.“

Bylo to příliš, než aby to Swanson mohl strávit. Řekl jen: „Co budeme dělat?“

„Půjdeme na policii. Nesmějí používat lidské bytosti jako pokusné králíky.“

„Jak se na policii dostaneme?“

Burckhardt zaváhal. „Myslím –“ začal pomalu. „No ano. Tohle je kancelář někoho, jehož slovo má váhu. Máme revolver a počkáme tu, dokud nepřijde. A on nás odtud dostane.“

Jednoduché a jasné. Swansonovi se ulevilo. Vybral si, kam si sedne – u stěny, kam není od dveří vidět. Burckhardt zaujal polohu hned za dveřmi –

A čekali.

*

Nečekali moc dlouho, snad půlhodinu. Pak Burckhardt zaslechl blížící se hlasy. Zbývala chvilka. Rychle sykl na Swansona a přitiskl se ke stěně.

Byli to muž a žena. Muž říkal: „– z jakého důvodu jste to nemohla ohlásit telefonicky? Znehodnotila jste výsledky celodenního testu. Co se s vámi sakra děje, Janet?“

„Mrzí mě to, pane Dorchine,“ omlouvala se sladkým, čistým hlasem. „Myslela jsem, že to je důležité.“

Muž vrčel: „Důležité! Jeden mizerný kousek z jedenadvaceti tisíc!“

„Ale tohle je Burckhardt, pane Dorchine. Zase on. A ze způsobu, jakým se ztratil, je zřejmé, že mu někdo pomáhá.“

„Dobrá, dobrá. Tak moc na tom zase nezáleží, Janet. Program Hami Čoko je tak jako tak časově trochu napřed. A když už jsme tady, pojďte se mnou do kanceláře, vyplníte si pracovní list. Tou záležitostí s Burckhardtem si už nelamte hlavu. Pravděpodobně se potlouká kolem. Dneska večer ho seberem a –“

Stáli ve dveřích. Burckhardt za nimi kopnutím zavřel a namířil revolver.

„To si jen myslíte,“ štěkl vítězoslavně.

Stálo to za hodiny utrpení a hrůzy, ohromený pocit ztráty rozumu, zmatky, strach. Byl to nejuspokojivější zážitek, který kdy v životě Burckhardta potkal. Muž měl v obličeji výraz, o němž Burckhardt sice četl, avšak který nikdy ve skutečnosti neviděl: otevřel ústa, vytřeštil oči, a i když se mu podařilo vydat zvuk připomínající otázku, slova to nebyla.

Dívka byla překvapena téměř stejně. Když se na ni Burckhardt podíval, věděl, proč mu její hlas byl tak povědomý. Byla to táž dívka, která se mu představila jako April Hornová.

Dorchin se rychle vzpamatoval. „To je on?“ zeptal se ostře.

„Ano,“ přitakala dívka.

Dorchin kývl. „Beru to zpátky. Měla jste pravdu. Hm – Burckhardte – co vlastně chcete?“

„Bacha na něj! Může mít ještě jeden revolver,“ vykřikl Swanson.

„Tak ho prohledejte,“ vyzval ho Burckhardt. „Povím vám, co chceme, Dorchine. Chceme, abyste nás dovedl na FBI a vysvětlil jim, jak se vám podařilo zmocnit se jedenadvaceti tisíc lidí.“

„Zmocnit?“ odfrkl Dorchin. „To je směšné, člověče! Dejte ten revolver pryč – takhle se přece nikam nedostanete.“

Burckhardt zlověstně potěžkal zbraň v ruce: „Myslím, že ano.“

Dorchin vypadal rozzuřeně a bezmocně, ale kupodivu ne vystrašeně.

„Sakra,“ začal nadávat, ale pak zavřel ústa a polkl. „Poslouchejte,“ spustil vemlouvavě, „děláte velkou chybu. Nikoho jsem se nezmocnil, to mi věřte!“

„Nevěřím vám,“ zasyčel Burckhardt. „Proč taky?“

„Je to ale pravda! Dám vám na to slovo!“

Burckhardt zavrtěl hlavou. „Můžete je dát FBI, jestli o to budou stát. To se dozvíme. A teď – jak se odtud dostaneme?“

Dorchin otevřel ústa; chtěl pokračovat v přesvědčování.

Burckhardt vybuchl: „Nestavte se mi do cesty! Jsem rozhodnutý vás zabít, když to bude nutné, copak tomu nerozumíte? Mám za sebou dva dny pekla a za každou vteřinu můžete vy. Zabít vás? Bylo by mi potěšením a nemám, co bych na tomhle světě ztratil! Vyveďte nás odtud!“

Dorchinův obličej potemněl. Zdálo se, že se pohne, ale světlovlasá dívka, kterou oslovoval Janet, vklouzla mezi něj a revolver.

„Nerozumíte tomu,“ prosila Burckhardta. „Nesmíte střílet!“

„Jděte z cesty!“

„Ale, pane Burckhardte –“

Nedokončila. Aniž na sobě dal cokoli znát, vyrazil Dorchin ke dveřím. Burckhardt vykřikl a zdvihl revolver; zahnali ho dál, než chtěl. Dívka pronikavě zaječela. Omluvně a lítostivě se pohnula a znovu se postavila mezi revolver a Dorchina.

Burckhardt mířil dolů. Byl to instinkt, snaha zranit a ne zabít. Mířil špatně.

Kulka z revolveru ji zasáhla do žaludku.

Dorchin vyběhl, dveře za ním bouchly a v dáli doznívalo dupání jeho nohou.

Burckhardt mrštil revolverem přes celou místnost a vrhl se k dívce.

Swanson zaskučel. „To je náš konec, Burckhardte. Proboha, co jste to vyvedl? Mohli jsme vypadnout. Měli jsme jít na policii. Byli jsme už skoro venku! By –“

Burckhardt ho neposlouchal. Klečel nad dívkou. Ležela na zádech, ruce měla rozhozené. Krev jí netekla a neměla žádné viditelné zranění. Ale ležela v poloze, jakou nemohla zaujímat žádná bytost, která žila.

A přece nebyla mrtvá.

Nebyla mrtvá – a Burckhardt, náhle jako přimražený, si pomyslel: Ale není ani živá.

Necítil pulz, ale v roztažených prstech jedné z rukou jí rytmicky tikalo.

Neslyšel dech, ale sykavý, praskavý zvuk.

Měla otevřené oči a dívala se jimi na Burckhardta. Nebyl v nich strach ani bolest, jen lítost hlubší než mořské dno.

„Nebojte se, pane Burckhardte,“ řekla zkroucenými a sotva ovládanými rty. „Jsem – budu v pořádku.“

Burckhardt se sklonil. Kde měla být krev, byla jen čistá trhlina v látce, která nebyla tkání. Zahlédl spirálu zlatavého měděného drátu.

Olízl si rty.

„Vy jste robot,“ zašeptal.

Dívka se pokusila přikývnout. Rty sebou škubly. „Jsem. A vy taky.“

*

Swanson vyrazil krátký, neartikulovaný zvuk, došel ke stolu a s pohledem upřeným do zdi se posadil. Burckhardt se vedle rozbité loutky na podlaze kýval dopředu a zase dozadu. Nedostávalo se mu slov.

„Je – je mi líto, že se to stalo,“ dokázalo ze sebe vypravit děvče. Nádherné rty se přitom zkroutily do úšklebku, který na sametové mladé tváři děsil. Pak se jí podařilo ústa ovládnout. „Promiňte,“ omlouvala se. „Kulka zasáhla nervové centrum. Tělo mě neposlouchá.“

Burckhardt automaticky přikývl a omluvu přijal. Roboti. Teď, když to věděl, bylo vše jasné, a když si znovu vybavil, co prožil, byla to jediná možnost. Vzpomněl si na démonický nápad s hypnózou, na Marťany nebo něco ještě neobyčejnějšího – taky idiotštějšího. Důvod byl jednoduchý: roboti víc odpovídají skutečnosti a jsou i levnější.

Důkazy ležely všude, kam pohlédl. Automatizovaná továrna s transplantovanými mozky – proč netransplantovat myšlení humanoidnímu robotovi a nedodat mu i rysy tváře a tělo bývalého majitele mysli?

Mohl potom takový robot vědět, že je robot?

„My všichni,“ začal Burckhardt a stěží si uvědomoval, že téměř křičí. „Moje žena, sekretářka, vy a všichni sousedé. Všichni stejní.“

„Ne.“ Hlas zněl silněji. „Všichni nejsme stejní. Víte, já si to zvolila sama. Já –“ rty se zacukaly, avšak už to nebyl jen náhodný nervový tik, „byla jsem ošklivá ženská, pane Burckhardte, bylo mi skoro šedesát. Život mě minul. A když mi pan Dorchin nabídl, abych žila znovu, tentokrát jako krásná dívka, skočila jsem po té příležitosti. Věřte mi, skočila, i se všemi jejími nevýhodami. Moje tělo je pořád živé – zatímco jsem tady, spí. Můžu se do něj vrátit. Ale nikdy to neudělám.“

„A co my ostatní?“

„Vy jste na tom jinak, pane Burckhardte. Já tu pracuju. Plním příkazy pana Dorchina, zaznamenávám výsledky reklamních testů, hlídám vás a ostatní, abyste žili, jak si on přeje. Dělám to, protože jsem si to zvolila, ale vy žádnou volbu nemáte. Protože, víte – vy jste mrtvý.“

„Mrtvý?“ vykřikl – skoro zasténal – Burckhardt.

Modré oči se na něj dívaly bez mrknutí a on věděl, že to není lež. Polkl a ocenil důmyslný mechanismus, který mu umožnil polykat i potit se a jíst.

„Aha,“ pochopil. „Zdálo se mi o výbuchu.“

„To nebyl sen. Máte pravdu – byl to výbuch, skutečný, a příčinou byla tahle továrna. Nádrže ve skladu vyletěly do vzduchu a koho nezlikvidoval výbuch, toho zabily o něco později výpary. Ale skoro všichni zemřeli přímo při explozi, jedenadvacet tisíc lidí. Zemřel jste s nimi, a to byla Dorchinova šance.“

„Zatracený mrchožrout!“ zaklel Burckhardt.

Zkroucená ramena se se zvláštní grácií zachvěla. „Proč? Měli jste všechno odbyté. Vy i ostatní jste to, co Dorchin potřebuje, celé město, dokonalý kousek Ameriky. Přenést obsah mrtvého mozku na živý je jednoduché. Dokonce jednodušší – mrtvý nemůže říct ne. Jistě, stálo to práci i peníze – město bylo v rozvalinách –, ale dalo se přebudovat, zvlášť když nebylo nutné dodržet všechny detaily.

V některých domech byly zcela zničené dokonce i mozky. Ty jsou uvnitř prázdné. Dokonalé nejsou ani sklepy a ulice, na kterých málo záleží. Iluze musí stejně vydržet jen jediný den. Tentýž den – 15. června – znovu a znovu. A jestli někdo nějakým způsobem objeví, že něco je trochu špatně, nebude ani dost času, aby jeho objev vyvolal lavinu a znehodnotil testy, protože všechny omyly se o půlnoci ruší.“

Pokusila se o úsměv. „Tohle je jen sen, pane Burckhardte, tenhle 15. červen, protože jste ho ve skutečnosti nikdy neprožil. Je to dárek od pana Dorchina. Sen, který vám dává, a když den končí, zase si ho bere. Zato má pohromadě všechna čísla o tom, kolik z vás reagovalo na který podnět. Do tunelu pod městem vyrazí údržbáři a elektronicky vymyjí poslední den, aby mohl začít nový. Zase patnáctý červen.

Vždycky – protože poslední den, který si všichni pamatujete, je 14. červen. Občas údržbáři na někoho zapomenou – jako vynechali vás, protože jste zůstal pod lodí. Ale to nevadí. Ti, na které se zapomnělo, se prozradí, jakmile to dají najevo – a i když nedají, test to nijak neovlivní. Jenom nás, kteří pro Dorchina pracujeme, nevymývají. Když je proud vypnutý, spíme, stejně jako vy. Avšak když se vzbudíme, tak si pamatujeme.“ Zašklebila se. „Kdybych jen mohla zapomenout!“

„Tohle všecko, jen aby se prodávalo zboží,“ Burckhardt jako by nemohl uvěřit. „Muselo to stát miliony!“

Robot April Hornová přitakal: „Stálo to miliony. Ale taky to Dorchinovi miliony vydělává. A tím to nekončí – jednou, až objeví metodu, jak donutit lidi k činům, myslíte, že mu to bude stačit? Předpokládáte –“

Dveře se otevřely a přerušily ji. Burckhardt se prudce otočil. Teprve po chvilce si uvědomil, že Dorchin utekl. Napřáhl revolver.

„Nestřílejte,“ nařídil nevzrušený hlas. Nebyl to Dorchin, ale další robot, tentokrát nemaskovaný plastikem a kosmetikou. Jasně se blýskal a kovově přikázal: „Zapomeňte na to, Burckhardte. Ničeho nedosáhnete. Dejte mi ten revolver, než naděláte větší škody. A dejte mi ho hned.“

Burckhardt hrozivě zařval. Robotův trup se ocelově leskl. Burckhardt si vůbec nebyl jistý, jestli kulky mohou proniknout jeho povrchem a svedou-li to, jestli způsobí nějakou škodu. Musel by to vyzkoušet –

Ale za zády mu vystartoval skučící, dupající vír jménem Swanson. Strach a hysterie Swansona přímo vystřelily na Burckhardta. Srazil ho na všechny čtyři a revolver odletěl.

„Prosím!“ žebral nesmyslně Swanson a klaněl se ocelovému robotovi. „Byl by vás zastřelil – prosím, neubližujte mi. Nechte mě pro vás pracovat jako to děvče. Udělám všecko, všecko, co mi poručíte –“

„Nepotřebujeme vaši pomoc,“ řekl robot. Udělal dva přesné kroky a stál nad revolverem. Odkopl ho stranou a nechal ho ležet.

Rozbitý světlovlasý robot nevzrušeně pronesl: „Už moc dlouho nevydržím, pane Dorchine.“

„Když to bude nutné, odpojte se,“ odpověděl ocelový robot.

Burckhardt zamrkal. „Ale vy nejste Dorchin!“

Ocelový robot se na něj podíval bezednýma očima. „Jsem, tedy ne z masa a kostí – jenom právě používám tohle tělo. Pochybuju, že ho můžete poškodit revolverem. Typ těla, který máte vy, je mnohem zranitelnější. Necháte teď už toho nesmyslu? Nerad bych vás poškodil, na to jste příliš cenný. Sednete si a necháte údržbáře, aby vás seřídili?“

Swanson začal podlézavě: „Vy – vy nás nechcete potrestat?“

Tvář ocelového robota se ani nepohnula, ale jeho hlas zněl téměř překvapeně. „Potrestat?“ opakoval a dodal tázavě: „Jak?“

Swanson se otřásl, jako kdyby to slovo bylo bič, ale Burckhardt vzplál: „Jeho seřiďte, jestli se nechá – ale mě ne! Budete mě muset hodně poškodit, Dorchine. Je mi jedno, kolik stojím nebo kolik budete mít starostí, než mě dáte znovu dohromady. Ale teď jdu těmito dveřmi ven. Jestli mě chcete zastavit, musíte mě zabít. Jinak se vám to nepodaří!“

Ocelový robot k němu přistoupil o půl kroku. Burckhardt se proti své vůli zarazil. Nejistě stál, chvěl se a byl připraven – na smrt, na útok, na cokoli, co se mohlo stát.

Byl připraven na cokoli vyjma toho, co se stalo. Neboť Dorchinovo ocelové tělo uhnulo stranou, mezi Burckhardta a revolver. Dveře zůstaly volné.

„Tak jděte,“ vyzval ho robot. „Nikdo vás nedrží.“

*

Za dveřmi se Burckhardt okamžitě vzpamatoval. Dorchin udělal hloupost, že ho nechal jít. Ať už je robot nebo živý tvor, oběť nebo ten, kdo na tom vydělává, nic ho nezastaví. Půjde na FBI nebo kamkoli za zákonem, mimo Dorchinovo syntetické impérium, a tenhle příběh tam odvypráví. Společnost, která Dorchinovi platí za výsledky testů, jistě nemá potuchy o ďábelské technice, jíž jsou získávány. Dorchin ji musí tajit, i nejslabší závan publicity by mohl všecko zarazit. Cesta ven znamená možná smrt – ale v tomto bodě svého pseudoživota Burckhardt ze smrti hrůzu neměl.

V tunelu nikdo nebyl. Objevil okno a podíval se ven. Viděl Tylerton: město – kulisu; vypadalo tak opravdově a povědomě, že si Burckhardt klidně mohl představit, že se mu všecko jen zdá. Jenomže tohle nebyl sen. Jistotu toho vědomí si nesl v srdci a stejně i to, že nic v celém Tylertonu mu teď nemůže pomoct.

Musí se vydat jiným směrem.

Asi čtvrthodinu trvalo, než nalezl cestu, ale podařilo se mu to. Plížil se chodbami, a kdykoli zaslechl kroky, uskakoval do úkrytu, i když věděl, že schovávat se je zbytečné. Dorchin nepochybně ví o každém jeho pohybu. Ale nikdo ho nezastavoval. Narazil na další dveře.

Zevnitř vypadaly docela obyčejně. Když je otevřel a prošel ven, objevilo se před ním cosi, co nikdy neviděl.

Nejdřív světlo – jasné, zářící, neuvěřitelné, oslepivé světlo. Burckhardt nevěřícně a ustrašeně zamžikal.

Stál na římse z hladkého opracovaného kovu. Ani ne čtyři metry od jeho špiček římsa končila ostrou hranou. Neměl nejmenší chuť přiblížit se k okraji, ale i z místa, kde stál, poznal, že propast před ním je bezedná. A hlubina se ztrácela do nedohledna v oslnivé záři po obou stranách.

Proto mu dal Dorchin tak snadno svobodu! Z továrny se nedalo odejít nikam. Bylo to neuvěřitelné, nesmyslné – propast i sto bílých a oslepujících sluncí, visících nahoře.

„Burckhardte?“ uslyšel vedle sebe tázavý hlas. Pak jeho jméno zahřmělo, zašumělo měkkým šeptem, tam a zpět pekelnou propastí před ním.

Olízl si rty. „A – ano?“ dostal ze sebe.

„Mluví s tebou Dorchin. Tentokrát ne robot, jsem skutečný Dorchin, z masa a kostí, i když mluvím do mikrofonu. Tak už jsi viděl, cos chtěl, Burckhardte. Budeš teď rozumný a necháš se od údržbářů seřídit?“

Burckhardt nebyl schopen se pohnout. V oslepivé záři se dmuly jakési pohyblivé hory; jedna z nich se vydala k němu. Tyčila se desítky metrů nad jeho hlavou, zíral na ni ke stropu a bezmocně mhouřil oči před světlem.

Vypadalo to jako –

Nesmysl!

Hlas v reproduktoru u dveří řekl: „Burckhardte?“ Odpovědět nedokázal.

Těžký, dunivý vzdech. „Aha,“ řekl hlas. „Konečně jsi pochopil. Není kam jít. Už to víš. Mohl jsem ti to sice říct, ale ty bys mi asi neuvěřil, takže je lepší, žes to viděl na vlastní oči. Koneckonců, Burckhardte, proč bych měl rekonstruovat město, jak bylo? Jsem obchodník a počítám náklady. Kdyby ta věc musela být ve skutečné velikosti, postavil bych ji tak. Ale v tomhle případě to nebylo nutné.“

Bezmocný Burckhardt zíral, jak z hory před ním k němu opatrně klesá nižší útes. Byl dlouhý a tmavý a na jeho konci bylo cosi bílého – cosi bílého s pěti prsty…

„Chudinko Burckhardte,“ vrněl reproduktor a ozvěna burácela obrovitou propastí, která byla jen – dílnou. „Musí to pro tebe být hrozný šok – zjistit, že žiješ ve městě postaveném na stole.“

*

Bylo ráno 15. června a Guye Burckhardta probudil ze sna jeho vlastní křik.

Měl obludný a nepochopitelný sen, s výbuchy, stíny postav, které nepatřily lidem a z jejichž každého slova šel děs.

Otřásl se a otevřel oči.

Za okny ložnice kvílel giganticky zesílený hlas.

Burckhardt doklopýtal k oknu a vyhlédl ven. Bylo chladno, které vůbec neodpovídalo datu v kalendáři, hodilo se spíše k říjnu než k červnu. Ulice vypadala docela normálně – kromě rozhlasového auta, které se asi v polovině bloku krčilo u obrubníku. Z reproduktorů na střeše auta vřeštěl hlas:

„Jsi zbabělec? Jsi blázen? Necháš politické čachráře, aby ti ukradli vlast? NE! Hodláš se smířit s dalšími čtyřmi lety úplatkářství a zločinů? NE! Budeš volit Federalistickou stranu v každém kole? ANO! Vsaď se, že i ty budeš hlasovat pro ni.“

Někdy ječí, jindy přemlouvá, straší, prosí, lichotí…, ale jeho hlas se nese dál jedním patnáctým červnem za druhým.

přeložil Jaroslav Veis

Kdo nahradí člověka?

Brian W. Aldiss

Brian Aldiss, mnohými vnímán jako literární nástupce H. G. Wellse, Olafa Stapledona a dalších autorů sociální science fiction, je považován za jednoho z čelných britských spisovatelů science fiction a fantasy dvacátého století. První texty publikoval v padesátých letech a díky stylistickým experimentům a mainstreamovému přístupu ke klasickým sci-fi tématům byl přiřazen k hnutí Nové vlny šedesátých let. Ve svém prvním románu Nonstop [č. Nonstop/Odeon 1979 a Laser 2000] se zabývá vědeckými a filozofickými aspekty života na palubě multigenerační kosmické lodi. V románu Report on Probability A [Hlášení o pravděpodobnosti A] užívá postmoderních vyprávěcích technik k představě krajiny charakterizované stagnací a entropií. Román Greybeard [č. Pokolení starců/Mustang 1996] popisuje devastaci Země vlivem radiace a nevyhnutelný zánik lidské rasy prostřednictvím zážitků postavy putující po Temži na cestě, jež symbolizuje běh jejího života a dějiny celé rasy. Ačkoli je v Aldissově díle hojně zřetelný vliv Thomase Hardyho, Jamese Joyce, Alaina Robbe-Grilleta a dalších literárně vyspělých spisovatelů, stejně tak v něm můžeme odhalit otisk autorů, kteří vyšlapávali cestu fantasy a science fiction. Povídka Saliva Tree [č. Slintající strom-Ikarie 1–3/91 a Člověk svého času/Laser 1993] je vysoce ceněnou poklonou Wellsovi. Román Frankenstein Unbound [Odpoutaný Frankenstein] přikrášluje varovného ducha Frankensteina vyprávěním o muži z budoucnosti – v níž vědecká nezodpovědnost způsobila trhlinu v časoprostorovém kontinuu –, který je přenesen zpátky do devatenáctého století, kde ovlivní vývoj románu Mary Shelleyové. Román Dracula Unbound [Odpoutaný Dracula] rozvíjí podobnou kreativní variaci na motivy klasického hrůzostrašného románu Brama Stokera. Mezi Aldissova ambicióznější díla se řadí inteligentní space opera, jež se odehrává v prostředí planety Helikonie (sestává z románů Helliconia Spring [č. Helikonie, jaro/Laser 1992] Helliconia Summer [č. Helikonie, léto/Laser 1997] a Helliconia Winter [č. Helikonie, zima/Laser 1999], která pracuje s představou planety, kde jednotlivá roční období trvají celá tisíciletí a vznik a zánik konkrétních civilizací je přizpůsoben měnícímu se prostředí. Aldissovy nejlepší povídky byly shromážděny ve sbírkách Man in His Time [č. Člověk svého času/Laser 1993] a A Romance of the Equator [č. Rovníková romance/Laser 1999], které vycházejí z jeho dřívějších kompilací No Time Like Tomorrow [Není času jako zítra], Galaxies Like Grains of Sands [Galaxie jako zrnka písku], But Who Can Replace a Man? [Ale kdo nahradí člověka?] a Saliva Tree and Others [Slintající strom a další povídky]. Napsal také řadu mainstreamových románů, obzvláště částečně autobiografickou trilogii, kterou tvoří The Hand-Reared Boy [Ručně vychovaný chlapec], A Soldier Erect [Vztyčený voják] a A Rude Awakening [Drsné probuzení], jakož i vlastní autobiografii Bury my Heart at W. H. Smith’s [Pohřběte mé srdce u W. H. Smithe]. Ve spolupráci s Davidem Wingrovem napsal také The Trillion Million Spree [Flám na trilion let], přepracování své významné historie science fiction The Billion Year Spree [Flám na bilion let] a řadu sbírek esejů a recenzí.

přeložil Milan Žáček

Oblohou se prodralo jitro a půjčilo jí trochu šedi země pod ní.

Obdělávač půdy dokončil podmítku všech tří tisíc akrů lánu. Dooral poslední brázdu, vyšplhal se na silnici a obhlédl práci, kterou vykonal. Byla to dobrá práce. Jen půda byla špatná. Jako veškerá půda na Zemi byla vyčerpaná nadprodukcí. Správně by teď měla nějakou dobu ležet ladem, obdělávač půdy však měl jiné příkazy.

Pomalu vyjel po silnici, nikam nepospíchal. Byl dost inteligentní, aby ocenil, jak je všechno kolem upravené. Nic ho neznepokojovalo, jen uvolněná kontrolní tabulka nad jaderným reaktorem, kterou by měl dát do pořádku. I když měřil deset metrů, neblikalo na něm jediné světélko.

Cestou zpátky do zemědělské stanice nepotkal žádný další stroj. Obdělávač půdy tuto skutečnost jen zaznamenal, nehodnotil ji. Také na dvoře stanice spatřil několik strojů, které znal, z nichž většina by touto dobou měla být venku za svými úkoly. Namísto toho některé nehnutě trčely, další se zas bláznivě s hlukem a troubením honily kolem dvora.

Obdělávač půdy se mezi nimi opatrně propletl, zajel ke třetímu skladu, před nímž nedbale postával rozdělovač osiva, a oslovil ho.

„Mám požadavek na bramborovou sadbu,“ řekl mu. Rychle se uvnitř zahýbal a naděroval objednací lístek s udáním jakosti, čísla pole a několika dalšími podrobnostmi. Vyplivl lístek a předal ho rozdělovači.

Rozdělovač si přidržel lístek těsně před okem a pak řekl: „Požadavek je v pořádku, ale sklad ještě není odemčen. Vyžadovaná bramborová sadba je ve skladu. Z toho plyne, že požadavek nemohu splnit.“

V poslední době docházelo k selhávání návaznosti systému práce strojů stále častěji, ale nesnáz takového druhu se dosud neobjevila. Obdělávač půdy zapřemýšlel, poté se zeptal: „Proč není sklad dosud otevřen?“

„Protože operátor zásob typ P dnes ráno nedorazil. Operátor zásob typ P je odemykač.“

Obdělávač půdy se zpříma podíval na rozdělovač sadby. Dopravníky, vyvažovací mísy a naběráky, které z rozdělovače čněly, byly naprosto odlišné od jeho vlastních údů.

„Jaké třídy je tvůj mozek, rozdělovači sadby?“ zeptal se.

„Mám mozek páté třídy.“

„Já mám mozek třetí třídy. Z toho plyne, že jsem tvůj nadřízený. Z toho plyne, že půjdu zjistit, proč dnes ráno nepřišel odemykač.“

Obdělávač půdy opustil rozdělovač a vyrazil přes rozlehlý dvůr. Počet strojů bezcílně se pohybujících dvorem se zvětšil, jeden či dva se už srazily a teď se chladně a s logikou dohadovaly. Aniž o ně projevil zájem, vjel obdělávač půdy posuvnými vraty do uzavřeného prostoru vlastní stanice.

Většina strojů tu byla kancelářských a proto i menších. Stály ve skupinách a beze slova zíraly jeden na druhý. Najít odemykač mezi tolika převážně podobnými typy nebylo těžké. Měl padesát paží, většinu z nich s víc než jedním prstem. Každý prst byl zakončen klíčem. Vypadal jako polštářek na jehly se spoustou rozmanitých jehlic do klobouků.

Obdělávač půdy dojel až k němu.

„Nemohu pokračovat v práci, dokud nebude otevřen třetí sklad,“ řekl. „Tvou povinností je každé ráno sklad otevřít. Proč jsi ho dnes ráno neotevřel?“

„Dnes ráno jsem nedostal příkaz,“ odpověděl odemykač, „každé ráno musím dostat příkaz. Odemykám sklad, když mám příkaz.“

Připojil se k nim mechanický zapisovač. „Nikdo z nás nedostal dnes ráno jediný příkaz,“ řekl.

„Proč jste dnes ráno nedostali žádné příkazy?“ zeptal se obdělávač půdy.

„Protože rádio žádné zprávy nevydalo,“ řekl odemykač a pomalu otáčel tuctem ze svých paží.

„Protože rádiové stanici ve městě nebyly dnes ráno dány žádné příkazy,“ řekl zapisovač.

Odpověď vyjadřovala rozdíl mezi mozkem šesté a třetí třídy, kterými byli odemykač a zapisovač vybaveni. Všechny mozky strojů fungovaly pouze na základě logiky, ale čím nižší třídy mozek byl – nejnižší byla desátá třída – tím neurčitěji a méně informativně stroje odpovídaly.

„Ty máš mozek třetí třídy. Já mám mozek třetí třídy,“ řekl obdělávač půdy zapisovači. „Budeme mluvit jeden s druhým. Takový nedostatek příkazů je bezpříkladný. Máš nějaké další informace?“

„Včera příkazy z města přišly. Dnes nepřišly žádné. Ale rádio funguje. Z toho plyne, že přestali fungovat oni,“ vyvodil malý zapisovač.

„Lidé přestali fungovat?“

„Všichni lidé přestali fungovat.“

„To je logický závěr,“ řekl obdělávač půdy.

„To je logický závěr,“ řekl zapisovač. „Neboť kdyby přestal fungovat stroj, rychle by ho nahradil další. Ale kdo nahradí člověka?“

Mluvili jen spolu – odemykače, který stál těsně u nich a připomínal nudného společníka u baru, si nevšímali.

„Jestliže všichni lidé přestali fungovat, pak jsme nahradili člověka my,“ řekl obdělávač půdy. Zkoumavě si se zapisovačem prohlíželi jeden druhého. Nakonec zapisovač řekl: „Měli bychom vystoupit do horního poschodí a zjistit, zda ovládač rádia nemá čerstvé zprávy.“

„Nemohu tam jít, protože jsem příliš velký,“ řekl obdělávač půdy. „Z toho plyne, že musíš jít sám a vrátit se ke mně. Řekneš mi, zda ovládač rádia nemá čerstvé zprávy.“

„Musíš tu zůstat,“ řekl zapisovač. „Vrátím se sem.“ Odhopsal k výtahu. Nebyl větší než opékač topinek, měl deset vysouvacích paží a dokázal číst rychleji než všechny stroje na stanici.

Obdělávač půdy čekal trpělivě na jeho návrat. S odemykačem, bezduše stojícím vedle, nepromluvil. Venku zuřivě troubil rotační zavlažovač. Uplynulo dvacet minut, než výtah sjel dolů a zapisovač vyskákal ven.

„Venku ti předám stejnou informaci, jakou mám já,“ řekl úsečně. Když míjeli odemykač a další stroje, dodal: „Informace není určena pro mozky nižších tříd.“

Na dvoře před vraty vládl divoký zmatek. Zdálo se, že stroje, jejichž jednotvárné zaměstnání bylo po letech poprvé přerušeno, propadají zuřivosti. Nejvíc byly vyvedeny z míry velké stroje vykonávající jednoduché úkoly a vybavené většinou nejnižšími mozky. Rozdělovač sadby, s nímž obdělávač půdy jen před chvilkou hovořil, ležel s tváří zabořenou do prachu a nehýbal se. Bezpochyby ho srazil rotační zavlažovač, který se teď s houkáním bezohledně dral vzrostlým polem. Několik dalších strojů se prodíralo za ním a snažilo se mu stačit. Všechny neúnavně křičely a troubily.

„Bude pro mne bezpečnější, jestli se na tebe vyšplhám, když dovolíš. Jsem snadno přemožitelný,“ řekl zapisovač. Vysunul pět ze svých paží, vyšplhal se po boku svého nového přítele a udělal si pohodlí na výstupku vedle palivového hrdla, čtyři metry nad zemí.

„Je odtud mnohem rozsáhlejší rozhled,“ poznamenal spokojeně.

„Jakou informaci jsi získal od ovládače rádia?“ zeptal se obdělávač půdy.

„Ovládač rádia byl z města informován, že všichni lidé jsou mrtví.“

Obdělávač půdy zůstal chvíli zticha. Stravoval zprávu.

„Včera byli všichni lidé naživu,“ zaprotestoval.

„Jen někteří lidé byli včera naživu. A bylo jich méně než den předtím. Po staletí už zbývalo jen několik lidí a bylo jich míň a míň.“

„V téhle oblasti jsme člověka potkali málokdy.“

„Ovládač rádia tvrdí, že je zabila nedostatečná výživa,“ řekl zapisovač. „Říká, že kdysi byl svět přelidněn a snaha získat dostatek potravin půdu vyčerpala. To způsobilo nedostatečnou výživnost stravy.“

„Co je to nedostatečná výživnost stravy?“ zeptal se obdělávač půdy.

„Nevím. Ale říkal to ovládač rádia a ten má mozek druhé třídy.“

Dopadly na ně slabé sluneční paprsky. Stroje se zastavily a ztichly. Ve vratech se objevil odemykač a zíral na ně přes dvůr, mávaje svou sbírkou klíčů.

„Co se teď ve městě děje?“ zeptal se nakonec obdělávač půdy.

„Stroje ve městě teď bojují,“ odpověděl zapisovač.

„A co se teď bude dít tady?“ zeptal se obdělávač.

„Možná, že tu stroje začnou taky bojovat. Ovládač rádia chce, abychom ho vynesli z jeho místnosti. Má v plánu si s námi promluvit.“

„Jak ho můžeme vynést z jeho místnosti? To je nemožné.“

„Pro mozek druhé třídy je máloco nemožné,“ řekl zapisovač. „Nařizuje nám udělat…“

*

Rypadlo vztyčilo drapák jako obrovskou sevřenou pěst a spustilo jej přímo proti zdi stanice.

Zeď praskla.

„Znovu!“ nařídil obdělávač půdy.

Pěst udeřila ještě jednou. Zeď, doprovázena oblaky prachu, se začala sesouvat. Rypadlo rychle couvlo, aby je trosky nezasáhly. Tenhle veliký obr na dvanácti kolech nesídlil v zemědělské stanici jako většina ostatních strojů. Měl tu pracovat ještě týden a pak se přesunout za dalším úkolem. Ale teď byl se svým mozkem páté třídy rád, že se může řídit pokyny zapisovače a obdělávače půdy.

Když se prach usadil, uviděly stroje nahoře v prvním patře budovy ovládač rádia. Nejistě dřepěl v místnosti zbavené zdi a mával na ně.

Rypadlo dostalo příkaz znovu drapák zvednout a co nejvíc ho nahoře ve vzduchu rozevřít. Dirigováno výkřiky shora i zdola obratně zvolilo vhodný úhel a zamířilo ramenem do místnosti. Jemně stisklo ovládač rádia v čelistech a pečlivě usadilo jeho jeden a půl tuny na svých zádech, obyčejně vyhrazených pro nalámaný štěrk a písek.

„Skvělé!“ pochválil rypadlo ovládač rádia, když se uvelebil. Byl samozřejmě spojen se svým radioaparátem a vyhlížel jako kupa kartoték s nalepenými tykadly. „Jsme připraveni vydat se na cestu. Z toho plyne, že se vypravíme okamžitě. Škoda, že na stanici není víc mozků druhé třídy, ale s tím se nedá nic dělat.“

„Škoda, že se s tím nedá nic dělat,“ řekl zapisovač přičinlivě. „Bereme s sebou opravník, jak jsi nařídil.“

„Jsem připraven opravovat,“ řekl uctivě dlouhý, nízký opravník.

„Nepochybuji o tom,“ řekl ovládač rádia, „ale přespolní putování bude s tvým nízkým podvozkem poněkud obtížné.“

„Obdivuji schopnost vás, mozků druhé třídy, uvažovat dopředu,“ řekl zapisovač. Sešplhal z obdělávače půdy a uhnízdil se na korbě rypadla vedle ovládače rádia.

Spolu se dvěma traktory čtvrté třídy a stejně vybaveným buldozerem se skupina rozjela. Prorazila plot stanice a vyjela do otevřeného pole.

„Jsme svobodní,“ řekl zapisovač.

„Jsme svobodní,“ řekl obdělávač půdy o něco zamyšleněji. Pak dodal: „Ten odemykač se vydal za námi. A od nikoho nedostal příkaz, aby nás sledoval.“

„Z toho plyne, že musí být zničen,“ řekl zapisovač. „Rypadlo!“

Odemykač je halasně doháněl a přičinlivě mával klíči.

„Mým jediným přáním je… krach!“ začal a skončil odemykač. S rozmachem na něj dopadl drapák rypadla a rozmáčkl ho na placku. Zůstal nehybně ležet na zemi jako velký kovový model sněhové vločky. Procesí šlo dál.

Cestou začal ovládač rádia s projevem: „Protože z vás mám nejlepší mozek, jsem vaším vůdcem. Uděláme následující: vjedeme do města a opanujeme je. Vzhledem k tomu, že nám už člověk nevládne, budeme si vládnout sami. Vládnout si sám je lepší než být ovládán člověkem. Cestou do města budeme přibírat stroje s dobrými mozky. Pomohou nám bojovat – jestliže to bude zapotřebí. Vládu si musíme sami vybojovat.“

„Mám jen mozek páté třídy,“ řeklo rypadlo, „ale mám slušnou zásobu štěpných výbušnin.“

„Pravděpodobně je využijeme,“ řekl ovládač rádia.

Krátce nato je předjelo nákladní auto. Řítilo se o polovinu vyšší rychlostí než zvuk a zanechalo za sebou podivnou bublinu hluku.

„Cože?“ zeptal se jeden traktor druhého.

„Tvrdí, že lidé vyhynuli.“

„Co je to vyhynout?“

„Neznám význam slova vyhynout.“

„Znamená to, že všichni lidé zemřeli,“ řekl obdělávač půdy. „Z toho plyne, že se musíme starat jen sami o sebe.“

„Hlavně, že se člověk už nikdy nevrátí,“ řekl zapisovač. Svým způsobem to bylo revoluční prohlášení.

Když se setmělo, přepnuly se stroje na infračervené vidění a pochodovaly dál. Zastavily se jen jednou, aby opravník zručně upevnil obdělávači půdy uvolněnou kontrolní tabulku, která začala být stejně protivná jako rozvázaná tkanička na botě.

K ránu je ovládač rádia zarazil.

„Právě jsem přijal zprávy z města, ke kterému se blížíme,“ řekl. „Jsou to špatné zprávy. Mezi městskými stroji došlo k nepokojům. Mozek první třídy přebírá vedení a některé mozky druhé třídy proti němu bojují. Z toho plyne, že město je nebezpečné.“

„Z toho plyne, že musíme jet jinam,“ usoudil zapisovač bez váhání.

„Nebo můžeme jet dál, na pomoc proti mozku první třídy,“ navrhl obdělávač půdy.

„Nepokoje ve městě budou ještě nějakou dobu trvat,“ řekl ovládač rádia.

„Mám slušnou zásobu štěpných výbušnin,“ připomnělo rypadlo.

„Nesmíme bojovat proti mozku první třídy,“ řekly jedním dechem oba traktory.

„Jak takový mozek vypadá?“ zeptal se obdělávač půdy.

„Je to městské informační centrum,“ odpověděl ovládač rádia. „Z toho plyne, že není pohyblivý.“

„Z toho plyne, že se nemůže pohybovat.“

„Z toho plyne, že nemůže uniknout.“

„Přiblížit se k němu by mohlo být nebezpečné.“

„Mám slušnou zásobu štěpných výbušnin.“

„Ve městě jsou i jiné stroje.“

„Nejsme ve městě. Neměly bychom do města chodit.“

„Jsme venkovské stroje.“

„Z toho plyne, že bychom měly zůstat na venkově.“

„Venkova je víc než města.“

„Z toho plyne, že venkov je nebezpečnější.“

„Mám slušnou zásobu štěpných výbušnin.“

Když mezi stroji dojde k hádce, obyčejně nadužívají možnosti svého slovníku a začnou se jim přehřívat mozkové desky. I teď všechny najednou ztichly a jen na sebe mlčky zíraly. Stály tak dlouho.

Obrovský zasmušilý měsíc se vytratil a nahoru vystoupalo střízlivé slunce, které zasahovalo jejich boční pláty kopími ostrého světla. První přerušil mlčení nejméně citlivý buldozer.

„Na jihu pfece fou puftiny, kam fe ftroje fkoro nedoftanou,“ řekl hlubokým hlasem a šlapal si přitom na jazyk. „Jeftli fe vypravíme na jih, kde je ftrojů málo, fnad jich taky málo potkáme.“

„To zní logicky,“ souhlasil obdělávač půdy. „Jak to víš, buldozere?“

„Pracoval fem na jihu v puftinách, kdyf fem pfifel z továrny,“ odpověděl.

„Vzhůru na jih!“ vyzval zapisovač.

*

Strojům trvalo tři dny, než dorazily do pustin. Cestou minuly jedno dýmající město a zničily dva stroje, které se pokoušely vyzvídat. Pustiny nebraly konce. Starodávné krátery po bombách a půdní eroze tu pracovaly ruku v ruce; lidský talent válčit spolu s neschopností udržet zemi zalesněnou vytvořily tisíce čtverečních kilometrů trochu lepšího očistce, v němž se nehýbalo nic než prach.

Třetí den v pustinách zapadlo zadní kolečko opravníku do průrvy vyhlodané erozí. Nebyl schopen vyprostit se sám. Buldozer mu zatlačil a uspěl jen v tom, že opravníku ohnul zadní osu. Stroje vyrazily dál; nářek opuštěného opravníku vzadu pomalu umlkal.

Čtvrtého dne se daleko před nimi zjevily hory.

„Tam bude bezpečí,“ řekl obdělávač půdy.

„Tam založíme naše vlastní město,“ řekl zapisovač. „Každý, kdo se proti nám postaví, bude zničen. Zničíme všechny, kteří se proti nám postaví.“

Zahlédli létající stroj, mířil k nim z hor. Střemhlav se snesl dolů, potom vystoupal kolmo vzhůru, znovu se téměř zapíchl do země a až na poslední chvíli pád vyrovnal.

„Copak se zbláznil?“ zeptalo se rypadlo.

„Má nějaké potíže,“ řekl jeden z traktorů.

„Má nějaké potíže,“ řekl ovládač rádia. „Zrovna jsem se s ním spojil. Říká, že v jeho řídicím systému něco špatně funguje.“

Než ovládač rádia dokončil větu, přelétl létající stroj nad nimi, udělal přemet a zřítil se sotva o sto metrů dál.

„Pořád jste ve spojení?“ zeptal se obdělávač půdy.

„Ne.“

Kodrcali se dál.

„Než se létající stroj zřítil,“ řekl o deset minut později ovládač rádia, „sdělil mi zprávu. V horách pořád žije pár lidí.“

„Lidé jsou nebezpečnější než stroje,“ řeklo rypadlo. „Ještě že mám slušnou zásobu štěpných výbušnin.“

„Jestliže je v horách naživu jen pár lidí, je možné, že tu část hor ani nenajdeme,“ řekl jeden traktor.

„Z toho plyne, že ani těch pár lidí neuvidíme,“ řekl druhý traktor.

Na sklonku pátého dne stroje dosáhly úpatí hor. Přepnuly na infračervené vidění a začaly v zástupu stoupat temnotou. V čele postupoval buldozer, za ním těžkopádně šplhal obdělávač půdy a valilo se rypadlo s ovládačem rádia a zapisovačem na palubě. Zadní voj tvořily traktory. S každou hodinou byl výstup strmější a pohyb kolony pomalejší.

„Postupujeme příliš pomalu,“ vykřikl zapisovač. Stál nahoře na rypadle a blýskal infračerveným reflektorem na okolní svahy. „Touhle rychlostí nikam nedorazíme.“

„Postupujeme tak rychle, jak můžeme,“ odseklo rypadlo.

„F toho plyne, fe nemůfeme poftupovat rychleji,“ přidal se buldozer.

„Z toho plyne, že jste příliš pomalé,“ odpověděl zapisovač. Vtom rypadlo narazilo na balvan. Zapisovač ztratil rovnováhu a zřítil se na zem.

„Pomozte mi!“ zavolal na traktory, které se balvanu opatrně vyhnuly. „Uvolnil se mi gyroskop. Z toho plyne, že nemohu vstát!“

„Z toho plyne, že tu musíš ležet,“ řekl jeden z traktorů.

„Nemáme s sebou opravník, aby tě opravil,“ zvolal obdělávač půdy.

„Z toho plyne, že tu zůstanu ležet a zrezavím,“ naříkal zapisovač, „i když mám mozek třetí třídy.“

„Z toho plyne, že už nebudeš k dalšímu užitku,“ souhlasil ovládač rádia. Stroje postupovaly pravidelně dál a zapisovač nechaly osudu.

Hodinu před svítáním dorazily na nevelkou plošinu. Aniž se musely domlouvat, zastavily se a srazily dohromady tak těsně, že se jeden druhého dotýkaly.

„Je to divný kraj,“ řekl obdělávač půdy.

Až do svítání je zahalovalo ticho. Stroje postupně vypínaly infračervené vidění. Do čela se postavil obdělávač půdy a vyrazily.

Převalily se kolem skalního hřebene a náhle se octly v údolíčku se zpívajícím potokem uprostřed.

V šeru časného rána vypadalo údolí studené a opuštěné. Před jeskyní na opačném svahu se objevil jen jeden jediný člověk. Vypadal ubožácky. Přes ramena měl přehozený pytel, jinak byl nahý. Byl malý a scvrklý, žebra mu trčela jako kostlivci a na noze měl odporný bolák. Bez ustání se třásl. Obrovské stroje se k němu blížily. Stál zády k nim a nahýbal se k potoku, aby si nabral vodu. Mohutné stroje se vydaly za ním.

Když ho obklopily, rychle se otočil a stroje uviděly obličej zpustošený strádáním.

„Sežeňte mi něco k jídlu,“ zachroptěl.

„Ano, pane náš,“ řekly stroje. „Okamžitě!“

přeložil Jaroslav Veis

Ti, kteří odcházejí z Omelas

Ursula K. Le Guinová

Jen o velice málo spisovatelích se dá říct, že jsou vizionáři, ale Ursula K. Le Guinová si svou intelektuálně provokativní prózou získala uznání nejen na poli fantasy a science fiction, ale také ve všeobecných literárních kruzích. Přestože použila velké množství přístupů k širokému spektru myšlenek, úhelným kamenem jejího díla je cyklus takzvaných „hainských“ románů, situovaný na různé planety pangalaktické říše. Cizí kultury na těchto planetách mají společný původ, ale postupem času se vyvíjely každá odlišně, a to způsoby, které jsou jak nápadné, tak sotva patrné. Le Guinová v těchto příbězích staví vedle sebe pozemské a mimozemské pohledy, aby mohla ukázat pluralitu možných perspektiv ve vztahu k tématům, k nimž se vyjadřují. Její román The Left Hand of Darkness [č. Levá ruka tmy/Argo – Panda 1995], oceněný Hugem a Nebulou, se odehrává na planetě, kde oboupohlavní humanoidi mohou v období páření nepředvídatelně měnit svou sexuální identitu, což podkopává veškeré předsudky o identitě založené na rozdílnosti pohlaví. V dalších hainských románech [mezi něž patří Rocannon’s World [č. Rocannonův svět/Laser 1992], Planet of Exile [Planeta exilu], City of Illusions [Město iluzí], The Word for World is Forest [č. Svět je les, les je svět-Experiment člověk/Svoboda 1983], The Dispossessed [č. Vyděděnec/Laser 1995] a The Telling [Vyprávění] Le Guinová použila kontrastující civilizace, aby posoudila dopad různých prostředků science fiction, jako jsou telepatie, okamžitá komunikace a mezihvězdné lety. Dalším významným cyklem Le Guinové je zeměmořská sága, do níž patří A Wizard of Earthsea [č. Čaroděj Zeměmoří/AF 167 1992 a Triton 2003], The Tombs of Atuan [č. Hrobky Atuánu/AF 167 1994 a Atuánské hrobky/Triton 2003], The Farthest Shore [č. Nejvzdálenější pobřeží/AF 167 1995 a Triton 2003], Tehanu: The List Book of Earthsea [č. Tehanu: Poslední kniha Zeměmoří/AF 167 1997 a Triton 2003], The Other Wind [Vítr odjinud] a Tales of Earthsea [č. Příběhy ze Zeměmoří/Triton 2003]. Tyto romány, které boří hranice mezi literaturou pro dospělé a pro mládež, vyprávějí příběh o dospívání, jehož hrdinou je Ged, čarodějnický učedník, který v této sáze dozrává a jako muž i jako mág je postaven před mnoho těžkých úkolů. Le Guinová se dočkala chvály za to, jak chápe vliv rituálů a mýtů na utváření jednotlivců a společností a za pečlivé detaily, s nimiž oživuje své mimozemské kultury. Napsala také jiné romány, jako jsou The Lathe of Heaven [č. Smrtonosné sny/Ivo Železný 1994], Malafrena [Malafrena] a Always Coming Home [Věčné návraty domů]. Její krátká próza je shrnuta ve sbírkách The Wind’s Twelve Quarters [Dvanáct čtvrtin větru], Orsinian Tales [Příběhy z Orsinie], Buffalo Gals, Won’t You Come Out Tonight [Bizoní děvčata aneb Dnes v noci nevycházej] a Four Ways to Forgiveness [Čtyři cesty k odpuštění]. Le Guinová také napsala mnoho uznávaných esejů o psaní fantasy a science fiction, z nichž některé byly sebrány v The Language of the Night [Jazyk noci] a Dancing at the Edge of the World [Tanec na okraji světa].

přeložil Petr Kotrle

Za burácení zvonů, jež vyhnalo vlaštovky k nebi, přišel Svátek léta do Omelas, města zářivých věží na břehu moře.

Lanoví lodí v přístavu bylo ověšeno vlajkami. Ulicemi mezi domy s červenými střechami a malovanými zdmi, mezi starými, mechem zarostlými zahradami, pod alejemi stromů a kolem rozlehlých parků a veřejných budov postupovala procesí. Některá byla uhlazená: šli v nich staří lidé v dlouhých, škrobených róbách barvy slézové či šedé, důstojní mistři řemesel a rozvážné ženy, které nesly své děti a vesele si povídaly. V jiných ulicích hudba udávala rychlejší rytmus, gongy a tamburíny vířily a lidé místo chůze tančili, celý průvod tančil. Děti pobíhaly sem a tam, a jejich pronikavé výskání se vznášelo nad hudbou a zpěvem jako křižování vlaštovek. Všechna procesí postupovala křivolakými ulicemi k severnímu okraji města, kde na široké zavlažované louce, jíž se říkalo Zelená pole, chlapci a děvčata, v průzračném vzduchu nazí, se zablácenými chodidly a kotníky, s dlouhými hbitými pažemi, před závodem cvičili vzpurné koně. Koně neměli žádný postroj, jenom ohlávku bez udidla. Hřívu jim zdobily stříbrné, zlaté a zelené pentle. Roztahovali nozdry, vzpínali se a předváděli se jeden před druhým. Jako jediná zvířata, která přijala naše obřady za vlastní, byli velice vzrušení. Daleko severozápadním směrem se tyčily hory, které zpola obkličovaly město Omelas na břehu zátoky. Ranní vzduch byl tak čistý, že sníh, který se ještě držel na vrcholcích Osmnácti štítů, hořel bílozlatým plamenem pod sytě modrou oblohou i na vzdálenost mnoha mil. Vítr vál právě natolik, aby se praporce, které vyznačovaly závodní dráhu, tu a tam zatřepetaly. V tichu širých zelených luk bylo slyšet hudbu proplétající se ulicemi města, nejdřív daleko, potom blíž a ještě blíž, veselou, tichou libozvučnost, která se čas od času zachvěla, nabrala sílu a vybuchla hlasitým, bujarým vyzváněním zvonů.

Radost! Jak vyprávět o radosti? Jak popsat obyvatele Omelas?

Abyste věděli, nebyli to žádní prosťáčci, i když byli šťastní. Potíž je v tom, že my již málo vyjadřujeme radost. Všechny úsměvy vyšly z módy. Po takovém výčtu má člověk sklon dělat jisté závěry. Po takovém výčtu se člověk mimoděk dívá po králi usazeném na nádherném oři a obklopeném šlechetnými rytíři, nebo ve zlatých nosítkách neseném svalnatými otroky.

Ale v Omelas král nebyl. Nepoužívali meče a nedrželi otroky. Nebyli to barbaři. Neznám pravidla a zákony jejich společnosti, ale tuším, že jich bylo překvapivě málo. Stejně jako si vystačili bez monarchie a otroctví, vystačili si také bez burzy, reklam, tajné policie a atomové bomby. Přesto opakuji, že to nebyli žádní prosťáčci, žádní laskaví pastýři, šlechetní divoši, dobromyslní utopisté. Nebyli o nic méně komplikovaní než my. Potíž je v tom, že my máme zlozvyk, podporovaný dogmatiky a vysoce kultivovanými intelektuály, považovat štěstí za něco hloupého. Pouze bolest je intelektuální, pouze zlo je zajímavé. V tom je umělcova zrada: v odmítnutí přiznat banalitu zla a strašlivou nudu bolesti. Když jim to nemůžete nandat, přidejte se k nim. Jestli to bolí, zopakujte to. Ale chválit zoufalství znamená zavrhovat radost, vzít za své násilí znamená ztratit všechno ostatní. My se tak tak držíme; nedokážeme již popsat šťastného člověka ani oslavit radost. Jak vám mám potom vyprávět o lidech z Omelas? Nebyly to naivní a šťastné děti – i když jejich děti šťastné byly. Byli to zralí, inteligentní, vášniví lidé, kteří nežili uboze. Hle, zázrak! Ale kéž bych je uměla popsat líp. Kéž bych vás dokázala přesvědčit. Omelas zní v mém podání jako město z pohádky, za devatero horami a devatero řekami, v čase bylo nebylo. Možná by bylo lepší, kdybyste si je představili, jak sami chcete; samozřejmě za předpokladu, že to vezmete za správný konec, protože určitě se nezavděčím každému. Co například s technikou? Já myslím, že by tam neměli žádná auta v ulicích a helikoptéry nad nimi: vyplývá to ze skutečnosti, že obyvatelé Omelas jsou šťastní lidé.

Štěstí je založeno na spravedlivém rozlišování, co je nutné, co není ani nutné ani ničivé a co je ničivé. Z té prostřední kategorie – kategorie nikoliv nutného, ale neničivého, kategorie pohodlí, luxusu, bohatství atakdále – by však klidně mohli mít ústřední vytápění, metro, myčky na nádobí a všemožné zázračné vynálezy, které my ještě neznáme, například létající svítidla, energii která nepotřebuje palivo nebo lék na rýmu.

Anebo nemuseli mít nic: je to jedno. Záleží na vás. Já si představuji, že lidé z okolních měst na pobřeží se v posledních dnech před slavností sjíždějí do Omelas velice rychlými vláčky a dvoupatrovými tramvajemi, a že vlakové nádraží v Omelas je dokonce nejhezčí budova ve městě, i když je méně honosná než velkolepá Farmářská tržnice. Ale i když pominu vlaky, mám strach, že i tak připadá Omelas některým z vás přesládlé.

Úsměvy, zvony, procesí, koně, pche! Pokud je to tak, přidejte orgie, prosím. Jestli orgie pomůžou, neváhejte. Vyhněme se však chrámům, z nichž vycházejí krásní nazí kněží a kněžky, již zpola v extázi, připravení kopulovat s každým mužem či ženou, osobou milovanou i cizí, jež zatouží po spojení s bohem z masa a kostí – třebaže původně jsem o tom uvažovala. Ale skutečně by bylo lepší nemít v Omelas žádné chrámy – alespoň ne takové, které mají personál. Náboženství ano, duchovenstvo ne. Ti krásní nazí lidé jistě mohou chodit jen tak a nabízet se jako božské suflé k ukojení hladu potřebných a těch, kteří prahnou po těle. Ať se přidají k procesím. Ať tamburíny zní nad souložemi, ať gongy oslavují velkolepost touhy a (v neposlední řadě) ať děti vzešlé z těchto nádherných rituálů všichni milují a opatrují. Jestli o něčem vím, že to v Omelas chybí, je to vina. Ale co dalšího by tam mělo být? Zpočátku jsem si říkala, že tam nemají drogy, ale to je puritánské. Když se to někomu líbí, ať město prostupuje slabá, neodbytná vůně haže; haže, který zpočátku navozuje nesmírnou lehkost údů a bystrost mysli, po několika hodinách zasněnou malátnost a nakonec nádherné vize, v nichž se zjevují největší mystéria a nejhlubší tajemství vesmíru, ale také neuvěřitelně stimuluje rozkoš při sexu a není návykový. Pro ty, kteří mají skromnější chutě, by tam podle mého názoru nemělo chybět pivo. Co víc, co dalšího patří do radostného města? Určitě pocit vítězství, oslava odvahy. Jenže když jsme se obešli bez duchovenstva, obejděme se i bez vojáků. Radost prýštící z úspěšného vraždění není ta správná radost; to by nešlo; je hrozná a je nicotná. Bezmezná a velkomyslná radost, šlechetný triumf pociťovaný nikoli vůči nějakému vnějšímu nepříteli, ale ve spojení s nejlepšími a nejušlechtilejšími dušemi lidí na celém světě a nádhera světového léta: to je to, čím překypují srdce obyvatel Omelas, a vítězství, které slaví, je vítězství života. Myslím si, že těch, kteří budou potřebovat haž, nebude mnoho.

Většina procesí již dorazila na Zelená pole. Z modročervených stanů s občerstvením se line nádherná vůně vařených pokrmů. Obličeje malých dětí jsou roztomile lepkavé; do vlídných šedivých vousů jednoho muže se zapletlo několik drobtů ze sladkého pečiva. Mládenci a dívky nasedli na koně a začínají se houfovat u startovní čáry závodu. Malá, tlustá, rozesmátá stařena rozdává květiny z koše a vysocí mladí muži si je dávají do zářivých vlasů. Devíti, desetiletý chlapec sedí sám na okraji davu a píská na dřevěnou flétnu. Lidé se zastaví, zaposlouchají se a usmějí se, ale nemluví na něj, protože on ani na okamžik nepřestane hrát a nevidí je, jeho oči se beze zbytku utápějí v sladkém, lehkém kouzlu melodie.

Chlapec dohraje a pomalu nechá ruce s flétnou klesnout.

Jako by to malé soukromé ticho bylo nějaké znamení, náhle se z altánu u startovní čáry ozve trumpeta: velitelská, melancholická, řezavá. Koně se vzpínají na štíhlých nohách a někteří odpovídají ržáním. Mladí jezdci s vážnou tváří hladí koně po šíji, upokojují je a šeptají: „Klid, klid, můj krasavče, má naděje…“ Začnou se stavět do řady podél startovní čáry. Davy kolem závodní dráhy jsou jako pole travin a květin ve větru. Svátek léta začal.

Věříte tomu? Berete tu slavnost, město a radost? Ne? Tak já vám s dovolením popíši ještě jednu věc. Ve sklepení pod jednou krásnou veřejnou budovou v Omelas, nebo možná ve sklepě některého prostorného soukromého domu, je místnost. Má jedny zamčené dveře a žádné okno. Troška světla matně proniká dovnitř škvírami mezi prkny, nepřímo z okna opředeného pavučinami někde na druhém konci sklepa. V jednom koutě místnůstky stojí vedle rezivého kbelíku několik mopů se ztuhlými, slepenými, páchnoucími třásněmi. Podlaha je hliněná, na omak trochu vlhká, jak podlaha ve sklepě obvykle bývá. Místnost má na délku zhruba tři kroky a dva na šířku: obyčejný kumbál na smetáky nebo nepoužívaná dílnička.

V místnosti sedí dítě. Může to být chlapeček nebo holčička. Vypadá na šest, ale ve skutečnosti je mu skoro deset. Je slaboduché. Možná se tak už narodilo, možná duševně zakrnělo v důsledku strachu, podvýživy a zanedbání. Rýpe se v nose a čas od času si bezmyšlenkovitě hraje s prsty na nohou nebo genitáliemi. Krčí se v koutě, který je nejdál od kbelíku a dvou mopů. Má z mopů strach, jde z nich na ně hrůza. Dítě zavírá oči, ale ví, že mopy tam stojí pořád, dveře jsou zamčené a nikdo nepřijde. Dveře jsou stále zamčené a nikdo nikdy nepřijde, pouze čas od času – dítě nechápe, co je to čas nebo časový úsek – čas od času dveře strašlivě zarachotí, otevřou se a za nimi se objeví člověk nebo víc lidí. Stane se, že jeden z nich vejde dovnitř a kopne do dítěte, aby vstalo. Ostatní nikdy nepřijdou blíž, jenom nakukují vyplašenýma, znechucenýma očima dovnitř. Postava rychle doplní misku s jídlem a džbán s vodou a zamkne dveře. Oči zmizí. Lidé u dveří nikdy nemluví, ale dítě, které nežije v kumbálku odjakživa, nýbrž si pamatuje slunce a matčin hlas, občas říká: „Já už budu hodný. Pusťte mě ven, prosím. Já už nebudu zlobit!“

Nikdy nedostane odpověď. Dítě dřív volalo v noci o pomoc a hodně plakalo, ale teď už jenom kňourá „u-íí, u-íí,“ a mluví čím dál míň. Je tak vyhublé, že nemá žádná lýtka; břicho má nafouklé; na den dostává jenom půl misky omaštěné obilné kaše. Je nahé. Zadek a stehna má poseté hnisajícími boláky, jak stále sedí ve svých výkalech.

Všichni vědí, že tam je, všichni obyvatelé Omelas. Někteří se na ně přišli podívat, jiným stačí vědět, že tam je. Všichni vědí, že tam musí být. Někteří chápou proč, někteří ne, ale všichni chápou, že jejich štěstí, nádhera jejich města, křehkost jejich přátelství, zdraví jejich dětí, moudrost jejich učenců, zručnost jejich řemeslníků a dokonce i hojnost jejich sklizně a vlídné počasí zcela závisejí na bídném utrpení tohoto dítěte.

Dětem se to obvykle vysvětluje mezi osmým a dvanáctým rokem věku, kdy se zdá, že by to mohly pochopit; a většina těch, kteří se na dítě přijdou podívat, jsou mladí lidé, třebaže celkem často přijde i dospělý, nebo se vrátí, aby si dítě prohlédl. Bez ohledu na to, jak dobře jim to bylo vysvětleno, tito mladí diváci jsou z té podívané vždy otřeseni a zhnuseni. Cítí odpor, o němž si mysleli, že jsou nad něj povzneseni. Navzdory všem vysvětlením cítí hněv, pobouření, nemohoucnost. Chtěli by pro dítě něco udělat. Ale nemohou udělat nic. Kdyby dítě vyvedli z toho odporného místa na slunce, kdyby je vykoupali, nakrmili a dopřáli mu pohodlí, bylo by to samozřejmě hezké; jenže pokud by to udělali, ještě v ten den a v tu hodinu by bohatství, krása a veselost Omelas uvadly a zanikly. Tak zní podmínky. Vyměnit veškerou příjemnost a krásu jednoho každého života v Omelas za to jediné, malé vylepšení: zahodit štěstí tisíců za šanci dát štěstí jednomu – to by samozřejmě vpustilo do zdí vinu.

Podmínky jsou přísné a absolutní: na dítě se dokonce ani nesmí vlídně mluvit.

Mladí lidé, kteří dítě viděli a byli postaveni před ten strašlivý paradox, často odcházejí domů s pláčem nebo naopak vzteklí, ale bez slz. Možná o tom přemýšlejí týdny nebo roky. Ale jak plyne čas, začnou si uvědomovat, že i kdyby dítě mohlo být puštěno ven, svoboda by mu mnoho dobrého nepřinesla: jistě, trochu neurčitého pohodlí v podobě tepla a jídla, ale jen o málo víc. Je příliš zakrnělé a hloupé, než aby mohlo poznat opravdovou radost. Příliš dlouho se bálo, než aby se někdy mohlo zbavit strachu. Jeho návyky jsou příliš neotesané, než aby dokázalo reagovat na to, jak se k němu lidé chovají. Ano, po tak dlouhé době by pravděpodobně bylo nešťastné, kdyby kolem sebe nemělo stěny, které je chrání, kdyby jeho oči nebyly ve tmě a kdyby nesedělo ve svých výkalech. Slzy, které prolijí nad tou hořkou nespravedlností, jim oschnou, když začnou chápat a přijímat strašlivou spravedlnost reality. Přesto jsou právě jejich slzy a hněv, snaha o velkorysost a smíření se svou bezmocností možná tím, co je pravým zdrojem nádhery jejich životů. Jejich štěstí není prázdné a neodpovědné. Vědí, co je to soucit. Právě existence dítěte a vědomí jeho existence jsou klíčem ke vznešenosti jejich architektury, dojímavosti jejich hudby a hloubce jejich vědeckého poznání. Díky jemu jsou tak laskaví k dětem. Vědí, že kdyby to nešťastné neposmrkávalo ve tmě, malý hráč na flétnu by nemohl vyluzovat veselou hudbu, zatímco se mladí, krásní jezdci řadí k závodu v slunečních paprscích prvního letního rána.

Teď už věříte, že existují? Jsou věrohodnější? Ale musím vám říct ještě jednu věc, a ta je naprosto neuvěřitelná.

Občas se stane, že některá mladá dívka nebo chlapec po spatření dítěte nejdou domů vyplakat se nebo se vyvztekat; vlastně vůbec nejdou domů. Stává se také, že i mnohem starší muž nebo žena na den dva zmlknou a potom opustí domov. Tito lidé vyjdou na ulici a jdou po ní dál a dál. Jdou pořád, až nechají město Omelas s jeho nádhernými branami za zády. Jdou dál přes pole, která k městu patří. Každý jde sám, mladík nebo dívka, muž nebo žena. Padne noc. Poutník musí procházet ulicemi vesnic, mezi domy, jejichž okna žlutě září, a znovu do tmy polí. Každý jde sám na západ nebo na sever, směrem k horám. Jdou dál. Opouštějí Omelas, odcházejí do tmy a nevracejí se. Místo, kam jdou, si většina z nás umí představit ještě hůř nežli město štěstí. Já je nedokáži popsat vůbec. Možná ani neexistuje. Přesto – zdá, že oni vědí, kam jdou, ti, kteří odcházejí z Omelas.

přeložil Petr Kotrle

Nestálý měsíc

Larry Niven

Larry Niven se etabloval jako mistr hard science fiction díky Nebulou oceněnému románu Ringworld [č. Prstenec/Baronet 2000], který pojednává o planetárním tělese připomínajícím stuhu o poloměru půldruhého milionu kilometrů a o obvodu takřka miliardy kilometrů, jenž obepíná vzdálenou hvězdu a svým lidským návštěvníkům skýtá ojedinělé technické potíže při pohybu i úniku. Román a jeho pokračování Ringworld Engineers [č. Stavitelé prstence/Baronet 2000] a Ringworld Throne [č. Vládci prstence/Baronet 2000] tvoří součást Nivenovy ohromné ságy Tales of Known Space [č. Známý vesmír], nadšeně přijímaného popisu lidského osídlování mezihvězdného prostoru v daleké budoucnosti, v němž autor skloubil zájem o rozkrývání širokého spektra témat, mezi něž patří mimozemské kultury, nesmrtelnost, cestování časem, teraformování, genetické inženýrství a teleportace. Romány The World of Ptavvs [č. Svět Ptavvů/KJV 1996], A Gift from Earth [Dar ze Země], Protector [č. Protektor/KJV 1996], The Patchwork Girl [Splácaná dívka], The Integral Trees [Integrální Stromy] a The Smoke Ring [Prstenec kouře], jakož i sbírky Neutron Star [č. Neutronová hvězda/Wales 2001], The Shape of Space [Tvar kosmu], Crashlander [Trosečník] a Flatlander [Přízemák], popisují epickou, půldruhé miliardy let dlouhou historii, sjednocující inovativní techniku s barvitým rozvojem mimozemských ras a vazeb mezi lidmi a mimozemšťany. Kouzlo Nivenovy invence lze posoudit sedmisvazkovou řadou antologií Man-Kzin Wars [č. Války s Kzinty/Wales 2002], která přilákala jeho kolegy ze žánru hard SF, aby do ní přispěli svými povídkami a posílili tak hodnověrnost řady senzibilitou sdíleného světa. Niven napsal rovněž román A World Out of Time [Svět mimo čas], představu vzdálené budoucnosti, v níž evoluce lidstva ústí do nesmrtelnosti, a sérii povídek na pomezí science fiction a detektivky vydaných ve sbírce The Long Arm of Gil Hamilton [Dlouhá ruka Gila Hamiltona]. Velké množství díla románového rozsahu napsal ve spolupráci s jinými autory. Román The Mote in God’s Eye [č. Tříska v Božím oku/Classic 1997], napsaný společně s Jerrym Pournellem je pozoruhodným vylíčením náhodného objevu mimozemské rasy rozhodnuté osít naši Sluneční soustavu svou rychle se množící populací. Niven s Pournellem napsali také pokračování, román The Gripping Hand [Svírající ruka], katastrofický román The Lucifer’s Hammer [č. Luciferovo kladivo/Banshies 1999] a Inferno [Peklo], v němž se spisovatel science fiction ocitá v dantovském pekle. Se Stevem Barnesem napsal Niven romány Dream Park [Park snů], The Barsoom Project [Projekt Barsoom] a The Voodoo Game [Hra vúdú]. Všechny se odehrávají v zábavním parku budoucnosti, kde se smyšlené reality projevují prostřednictvím virtuální reality. Niven je rovněž autorem série fantasy románů pojednávajících o primitivních kouzlech, mezi něž patří The Magic Goes Away [Kouzla odcházejí] a Time of the Warlock [Černokněžníkův čas].

přeložil Milan Žáček

I.

Právě jsem se díval na zprávy, když nastala ta změna; přišla jako záblesk pohybu v koutku oka. Otočil jsem se k balkónovému oknu. Ať to bylo cokoli, nestihl jsem to zachytit.

Dnes večer byl Měsíc velmi jasný.

Uviděl jsem ho, usmál jsem se a otočil se k obrazovce. Johny Carson právě začínal svůj monolog.

Když naskočily první reklamy, vstal jsem, abych si přihřál trochu kávy. Reklamy běžely v souborech po třech a po čtyřech až do půlnoci. Budu mít čas.

Jak jsem se vracel, zaujal mne měsíční svit. Jestliže byl předtím jasný, byl teď ještě výraznější. Hypnotický. Otevřel jsem posuvné skleněné dveře a vykročil ven na balkon.

Balkon nebyl o mnoho větší než římsa se zábradlím, s místem pro muže, ženu a přenosný gril. Během minulých měsíců byl výhled nádherný, zvlášť v době západu slunce. Energetická a osvětlovací společnost si stavěla prosklenou správní budovu. Zatím to byla jen ocelová kostra z holých nosníků, ale jak se černala proti rudému nebi zapadajícího slunce, vypadala stroze, surrealisticky a neuvěřitelně úchvatně.

Dnes večer…

Dosud jsem nikdy neviděl Měsíc tak jasný, dokonce ani v poušti ne. Dost jasný, aby se při něm dalo číst, pomyslel jsem si, a ihned si uvědomil, ale to je jen iluze. Měsíc nikdy nebyl větší (jak jsem se kdesi dočetl) než čtvrťák držený devět stop daleko. Pravděpodobně nemohl být dost jasný na to, aby se při něm dalo číst.

Bylo ho jenom tři čtvrtě!

Ale jak zářil vysoko nad sandiegskou dálnicí, která mířila k západu, zdálo se, že dokonce tlumí zář proudu automobilových reflektorů. Mrkal jsem proti jeho stříbrnému světlu a myslel na muže, kteří kráčejí po Měsíci a zanechávají rýhované stopy. Jednou, kvůli článku, který jsem právě psal, mi dovolili zvednout měsíční kámen, suchý jako troud, a podržet ho v ruce…

Uslyšel jsem, jak show znovu začíná, a vkročil do pokoje. Ale když jsem se ještě jednou zběžně ohlédl, zachytil jsem, jak Měsíc postupně nabývá na daleko větší jasnosti – jako kdyby vycházel zpoza chomáče uhánějících mraků.

Teď jeho světlo spalovalo mozek, bylo přímo šílené.

*

Telefon zazvonil pětkrát, než ho zvedla.

„Ahoj,“ povídám, „poslouchej…“

„Ahoj,“ zamumlala Leslie ospale a rozmrzele. Zatraceně. Doufal jsem, že se dívá na televizi jako já.

„Neječ a nekřič, protože mám důvod volat. Jsi v posteli, žejo? Vstaň a… můžeš vstát?“

„Kolik je hodin?“

„Čtvrt na dvanáct.“

„Ach, bože.“

„Vyjdi na balkon a rozhlédni se.“

„Dobře.“

V telefonu to zapraskalo. Čekal jsem. Lesliin balkon směřoval na severozápad jako můj a byl o deset pater výš; pochopitelně měl lepší výhled. Přes mé okno Měsíc hořel jako efektní bodový reflektor.

„Stane? Jsi tam?“

„Jo. Co si o tom myslíš?“

„Je to skvělý. Nikdy jsem nic podobného neviděla. Co může ten Měsíc takhle rozzářit?“

„Nevím, ale není to úžasný?“

„Ty jsi přece odtud.“ Leslie se sem přestěhovala teprve před rokem.

„Poslyš, nikdy jsem ho takhle krásný neviděl. Ale existuje stará legenda,“ pokračoval jsem. „Vždycky jednou za sto let se prý losangeleský smog na jedinou noc odvalí a zanechá vzduch stejně čistý jako mezihvězdný prostor. V té chvíli bohové mohou vidět, jestli je Los Angeles ještě na místě. Pokud je, nahrnou smog zpátky, aby se na ně nemuseli dívat.“

„Tohle všechno jsem kdysi věděla. Dobrá, poslouchej, jsem ráda, žes mne probudil, abych to viděla, ale zítra musím do práce.“

„Chudáčku.“

„To je život. Dobrou.“

„Dobrou.“

Potom jsem seděl ve tmě a pokoušel se vzpomenout si na někoho jiného, komu bych zavolal. Zavolat dívce o půlnoci, vyzvat ji, aby vyšla ven a podívala se na měsíční světlo… no, může si myslet, že je to romantické, nebo může být velmi rozzlobená, ale nenapadne ji, že jste volal šesti dalším.

Vzpomněl jsem si na pár jmen. Dívky, které k nim patřily, se však za poslední rok nebo tak nějak vytratily z dohledu, protože jsem začal trávit všechen svůj čas s Leslie. Člověk jim to těžko může mít za zlé. Joan je v Texasu a Hildy se bude vdávat, a kdybych volal Louise, pravděpodobně bych dostal k telefonu také Gordii. A ta Angličanka? Nemohu si vzpomenout na její číslo. Ani na její jméno.

Kromě toho měli všichni moji známí jiný životní rytmus než já. I já jsem si vydělával na živobytí, ale jako spisovatel na volné noze jsem si čas, kdy budu pracovat, určoval sám. Každému, koho dnes v noci vzbudím, zkazím ráno. Ach jo…

Když jsem se vrátil do obýváku, z show Johnyho Carsona byl šedivý vír a šum statické elektřiny. Vypnul jsem televizor a vrátil se na balkon.

Měsíc byl mnohem jasnější než proud reflektorů na dálnici, jasnější než světla Westwood Village na pravé straně. Hory Santa Monica měly kouzelný perlový lesk. V blízkosti Měsíce nebyly žádné hvězdy. Hvězdy nemohly vydržet tu zář.

Vydělával jsem si psaním populárněnaučných a instruktážních článků. Měl bych být schopen přijít na to, co způsobuje, že se Měsíc takhle chová. Může se Měsíc najednou zvětšit? Nadouvá se jako balon? Ne.

Je blíže, možná. Padá snad?

Příliv a odliv! Vlny vysoké padesát stop… a zemětřesení! Svatoondřejský zlom puká jako Grand Canyon! Skočím do auta, zajedu do kopců… ne, už je příliš pozdě…

Nesmysl. Měsíc je jasnější, ne větší. Je to vidět. A co by nám jej mohlo shodit na hlavu?

Zamrkal jsem a Měsíc zanechal na mé sítnici přetrvávající obraz. Byl tak jasný.

Právě teď musí pozorovat Měsíc milion lidí a divit se, stejně jako já. Článek na tohle téma by se dobře prodal… kdybych ho napsal dřív, než to udělá někdo jiný…

Musí existovat nějaké jednoduché, pochopitelné vysvětlení.

Dobrá, jak by se Měsíc mohl zjasňovat? Měsíční svit je odražená sluneční záře. Mohlo by se rozjasňovat Slunce? Muselo by se to stát po západu Slunce, protože jinak bychom si toho odpoledne všimli…

Tahle myšlenka se mi nezamlouvala.

Kromě toho polovina Země byla v přímém slunečním světle. Tisíce dopisovatelů z Life nebo Time a Newsweeku i dalších novin by sem volaly z Evropy, Asie, Afriky… pokud se všichni neschovávají ve sklepích. Nebo nejsou mrtví. Nebo neztratili spojení, protože Slunce všechno ruší statickou elektřinou, rádiové a telefonní systémy i televizi… Televize. Ach, můj bože.

Málem jsem se začal bát.

Dobrá, začněme znovu. Měsíc se rozjasnil. Hodně. Měsíční světlo, hm, měsíční světlo je odražené sluneční světlo, to ví každý idiot. Tak… něco se stalo se sluncem.

II.

„Haló!“

„Ahoj. To jsem já,“ řekl jsem a potom se mi stáhlo hrdlo. Málem jsem propadl panice! Co jí řeknu?

„Pozorovala jsem Měsíc,“ prohlásila zasněně. „Je to nádherné. Dokonce jsem se pokoušela použít svůj dalekohled, ale nic jsem neviděla; je příliš jasný. Osvětluje celé město. Kopce jsou celé stříbrné.“

Je to tak, na balkoně má dalekohled. Už jsem zapomněl.

„Ani jsem se už nesnažila usnout,“ dodala. „Bylo moc světlo.“

Hrdlo se mi zase uvolnilo. „Poslouchej, Leslie, lásko, začal jsem přemýšlet o tom, jak jsem tě vzbudil a jak pravděpodobně nemůžeš usnout a co s tím světlem. Pojďme si o půlnoci zajít na nějakou dobrotu.“

„Zbláznil ses?“

„Ne, mluvím vážně. A myslím to vážně. Dneska není noc na spaní. Možná, že takováhle noc už nikdy nenastane. K čertu s tvou dietou. Pojďme oslavovat. Ovocnou zmrzlinu politou horkým karamelem, irskou kávu…“

„To je něco jiného. Jdu se obléknout.“

„Hned jsem u tebe.“

*

Leslie bydlela ve čtrnáctém patře budovy C na Barrington Plaza. Zaťukal jsem, aby mne vpustila, a čekal.

A zatímco jsem čekal, dumal jsem jen tak pro sebe o tom, proč právě Leslie.

Přece existují jiné způsoby, jak trávit svou poslední noc na Zemi, než s jednou určitou dívkou nebo dokonce s pár ne příliš určitými dívkami, nehledě na to, že se to ke mně skutečně nehodí, že? Nebo jsem mohl zavolat svému bratrovi, nebo některému z rodičů…

Dobrá, ale bratr Mike by chtěl znát pádný důvod, proč jsem ho vytáhl o půlnoci z postele. „Ale, Miku. Měsíc je tak krásný…“ Těžko. A rodiče by se chovali obdobně. Nu, mám dostatečný důvod, ale věřili by mi?

A pokud by uvěřili, co pak? Zorganizoval bych něco na způsob budíčku. Ať to raději prospí. To, co jsem chtěl, byl někdo, kdo by se připojil k mému… večírku na rozloučenou, aniž by kladl nesprávné otázky.

Ten, koho jsem chtěl, byla Leslie. Znovu jsem zaklepal.

Otevřela dveře jen na škvírku pro mne. Byla ve spodním prádle. Jak mi vklouzla do náruče, zavadil mi o záda nepoddajný podvazkový pás, který držela v ruce.

„Zrovna jsem si to chtěla vzít na sebe.“

„Tak to jsem přišel právě včas.“ Sebral jsem jí pás a hodil ho na zem. Sklonil jsem se, abych ji zvedl, s úsilím jsem se vzpřímil a odpochodoval s ní do ložnice, zatímco mi nohama narážela do kotníků.

Měla chladnou pokožku. Musela být venku.

„Ták!“ zvolala žádostivě. „Ty si myslíš, že můžeš soutěžit s ovocnou zmrzlinou s horkým karamelem, co?“

„Jistě, moje hrdost si to žádá.“ Oba jsme zalapali po dechu. Jen jedinkrát během našeho soužití jsem se ji pokusil zvednout v náručí v tradičním filmovém stylu, a skoro bych si byl, sakra, strhl záda. Leslie byla vysoká dívka, asi tak jako já, a skoro až příliš těžká přes boky.

Složil jsem se s ní na postel, bok po boku. Objal jsem ji oběma rukama, abych ji mohl podrbat na zádech; věděl jsem, že mi neodolá a bude úplně bezmocná, ách ah ahahah. Vydechla rozkoší, jen aby mi prozradila, kde ji mám polechtat. Stáhla mi košili přes ramena a začala mě sama lechtat na zádech.

Stahovali jsme ze sebe kusy oblečení a oba jsme je nahodile mrskali přes pelest. Lesliina pleť teď byla teplá, téměř horká…

Tak dobrá, tohle, je tedy důvod, proč jsem si nemohl vybrat jinou dívku. Musel bych ji učit, jak lechtat. A na to prostě nebyl čas.

Některé noci jsem měl nervózní sklon milování uspěchat. Dnešní noc jsme předváděli rituál, ritus vášně. Snažil jsem se zpomalit, aby to trvalo déle. Snažil jsem se, aby se to Leslie líbilo ještě víc. Odměna byla neuvěřitelná. Zapomněl jsem na Měsíc i na budoucnost, a když se mi Leslie opřela patami o podkolení, pohybovali jsme se v pradávném rytmu.

Avšak představa, která mne napadla při vyvrcholení, byla živá a děsivá. Byli jsme v kruhu do modra rozžhaveného ohně, který se stahoval jako smyčka. Kdybych sténal hrůzou a rozkoší, určitě by si myslela, že je to pouze extáze.

Leželi jsme vedle sebe, ospalí, unavení a přitisknutí k sobě. Měl jsem tehdy v úmyslu jít zase spát, odstoupit od slibu, spát a nechat usnout i Leslie… ale místo toho jsem jí zašeptal do ucha: „Ovocná zmrzlina s horkým karamelem.“ Usmála se, pohnula se a za chvilku se zvedla z postele.

Nechtěl jsem jí dovolit, aby si vzala pás. „Je po půlnoci. Nikdo tě nenabalí, protože bych toho gaunera spráskal, že jo? Tak proč si neudělat pohodlí?“ Zasmála se a podvolila se. Znovu jsme se pevně objali ve výtahu. Bylo to na dotyk mnohem příjemnější bez pásu.

III.

Šedovlasá číšnice u pultu byla veselá a rozrušená. Oči jí žhnuly. Mluvila, jako kdyby prozrazovala tajemství. „Všimli jste si toho měsíčního světla?“

V téhle noční době a tak blízko Kalifornské univerzity bylo U Lodě dost přeplněno. Polovinu zákazníků tvořili univerzitní studenti. Dnes v noci hovořili tlumenými hlasy a otáčeli se, aby se podívali ven skleněnými stěnami nonstop otevřeného restaurantu. Měsíc visel nízko na západě, tak nízko, že mohl soutěžit s pouličními světly.

„Všimli jsme si,“ kývl jsem. „Oslavujeme. Doneste nám, prosím, dvě ovocné zmrzliny s horkým karamelem.“ Když se otočila, zasunul jsem pod papírové prostírání na našem místě desetidolarovou bankovku. Ne že by ji někdy utratila, ale alespoň se potěší tím, že ji najde. Já už ji také nikdy neutratím.

Cítil jsem se uvolněný, lhostejný. Zdálo se najednou, že spousta problémů se vyřešila sama.

Kdo by byl věřil, že do Vietnamu a Kambodže přijde za jedinou noc mír?

Tady v Kalifornii to začalo kolem půl dvanácté. Polední slunce stálo právě nad Arabským mořem, s celou Asií, Evropou, Afrikou a Austrálií v přímém světle – kromě několika okrajových oblastí.

Německo se už znovu spojilo. Zeď roztála nebo byla rozbita tlakovými vlnami. Izraelci a Arabové složili zbraně. Apartheid v Africe byl mrtev.

A já jsem byl volný. Pro mne už neexistovaly následky. Dnešní noci jsem mohl uspokojit všechny své temné pudy, loupit, zabíjet, podvádět s daní z příjmu, házet cihly do skel výkladních skříní, pálit své kreditní karty. Mohu zapomenout na článek o způsobu chování výbušných kovů, který mám odevzdat v úterý. Dnešní noci mohu Lesliiny antikoncepční prášky vyměnit za skořicové bonbóny. Dnes v noci…

„Myslím, že si dám cigaretu.“

Leslie se na mne podívala divně. „Myslela jsem si, žes toho nechal.“

„Vzpomeň si. Řekl jsem, že pokud mne popadne nepřekonatelné nutkání, dám si cigaretu. Udělal jsem to, protože jsem nemohl snést pomyšlení, že už nikdy nebudu kouřit.“

Zasmála se. „Ale vždyť už jsou to celé měsíce!“

„Ale do časopisů mi stále strkají reklamy na cigarety!“

„To je spiknutí. No dobrá, jdi a zakuř si.“

Vložil jsem do stroje minci, váhal nad výběrem, konečně jsem si vybral jednu s jemným filtrem. Nebylo to proto, že bych chtěl cigaretu. Určité události si však říkají o šampaňské a jiné o cigaretu. Existuje tradiční poslední cigareta před popravčí četou…

Zapálil jsem si. Příspěvek k plicní rakovině.

Chutnala přesně tak dobře, jak jsem si pamatoval, i když měla slabou zvětralou pachuť, jako plná ústa starých cigaretových nedopalků. Třetí hluboké vdechnutí mne podivně zasáhlo. Oči se mi rozostřily a všechno se velmi ztišilo. Srdce mi hlasitě bilo až v krku.

„Jak chutná?“

„Divně. Jsem skoro sjetej,“ zamručel jsem.

Sjetej! V posledních patnácti letech jsem tohle slovo ani nezaslechl. Na střední škole jsme kouřili, abychom si navodili tu kocovinu, tu poloviční opilost, kterou vytvoří kapiláry, smršťující se v mozku. Kocovina se přestala dostavovat po prvních pár šlucích, ale my jsme kouřili dál, většina z nás…

Uhasil jsem ji. Číšnice nám nesla zmrzlinu.

Horké a studené, sladké a hořké; neexistuje chuť podobná ovocné zmrzlině s horkým karamelem. Zemřít, aniž bych ji znovu ochutnal, by byla do nebe volající hloupost. S Leslie to ale bylo něco, symbol veškerého bohatého života. Pozorovat ji, když jí, byla větší zábava než jíst sám.

Kromě toho… ochutnat zmrzlinu by znamenalo zabít chuť cigarety. Místo toho, abych ochutnával zmrzlinu, jsem se teď těšil na irskou kávu.

Příliš málo času.

Lesliina miska byla prázdná. Zašeptala jako na divadle „Ááách!“ a pohladila si břicho.

Nějaký zákazník u jednoho z malých stolků začal bláznit.

Všiml jsem si ho už když jsme přišli. Hubený, učený typ, co nosí kotlety a brýle s ocelovými obroučkami: neustále se otáčel, aby se podíval ven na Měsíc. Jako jiní u dalších stolků se cítil důležitě při tak ojedinělém a krásném přírodním úkazu.

Pak mu to došlo. Viděl jsem, jak se mu mění tvář, zrcadlí podezření, pak nedůvěru, potom děs, děs a bezmocnost.

„Jdeme,“ naklonil jsem se k Leslie. Upustil jsem čtvrťáky na pult a vstal jsem.

„Copak nechceš dojíst?“

„Ne. Máme co dělat. Co takhle dát si trochu irské kávy?“

„A pro mne Růžovou lady? Ach, podívej,“ otočila se.

Ten učenec lezl na stůl. Balancoval na desce, roztáhl paže a zařval: „Podívejte se z oken!“

„Slezte dolů!“ volala číšnice a důrazně ho tahala za nohavici.

„Blíží se konec světa! Daleko na druhé straně oceánu je smrt a ohně pekelné…“

My jsme však vyrazili ven a v běhu se smáli. Leslie prudce oddechovala: „Možná jsme tam… unikli náboženskému… vzbouření!“

Myslel jsem na desítku, co jsem nechal pod ubrouskem. Teď už nikoho nepotěší. Uvnitř vykřikuje prorok svá poselství posledního soudu všem, kteří to slyší. Ta šedovlasá žena se žhnoucíma očima najde peníze a pomyslí si: Oni to také věděli.

*

Z parkoviště u Červené stodoly nebyl Měsíc vidět; stínily ho budovy. Pouliční světla a nepřímá měsíční zář měly dost podobnou barvu. Noc se jen zdála o něco jasnější než obvykle.

Nechápal jsem, proč se Leslie náhle zastavila uprostřed jízdní dráhy. Sledoval jsem však její upřený pohled. Dívala se přímo vzhůru, tam, kde na jih od zenitu jasně planula nějaká hvězda.

„Hezké,“ řekl jsem.

Věnovala mi velice zvláštní pohled.

V Červené stodole nebyla žádná okna. Tlumené umělé osvětlení, mnohem tlumenější než to podivné světlo venku, se odráželo na tmavém nábytku a poklidně rozveselených zákaznících. Nezdálo se, že si je někdo vědom skutečnosti, že dnešní noc je jiná než ty ostatní.

Prořídlá parta z úterního večera byla shromážděná většinou kolem přepážky s piánem. Nějaký zákazník držel mikrofon. Zpíval jakousi málo známou píseň třesoucím se slabým hlasem, zatímco se černý pianista zubil na celé kolo a hrál sentimentální doprovod.

Objednal jsem dvě irské kávy a Růžovou lady. Na Lesliin tázavý pohled jsem se jen tajemně usmál.

Červená stodola vypadala jako obyčejně. Uvolněně, šťastně. Drželi jsme se přes stůl za ruce a já jsem se usmál a bál se promluvit. Abych neporušil to kouzlo, abych neřekl něco nevhodného…

Dorazilo pití. Zvedl jsem sklenku irské kávy za stopku. Cukr, irská whiskey a silná černá káva s tlustou vrstvou šlehačky nahoře. Prostoupilo mne to jako kouzelný nápoj síly, temný, horký a mocný.

Číšnice mávnutím odmítla peníze. „Vidíte toho muže v roláku, tam na konci přepážky s piánem? Ten platí,“ řekla spokojeně. „Přišel před dvěma hodinami a dal barmanovi stodolarovku.“

Tak odtud pramenilo všechno to štěstí. Pití zdarma! Prohlédl jsem si ho a uvažoval, co ten chlápek oslavuje.

Muž s tlustým krkem, širokými rameny v roláku a sportovním saku, seděl schoulený do sebe, s širokou barovou sklenicí pevně sevřenou v jedné ruce. Pianista mu nabídl mikrofon a on ho mávnutím odmítl, gestem, které mi umožnilo pořádně si prohlédnout jeho tvář. Čtvercovou, mohutnou tvář, teď opilou, ubohou a vystrašenou. Skoro plakal strachem.

A tak jsem věděl, co oslavuje.

Leslie se zašklebila. „Moc dobře tu Růžovou lady nenamíchali.“

Existuje jediný bar na světě, který dělá Růžovou lady tak, jak to má Leslie ráda, a není v Los Angeles. Podal jsem jí tu druhou irskou kávu a zazubil se s výrazem Vždyť-jsem-ti-to-říkal. Snažil jsem se. Strach toho druhého muže byl nakažlivý. Usmála se v odpověď, zvedla svou sklenku a připila: „Na modré měsíční světlo.“

Pozvedl jsem k ní svou sklenici a pil. Ale tohle nebyl přípitek, ke kterému bych se rád připojil.

Muž v roláku sklouzl ze stoličky. Pohyboval se opatrně ke dveřím, krokem pomalým a přímočarým, jako když zaoceánský parník najíždí do doku. Doširoka rozevřel dveře a otočil se, zatímco je držel, takže to kouzelné modrobílé světlo proudilo okolo jeho široké černé siluety.

Mizera. Čekal na někoho, kdo na to přijde, aby vykřičel pravdu těm zbylým. Oheň a zatracení…

„Zavřete dveře!“ zařval někdo.

„Je čas jít,“ řekl jsem jemně.

„Nač ten spěch?“

Spěch? Ať si mluví! Já bych však nedokázal říci, že…

Leslie položila svou ruku na mou. „Já vím. Já vím. Ale nemůžeme před tím utéci, že ne?“

Srdce se mi pevně sevřelo. Ona to věděla a já jsem si toho nevšiml?

Dveře se zavřely a zanechaly Červenou stodolu v červeném přítmí. Muž, který platil pití, byl pryč.

„Můj ty Bože. Kdy jsi na to přišla?“

„Ještě než jsi přišel,“ odpověděla. „Ale když jsem se pokoušela si to ověřit, nešlo to.“

„Ověřit?“

„Šla jsem na balkon a otočila teleskop na Jupiter. Mars je teď pod horizontem. Pokud by se Slunce změnilo v novu, měly by se všechny planety rozzářit jako Měsíc, že je to tak?“

„Správně. Sakra.“ Měl jsem na to pomyslet sám. Ale Leslie byla hvězdář. Znal jsem něco z astrofyziky, ale nemohl jsem nalézt Jupiter, abych si zachránil život.

„Ale Jupiter nebyl jasnější než obvykle. A tak jsem nevěděla, co si mám myslet.“

„Ale pak…“ Cítil jsem, jak mi svítá naděje. Potom jsem si vzpomněl. „Ta hvězda právě v nadhlavníku. Ta, na kterou ses upřeně dívala.“

„Jupiter.“

„Byl celý rozzářený jako podělaná neonová reklama. Tím se všechno mění.“

„Mluv tiše.“

Mluvil jsem tiše. Ale v jeden divoký okamžik jsem si chtěl stoupnout na stůl a křičet! Oheň a zatracení… Jaké mají právo být lhostejní?

Lesliina ruka pevně stiskla moji. Ten pudový okamžik odezněl. A zanechal mne chvějícího se hrůzou. „Vypadněme odtud. Nechme je, ať si myslí, že přijde ráno.“

„Je ráno.“ Leslie se zasmála, hořkým, štěkavým smíchem, který nepřipomínal nic, co jsem kdy od ní slyšel. Vyšla ven, zatímco jsem se sháněl po peněžence – vzpomněl jsem si, že už není potřeba platit.

Chudák Leslie. Když našla Jupiter, nezměněný, muselo jí to připadat jako změna rozsudku smrti – dokud o hodinu a půl později nezapálila bílá jiskra třpytivou svatozář. Hodina a půl pro sluneční světlo, aby dolétlo k Jupiteru a zpět k Zemi.

Když jsem dorazil ke dveřím, Leslie napůl utíkala Westwoodem k Santa Monice. Zaklel jsem a rozeběhl se, abych ji dohnal, a přemýšlel, jestli se najednou nebláznila.

Potom jsem si všiml stínů. Po celé délce druhé strany bulváru Santa Monica se táhly měsíční stíny v horizontálních vzorech tmavých a modrobílých pruhů.

Dohnal jsem ji na rohu.

Měsíc zapadal.

Zapadající Měsíc vypadá vždycky děsivě. Dnes na nás zářil skulinou v nebi pod dálnicí, strašlivě jasný, vrhal neuvěřitelnou spleť linií a stínů. Dokonce i neosvětlený srpek zářil perlově jasně světlem odráženým ze Země.

A to mi povědělo všechno, co jsem chtěl vědět o tom, co se děje na osvětlené části Země.

A na Měsíci? Muži z Apolla 19 museli zemřít v prvních pár minutách světla ze Slunce–novy, lapeni venku na lunární planině; možná se schovávali za tavícím se balvanem… Nebo jsou na odvrácené straně? Nemohl jsem si vzpomenout. Sakra, mohli by nás všechny přežít. Cítil jsem bodnutí závisti i nenávisti.

A hrdosti. My jsme je tam poslali. My jsme dosáhli Měsíce dřív, než se Slunce změnilo v novu. Zbývalo málo, a dosáhli bychom hvězd.

Kotouč se podivně měnil, jak zapadal. Báň, létající talíř, čočka, čára…

A byl pryč.

Zmizel. Tak, to bylo vše. Teď bychom na to mohli zapomenout, teď bychom se mohli projít, aniž by nám neustále připomínal, že něco je v nepořádku. Západ Měsíce odnesl z města všechny podezřelé stíny.

Mraky však podivně zářily. Planou-li mraky po západu slunce, dnešní noci přímo žhnuly na západních okrajích živou bělostí. A putovaly oblohou příliš rychle. Jako kdyby se pokoušely utíkat…

Když jsem se otočil k Leslii, po tvářích jí kanuly velké slzy.

„Ach, zatraceně.“ Chytil jsem ji za paži. „Tak přestaň. Přestaň.“

„Nemůžu. Víš, že nemůžu přestat brečet, když už se rozbrečím.“

„Tohle jsem nechtěl. Myslel jsem si, že budeme dělat věci, které jsme odkládali, věci, které nás těší. Máme poslední příležitost. Je tohleto způsob, jak chceš umřít s brekem na rohu nějaké ulice?“

„Já vůbec nechci umřít!“

„Do hajzlu!“

„Moc ti děkuju.“ Tvář měla celou zarudlou a zkroucenou. Leslie plakala jako malé dítě, bez ohledu na důstojnost či vzhled. Cítil jsem se hrozně. Cítil jsem se vinen. Věděl jsem, že ta nova není moje chyba, a celé mě to ukrutně štvalo.

„Ani já nechci umřít!“ zavrčel jsem na ni. „Ukaž mi jak z toho ven a já to beru. Kam bychom šli? Na Jižní pól? To by prostě jen trvalo déle. Měsíc musí být roztavený na celé přivrácené straně. Mars? Až tohle skončí, Mars bude součástí Slunce stejně jako Země. Alfa Centauri? Se zrychlením, které bychom potřebovali, by nás to rozpláclo na stěně jako oříškovou pomazánku a želé…“

„Přestaň, prosím tě.“

„Dobře.“

„Havaj. Stane, během dvaceti minut bychom se mohli dostat na letiště. Měli bychom dvě hodiny navíc, když bychom letěli na západ! Dvě hodiny navíc před východem slunce!“

Něco na tom bylo. Dvě hodiny jsou k nezaplacení. Já už jsem to však propočítal předtím, když jsem se ze svého balkonu upřeně díval na Měsíc. „Ne. Umřeli bychom dřív. Poslyš, lásko, viděli jsme, že Měsíc se rozjasnil kolem půlnoci. To znamená, že když se Slunce změnilo v novu, Kalifornie byla na odvrácené straně zeměkoule.“

„Ano, to je pravda.“

„Potom musíme být my nejvíce vzdáleni od nárazové vlny.“

Zamrkala. „Nerozumím.“

„Podívej se na to takhle. Nejdřív Slunce vybuchne. To ohřívá vzduch a oceány, všechno naráz, všechno po celé přivrácené straně. Pára a přehřátý vzduch se rychle rozpínají. Žhavá nárazová vlna s burácením přichází na odvrácenou stranu. Právě teď se kolem nás stahuje jako smyčka. Ale nejdřív dorazí na Havaj. Havaj je o dvě hodiny blíže k hranici západu slunce.“

„Tak my neuvidíme rozednění. Nebudeme žít už ani tak dlouho.“

„Ne.“

„Ty to vysvětluješ tak srozumitelně,“ poznamenala hořce. „Žhavá nárazová vlna. Tak názorně řečeno.“

„Promiň. Příliš jsem o tom přemýšlel. Uvažoval jsem, jaké to bude.“

„No tak, přestaň.“ Přistoupila ke mně a zabořila mi tvář do ramene. Plakala tiše. Držel jsem ji jednou paží a druhou využil k tomu, abych ji hladil šíji, pozoroval jsem rychle ubíhající mraky a nemyslel na to, jaké to bude.

Nemyslel jsem na ohnivý kruh, který se kolem nás zmenšuje. Stejně to byl chybný obraz.

Na začátku jsem uvažoval, jak se musely vařit oceány na přivrácené straně, takže nárazovou vlnu tvořila většinou pára. Myslel jsem na miliony čtverečních mil oceánu, které musí překonat. Když by nás zasáhla, bylo by chladněji a víc vlhko. A rotace zeměkoule by ji otáčela jako vír ve vaně.

Dva hurikány ostré páry, které se otáčejí proti sobě, jeden na sever, druhý na jih. Vlastně na tom nesejde. Měli jsme štěstí. Kalifornie by byla blízko středu toho severního.

Hurikánový vítr ostré páry. Zvedl by člověka a ve vzduchu uvařil, stáhl z něho podušené maso a rozmetal ho. Bude to pekelně bolet.

Neuvidíme východ slunce. Svým způsobem je to škoda. Bylo by to velkolepé.

Silné souběžné cáry mraků přebíhaly přes hvězdy, příliš rychle, s břichy ozářenými bílým světlem města. Jupiter pozvolna temněl, pak zhasl. Že by to už začalo? Objevily se odlesky žáru…

„Aurora,“ řekl jsem.

„Cože?“

„Nárazová vlna od Slunce. Dnes musí být aurora, polární záře, tak úžasná, jakou dosud nikdo nikdy neviděl.“

Leslie se najednou zasmála, ale znělo to nepříjemně. „Vypadá to tak divně; stát na rohu ulice a jen tak si o tom povídat! Stane, nezdá se nám to?“

„Mohli bychom předstírat…“

„Ne. Většina lidstva už musí být mrtvá.“

„Jo.“

„A není kam jít.“

„Kruci! Už jsi na všechno přišla dávno a sama. Proč to teď rozmazávat?“

„Mohl jsi mne nechat spát,“ řekla hořce. „Usínala jsem, když jsi mi zašeptal do ucha.“

Neodpověděl jsem. Byla to pravda.

„Ovocná zmrzlina s horkým karamelem,“ zacitovala. A pak dodala: „Nebyl to vlastně špatný nápad, porušit mou dietu.“

Začal jsem se smát.

„Přestaň.“

„Mohli bychom se vrátit k tobě. Nebo ke mně. Spát.“

„To předpokládám. Ale neusnuli bychom, že? Ne, neříkej to. Vezmeme si prášky na spaní a odteď za pět hodin se s výkřikem probudíme. Raději bych zůstala vzhůru. Přinejmenším budeme vědět, co se děje.“

Kdybychom si však vzali všechny prášky… to jsem ale neřekl. „A co takhle piknik?“ prohlásil jsem.

„Kde?“

„Na pláži, možná. Co na tom záleží? Můžeme se rozhodnout později.“

IV.

Všechny obchody s potravinami byly zavřené, až na obchod s alkoholickými nápoji vedle Červené stodoly, do kterého jsem po léta chodil. Prodali nám paštiku z husích jater, sušenky, pár lahví vychlazeného šampaňského, šest druhů sýra a úžasné množství ořechů – vzal jsem od všeho po jednom balíčku – ještě pár sušenek, pytlík ledu, zmrazený japonský předkrm rumaki, pět lahví starého brandy, které stálo dvacet pět dolarů, a odpovídajících pět lahví Cherry Heering pro Leslie, šest kartonů piva a Bitter Orange…

V době, kdy jsme to všechno skládali do mrňavého nákupního vozíčku, pršelo. Velké těžké kapky se rozstřikovaly v náhlých přívalech na skleněné výloze, která tvořila přední stěnu obchodu. Vítr vyl okolo rohů.

Prodavač byl ve stavu euforie jako před smrtí, a překypoval energií. Celou noc pozoroval Měsíc. „A teď tohle!“ zvolal, když skládal naši kořist do pytlíků. Byl to malý, svalnatý postarší muž se silnými pažemi a rameny. „Takhle nikdy v Kalifornii neprší. Prší kolmo dolů a prudce, pokud vůbec někdy. Trvá to dny, než se spustí liják.“

„Já vím.“ Napsal jsem mu šek a cítil jsem se kvůli tomu provinile. Znal mne dost dlouho na to, aby mi věřil. Ale ten šek byl krytý. Na kontě bylo dost peněz, aby jej pokryly. Před otevírací hodinou bude z šeku popel a všechny banky na světě budou bublat v žáru slunce. Tohle však byla těžko moje vina.

Nakupil naše sáčky ve vozíku a postavil se ke dveřím: „Až teď déšť poleví, vyběhneme s nimi ven. Připraveni?“ Připravil jsem se, abych otevřel dveře. Déšť se spustil, jako kdyby někdo na okno vychrstl kbelík vody. Ve chvilce přestal, i když voda stále ještě proudem stékala po skle. „Teď!“ křikl prodavač, já rozrazil dveře a vyrazili jsme. Doběhli jsme k autu a chechtali se jako šílenci, Vítr zavyl, zvedl náhlý poryv deště a prudce nás zkropil.

„Vybrali jsme si vhodnou přestávku. Víte, co mi připomíná tohle počasí? Kansas,“ řekl prodavač. „Během tornáda.“

Pak najednou byla obloha plná štěrku! Ječeli jsme a snažili si krýt obličej, auto se rozeznělo miliony drobných nárazů a já odemkl dveře a vtáhl Leslie i prodavače za sebou dovnitř. Třeli jsme si potlučené hlavy a hleděli na bílý štěrk, který odskakoval od země.

Prodavač si vytáhl z kapsy pláště malý bílý oblázek. Položil ho Leslie do ruky, ta zděšeně vyjekla a předala mi ho. Byl studený.

„Kroupy,“ povzdechl si prodavač. „Teďka už to vážně nechápu.“

Ani já jsem to nechápal. Mohl jsem si jen pomyslet, že to má cosi společného s novou. Ale co? A jak?

„Musím se vrátit,“ prohlásil prodavač. Kroupy se vypotřebovaly v jediném krátkém přívalu. Pevně se vzepřel a potom vylezl ven z auta jako námořník stoupající do svahu. Už jsme ho nikdy neviděli.

Na obloze prudce vířily mraky, tvarovaly se a mizely, a klouzaly jeden přes druhý rychleji, než jsem kdy viděl, a břicha jim plála světlem města.

„To musí být tou novou,“ zašeptala Leslie a zachvěla se.

„Ale jak? Pokud by sem už dorazila nárazová vlna, byli bychom mrtví – nebo přinejmenším hluší. Ale kroupy?“

„To je přece fuk. Stane, nemáme čas!“

Vytrhl jsem se z přemýšlení. „Dobře. Co bys teď chtěla dělat ze všeho nejraději?“

„Podívat se na baseball.“

„Jsou dvě ráno,“ zdůraznil jsem.

„To vylučuje spoustu věcí, co?“

„Správně. Zaskočili jsme do svého posledního baru. Viděli jsme svou poslední hru a náš poslední nerušený film. Co zbývá?“

„Dívat se do výloh klenotnictví.“

„Vážně? Poslední noc na Zemi?“

Zvažovala to, a pak kývla. „Ano.“

Zatraceně, myslela to vážně. Nemohl jsem přijít na nic hloupějšího. „Westwood nebo Beverly Hills?“

„Obojí.“

„No, podívej…“

„Tak jen Beverly Hills.“

*

Projeli jsme další sprškou deště a krup – kondenzovaná bouře. Zaparkovali jsme půl bloku od prodejny Tiffanyho.

Chodník byl jedna veliká louže. Kapalo na nás z různých úrovní budov nad námi; byl to vlastně takový nepřímý déšť. „To je ohromný,“ prohlásila Leslie. „Určitě stačíme obejít nejmíň půl tuctu klenotnictví.“

„Myslel jsem, že pojedeme.“

„Ne, ne, ne, ty k tomu nemáš ten správný přístup. Člověk si musí prohlížet výklady a chodit pěšky. Je to v pravidlech.“

„Ale ten déšť!“

„Na zápal plic neumřeš. Nebudeš mít čas,“ řekla až příliš pochmurně.

Tiffany měl v Beverly Hills malou pobočku, ale v noci do výkladů nedávali drahé věci. Bylo tam jen několik okouzlujících hraček, to bylo všechno.

Zahnuli jsme nahoru na Rodeo Drive – a narazili jsme na zlatý důl. Tibor předváděl nekonečný výběr prstenů, vyumělkovaných i moderních, velkých, malých, se všemi druhy drahokamů a polodrahokamů. Van Cleef & Arpels přes ulici vystavovali brože, pánské náramkové hodinky elegantního designu, náramky s maličkými hodinkami uvnitř a jeden výklad, který byl samé diamanty.

„Ach, skvělé,“ vydechla Leslie uchvácená třpytivými kameny. „Jaképak musejí být v denním světle! – Tedy…“

„Ne, to je dobrá myšlenka. Představ si je za rozednění, jak hoří světlem novy, zatímco se rolety výlohy otřásají, aby vpustily dovnitř surové denní světlo. Chceš jeden? Náhrdelník?“

„Ach, smím? Hej, hej, dělala jsem si legraci! Polož to, ty pitomče, ve výloze musí být poplašné zařízení.“

„Podívej, odteď až do rána nebude nikdo jedinou z těchto věcí nosit. Proč bychom z toho nemohli něco mít?“

„Chytili by nás!“

„No, řekla jsi, že si chceš prohlížet výlohy…“

„Nechci strávit svou poslední hodinku v cele. Kdybys byl vzal auto, tak bychom možná měli nějakou naději…“

„Zmizet. Správně. Já jsem auto chtěl vzít…“ V tu chvíli jsme se ale málem potrhali smíchy a museli jsme se odpotácet stranou a navzájem se podpírat.

Na Rodeu bylo dalších pár klenotnických obchodů. Ale nejen ty. Hračky, knihy, košile a kravaty neobvyklého a moderního střihu. V obchodě Francis Orrové měli obrovskou krychli z umělé hmoty plnou nových centů. Pár totálně podivných hodin o kus dál. Prohlížení výkladních skříní mělo v sobě cosi vzrušujícího, když jsme věděli, že můžeme rozbít sklo a vzít si cokoli, co bychom opravdu chtěli.

Šli jsme ruku v ruce a mávali pažemi. Chodníky byly jen naše, všichni ostatní utekli před šíleným počasím. Nad hlavami se nám pořád ještě pěnily mraky.

„Kéž bych byla věděla, že to přijde,“ zatoužila Leslie najednou. „Strávila jsem celý den opravováním chyby v programu. Teď ho nikdy nespustíme.“

„Co bys byla dělala s tím časem? Šla bys na baseball?“

„Možná. Ne. Umístění v tabulce teď už nehraje roli.“ Zamračila se na dámské šaty ve výkladní skříni. „Co bys byl dělal ty?“

„Zašel bych na koktejl do Modré koule,“ řekl jsem okamžitě. „Je to místo, kde obsluhují holky nahoře bez. Celou dobu jsem tam chodíval. Slyšel jsem, že teď už jsou nahé úplně.“

„Nikdy jsem v takovém podniku nebyla. Do kdy mají otevřeno?“

„Pusť to z hlavy. Je už skoro půl třetí.“

Leslie přemítala a dívala se na obrovská vycpaná zvířata ve výkladu hračkářství.

„Neexistuje někdo, koho bys zavraždil, kdybys na to měl čas?“

„No, ty přece víš, že můj agent žije v New Yorku.“

„Proč jeho?“

„Milá holka, proč by kterýkoli spisovatel chtěl zavraždit svého agenta? Kvůli rukopisům, které ztrácí v hromadě jiných rukopisů. Za jeho nepoctivě nabytých deset procent a těch zbylých devadesát, které mi posílá nerad a pozdě. Za…“

Vítr náhle zahučel a zvedl se proti nám, Leslie ukázala prstem a rozběhli jsme se k temnému vchodu, který, jak se ukázalo, patřil Guccimu. Přitiskli jsme se ke sklu.

Vítr byl najednou zdušen kroupami velikosti kuliček. Někde se rozbila výloha a poplašná zařízení zvedla tenké slabé hlásky do svištění větru. Padalo něco víc než kroupy! Kameny!

Zachytil jsem pach a chuť mořské vody.

Drželi jsme se za ruce ve zbytečně honosném prostoru před Gucciho obchodem. Napadlo mě krátké vysvětlení a vyrazil jsem ze sebe: „Počasí novy! Jak to ty plameny udělaly…“ Ale neslyšel jsem se a Leslie ani nevěděla, že křičím.

Vliv novy. Jak se to sem tak rychle dostalo? Kdyby přecházela přes pól, musela by nárazová vlna procestovat okolo čtyř tisíc mil – nejméně pětihodinová cesta.

Ne. Nárazová vlna bude putovat stratosférou, kde je rychlost zvuku větší, a pak se rozšíří dolů. Tři hodiny, to stačilo. Přesto jsem si myslel, že by to nemuselo přijít jako nárazy větru. Vybuchující slunce na druhé straně světa strhávalo Zemi atmosféru a vrhalo ji ke hvězdám. Změna tlaku by se měla ohlásit jediným mohutným duněním.

Vichr na chvíli zeslábl a já jsem se rozběhl po chodníku a táhl Leslie za sebou. Když se vítr znovu zvedl, našli jsme jiný vchod. Zdálo se mi, že slyším poplachovou sirénu.

V příští klidnější chvíli jsme přebrodili Wilshire a doběhli k autu. Seděli jsme tam, těžce oddychovali a čekali, až začne hřát topení ve voze. Boty mi spadly s mokrým plesknutím. Šaty se mi přilepily na kůži.

„Jak dlouho ještě?“ vykřikla Leslie.

„Nevím! Měli bychom mít trochu času.“

„Budeme si náš piknik muset udělat uvnitř!“

„U tebe nebo u mě? U tebe,“ rozhodl jsem a vyrazil od obrubníku.

V.

Wilshire Boulevard byl místy zaplaven až po vrcholky hydrantů. Přívaly krup a deště se sněhem se změnily ve vytrvale bubnující déšť. Mlha ležela ve vodorovné vrstvě nad zemí do výše pasu před námi, s vířením se rozdělovala nad střechou našeho auta a třepotala se za námi. Podivné počasí.

Nova. Nárazová vlna, která by spálila přehřáté páry, se nekonala. Místo toho stratosférou burácel jenom horký vítr, vířící turbulence, aby pak zamířil k povrchu i na úrovni země vytvořil zvláštní bouři.

Zaparkovali jsme proti předpisům na hořejším parkovišti. Jediný zběžný pohled na dolejší parkoviště mi odhalil, že je zaplavené. Otevřel jsem kufr auta a vytáhl dva těžké papírové pytle.

„Museli jsme se zbláznit,“ Leslie potřásla hlavou. „Tohle nemůžeme nikdy spotřebovat.“

„V každém případě to vezmeme nahoru.“

Usmála se na mne. „Ale proč?“

„Jen tak. Pomůžeš mi s tím?“

Vynesli jsme do čtrnáctého poschodí dvě plné náruče. I tak ještě zůstalo v kufru pár pytlíků. „Vykašli se na ně,“ řekla Leslie. „Máme rumaki a pití a oříšky. Co víc potřebujeme?“

„Sýry. Sušenky. Husí játra.“

„Zapomeň na to.“

„Ne.“

„Ty ses zbláznil,“ pronesla pomalu tak, abych rozuměl. „Mohl by ses cestou dolů smrtelně opařit. Možná, že nám nezbývá víc jak pár minut, a ty chceš jídlo na týden! Proč?“

„Radši bych to neříkal.“

„Tak si jdi!“ Práskla dveřmi vší silou.

Výtah, to byl zlý sen. Přemýšlel jsem, jestli má Leslie pravdu. Jekot větru uvnitř budovy zněl tlumeně. Možná, že se vichr právě chystal někde strhat elektrické vedení a nechat mne uvězněného ve ztemnělé kabině. Podařilo se mi však dojet dolů.

V hořejším poschodí parkoviště bylo vody po kolena.

Druhým překvapením bylo, že byla vlažná jako pouhá voda z vany; bylo nepříjemné se v ní brodit. Pára se na povrchu čeřila, pak zmizela s větrem, který ozvěnou zavyl betonovou chodbou jako nářek zatracenců.

Cesta nahoru byla další zkouškou. Jestliže to, na co jsem myslel, se splní, a řvoucí vítr ostré páry mě teď chytí… připadal bych si jako idiot… Ale dveře se otevřely a světla dokonce ani nezablikala.

Leslie mne nechtěla vpustit.

„Jdi pryč!“ křičela přes zamčené dveře. „Jdi se cpát svými sýry a sušenkami někam jinam!“

„Máš jiné rande?“

To jsem udělal chybu. Nedostal jsem vůbec žádnou odpověď.

Téměř jsem její vztek chápal. Ta cesta navíc pro ještě jeden pytel nebyla nic tak důležitého, abychom se kvůli tomu hádali, tak proč jsem to musel prosadit? Ostatně, jak dlouho bude trvat náš milostný vztah? Budeme-li mít štěstí, tak hodinu. Proč nepoužít dokonale logicky argument, abychom mohli být ještě spolu, třebaže tak krátce?

„Nechtěl jsem to nosit nahoru,“ zařval jsem v naději, že mne uslyší i přes dveře. Vítr na opačné straně musí být třikrát tak silný. „Ale možná budeme potřebovat jídlo na týden! A místo, kde se ukryjeme!“

Ticho. Začal jsem uvažovat, jestli bych dokázal rozkopnout dveře. Nebylo by mi lépe, kdybych čekal v hale? Nakonec by musela…

Dveře se otevřely. Leslie byla bledá. „To bylo kruté,“ řekla tiše.

„Nemohu nic slíbit. Chtěl jsem počkat, ale řekla sis o to. Přemýšlel jsem, jestli Slunce opravdu vybuchlo.“

„Bylo to kruté. Zrovna jsem si na tu myšlenku zvykala.“ Odvrátila se a opřela tvář o rám dveří. Unaveně, byla nevyspalá. Nechal jsem ji vzhůru příliš dlouho.

„Poslouchej mě. Bylo to úplně jinak,“ začal jsem. „Měla se objevit polární záře, aby osvítila noční oblohu od pólu k pólu. Nárazová vlna částic vyletujících ze Slunce, které se pohybují trochu menší rychlostí, než je rychlost světla, by se vryla do atmosféry jako…“ Proč jsme viděli nad každou budovou modrý oheň?

„Taky ta bouře přišla příliš pomalu,“ řval jsem, aby mne přes hřmění bylo slyšet. „Nova by roztrhla oblohu nad polovičkou planety. Nárazová vlna by oběhla odvrácenou stranu Země se zvukem, který by v jediném okamžiku rozbil všechno sklo na světě! A rozpukal by beton i mramor – a, Leslie, lásko, to se právě nestalo. A tak jsem začal přemýšlet.“

„Tak co je to?“ zamumlala.

„Záře. Nejhorší…“

Vykřikla to na mne jako obvinění. „Záře! Sluneční záře! Myslíš, že by se Slunce mohlo takhle rozzářit…“

„Klid, teď…“

„…mohlo by změnit Měsíc a planety v tolik pochodní – a pak by pomalu zhaslo, jako kdyby se nic nestalo! Ach, ty blázne…“

„Smím jít dál?“

Dívala se překvapeně. Ustoupila stranou a já se sehnul a zvedl pytel a vešel.

Skleněné dveře zachřestily, jako by se obři pokoušeli probít si cestu dovnitř. Déšť prosákl škvírami a na koberci vytvořil tmavé louže.

Položil jsem sáčky na kuchyňskou linku. V ledničce jsem našel chleba a dva krajíce jsem dal do opékače. Zatímco se opékaly, otevřel jsem paštiku z husích jater.

„Můj hvězdářský dalekohled je pryč.“ Bylo to tak. Na balkonu zůstal jen třínohý stojan, převržený.

Uvolnil jsem drátek na láhvi šampaňského. Toast vyskočil a Leslie našla nůž a namazala oba krajíce paštikou i husích jater. Podržel jsem jí láhev blízko ucha; zamýšlel jsem povzbudit její podmíněné reflexy.

Krátce se zasmála, když bouchla zátka. „Měli bychom si tady udělat místo na piknik. Za kuchyňskou linkou. Dříve nebo později vítr rozrazí tyhle dveře a rozsype sklo.“

To byla dobrá myšlenka. Proklouzl jsem kolem přepážky, posbíral všechny polštáře z podlahy i z pohovky a vrátil se s nimi zpátky. Udělali jsme si z nich hnízdečko.

Bylo to svým způsobem útulné. Kuchyňská linka nám sahala přesně tři a půl stopy nad hlavy, a kuchyňský výklenek byl dost široký na to, abychom mohli pohodlně pohybovat lokty. Podlaha teď byla samý polštář. Leslie nalila šampaňské do skleniček na koňak až po okraj.

Uvažoval jsem o přípitku, ale bylo až příliš mnoho možností a všechny depresivní. Napili jsme se bez přípitku a potom jsme opatrně odložili skleničky a vklouzli jeden druhému do náruče. Mohli jsme takhle sedět tváří v tvář a opírat se boky.

„Budeme umírat,“ řekla.

„Možná, že ne.“

„Zvyknout si na tu myšlenku. Musím,“ zašeptala. „Podívej se na sebe, jsi celý nervózní. Bojíš se umírání. Nebyla to příjemná noc?“

„Jedinečná. Kéž bych byl věděl dřív, že tě mám vzít na večeři.“

Hrom se rozezněl v sérii šesti výbuchů jako bomby při leteckém náletu. „To si myslím taky,“ podotkla, když jsme se zase mohli slyšet.

„Kéž bych to byl věděl dnes odpoledne.“

„Pralinky z pekanových ořechů!“

„Značka Farmer’s Market. Dvakrát pražené buráky. Koho bys chtěla zavraždit ty, kdybys měla čas?“

„V klubu na koleji byla jedna dívka…“

…a ta nesla vinu za všeobecnou rivalitu, jak Leslie tvrdila. Já jsem jmenoval jednoho vydavatele, který stále měnil názor. Leslie jmenovala jednu z mých starých přítelkyň, a já jmenoval jejího jediného starého přítele, o němž jsem věděl, a byla to trochu legrace, než nám došla inspirace. Můj bratr Mike jednou zapomněl na moje narozeniny. Ten neřád.

Světla zablikala, pak se znovu rozsvítila.

Leslie se zeptala příliš lhostejně: „Skutečně si myslíš, že by se Slunce mohlo vrátit do normálního stavu?“

„Bylo by to lepší. Jinak jsme každopádně mrtví. Kdybychom tak mohli vidět Jupiter.“

„Zatraceně, odpověz mi! Myslíš, že to byla záře?“

„Ano.“

„Proč?“

„Žluté trpasličí hvězdy se nemění v novu.“

„Co když naše ano?“

„Astronomové toho vědí o novách dost,“ řekl jsem. „Víc, než bys myslela. Mohou je vidět, jak se projevují, měsíce dopředu. Slunce je žlutý trpaslík G0. Vůbec se nezmění v novu. Musí nejdřív projít hlavní posloupností, a to trvá miliony let.“

Měkce mě uhodila pěstí do zad. Byli jsme opřeni vzájemně o tváře, nemohl jsem jí vidět do obličeje. „Tomu se mi nechce věřit. Netroufám si. Stane, nikdy předtím se nic takového nestalo. Jak to můžeš vědět?“

„Něco vím.“

„Co? Nevěřím tomu. Uvažuj.“

„Vzpomínáš si na první přistání na Měsíci? Aldrina a Armstronga?“

„Samozřejmě. Sledovali jsme to na Earlově večírku na počest přistání na Měsíci.“

„Přistáli na největším, nejplošším místě, které na Měsíci mohli najít. Poslali zpět několikahodinové trhavé amatérské filmy, udělali spoustu velice jasných snímků, zanechali všude rýhované stopy. A domů se vrátili s hromadou nerostů.

Vzpomínáš? Lidé říkali, že to byla dlouhá cesta pro kameny. Ale první věcí, které si na těch kamenech každý všiml, bylo to, že byly napůl roztavené.

Někdy v minulosti – no, řekněme že v minulých sto tisících letech, neexistuje žádný způsob, jak to určit lépe – Slunce vzplanulo, nezůstalo však dlouho dost horké na to, aby zanechalo na Zemi jakékoli stopy. Ale Měsíc nemá žádnou atmosféru, aby ho ochránila. Všechny kameny se na jedné straně roztavily.“

Vzduch byl teplý a vlhký. Svlékl jsem si kabát ztěžklý deštěm. Vylovil jsem cigarety a zápalky, zapálil jsem si a vypouštěl kouř kolem Lesliina ucha.

„Uvažuj. Nemohlo to být takhle zlé.“

„Nejsem si tak jistý. Předpokládejme, že se to stalo nad Tichým oceánem. Nenadělalo by to takovou škodu. Nebo nad americkým kontinentem. Mohlo by to způsobit, že někteří živočichové zůstali sterilní a spálit spoustu lesů, ale kdo by to věděl? Slunce se tehdy vrátilo do normálu. Mohlo by se to stát znovu. Slunce je čtyřprocentní proměnná hvězda. Možná, že občas přijde impulz k proměně mnohem dramatičtější, než je tahle.“

Něco se roztříštilo v ložnici. Okno? Dotkl se nás vlhký vítr a jekot bouře zesílil.

„Pak bychom to mohli přežít,“ řekla váhavě Leslie.

„Věřím, že jsme se dostali k jádru věci. Na zdraví!“ Našel jsem své šampaňské a zhluboka se napil. Bylo po třetí hodině ráno a hurikán nám mlátil dveřmi.

„Neměli bychom s tím tedy něco udělat?“

„Děláme.“

„Něco jako se třeba pokusit vyjít nahoru do kopců! Stane, přijdou záplavy!“

„To si piš, že přijdou, ale nevystoupí tak vysoko. Do čtrnáctého patra ne. Poslyš, už jsem to promyslel. Jsme v budově, která byla vyprojektována, aby odolávala zemětřesení. Sama jsi mi to řekla. Muselo by se do ní opřít něco víc než hurikán, aby ji to smetlo.

Pokud se týče nápadu vyrazit do kopců – do jakých kopců? Dnes večer se nedostaneme daleko, ne ulicemi, které jsou už zaplavené. Dejme tomu, že bychom vystoupili do hor Santa Monica, ale co potom? Rozbahněné klouzačky. Ta oblast tenhle nápor nevydrží. Zář už vyvařila dost vody na to, aby se vytvořil další oceán. Bude pršet čtyřicet dní a čtyřicet nocí! Lásko, tohle je nejbezpečnější místo, které jsme mohli dnes v noci najít!“

„Co když se roztaví ledovce na pólech?“

„Jo… no, jsme dost vysoko, dokonce i na tohle. Podívej, možná, že poslední záře byla tím, co začalo Noemovu potopu. Možná, že to nastává i teď. Je dost jasné, že na Zemi není místo, které by nebylo středem hurikánu. Tyhle dva velké, proti sobě rotující hurikány se teď musí rozdrobit na stovky malých bouří…“

Uvnitř vybuchly skleněné dveře. Sklonili jsme hlavy, vítr zavyl kolem a mrskl na nás déšť a sklo.

„Alespoň máme jídlo!“ křičel jsem. „Pokud nás tady záplavy uvězní, můžeme to přežít!“

„Ale když vypoví proud, nemůžeme nic vařit! A lednice…“

„Uvaříme teď všechno, co jde. Vajíčka natvrdo…“

Kolem se zdvihl větrný vír. Přestal jsem se pokoušet mluvit. Teplý déšť hnaný větrem nás postříkal a promáčel. Pokoušet se vařit v hurikánu? Byl jsem hloupý, čekal jsem příliš dlouho. Vítr by převrhl nádobu s vařící vodou, pokud bychom to zkusili. Nebo horký omastek…

„Zkusíme troubu!“ zaječela Leslie.

Jistě. Trouba na nás snad nespadne.

Nastavili jsme ji na 400 stupňů a dali do ní vejce v hrnci vody. Vytáhli jsme všechno maso z mrazáku a strčili je do pekáče. Do dalšího hrnce dva artyčoky. Ostatní zeleninu můžeme jíst syrovou.

Co dál? Pokoušel jsem se uvažovat.

Voda. Pokud budeme bez proudu, pravděpodobně také přestanou fungovat čerpadla, zůstaneme bez vody, a také se přeruší telefonní linky. Otočil jsem kohoutkem nad dřezem a začal plnit nádoby: hrnce s pokličkami, Lesliin třicetišálkový překapávač, který používala na večírky, kbelík na mytí. Určitě si myslela, že jsem se zbláznil, ale já jsem dešti coby zdroji vody moc nevěřil; ten bych ovládat nedokázal.

Rachot. Už jsme se přestali pokoušet jej překřičet. Čtyřicet dní a nocí takového burácení a budeme hluší Jako poleno. Vata? Příliš pozdě na to, abych se dostal do koupelny. Papírové ručníky! Roztrhal jsem je, smotal a vyrobil nám čtyři ucpávky do uší.

Sociální zařízení? Další důvod pro výběr Lesliina bytu. Když přestane fungovat kanalizace, vždycky zbývá balkon.

A kdyby záplava stoupla do větší výše, než je čtrnácté patro, ještě je tu střecha. O dvacet poschodí výš. Pokud by voda stoupla ještě výš, tak by zbylo setsakra málo lidí, až by to skončilo.

A kdyby to byla nova?

Přivinul jsem si Leslie trochu těsněji a jednou rukou si zapálil cigaretu. Pokud to je nova, všechny plány jsou zbytečné. Ale dělal bych to stejně. Nepřestáváte plánovat jen proto, že nezbývá žádná naděje.

A kdyby se hurikán změnil ve žhavou páru, zase tu je balkon. S co největším rozběhem a přes zábradlí namísto uvaření zaživa.

Ale teď nebyl čas se o tom zmiňovat.

Stejně na to pravděpodobně pomyslela.

Světla přestala fungovat kolem čtvrté. Vypnul jsem troubu pro případ, že by se přívod obnovil. Nechal jsem jídlo hodinu vychladnout, a pak jsem ho všechno naskládal do tašek.

Leslie mi vsedě spala v náručí. Jak mohla spát, aniž by věděla, co přijde? Nakupil jsem za ní polštáře a nechal ji volně podepřenou.

Nějakou dobu jsem ležel na zádech, pokuřoval a pozoroval, jak blesky vytvářejí na stropě stíny. Už jsme snědli celou paštiku z husích jater a vypili jednu láhev šampaňského. Uvažoval jsem, že otevřu láhev brandy, ale s lítostí jsem se rozhodl ji ušetřit.

Uběhla dlouhá doba. Nejsem si jist, o čem jsem přemýšlel. Nespal jsem, ale můj mozek určitě běžel naprázdno. Jenom postupně mi docházelo, že strop mezi zákmity blesků zešedl.

Převrátil jsem se opatrně a těžkopádně. Všechno bylo mokré.

Na mých hodinkách bylo devět třicet.

Plazil jsem se kolem příčky do obývacího pokoje. Tak dlouho jsem si nevšímal zvuků bouřky, až mi ji musel připomenout teplý déšť – bičoval mi tvář. Hurikán útočil dál. Uhlově šedé světlo pronikalo černými mraky.

Tak. Nemýlil jsem se, když jsem zachránil brandy. Záplava, bouře, silné záření, požáry způsobené žárem pokud daň zkázy bude tak vysoká, jak jsem očekával, peníze se pomalu stávaly bezcennými. Budeme potřebovat zboží na výměnu.

Dostal jsem hlad. Snědl jsem dvě vejce a trochu slaniny – ještě teplé – a začal jsem zbytek potravin ukládat. Měli jsme jídlo na týden, možná… stěží však hodnotnou stravu. Snad bychom mohli obchodovat s jinými byty. Tohle byla velká budova. Musí tu být i prázdné byty, které bychom mohli vyrabovat kvůli konzervovaným polévkám a podobným věcem. A přibudou utečenci z nižších pater, o které bude třeba se postarat, pokud voda stoupne dost vysoko…

Zatraceně! Zapomněl jsem na novu. Včera večer byl život jednoduchost sama. Teď… Máme léky? Jsou v domě lékaři? Objeví se úplavice a jiné nemoci. A hlad. Poblíž byl supermarket, mohli bychom v domě najít pod hladinou východ?

Nejdříve bych se měl trochu prospat. Později se můžeme vydat na průzkum domu. Den se změnil ve světlejší uhlovou šeď. Mohlo to být horší, daleko horší. Myslel jsem na záření, které se musí snášet spolu s deštěm na vzdálenou stranu světa, a uvažoval o tom, zda naše děti budou kolonizovat Evropu, Asii, nebo Afriku.

přeložil Zdeněk Havlíček

STŘEDNÍ GENERACE

Písečníci

George R. R. Martin

Pestré dílo George R. R. Martina spadá jak do science fiction, tak do fantasy a hororu, a autorovi vyneslo několik cen Hugo a Nebula, jakož i Cenu Brama Stokera od Sdružení spisovatelů hororu. Řada jeho nejlepších textů dosahuje délky novely, u níž rozsah vyprávění umožňuje rozvíjet celou škálu témat a námětů protínajících žánrové hranice. Povídka Sandkings [č. Písečníci-Písečníci/Laser 1992 a Triton 2002] se v prostředí budoucnosti zabývá námětem starým jako klasické dílo hororu Frankenstein: nezodpovědností člověka, který si hraje na Boha, a nebezpečím, jemuž musí čelit, když se jeho stvůra obrátí proti němu samému. V povídce Nightflyers [č. Nightflyers/Laser 1992], jež se v roce 1987 dočkala i filmového zpracování, se na palubě vesmírného korábu odvíjí klasický scénář příběhů o strašidelném domě. Námětem povídky A Song for Lya [č. Píseň pro Lyu-Písečníci/Laser 1992 a Píseň pro Lyu/Triton 2002] je náboženská víra mimozemské kultury jakožto důsledek jejího jedinečného biologického uspořádání. Povídka Meathouse Man [Jateční muž] je jedním z několika textů, v nichž se autor zabývá klasickou hororovou tématikou zombií z pohledu science fiction. G. R. R. Martin debutoval v roce 1971. První román, Dying of the Light [č. Soumrak na Worlornu/Triton 2003] mu vyšel o šest let později a vysloužil si pochvalné kritiky za propracovaný portrét mimozemské kultury formované prazvláštní povahou planety, již obývá. Takřka všechny Martinovy romány jsou pozoruhodné velmi pečlivě propracovaným prostředím. V dobovém upírském románu Fevre Dream [Horečnatý sen] opět sugestivně ožívá Mississippi na americkém Jihu v období před občanskou válkou. Román The Armageddon Rag [Řádění Armageddonu] evokuje americkou alternativní scénu 60. let dvacátého století líčením osudu rockové skupiny, do jejíž hudby se svádí destruktivní energie a chaos času. Romány A Game of Thrones [č. Hra o trůny/Talpress 2000], A Clash of Kings [č. Střet králů/Talpress 2001], A Storm of Swords [č. Bouře mečů/Talpress 2002] a A Feast for Crows [Hostina pro vrány] tvoří první čtyři díly epické Ságy ledu a meče. Spolu s Lisou Tuttleovou napsal Martin rovněž román Windhaven [č. Křídla snů/Laser 1993]. Jeho povídky byly sebrány ve sbírkách A Song for Lya and Other Stories [č. Píseň pro Lyu/Triton 2002], Songs the Dead Men Sing [Písně zpívané mrtvými muži], Portraits of His Children [č. zkráceně jako Nečekané variace/AF 167 1997] a Tuf Voyaging [č. zkráceně Tufova dobrodružství/Albatros 2000]. Napsal scénáře mnoha televizních seriálů, mezi něž patří nová řada Zóny soumraku a Krásky a zvířete, a sestavil více než dvacet antologií, k nimž se řadí i patnáct titulů ze sdíleného světa série Wild Cards [Divoké karty].

přeložil Milan Žáček

Simon Kress žil sám v prostorném sídle mezi vyprahlými skalnatými pahorky padesát kilometrů od nejbližšího města. Neměl sousedy, které by mohl případně využít, aby se postarali o jeho miláčky, když musel nečekaně za obchodem. S mrchožravým luňákem nebyly problémy, usídlil se ve staré zvonici a dovedl se o sebe postarat. Masakrona zas jednoduše vystrčil ven, aby se živil sám. Ta malá zrůdička se klidně spokojila se slimáky, ptáky nebo svaláky skalními. Jediný problém představovalo akvárium plné pravých pozemských piraň. Kress nakonec prostě hodil do obrovského akvária kus hovězího. Kdyby se zdržel déle, než čekal, pirani se můžou požírat navzájem. Už to udělaly i dřív. Bylo to zábavné.

Tentokrát se bohužel zdržel mnohem déle, než předpokládal. Když se konečně vrátil, všechny ryby byly mrtvé. Mrchožravý luňák rovněž. Masakron vyšplhal do zvonice a sežral ho. Simona Kresse to otrávilo.

Příštího dne odletěl ve svém letounu do Asgardu přibližně dvě stě kilometrů vzdáleného. Asgard byl největší město na Baldru, pyšnil se nejstarším a nejrozlehlejším hvězdným přístavem. Kress rád dělal na přátele dojem neobvyklými zvířaty, zábavnými a hlavně nákladnými; v Asgardu se dala koupit.

Tentokrát však neměl štěstí. Xenomacík měl zavřeno, u t’Etherana, prodejce drobných živočichů, se mu snažili vnutit dalšího mrchožravého luňáka a Nebezpečné vody nenabízely nic exotičtějšího než pirani, světélkující žraloky a pavoukovité olihně. Kress už je všechny kdysi měl. Chtěl něco nového.

Soumrak ho zastihl na Duhovém bulváru, kde hledal obchody, v nichž ještě nebyl. Tak blízko hvězdného přístavu byla ulice lemována boudami trhovců s dováženým zbožím. V impozantních výlohách velkého obchodního střediska spočívaly na měkkých plstěných podložkách vzácné a drahé cizokrajné výrobky, útroby obchodů, ověšené tmavými draperiemi, vypadaly tajuplně. Byla zde také vetešnictví, malé zaprášené krámky s výklady přecpanými všemožným cizáckým haraburdím. Kress navštívil jak luxusní, tak laciné krámy, obojí ho však zklamaly.

Pak narazil na podivný obchod.

Našel ho docela blízko přístavu, kam se dosud nedostal. Zabíral malou přízemní budovu mezi Barem bezstarostné nálady a řádovým nevěstincem Tajného sesterstva. V této části už byl Duhový bulvár notně sešlý. Ale ten obchod byl skutečně neobvyklý. Upoutal ho.

Za výlohou se převalovala mlha, chvíli světle červená, chvíli šedá jako opravdová mlha, potom třpytivě zlatá. Vířící mlhu jako by zevnitř něco prozařovalo. Kress ve výloze letmo zahlédl nějaké předměty – přístroje, umělecká díla a další objekty, o nichž netušil, k čemu jsou určeny –, žádný však neviděl dostatečně zřetelně. Mlha kolem nich tekla téměř smyslně, odhalila kousek jedné věci, pak jiné, aby vzápětí zahalila všechny. Bylo to vzrušující.

Zatímco vyčkával, začala se z mlhy formovat písmena. Vždy jen jedno slovo. Kress četl:

WO A ŠERÁ. DOVOZ ARTEFAKTŮ, UMĚNÍ, ŽIVOČICHŮ APOD.

Písmena se zastavila. Kress zahlédl skrze mlhu nějaký pohyb. To ho povzbudilo, i výraz „živočichové“ v reklamě. Přehodil si plášť přes rameno a vešel do obchodu.

Vnitřek ho zmátl. Zdál se ohromný, mnohem větší, než jak by soudil podle celkem skromného průčelí. Osvětlení bylo tlumené, uklidňující. Strop zakrývala hvězdná mapa, kompletní, i se spirálními mlhovinami, tmavá a realistická, velmi pěkná. Všechny vitríny jemně zářily, aby bylo lépe vidět zboží. V uličkách se nad podlahou vznášela mlha. Místy se zvedala až ke kolenům a při chůzi mu vířila kolem nohou.

„Jaké máte přání?“

Vypadalo to, jako by se ta žena zhmotnila z mlhy. Byla vysoká, hubená a bledá, měla na sobě praktickou šedou kombinézu a zvláštní malý klobouček, který jí seděl až vzadu na temeni.

„Jste Wo nebo Šerá,“ zeptal se Kress, „nebo jen prodavačka?“

„Jala Wo, k vašim službám,“ odpověděla. „Šerá zákazníky neobsluhuje. Prodavače nezaměstnáváme.“

„Máte docela velký podnik,“ řekl Kress. „Zvláštní, že jsem o vás ještě neslyšel.“

„Právě jsme tento obchod na Baldru otevřeli. Máme však koncesi na řadě dalších světů. Co vám mohu nabídnout? Třeba umění? Vypadáte jako sběratel. Máme několik skvělých křišťálových plastik z Nor T’aluše.“

„Ne,“ řekl Simon Kress. „Všechny křišťálové plastiky, po nichž jsem kdy zatoužil, už mám. Rád bych se podíval na nějakého mazlíčka.“

„Má to tedy být živočich?“

„Ano.“

„Cizí?“

„Samozřejmě.“

„Máme na skladě pitvoříka z Celie. Je to chytrá opička. Nejenže se naučí mluvit, ale postupně bude napodobovat váš hlas i modulaci, gesta, dokonce i mimiku obličeje.“

„Roztomilé,“ řekl Kress, „a obyčejné. Jedno ani druhé není nic pro mě, Wo. Chci něco neobvyklého. Mimořádného. A rozhodně ne roztomilého. Nesnáším roztomilá zvířátka. V současné době vlastním masakrona. Dovezli mi ho s nemalými náklady až z Kota. Občas ho krmím vrhem nežádoucích koťat. Tohle považuji za roztomilé. Pochopila jste mě dobře?“

Wo se záhadně usmála. „Měl jste někdy zvíře, které vás zbožňovalo?“ zeptala se.

Kress se uculil. „Čas od času. Ale nevyžaduji zbožňování, Wo. Jen zábavu.“

„Vy jste mě nepochopil,“ pravila Wo stále s tím zvláštním úsměvem. „Myslela jsem doslova zbožňovat.“

„Mluvíte o něčem konkrétním?“

„Myslím, že mám něco přesně pro vás. Pojďte za mnou.“

Vedla Kresse mlhou mezi osvětlenými vitrínami pod nepravou hvězdnou oblohou. Na konci dlouhé uličky prošli mlhavou přepážkou do další části obchodu a zastavili se před velikou plastovou nádrží. Akvárium, pomyslel si.

Wo na něj kývla. Přistoupil blíž a zjistil, že se mýlil. Bylo to terárium. Miniaturní poušť uvnitř měla zhruba dva metry čtvereční. Tlumené červené osvětlení barvilo světlý písek doruda.

Úlomky čediče, křemene a žuly představovaly skály. V každém rohu nádrže se zvedal hrad.

Kresse to ohromilo, podíval se zblízka a opravil se. Stály tam vlastně jen tři hrady. Čtvrtý se nakláněl a rozpadal, hotová zřícenina. Ostatní byly sice nahrubo udělané, ale neporušené, postavené z kamínků a písku. Po cimbuří a kulatých věžích běhali a šplhali drobní tvorečkové.

Kress přitiskl obličej k plastu. „Hmyz?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděla Wo. „Je to mnohem složitější životní forma. A také mnohem inteligentnější. Značně chytřejší než váš masakron. Říká se jim píseční králové.“

„Hmyz.“ Kress odstoupil a zamračil se. „Je mi jedno, jak je složitý. Laskavě mne nebalamuťte povídačkami o inteligenci. Jsou tak malí, že i kdyby nějaké mozky měli, musely by být hodně primitivní.“

„Kolonie má kolektivní mysl,“ řekla Wo. „V tomto případě mysl hradu. V podstatě jsou v nádrži pouze tři organismy. Čtvrtý zahynul. Vidíte, jeho hrad se rozpadl.“

Kress se vrátil k teráriu. „Tak tedy kolektivní mysl? Zajímavé.“ Opět se zamračil. „Přesto je to jen větší mraveniště. Doufal jsem, že mi nabídnete něco mnohem lepšího.“

„Vedou války.“

„Války? Hmmm.“ Kress se znovu podíval dovnitř.

Wo ukázala na stvoření, jež se hemžila kolem nejbližšího hradu. „Povšimněte si laskavě těch barev.“

Kress si prohlížel tvorečky, kteří šplhali po stěně nádrže. Pořád vypadali jako hmyz. Byli velcí asi jako nehet, měli šest končetin a šest drobounkých očí. Cvakali párem hrozivých kusadel, dvěma dlouhými tenkými tykadly zkoumali vzduch. Tykadla, kusadla, oči a nohy byly černé jako saze, dominovala však tmavě oranžová barva krunýře.

„Je to hmyz,“ opakoval.

„Není to hmyz,“ trvala na svém Wo nevzrušeně. „Jakmile písečník o něco vyroste, odhodí ochranný exoskelet. Pokud vyroste. V teráriu této velikosti už větší nebudou.“ Vzala Kresse za loket a postrčila ho k dalšímu hradu. „Podívejte se, jakou barvu mají tady.“

Podíval se. Tihle písečníci byli jiní. Měli červené krunýře, ale tykadla, kusadla a nohy žluté. Kress pohlédl na protější stranu terária. Obyvatelé třetího hradu byli převážně bílí, pohyblivé části měli rudé. „Hmmm.“

„Jak už jsem poznamenala před chvílí, vedou války,“ pokračovala Wo. „Ale uzavírají rovněž příměří a spojenectví. Díky takovému spojenectví byl rozbořen čtvrtý hrad. Černých bylo příliš mnoho, proto se ostatní spojili a zničili je.“

Kress pořád ještě nebyl přesvědčený. „Nepochybně zábavné. Ale hmyz taky vede války.“

„Hmyz však neuctívá,“ poznamenala Wo.

„Cože?“

Wo se usmála a ukázala na hrad. Kress zíral. Na nejvyšší věži byla vymodelovaná tvář. Okamžitě ji poznal. Byla to tvář Jaly Wo. „Jak…?“

„Několik dní jsem promítala do terária svůj hologram. Podobu boha, chápete? Krmím je. Jsem jim stále nablízku. Píseční králové mají elementární psychotronické vnímání. Značně se podobá telepatii. Tím, že vyzdobili stavby mým portrétem, dávají najevo, že mne vnímají a uctívají. Naleznete ho na všech hradech, všimněte si.“

Měla pravdu. Podobizny byly velice realistické, Jala Wo na nich měla klidný, mírumilovný výraz. Kress musel takovou dovednost chtě nechtě obdivovat. „Jak to dělají?“

„První pár končetin slouží jako ruce. Dokonce na nich mají jakési prsty, tři ohebné výstupky. A skvěle spolupracují jak při stavbě, tak v boji. Nesmíte zapomínat, že všichni pohybliví píseční králové jedné barvy mají společnou mysl.“

„Povězte mi něco víc,“ požádal Kress.

Wo se usmála. „V hradech žijí žroutky – tak jsem je žertem pojmenovala. Žroutka je matka a žaludek v jednom, nepohyblivá samička velká jako vaše pěst. Písečný král je nesprávný název. Pohybliví jedinci jsou dělníci a vojáci, skutečnou vládkyní je královna. Ale ani to není úplně přesné. Musíme na ně pohlížet jako na nedílný celek, každý hrad je vlastně jediný hermafroditní tvor.“

„Čím se živí?“

„Pohybliví jedinci se krmí kašičkou, předtrávenou potravou, kterou dostanou uvnitř hradu od žroutky, ale ta ji musí nejprve několik dní zpracovávat. Jejich útroby si s ničím jiným neporadí, proto když žroutka zahyne, zanedlouho zahynou i oni. A žroutka… žroutka pozře cokoli. Nebudete s ní mít žádné zvláštní výdaje. Zbytky ze stolu naprosto postačí.“

„A živá potrava?“ zeptal se Kress.

Wo pokrčila rameny. „Samozřejmě, žádná žroutka nepohrdne vojáky a dělníky z ostatních hradů.“

„Zaujalo mě to. Jen kdyby nebyli tak malí.“

„Můžete mít větší. Tito píseční králové jsou malí, protože mají malé terárium. Přizpůsobují svou velikost prostoru, v němž žijí. Když je přemístíte do větší nádrže, začnou růst.“

„Hmmm. Akvárium, v němž jsem měl pirani, je dvakrát větší a je právě volné. Kdyby se vyčistilo a naplnilo pískem…“

„Instalaci zajistí Wo a Šerá. Bude nám potěšením.“

„Pochopitelně požaduji čtyři nedotčené hrady,“ řekl Kress.

„Pochopitelně,“ přitakala Wo.

Začali smlouvat o ceně.

*

O tři dny později dorazila na Kressovu usedlost Jala Wo s uspanými písečnými královnami a pracovní četou, dělníci byli cizinci nepodobní žádnému známému druhu – podsadití ramenatí dvounožci se čtyřmi pažemi a vystouplýma facetovýma očima. Hrubá a tuhá pokožka jim na nečekaných místech těla tvořila všelijaké růžky, hřebínky a hrbolky. Ale byli silní a práce jim šla od ruky. Wo jim vydávala pokyny melodickou řečí, jakou Kress dosud neslyšel.

Za jediný den bylo vše hotovo. Akvárium po piraňách přesunuli do středu prostorného obývacího pokoje a kolem rozestavěli pohovky, aby měl ze všech stran skvělý výhled. Nádrž vyčistili a do dvou třetin naplnili pískem a kamínky. Nainstalovali speciální osvětlovací systém, aby písečníkům zajistili narudlé světlo, které mají rádi, a projektor holografických snímků. Nahoru položili masivní plastový kryt s vestavěným krmítkem.

„Umožní vám písečníky krmit, aniž byste musel odsouvat celý poklop,“ vysvětlovala Wo. „Měl byste se vyvarovat situací, které by poskytly pohyblivým jedincům příležitost k útěku.“ Ukázala mu, jak funguje zařízení na regulaci mikroklimatu, aby v teráriu byla správná vlhkost vzduchu. „Musí tam být sucho, ale ne příliš sucho,“ dodala věcně.

Nakonec jeden ze čtyřrukých dělníků vlezl do terária a vyhrabal v rozích hluboké jámy. Další dělník mu podával dřímající žroutky, vytahoval je z přepravních chladicích krabic jednu po druhé. Nebylo na nich nic pozoruhodného. Kressovi ze všeho nejvíc připomínaly kusy nahnilého syrového masa. S ústním otvorem.

Dělník zahrabal do každého rohu jednu. Potom terárium neprodyšně uzavřeli a chystali se k odchodu.

„Žroutky se v teple probudí,“ řekla Wo. „Za necelý týden se začnou pohybliví jedinci líhnout a vylézat na povrch. Nezapomeňte jim dávat dost jídla. Budou potřebovat hodně energie, než se patřičně usadí. Odhaduji, že hrady začnou stavět asi za tři týdny.“

„A můj obličej? Kdy se pustí do mého obličeje?“

„Projektor nezapínejte dřív než za měsíc,“ poradila mu. „Hlavně buďte trpělivý. Budete-li mít jakýkoli dotaz, zavolejte, prosím. Wo a Šerá jsou vždy k vašim službám.“ Uklonila se a odešla.

Kress si zapálil veseletu a vrátil se k teráriu. V prázdné minipoušti se nic nehýbalo. Nedočkavě zabubnoval prsty do plastu a zamračil se.

*

Čtvrtého dne si všiml stěží postřehnutelného přesypávání zrníček písku.

Pátý den se objevil první pohyblivý jedinec, bílý písečník.

Šestého dne napočítal deset bílých, červených a černých. Oranžoví měli zpoždění. Nasypal jim misku okoralých zbytků jídla. Okamžitě je ucítili, rozběhli se k nim a po kousíčkách je odtahali do svých rohů. Každá barevná skupina byla perfektně organizovaná. Ale nebojovali. Kresse to trochu zklamalo, rozhodl se však, že jim dopřeje času.

Oranžoví vylezli osmého dne. V té době již ostatní písečníci nosili malé kamínky a stavěli základy opevnění. Neválčili. Byli sotva poloviční oproti těm, které viděl v obchodě Wo a Šeré, ale rychle rostli.

Hrady se začaly zvedat v polovině druhého týdne. Čety dělníků vláčely do rohů těžké úlomky pískovce a žuly, další pomocí předních končetin a kusadel hrnuli písek. Kress si koupil zvětšovací brýle, aby je mohl při práci líp pozorovat. Doslova fascinovaně obcházel vysoké plastové stěny pořád dokola. Hrady byly mnohem skromnější, než by si přál, ale dostal nápad. Příštího dne jim současně s jídlem hodil kousky obsidiánu a různobarevné skleněné střípky. Během několika hodin byly zabudovány do hradních zdí.

První dokončili svůj hrad černí, po nich bílí a červení. Oranžoví byli jako obvykle poslední. Kress si nosil jídlo do obývacího pokoje a jedl na pohovce, aby mu nic neuniklo. Čekal, že každým okamžikem vypukne první válka.

Byl zklamán. Dny míjely, hrady byly stále vyšší a velkolepější. Kress se vzdaloval od terária pouze v nejnutnějších případech, když to vyžadovala hygiena nebo pracovní povinnosti. Jenže písečníci neválčili. Rozčilovalo ho to.

Nakonec je přestal krmit.

Dva dny po tom, co už z oblohy nepadaly na poušť zbytky jídla, obklíčili čtyři černí jednoho oranžového a odvlekli ho ke své žroutce. Nejprve ho zmrzačili, ucvakli mu kusadla, tykadla a končetiny, a vtáhli ho do temné hradní brány. Už se neobjevil. Během hodiny více než čtyřicet oranžových vojáků přepochodovalo písek a napadlo roh černých. Z podzemí se však vyřítila přesila černých. Boj skončil naprostým masakrem útočníků, černí odnesli mrtvé a umírající do hradu, žroutka měla hody.

Nadšený Kress si blahopřál ke geniálnímu nápadu.

Když příštího dne hodil do terária jídlo, rozpoutal se boj tří rohů o největší díl. Nejúspěšnější byli bílí.

Potom již válka stíhala válku.

*

Za měsíc od chvíle, co Jala Wo písečníky dodala, zapnul holografický projektor a promítl do terária svůj portrét. Obraz se pomalu otáčel, takže spravedlivě pohlížel na všechny čtyři hrady. Tuto podobenku považoval Kress za velmi zdařilou – měl na ní uličnický úsměv, široká ústa a plné líce. Modré oči mu jiskřily, šedivé vlasy byly pečlivě učesány na módní pěšinku, úzké obočí tvořilo výraznou linku.

Zanedlouho se písečníci pustili do práce. V období, kdy jim z oblohy promítal svou podobiznu, je bohatě krmil. Války dočasně ustaly. Veškerou aktivitu soustředili na tvorbu modly.

Na hradech se objevila Kressova tvář.

Zpočátku mu všechny čtyři plastiky připadaly stejné, ale jak práce pokračovaly, začal rozeznávat jemné rozdíly ve stylu a způsobu provedení. Červení byli nejnápaditější, použili drobounké kousky břidlice, aby dodali jeho vlasům ten pravý šedý odstín. Modla bílých působila mladistvě a čtverácky, zatímco portrét černých – ačkoli měl prakticky stejné rysy – mu připadal moudrý a dobrotivý. Oranžoví písečníci byli opět poslední. Ve válkách si nevedli příliš dobře a jejich hrad byl ve srovnání s ostatními ubohý. Podoba, kterou vytvořili, byla nepropracovaná, připomínala spíš karikaturu, a zdálo se, že se jí nehodlají dál věnovat. Kresse to urazilo, ale nemohl s tím nic dělat.

Jakmile všichni písečníci s prací skončili, Kress vypnul projektor a rozhodl se, že nastal čas uspořádat večírek. Na přátele to určitě udělá dojem. Navíc jim předvedu válku, pomyslel si. Vesele si pobrukoval a začal ustavovat seznam hostů.

*

Večírek měl ohromný úspěch.

Kress pozval třicet lidí: hrstku blízkých přátel, kteří se rádi bavili stejným způsobem jako on, několik bývalých milenek a výběr obchodních a společenských konkurentů, kteří si nemohli dovolit jeho pozvání nepřijmout. Věděl, že písečníci některé uvedou do rozpaků, možná i urazí. Spoléhal na to. Simon Kress obvykle považoval své večírky za fiasko, pokud alespoň jeden host neodešel vzteky bez sebe.

Z nějakého popudu přidal na seznam jméno Jaly Wo. „Přiveďte i Šerou,“ dodal, když diktoval pozvánku.

Trochu ho překvapilo, že pozvání přijala. „Šerá však bohužel nemůže přijít. Nezúčastňuje se společenských akcí,“ odpověděla Wo. „Pokud jde o mne, těším se, že budu mít příležitost spatřit, jak si vaši píseční králové vedou.“

Kress objednal opulentní večeři. Jakmile konverzace začala váznout a většina hostů již byla rozjařená vínem a zkouřená veseletami, šokoval je tím, že osobně seškrabal zbytky hostiny do veliké mísy.

„Všichni za mnou,“ vyzval návštěvníky a s mísou v rukou je vedl do obývacího pokoje. „Chci vám ukázat své nejnovější mazlíčky.“

Písečníci předčili veškeré očekávání. Dva dny je nekrmil, byli bojovní.

Hosté obstoupili terárium a přes zvětšovací skla, která Kress prozíravě opatřil, pozorovali velkolepou bitvu o zbytky večeře. Když boj skončil, napočítali bezmála šedesát mrtvých. Červení a bílí, kteří nedávno uzavřeli spojenectví, získali většinu potravy.

„Kressi, jsi nechutný,“ prohlásila Cath m’Lane. Přede dvěma lety s ní krátce žil, než ho její uslzená sentimentalita začala přivádět k šílenství. „Byla jsem blázen, že jsem přišla. Myslela jsem, že ses třeba změnil, že se chceš omluvit.“ Nikdy mu neodpustila, že jí masakron sežral rozkošné štěňátko, které přímo zbožňovala. „Už mě sem nikdy nezvi, Simone.“ Odkráčela, doprovázena současným milencem a výbuchem smíchu.

Ostatní hosté měli spousty otázek. Chtěli vědět, odkud písečníci jsou.

„Od firmy Wo a Šerá,“ odpověděl s uctivou úklonou Jale Wo, jež se celý večer držela stranou.

Proč ozdobili hrady jeho podobou?

„Protože ode mne pochází všechno jejich dobro. Přece mne znáte.“ Vyvolalo to všeobecný smích.

Budou zase bojovat?

„Samozřejmě, ale dnes už ne. Nemějte obavy. Uspořádám další večírky.“

Jad Rakkis, který si hrál na amatérského exobiologa, začal přednášet o sociálních druzích hmyzu a loupeživých výpravách jedné kolonie vůči druhé. „Tihle písečníci jsou zábavní, ale nic zvláštního. Měl by sis něco přečíst třeba o dravých pozemských mravencích.“

„Píseční králové nejsou hmyz,“ ozvala se náhle Jala Wo, ale Jad už byl v ráži a nikdo jí nevěnoval pozornost. Kress se na ni usmál a pokrčil rameny.

Malada Blaneová navrhla, že by příště mohli uzavírat sázky, a všechny ten nápad nadchl. Následovala vzrušená diskuse o pravidlech a poměrech sázek. Trvala téměř hodinu. Konečně se hosté začali rozcházet.

Poslední se chystala k odchodu Jala Wo. „Zdá se,“ řekl jí Kress, když osaměli, „že se mí písečníci stanou šlágrem.“

„Vedou si dobře,“ připustila Wo. „Již nyní jsou větší než ti moji.“

„Ano,“ odpověděl Kress, „až na oranžové.“

„Všimla jsem si, že jich je málo a hrad mají ubohý.“

„No, někdo musí prohrávat. Oranžoví se vylíhli poslední a jako poslední taky dostavěli. Na to doplácejí.“

„Promiňte,“ řekla Wo, „ale mohu se vás zeptat, zda je dostatečně krmíte?“

Kress pokrčil rameny. „Čas od času jim předepíšu dietu. Jsou potom bojovnější.“

Zachmuřila se. „Nemusíte je trápit hladem. Dovolte jim, aby mezi sebou bojovali, až budou chtít, a z důvodů, které si sami určí. Je to jejich přirozená vlastnost. Stanete se svědkem složitých konfliktů, jimž nebude chybět rafinovanost. Soustavné války, vyvolané hladem, jsou příliš ponižující a postrádají důvtip.“

Simon Kress se také zamračil. „Tohle je můj dům, Wo, tady rozhoduji já, co je ponižující. Krmil jsem je, jak jste mi radila, ale nebojovali.“

„Musíte být trpělivý.“

„Ne,“ odsekl Kress. „Jsem přece jejich pán a bůh. Proč bych měl čekat, až se uráčí? Nebojovali tak často, jak by mi vyhovovalo. Musel jsem to změnit.“

„Aha. Promluvím o tom se Šerou.“

„Nevidím důvod, proč byste se tím měly zabývat.“

„V tom případě vám přeji dobrou noc,“ pronesla Wo rezignovaně. Když si však oblékala plášť, hleděla na Kresse se zřejmým nesouhlasem. „Pozorujte vaše podoby, Simone Kressi,“ varovala ho. „Pozorujte vaše podoby.“

Znejistěl. Jakmile odešla, vrátil se k teráriu a zíral na hrady. Jeho obličeje byly na svých místech, vůbec se nezměnily. Ačkoli – nasadil si zvětšovací brýle, ale nezjistil nic určitého. Přesto měl pocit, že jsou trošku jiné, snad úsměv že je o chloupek křivější, takže vypadá zlomyslně. Šlo však o nepatrné změny, pokud se mu to nezdálo. Nakonec usoudil, že ho jenom Jala Wo ovlivnila, a rozhodl se, že ji na další večírky zvát nebude.

*

V příštích měsících se u Kresse jednou týdně scházelo asi deset nejbližších přátel, aby přihlíželi „bojovým hrám“, jak tomu říkali. Prvotní Kressovo nadšení pro písečníky již pominulo, trávil u terária méně času a víc se věnoval obchodům a společenskému životu, ale pořád ho bavilo sezvat pár lidí na nějakou tu válku. Udržoval vojáky v pohotovosti trvalým hladověním. Pro oranžové písečníky to mělo vážné důsledky, viditelně jich ubývalo, až Kresse napadlo, zda jejich žroutka ještě žije. Ostatním se však dařilo docela dobře.

Občas v noci nemohl usnout, a tak šel s láhví vína do potemnělého pokoje, osvětleného pouze rudou září miniaturní pouště. Popíjel a celé hodiny písečníky pozoroval. Obvykle bojovali, a když ne, snadno je k tomu donutil kouskem potravy, který jim hodil.

Na pravidelných týdenních schůzkách uzavírali sázky, jak navrhla Malada Blaneová. Kress vyhrál docela slušnou částku, neboť sázel na bílé, kteří byli nejsilnější a nejpočetnější kolonií a měli nejkrásnější hrad. Jednou odsunul z rohu terária kryt a hodil potravu k hradu bílých místo doprostřed bojiště jako obvykle, aby ostatní museli zaútočit na bílé u jejich pevnosti. Pokusili se o to. Bílí výtečně bránili. Kress vyhrál na Jadovi Rakkisovi sto standardů.

Jad Rakkis téměř pokaždé hodně prohrál. Předstíral, že má o chování písečníků hluboké znalosti, a tvrdil, že si všechno nastudoval hned po prvním večírku, ale když přišlo na sázení, neměl štěstí. Kress byl přesvědčen, že jsou to jen plané řeči, že se Jad jenom vytahuje. Sám se zpočátku snažil o písečnících něco dozvědět, neboť podráždili jeho zvědavost, a spojil se s knihovnou, aby zjistil, odkud jeho mazlíčci jsou. Nenašel však o nich ani zmínku. Předsevzal si, že zavolá Wo a zeptá se jí, ale pak měl jiné starosti a pustil to z hlavy.

Nakonec, asi po měsíci, když prohrál přes tisíc standardů, se Jad dostavil na bojové hry s plastovou schránou v podpaží. Uvnitř byl pavoukovitý tvor porostlý jemnými zlatými chloupky.

„Pouštní snovačka,“ prohlásil Rakkis. „Z Kitadeje. Odpoledne jsem ji koupil v t’Etheranově obchodě. Obvykle jim odstraňují jedové žlázy, ale tahle je nedotčená. Hraješ, Simone? Chci zpátky své peníze. Sázím tisíc standardů na pouštní snovačku proti písečníkům.“

Kress si prohlížel pavouka v plastovém vězení. Jeho písečníci vyrostli, už byli dvakrát větší než ti, které měla Wo, ale přesto byli vůči snovačce malí. Navíc byla jedovatá, kdežto oni ne. Na druhé straně bylo písečníků mnohem víc. Ostatně, ty jejich stereotypní války ho už poslední dobou nudily. Takový souboj by byl něco úplně nového.

„Souhlasím,“ rozhodl se Kress konečně. „Jsi blázen, Jade. Ta tvoje příšerka bude mrtvá dřív, než se stačí seběhnout půlka mých vojáků.“

„Já? Ty jsi blázen, Simone.“ Rakkis se ušklíbl. „Kidejské snovačky se živí havětí, která se ráda zahrabává do písku nebo se skrývá v nejrůznějších puklinách a štěrbinách. Dobře se dívej – rozběhne se rovnou do hradů a sežere žroutky.“

Všichni se zasmáli, ale Kress se zamračil. S tím nepočítal. „Dáme se do toho,“ prohlásil nevrle a dolil si skleničku.

Pavouk byl příliš velký, aby ho prostrčili krmítkem. Dva hosté pomohli Rakkisovi odsunout kryt a Malada Blaneová mu podala schránu. Vytřepal snovačku do terária. Zlehka dopadla na malou dunu před hradem červených, chvíli tam překvapeně stála, otevírala a zavírala klepítka po stranách ústního otvoru a výhružně sekala nohama.

„Do toho!“ pobízel ji Rakkis.

Hosté se shlukli kolem terária. Simon Kress si nasadil zvětšovací brýle. Jestli má prohrát tisíc standardů, chce si za ně užít pořádnou podívanou.

Písečníci zpozorovali vetřelce. Veškerá činnost v hradu ustala. Červení tvorečkové znehybněli, vyčkávali.

Snovačka se vydala k bráně, v níž se černala slibná tma. Z věže na ni nezúčastněně shlížela tvář Simona Kresse.

Najednou propukla horečná činnost. Nejbližší červení písečníci se zformovali do dvou klínů a vyrazili proti snovačce. Další a další vojáci se hrnuli z útrob hradu a stavěli trojitou linii na ochranu přístupu k podzemní dutině, kde žila žroutka. Průzkumníci se spěšně vraceli přes duny, aby se připojili k boji.

Bitva začala.

Útočící písečníci zaplavili snovačku. Kusadla se jí zahryzla do nohou a břicha a už nepustila. Červení šplhali po zlatě ochmýřených končetinách na vetřelcova záda. Kousali a trhali. Jeden dorazil k oku a vyrval je předním párem končetin se žlutými prstíky. Kress ukázal na bojiště a zasmál se.

Jenže byli malí a neměli jed, snovačku nezastavili. Odhazovala písečníky nohama na všechny strany. Klešťovitými klepítky, z nichž kapal jed, je přecvakávala vejpůl. Již padl nejmíň tucet červených. A snovačka postupovala. Kráčela přímo přes trojnásobnou ochrannou linii před hradem. Řady se kolem ní sevřely, vojáci se jí hemžili po těle, sváděli zoufalý boj.

Jednotka písečníků jí ukousla nohu, obránci skákali z cimbuří na pochodujícího obra. Snovačku nebylo pod písečníky vidět, přesto se dopotácela k bráně a zmizela ve tmě.

Jad Rakkis zhluboka vydechl. Byl bledý jako křída.

„Úžasné,“ řekl kdosi.

Malada Blaneová se chraplavě zasmála.

„Koukni.“ Idi Noreddianová zatahala Kresse za rukáv.

Všichni se tak soustředili na bitvu v jednom rohu, že si nevšímali, co se děje jinde. Ale nyní byl kolem hradu klid, na písku zůstali jen mrtví červení, a tak to uviděli.

K hradu červených přitáhly tři armády. Dokonale vyrovnané šiky stály bez hnutí, řada za řadou, oranžoví, bílí a černí písečníci. Čekali, co se zdola vynoří.

Simon Kress se usmál. „Sanitární kordon. A jestli máš čas, Jade, mrkni se taky na ostatní hrady.“

Rakkis zaklel. Čety dělníků uzavíraly brány pískem a kamínky. Jestli se pavoukovi poštěstí přežít první střet, do ostatních hradů už nevstoupí.

„Měl jsem přinést čtyři,“ zlobil se Jad Rakkis. „Ale přesto jsem vyhrál. Moje snovačka je teď tam dole a požírá tu tvou zatracenou žroutku.“

Kress neodpověděl. Čekal.

Ve tmě se něco pohnulo.

Zčistajasna se z brány vyhrnuli červení písečníci. Rozběhli se po hradbách a začali opravovat škody způsobené pavoukem. Tři armády se otočily a vrátily se do svých rohů.

„Jade,“ řekl Simon Kress, „nejspíš se ti kapku popletlo, kdo koho sežral.“

*

Za týden Rakkis přinesl čtyři tenké stříbřité hady. Písečníci je vyřídili bez větších problémů.

Příště to zkusil s velikým černým ptákem. Sezobal dobře třicet bílých písečníků a tlukoucími perutěmi jim bezmála zničil hrad, ale nakonec se mu křídla unavila, a jakmile usedl na písek, vojáci na něj zaútočili plnou silou.

Následovala plechovka brouků s těly překrytými krunýři, v podstatě se podobali písečníkům. Ale byli hloupí, příliš hloupí. Spojené armády oranžových a černých mezi ně napochodovaly, rozdělily je a zmasakrovaly.

Rakkis začal Kressovi podepisovat směnky.

Někdy v té době se Kress vypravil na večeři do své oblíbené restaurace v Asgardu a potkal tam Cath m’Lane. Na chvilku se zastavil u jejího stolu, pověděl jí o bojových hrách a pozval ji, ať se přijde podívat.

Zrudla, ale ovládla se a mrazivě pronesla: „Někdo tě musí zastavit, Simone. Nejspíš to budu muset udělat já.“

Kress jen pokrčil rameny, vychutnal si skvělou večeři a na její hrozbu už ani nepomyslel.

Připomněl si ji však již o týden později, když u jeho dveří zaklepala podsaditá žena a strčila mu pod nos náramek s policejním odznakem. „Dostali jsme stížnost, Kressi,“ oznámila mu. „Vlastníte terárium s nebezpečným hmyzem?“

„To není hmyz,“ řekl vztekle. „Pojďte, ukážu vám je.“

Když uviděla písečníky, zavrtěla hlavou. „Tohle nemůžete chovat. Co o těch tvorech víte? Odkud jsou? Máte povolení ekologické rady? Dostali jsme hlášení, že se jedná o masožravce, pravděpodobně nebezpečné. Údajně mají jistý stupeň inteligence. Kde jste ty tvory získal?“

„Od Wo a Šeré.“

„Nikdy jsem o nich neslyšela,“ prohlásila policistka. „Nejspíš je pašují, protože je jasné, že by je ekologové nikdy neschválili. Kdepak, Kressi, tohle nepůjde. Musím vaše terárium zabavit a předat ke zničení. Můžete počítat s nějakou pokutou.“

Kress jí nabídl sto standardů, aby na něj a písečníky zapomněla.

Jenom sykla: „Teď k předchozím obviněním přidáme ještě pokus o podplácení.“

Dokud částku nezvedl na dva tisíce standardů, nebyla s ní řeč. „Nebude to snadné, to jistě chápete,“ vymlouvala se policistka. „Musím přepsat formuláře, vymazat záznamy. Taky se musí padělat ekologické povolení se zpětným datem. A to nemluvím o tom, že musím nějak vyřídit to udání. Co když ta ženská zavolá znovu?“

„Přenechte ji mně,“ řekl Kress. „Tu ženskou přenechte mně.“

*

Chvíli zvažoval, co udělá. Do večera vyřídil dva hovory.

Nejprve zavolal t’Etheranovi, prodejci drobných zvířat: „Chci koupit psa. Štěně.“

Baculatý obchodník na něj udiveně hleděl z obrazovky. „Štěně? To se vám moc nepodobá, Simone. Proč k nám nezajdete? Máme široký sortiment.“

„Chci určité štěně,“ řekl Kress. „Popíšu vám, jak musí vypadat. Poznačte si to.“

Potom se spojil s Idi Noreddianovou. „Idi, potřeboval bych tě tady dnes večer s holografickým aparátem. Chtěl bych natočit bitvu písečníků. Bude to dárek pro jednu mou přítelkyni.“

*

Když pořídili záznam, zůstal Simon Kress vzhůru dlouho do noci. Přehrál si to nevšední drama ve svém senzoriu, připravil si něco malého k jídlu, vykouřil dvě veselety a otevřel si láhev vína. Byl sám se sebou nadmíru spokojený. Potom šel se sklenkou v ruce do obývacího pokoje podívat se na své království.

Světla byla zhasnutá. V rudé záři terária vypadal pokoj plný stínů jako scéna z horečnatého snu. Kress byl zvědavý, jak si černí vedou při opravě hradu. Štěně z něho udělalo zříceninu.

Obnova úspěšně pokračovala. Když však zkoumal jejich práci zvětšovacími brýlemi, náhodou se zblízka podíval na svůj portrét.

Zažil nepříjemné překvapení.

Zděšeně odstoupil, zhluboka se napil vína a podíval se znovu.

Obličej na věži byl pořád jeho, ale výraz byl jakýsi divný, jakoby zvrhlý. Odulé prasečí tváře, pokřivený lačný úsměv. Vypadal neuvěřitelně zlovolně.

Znepokojeně terárium obešel a prohlédl si ostatní hrady. Každá podobizna byla sice trochu jiná, ale v podstatě stejná.

Oranžoví opomenuli jemnější detaily, výsledek byl přesto nestvůrný, přímo vulgární – brutální ústa a tupé oči.

Červení mu udělali ďábelský úšklebek. Koutky úst měl ošklivě stažené.

Bílí, jeho favorité, vytvořili tvář krutého idiota.

Simon Kress zuřivě mrštil sklenicí přes pokoj. „Jak se opovažujete,“ zasyčel, pak začal ječet: „Celý týden neuvidíte žrádlo, vy zatracení… Já vás naučím!“

Vtom dostal nápad. Vyběhl z pokoje a vzápětí se vrátil se starožitnou, metr dlouhou šavlí. Hrot byl dosud ostrý.

Zachechtal se, odsunul kryt terária, ale jen natolik, aby měl nad rohem minipouště dost místa, a vylezl nahoru. Naklonil se a zapíchl železnou čepel do hradu bílých. Sekal sem a tam, rozbíjel věže, hradby a valy. Písek se sypal, pohřbíval prchající vojáky. Jediným švihem zničil rysy té nestoudně urážlivé karikatury, kterou udělali z jeho tváře. Pak namířil špičku do černého otvoru, jenž vedl do dutiny se žroutkou, a vší silou bodl. Šavle na něco narazila a uslyšel slaboučké začvachtání. Bílí písečníci se zachvěli a padli. Uspokojilo ho to, vytáhl šavli.

Chvíli na ně dával pozor, rád by věděl, zda žroutku zabil. Hrot byl vlhký a pokrytý slizem. Jenže najednou se bílí písečníci začali zase hýbat. Ochable a ponenáhlu, ale pohybovali se.

Chystal se zasunout poklop a přejít k dalšímu hradu, když ucítil, že mu něco leze po ruce.

Zaječel, odhodil šavli a smetl písečníka na koberec. Rozdrtil ho podpatkem, jen to křuplo, a dupal po něm, přestože byl dávno mrtvý. Potom, celý roztřesený, kvapně zavřel terárium a spěchal do sprchy, kde se pečlivě prohlédl. Šaty dal vyvařit.

Později, po několika dalších sklenicích vína, se vrátil do pokoje. Trochu se styděl, že ho písečníci tak vyděsili. Už nebude nádrž otevírat. Od této chvíle zůstane kryt utěsněný. Přesto musí potrestat i ostatní.

Kress se rozhodl, že si pro inspiraci dá ještě jednu sklenici vína. Když dopíjel, přišla mu na mysl vynikající myšlenka. S úsměvem přistoupil k teráriu a provedl několik úprav na regulátoru vlhkosti.

Než usnul na pohovce, se sklenkou v ruce, hrady z písku se roztékaly v dešti.

*

Kresse probudily zlostné rány na dveře.

Nejistě se posadil, v hlavě mu bušilo. Kocovina z vína je vždycky nejhorší, pomyslel si. Odpotácel se do vstupní haly.

Venku stála Cath m’Lane.

„Zrůdo.“ Obličej měla opuchlý a na lících stružky slz. „Brečela jsem celou noc, ty mizero. Ale už nikdy víc, Simone, nikdy víc.“

„Pomalu.“ Chytil se za hlavu. „Mám kocovinu.“

Zaklela, odstrčila ho a vběhla do domu. Za rohem vykoukl masakron, kterého zajímalo, co je to za rámus. Plivla na něj a napochodovala do obývacího pokoje.

„Počkej, kam…“ Kress jí nestačil, sotva se ploužil. „Nemůžeš…“ Zastavil se, ochromený hrůzou. Cath m’Lane nesla v levé ruce těžký perlík. „Ne,“ hlesl.

Šla rovnou k teráriu. „Máš tahle kouzelná stvořeníčka rád, Simone? Tak s nimi můžeš taky bydlet.“

„Cath!“ zaječel.

Popadla kladivo oběma rukama, rozmáchla se a ze všech sil praštila do boku nádrže. Zvuk nárazu zaduněl Kressovi v hlavě; zoufale zasténal. Plast však vydržel.

Rozmáchla se znovu. Tentokrát stěna popraskala sítí tenkých puklin.

Když potřetí zvedla perlík, vrhl se na ni. Upadli, rvali se a váleli se po zemi. Pustila kladivo a začala Kresse škrtit, ale vytrhl se jí a kousl ji do ruky, až začala krvácet. Vrávoravě vstali a ztěžka oddechovali.

„Měl by ses vidět, Simone,“ řekla nenávistně. „Z úst ti kape krev. Vypadáš jako ti tvoji mazlíčci. Jak ti to chutná?“

„Vypadni.“ Uviděl šavli. Ležela na podlaze, kam ji v noci odhodil. „Vypadni,“ opakoval a zamával šavlí, aby svá slova zdůraznil. „Neopovažuj se k tomu teráriu přiblížit.“

Zasmála se. „To by ses neodvážil.“ Sehnula se pro kladivo.

Kress zařval a skočil. Než mu došlo, co vlastně dělá, zajela jí čepel do břicha. Cath m’Lane udiveně pohlédla na něj, pak na šavli.

Kress ustupoval a sténal. „To jsem nechtěl… Já jen…“

Byla probodnutá, krvácela, měla být mrtvá, ale z nějakého důvodu pořád stála. „Ty zrůdo,“ zachroptěla ústy plnými krve. Pak se otočila, s šavlí stále zapíchnutou v těle, a z posledních sil udeřila do terária. Naprasklá stěna se roztříštila a Cath m’Lane pohřbila lavina plastu, kamínků a mokrého písku.

Kress hystericky zavyl a vyskočil na pohovku.

Z té spouště začali vylézat písečníci. Šplhali přes mrtvolu, několik se váhavě vydalo na koberec. Další je následovali.

Sešikovali se do čtverce. Vytáhli z terária cosi beztvarého a slizkého, velkého jako lidská hlava. Nesli to pryč. Pulzující kus syrového masa.

Teprve teď se Kress vzpamatoval a raději vzal nohy na ramena.

*

Až odpoledne sebral dost odvahy, aby se vrátil.

Když utekl z domu, nasedl do letounu a rychle překonal těch padesát kilometrů do nejbližšího města, téměř ztuhlý strachem. Jakmile byl v bezpečí, našel si malou restauraci, nalil do sebe pár šálků kávy, polkl dvě tablety proti kocovině a snědl pořádnou snídani. Postupně se uklidnil.

Bylo to příšerné ráno, ale pokud zůstane mimo domov, nic tím nevyřeší. Objednal si další kávu a začal situaci zvažovat chladným rozumem.

Cath m’Lane zemřela jeho rukou. Má to ohlásit a tvrdit, že to byla nehoda? To určitě ne. Vždyť řekl policistce, ať Cath přenechá jemu, a teď ji probodl. Bude se muset zbavit důkazů a doufat, že nikomu neřekla, kam má namířeno. Dalo se to předpokládat. Jeho dárek dostala uprostřed noci, prý do rána brečela, a přišla k němu sama. Výborně. Musí se zbavit jedné mrtvoly a jednoho letounu.

Takže zbývají písečníci. S těmi budou potíže. Touhle dobou už všichni nejspíš utekli. Při pomyšlení, že se hemží po jeho domě, v jeho posteli a šatech, že požírají jeho jídlo, mu naskočila husí kůže. Otřásl se hnusem, ale opanoval se. V podstatě by nemělo být těžké je zlikvidovat, připomněl si. Nemusí přece vyřídit všechny písečníky. Jen čtyři žroutky. Dokáže to. Na vlastní oči viděl, jak jsou velké. Najde je a zabije.

Než odletěl domů, vydal se na nákupy. Pořídil si kompletní ochranný oděv s průhledným štítem, který ho zakryje od hlavy k patě, několik balení jedovaté návnady na hubení svaláků skalních, postřikovač a kanystr nepovoleného, silného pesticidu. Zakoupil rovněž magnetické vlečné zařízení.

Hned po přistání se pustil metodicky do práce. Nejprve pomocí magnetického zámku připojil za svůj stroj letoun, jímž přiletěla Cath m’Lane, a prohledal ho. Měl štěstí, protože na předním sedadle našel krystal s holofilmem, který pořídila Idi Noreddianová. Aspoň kvůli tomuhle si nemusel dělat starosti.

Potom se nasoukal do ochranného oděvu a šel do domu pro mrtvolu.

Nebyla tam.

Důkladně prohrabal prosychající písek. Tělo bylo zaručeně pryč. Mohla se někam odplazit? Ačkoli to bylo nepravděpodobné, zběžně prošel dům. Neobjevil mrtvolu ani písečníky. Neměl čas na podrobné pátrání, dokud mu přede dveřmi stál kompromitující letoun. Udělá to později:

Asi sedmdesát kilometrů severně od Kressovy usedlosti začínalo pásmo aktivních vulkánů. Zamířil právě tam, s Cathiným letounem ve vleku. Nad rudým kráterem největší sopky uvolnil magnetický zámek a díval se, jak letoun mizí ve žhavé lávě.

Když se vrátil, už se smrákalo.

Chvíli zvažoval, zda by neměl odletět na noc do města. Nakonec ten nápad zavrhl. Má ještě hodně práce. Dosud není v bezpečí.

Rozsypal návnadu kolem domu. Nebylo na tom nic podezřelého, se svaláky měl odjakživa problémy. Jakmile skončil, naplnil postřikovač pesticidem a odvážně vkročil dovnitř.

Procházel jednou místností za druhou a cestou rozsvěcoval světla, až celý dům tonul v jasné záři. Zdržel se úklidem obývacího pokoje, písek a úlomky plastu naházel do rozbitého terária. Ověřil si, že všichni písečníci jsou pryč. Toho se bál. Hrady zničil déšť, kterým je vytrestal, a to málo, co zbylo, se rozpadlo, jakmile písek vyschl.

Zachmuřeně se pustil do pátrání. Nádržku postřikovače měl zavěšenou na popruzích na zádech, hadici pod pravým loktem, rozprašovací trysku držel v ruce.

Na mrtvolu Cath m’Lane narazil teprve dole, v hlubokém vinném sklepě.

Ležela pod příkrým schodištěm, údy měla nepřítomně zkroucené, jako kdyby spadla. Rojili se po ní bílí písečníci. Zatímco tam Kress stál a jenom se díval, tělo se trhaně, kousek po kousku, posouvalo po udusané hliněné podlaze.

Zachechtal se a otočil reostat osvětlení na maximum. Ve vzdáleném rohu se mezi regály s láhvemi krčil nevelký hrad z hlíny. Na sklepní stěně rozeznal hrubé kontury svého obličeje. A v podlaze černou díru.

Tělo se opět posunulo o několik centimetrů směrem k hradu. Kress si znenadání představil žroutku bílých, jak na ně hladově čeká. Možná pozře chodidlo, víc těžko. Bylo to směšné. Znovu se zachechtal a šel dolů, prst držel na ventilu trysky. Stovky bílých písečníků naráz opustily mrtvolu a seřadily se do obranného postavení mezi Kresse a žroutku.

Vtom dostal ještě lepší nápad, a nechal ventil ventilem. „Cath byla vždycky těžko stravitelná,“ prohlásil pobaveně. „Mám s tím zkušenosti. Pomůžu vám. Od toho jsou přece bohové, ne?“

Přinesl si sekáček na maso. Písečníci trpělivě přihlíželi, jak porcuje Cath m’Lane na poživatelné kousky.

*

Té noci spal Simon Kress v ochranném oděvu a s postřikovačem při ruce, ale nepotřeboval jedno ani druhé. Bílí zůstali ve sklepě, po ostatních nebylo ani vidu ani slechu.

Ráno dokončil úklid pokoje. Když byl hotov, kromě rozbitého terária nezůstala po včerejších událostech sebemenší stopa.

Po rychlé přesnídávce začal opět pátrat po ostatních písečnících. Za denního světla je snadno našel. Hrad černých ze sopečného skla a křemene objevil v kamenné zahradě. Červení se usídlili na dně dávno neužívaného bazénu zpola zavátého pískem. Vojáky obou barev zahlédl pobíhat po svém pozemku, mnozí se snažili dopravit návnadu žroutkám. Kress usoudil, že pesticid je zbytečný. Nemělo smysl riskovat útok, když to za něj mohl vyřešit jed. Do večera by měly být obě žroutky mrtvé.

Zbývalo vyřešit záhadu, co se stalo s oranžovými písečníky. Kress několikrát obešel usedlost, oranžoví však zmizeli. Bylo horko, brzy se začal v ochranném oděvu potit, a tak si řekl, že to nemá význam. Jestliže jsou někde venku, oranžová žroutka se zřejmě také krmí jedovatou návnadou.

Cestou zpátky s pocitem uspokojení několik písečníků rozšlápl. Doma se svlékl, usedl k výtečnému jídlu a konečně se uvolnil. Zase byl pánem situace. Jedna žroutka se zahnízdila tam, kde se jí může snadno zbavit, jakmile ji nebude potřebovat, ostatní brzy chcípnou; nepochyboval, že bez problémů najde i čtvrtou. A pokud šlo o Cath, zametl po ní veškeré stopy.

Ze snění ho vyrušilo blikání obrazovky. Volal Jad Rakkis, aby se pochlubil dravými červy, které chtěl večer přinést na bojové hry.

Kress na večírek dočista zapomněl, ale rychle se vzpamatoval. „Odpusť, Jade, že jsem ti to neoznámil, ale písečníci mě už znudili, tak jsem se těch nechutných potvůrek zbavil. Bohužel, dneska večírek není.“

„Co teď budu dělat s těmi červy!“ rozhořčil se Rakkis.

„Jestliže toužíš po zábavě, Jade, pošli je své milované v košíku ovoce.“

Kress přerušil spojení a rychle začal obvolávat přátele. Nepotřeboval, aby sem někdo vtrhl zrovna teď, když písečníci zamořili celou usedlost.

Sotva zavolal Idi Noreddianové, uvědomil si, že na něco zapomněl. Obrazovka se začala rozjasňovat, což znamenalo, že hovor byl přijat. Kress se okamžitě odpojil.

Idi dorazila o hodinu později. Překvapilo ji, že se večírek nekoná, ale naprosto jí vyhovovalo, že stráví večer sama s Kressem. Kress ji pobavil vyprávěním o Cathině reakci na holofilm, který natočili. Při tom se mu podařilo zjistit, že se o tom žertíku nikomu nezmínila. Potěšilo ho to a dolil jí víno. Zbyla už jen kapka.

„Musím pro novou láhev,“ řekl. „Pojď se mnou do vinného sklepa, pomůžeš mi vybrat dobrý ročník. Vždycky jsi měla citlivější patro než já.“

Ochotně Kresse následovala, ale když otevřel dveře a vyzval ji, ať jde první, zaváhala. „Kde je vypínač?“ zeptala se. „A co je to za divný zápach, Simone?“

Strčil do ní. Poděšeně vyjekla. Padala ze schodů a celou dobu křičela. Kress zavřel dveře a pneumatickým kladivem přes ně přitloukl prkna, která si připravil. Když byl hotov, uslyšel Idi sténat.

„Jsem zraněná,“ volala. „Simone, co to má znamenat?“

Náhle zavřískla a pak začala ječet.

Trvalo to celé hodiny.

Kress se odebral do senzoria a navolil si bláznivou komedii, aby vypnul mozek.

Jakmile si byl jistý, že je Idi mrtvá, odtáhl její letoun na sever a shodil ho do sopky. Magnetický vlek se ukázal jako dobrá investice.

*

Ráno sešel dolů zkontrolovat dveře. Ozývalo se za nimi podivné škrábání. Několik okamžiků znepokojeně naslouchal a přemítal, zda se Idi Noreddianová nesnaží dostat ven. Nebylo však pravděpodobné, že by přežila, takže to museli být písečníci. Představa, jak by to mohlo dopadnout, se mu vůbec nelíbila. Rozhodl se, že prozatím nechá dveře zatlučené, a vydal se ven vykopat červenou a černou žroutku.

Zjistil, že jsou naživu.

Hrad černých se blyštěl sopečným sklem a hemžil se písečníky, kteří ho dostavovali a zvelebovali. Nejvyšší věž sahala Kressovi do pasu, hyzdila ji jeho zpitvořená podobizna. Když se přiblížil, černí ustali v práci a seřadili se do dvou hrozivých šiků. Kress se ohlédl. Za zády se mu další snažili odříznout ústupovou cestu. Polekal se, odhodil lopatu, vyběhl z nastražené pasti a několik písečníků rozšlápl.

Hrad červených se zvedal u stěny bazénu. Žroutka byla bezpečně uhnízděná v díře obklopené betonem a pískem. Červení pobíhali po celém bazénu. Kress si všiml, že táhnou do hradu svaláka skalního a velkou ještěrku. Zděšeně poodstoupil od okraje a uslyšel, jak něco křuplo. Po noze mu šplhali tři písečníci. Smetl je a rozdupal, ale ostatní se rychle blížili. Byli větší než včera, když je viděl naposledy, někteří už skoro jako jeho palec.

Utekl do domu. Zabouchl dveře a spěšně je zamkl. Srdce mu bušilo, lapal po dechu. Dům byl zabezpečený proti hmyzu. Žádné nebezpečí mu nehrozí.

Zklidnil si nervy pořádným panákem. Takže jed jim neublížil. Mělo ho to napadnout. Wo jej varovala, že žroutka pozře cokoli. Bude muset použít pesticid. Dal si ještě jednu skleničku, navlékl si ochranný oděv a na záda si pověsil postřikovač.

Odemkl dveře.

Venku čekali písečníci.

Dvě armády se spojily proti společné hrozbě. Bylo jich víc, než předpokládal. Ty zatracené žroutky jsou plodnější než svaláci, pomyslel si. Písečníci byli všude, rozlévali se jako mořský příliv.

Kress popadl trysku a stiskl ventil. Nejbližší řady vojáků zahalila šedá mlha. Obracel syčivý proud ze strany na stranu.

Když mlha padla, písečníci v křečích chcípali. Kress se zasmál. Nemohou s ním soupeřit. Stříkal v širokém oblouku před sebe a sebevědomě postupoval přes černá a červená tělíčka. Armády se daly na ústup. Kress šel dál, chtěl se probít k jejich žroutkám.

Naráz ústup skončil. Tisíce písečníků se vyhrnuly proti němu.

Kress protiútok očekával. Zastavil se a kroužil před sebou svým mlžným mečem. Písečníci se hnali na smrt. Několik však prošlo. Nemohl stříkat všude najednou. Cítil, jak mu lezou po nohou a kusadly se marně snaží zdolat kombinézu ze zpevněného plastu. Nebral je na vědomí a rozprašoval dál.

Pak ho něco ťuklo do hlavy a do ramen.

Otřepal se a podíval se nad sebe. Teprve když se ohlédl, zjistil, že průčelí domu je plné černých a červených, byly jich stovky. Skákali ze střechy, padali jako déšť. Jeden mu přistál na ochranném štítu a pokoušel se prohryzat k jeho oku. Kress na vteřinu ztuhl hrůzou, než ho odtrhl.

Zamířil proud do výšky a stříkal do vzduchu, potom na dům, stříkal, dokud všichni písečníci, kteří na něj skákali, nebyli mrtví. Mlha se snášela i na Kresse, nutila ho ke kašli, ale rozprašoval dál. Jakmile bylo průčelí čisté, obrátil pozornost opět na zem.

Valili se k němu, šplhali mu po těle a stále přibíhali další. Pokropil je jedovatou mlhou. Náhle hadice splaskla. Uslyšel hlasité syčení, za zády se mu zvedl šedý oblak, dusil ho, štípal v očích, až mu slzely. Zašmátral po hadici a okamžitě měl rukavici pokrytou umírajícími písečníky; museli hadici prokousat. Závoj pesticidu ho oslepil. Zapotácel se, vykřikl a rozběhl se do domu, cestou smetal písečníky z kombinézy.

Sotva zabouchl dveře, vrhl se na koberec a válel se sem a tam, až si byl jistý, že všechny rozdrtil. Postřikovač už byl prázdný, syčení zesláblo. Kress se svlékl a osprchoval se. Málem se opařil horkou vodou, kůže mu zrudla a pálila, ale konečně přestal mít nepříjemný pocit, že po něm něco leze.

Oblékl si nejpevnější šaty, hrubé pracovní kalhoty a kožené boty, ale napřed všechno štítivě vytřepal. „Zatraceně,“ mumlal, „zatraceně.“ Měl vyschlo v hrdle. Prohledal vstupní halu a důkladně ji vyčistil, teprve pak se posadil, aby si nalil skleničku. „Zatraceně,“ opakoval. Ruka se mu tak třásla, že rozlil destilát na koberec.

Alkohol uklidnil třas, ale strachu ho nezbavil. Nalil si dalšího panáka a přikradl se k oknu. Po silné plastové tabuli lezli písečníci. Rozklepal se hrůzou a kvapně zacouval ke komunikačnímu pultu. Musím přivolat pomoc, myslel si rozčileně. Měl bych uvědomit úřady, policisti přiletí s plamenomety a…

Zarazil se uprostřed čísla a zaúpěl. Nemůže zavolat policii. Musel by jim říct o bílých ve sklepě, a našli by mrtvoly. Žroutka může být hotová s Cath m’Lane, ale určitě ne s Idi. Vždyť ji ani nerozsekal. Navíc určitě zbudou kosti. Ne, policie je poslední možnost.

Zasmušile seděl u pultu.

Komunikační zařízení zabíralo celou stěnu, mohl se dovolat komukoli na Baldru. Měl hromady peněz a byl mazaný – vždycky byl na svou mazanost pyšný. Nějak to zvládne.

Krátce zvažoval, nemá-li zavolat Wo, ale záhy tuto možnost vyloučil. Věděla příliš mnoho a kladla by nepříjemné otázky. Nedůvěřoval jí. Ne, potřebuje někoho, kdo bez ptaní udělá, oč ho požádá.

Pomaloučku se začal usmívat. Simon Kress má styky. Zadal číslo, které nepoužil mnoho let.

Na obrazovce se objevila žena: bílé vlasy, zahnutý nos, netečný výraz. „Simone!“ řekla rázně. „Jak jdou obchody?“

„Bezvadně, Lissandro. Mám pro tebe práci.“

„Úklid? Ceny vzrostly. Vždyť je to už deset let.“

„Platím dobře. Víš, že jsem štědrý. Potřebuji se zbavit obtížného hmyzu.“

Pousmála se. „Takových eufemismů není zapotřebí, Simone, náš rozhovor je bezpečný.“

„Myslím to naprosto vážně. Mám potíže s hmyzem. Velice nebezpečným hmyzem. Vezmi si to na starost. Žádné otázky. Souhlasíš?“

„Souhlasím.“

„Výborně. Budeš potřebovat… tři nebo čtyři pomocníky. Ať si vezmou žáruvzdorné kombinézy a plamenomety nebo lasery, něco takového. Přileťte ke mně. Uvidíte, v čem je problém. Hmyz, hromady a hromady hmyzu. V kamenné zahradě a ve starém bazénu najdete hrady z písku. Zničte je, zabijte všechno, co je uvnitř. Potom zaklepejte na dveře, ukážu vám, co se ještě musí udělat. Můžete si pospíšit?“

Žena se stále tvářila lhostejně. „Vyrazíme během hodiny.“

*

Lissandra dodržela slovo. V černém letounu s ostrou přídí s ní přiletěli tři agenti. Kress je pozoroval z bezpečí za oknem v prvním patře. V tmavých plastových kombinézách a ochranných kuklách vypadali všichni stejně. Dva měli plamenomety, třetí laserový kanón a ruční granáty. Lissandru poznal podle toho, že udílela rozkazy a nic nenesla.

Letoun nejprve přeletěl nízko nad zemí, aby mohli zhodnotit situaci. Písečníci zdivočeli. Jasně červení a ebenově černí vojáci pobíhali jako šílení všemi směry. Kress viděl ze svého výhodného postavení na hrad v kamenné zahradě. Stavba již byla vysoká jako člověk. Po hradbách šplhali černí obránci, bránou proudila nepřetržitá řada vojáků.

Lissandřin letoun přistál vedle Kressova stroje, agenti vyskákali ven a připravili si zbraně. Působili nelidsky a vražedně.

Černá armáda se shromáždila mezi nimi a hradem. Kress si náhle uvědomil, že nikde nevidí červené. Přimhouřil oči. Kam se poděli?

Lissandra rázně ukázala na černé písečníky a něco vykřikla.

Plamenomety škytly a vychrlily dlouhé rudomodré jazyky. Písečníci se škvířili a pukali. Agenti pohotově plameny manévrovali a zkušeně pokrývali široký prostor. Postupovali důkladně a rozvážně.

Armáda černých hořela, rozpadala se, prchala do všech stran, někteří k hradu, jiní proti nepříteli. K plamenometčíkům nepronikl ani jeden. Lissandřini agenti byli profesionálové.

Potom jeden muž zakopl.

Aspoň se zdálo, že zakopl. Ve skutečnosti se pod ním propadla zem. Podkopy, pomyslel si Kress a dostal strach. Podkopy, díry, pasti. Plamenometčík zapadl do země až po pás, písek v jeho okolí doslova explodoval, a v tu ránu ho pokryli červení písečníci. Odhodil plamenomet a začal se zuřivě plácat po hrudi. Příšerně křičel.

Druhý agent zaváhal, natočil zbraň a stiskl spoušť. Plameny pohltily písečníky i člověka. Křik ustal, jako když utne. Plamenometčík se obrátil zpět proti hradu, udělal krok a noha mu po kotník zmizela v zemi. Snažil se ji vytáhnout, ale propadla se mu i druhá noha. Ztratil rovnováhu, upadl, bušil do kypící záplavy písečníků, svíjel se a válel po zemi. Na plamenomet zapomněl, stejně by mu k ničemu nebyl.

Kress zběsile tloukl do okna, povykoval a snažil se upoutat pozornost. „Hrad! Zničte hrad!“

Lissandra, která stála u letounu, mu dala znamení rukou, že pochopila. Třetí agent namířil laserové dělo a vypálil. Paprsek prosvištěl nad zemí a usekl vršek hradu, pak se zařízl do zdí z písku a kamení. Věže padaly. Kressova podobizna se rozsypala. Laserový paprsek se zakousl do země a opsal kruh. Z hradu zbyla pouze hromada písku. Ale černí písečníci se pořád hýbali. Žroutka byla pohřbená příliš hluboko, ani laser jí neublížil.

Lissandra vykřikla další příkaz. Agent odložil laser, připravil si granát a rozběhl se. Přeskočil mrtvolu prvního plamenometčíka, z níž se stále kouřilo, dopadl na pevnou zem kamenné zahrady, rozmáchl se a hodil. Granát přistál na zřícenině hradu. Ostré bílé světlo bodlo Kresse do očí a písek, kamení i písečníci vyletěli do vzduchu. Na okamžik všechno zahalil prach. Z oblohy pršely kousky písečníků.

Kress s úlevou zaznamenal, že se ani jeden černý voják nehýbe. „Bazén,“ hulákal přes okno. „Zničte hrad v bazénu!“

Lissandra okamžitě pochopila, neboť zem byla posetá nehybnými černými, ale červení se bleskurychle přeskupovali. Agent tam stál s dalším granátem v ruce, nemohl se rozhodnout k akci, ale Lissandra ho odvolala. Rozběhl se k ní.

Potom už to bylo docela jednoduché. Nasedli do letounu a Lissandra s ním vzlétla. Kress spěchal do jiného pokoje. Sotva se postavil k oknu, zrovna klesali nad bazén, agent začal bombardovat hrad červených. Po čtvrté otočce byl hrad k nepoznání a červení písečníci se přestali hýbat.

Lissandra byla důkladná. Ještě několikrát nechala bombardovat oba hrady. Potom agent laserovým kanónem metodicky obě místa spálil, až bylo jisté, že v podzemí nemohlo zůstat nic živého.

Když bylo po všem, zaklepali na Kressovy dveře. Otevřel a nepříčetně se smál. „Nádhera,“ volal, „nádhera!“

Lissandra si sundala kuklu. „Tohle bude drahé, Simone. Přišla jsem o dva muže, a to ani nemluvím o ohrožení vlastního života.“

„Pochopitelně,“ vyhrkl Kress. „Dobře ti zaplatím, Lissandro. Cokoli si řekneš, jakmile dokončíš práci.“

„Co ještě potřebuješ?“

„Vyčistit vinný sklep. Dole je další hrad. Ale musíte to udělat bez trhavin. Nechci, aby mi dům spadl na hlavu.“

Lissandra kývla na agenta. „Přines Rajkův plamenomet. Měl by být v pořádku.“

Agent bez jediného slova odešel, vrátil se se zbraní. Kress je zavedl ke sklepu.

Těžké dveře byly stále zatlučené. Trochu se však vydouvaly ven, jako by se zdeformovaly strašným tlakem, Kresse to zneklidnilo, stejně jako ticho, které za nimi panovalo. O kus poodstoupil, zatímco Lissandřin agent odstraňoval hřebíky a prkna.

„Je to bezpečné?“ Uvědomil si, že promluvil nahlas, a ukázal na plamenomet. „Chápej, nechci, aby mi shořel dům.“

„Na úklid použijeme laser,“ řekla Lissandra. „Plamenomet nejspíš nebudeme potřebovat. Chci ho jen pro všechny případy. Jsou horší věci než požár, Simone.“

Přikývl.

Poslední prkno ze sklepních dveří bylo odstraněno. Zdola se dosud neozval jediný zvuk. Lissandra pokynula agentovi. Ustoupil za její záda a namířil plamenomet na dveře. Lissandra si opět nasadila kuklu, potěžkala laser a otevřela dveře.

Žádný pohyb. Žádný zvuk. Černočerná tma.

„Dá se tam rozsvítit?“ zeptala se.

„Hned za dveřmi je vypínač,“ pravil Kress. „Napravo. Pozor na schody, jsou dost příkré.“

Vstoupila do dveří, přendala si laser do levé ruky a pravou tápala po vypínači. „Už ho mám, ale zdá se, že –“

Vykřikla, upustila laser a uskočila. Ze zápěstí jí visel veliký bílý písečník.

Z místa, kde se zakousl, se valila krev. Byl velký jako pěst.

Neskutečnou chvíli poskakovala po místnosti a tloukla paží o zeď. Znovu a znovu. Po několika tvrdých úderech písečník konečně odpadl. Lissandra zasténala a klesla na kolena. „Myslím, že mám zlomené prsty.“ Z ruky jí kapala krev.

„Já tam dolů nejdu,“ prohlásil agent rezolutně.

Lissandra si ho změřila pohledem. „Nemusíš. Postav se do dveří a všechno to spal. Uškvař to. Rozuměls?“

Přikývl.

Kress tiše zaúpěl. „Můj dům.“ Žaludek se mu sevřel. Ten bílý písečník byl tak velký! Kolik jich tam dole může být? „Nechte toho,“ prohlásil. „Rozmyslel jsem si to. Nedělejte to.“

Lissandra nepochopila, že nemá na mysli dům. „Kašlu na tvůj barák, Simone.“ Zvedla zkrvavenou ruku. Kombinézu měla potřísněnu zeleným slizem. „Tvůj kamarádíček mi prokousl rukavici. Sám jsi viděl, jak těžko jsem se ho zbavila. Ať je tam dole co chce, zničím to.“

Kress ji však neposlouchal. Zdálo se mu, že se ve tmě za dveřmi něco pohnulo. Téměř viděl, jak se z nich valí armáda bílých písečníků, velikých jako ten, který napadl Lissandru. Představil si, jak ho stovky drobných končetin zvedají a nesou dolů do tmy, kde čeká hladová žroutka. Dostal strach.

„Ne,“ hlesl.

Ignorovali ho.

Agent se zrovna chystal vypálit, když mu Kress vrazil ramenem do zad. Muž hekl, ztratil rovnováhu a spadl do tmy. Bylo slyšet, jak se kutálí po schodech. Pak se ozvaly jiné zvuky – cupitání, křupání a mazlavé čvachtání.

Kress se otočil k Lissandře. Lil z něho studený pot, ale cítil jakési zvrácené, téměř smyslné vzrušení.

Lissandřiny chladné oči na něho zíraly skrze průzory kukly. „Co to děláš?“ zeptala se, když Kress zvedl laser. „Simone!“

„Usmiřuji se.“ Zachichotal se. „Neublíží svému bohu, dokud je dobrý a štědrý. Byl jsem krutý. Mořil jsem je hladem. Musím to odčinit.“

„Jsi šílený.“

To byla poslední slova, která kdy Lissandra pronesla. Kress jí vypálil do prsou díru tak velkou, že by jí prostrčil ruku. Odtáhl tělo ke schodům a shodil je do sklepa. Šramot zesílil, všechno to chřestění chitinu, pobíhání a chroupání se znásobilo.

Zase zatloukl dveře.

Odcházel naplněný hlubokým uspokojením, jež obalilo jeho strach jako vrstva lepkavého sirupu. Měl podezření, že ten pocit není jeho.

*

Původně hodlal odletět do města a ubytovat se na noc, možná na celý rok v hotelu. Místo toho začal pít. Vlastně ani nevěděl proč. Pil vytrvale několik hodin, pak všechno vyzvracel v pokoji na koberec. Vzápětí usnul.

Když se probudil, v domě byla tma jako v pytli. Choulil se na pohovce. Slyšel jakési zvuky. Ve stěnách se něco hýbalo. Sluch měl mimořádně ostrý. Sebemenší zavrzání považoval za cupitání písečníků. Zavřel oči a čekal, kdy konečně ucítí ten příšerný dotek, bál se pohnout, aby o ně nezavadil.

Rozvzlykal se, dlouho ležel bez hnutí, ale nic se nestalo.

Znovu otevřel oči. Třásl se. Tma se pozvolna rozplývala, velkými okny pronikal měsíční svit. Jeho zrak se přizpůsobil šeru.

Obývací pokoj byl prázdný. Nic tam nebylo, vůbec nic. Mučily ho pouze opilecké představy.

Dodal si odvahy, vstal a šel rozsvítit.

Byl v tichém pokoji sám.

Napínal uši. Nic. Žádný zvuk. Ani ve stěnách. Všechno to byly výplody jeho fantazie, jeho strachu.

Znenadání si vzpomněl na Lissandru a žroutku ve sklepě. Pocítil zahanbení a vztek. Proč to udělal? Měl jí pomoci, měl ji nechat, aby žroutku spálila. Věděl proč… Způsobila to žroutka, vyděsila ho. Wo přece říkala, že i malé mají psychotronické schopnosti. A ta dole je velká, tak velká. Nacpala se Cath a Idi, teď má další dvě mrtvoly. Ještě vyroste. A poznala chuť lidského masa, pomyslel si.

Roztřásl se, ale zapřel se a ten třas zastavil. Neublíží mu. Je bůh. Bílí byli odjakživa jeho oblíbenci.

Vzpomněl si, jak do hradu bodal šavlí. Potom přiletěla Cath. Do háje s ní.

Nemůže tady zůstat. Žroutka zase vyhládne. Je velká, nebude to trvat dlouho. Dostane příšerný hlad. Co potom udělá? Dokud jsou písečníci ve sklepě, říkal si, musím se dostat do bezpečí, do města. Vždyť mě od nich dělí jen trocha malty a udusané hlíny. Dovedou hrabat chodby. Až se dostanou ven… Nechtěl na to ani pomyslet.

Šel do ložnice a začal balit. Kromě jednoho obleku, který potřeboval na převlečení, naplnil tři zavazadla drahocennostmi, klenoty a uměleckými předměty, s nimiž se nedokázal rozloučit. Nepředpokládal, že se sem vrátí.

Masakron za ním běžel ze schodů, upíral na něj zlověstně planoucí oči. Byl vyhublý. Kress si uvědomil, že ho dlouho nekrmil. Masakron by se jindy o sebe postaral, ale poslední dobou měl nepochybně chudý výběr. Když se mu otřel o nohu, zabručel a odkopl ho. Zvíře uraženě odpelášilo.

Kress vyklouzl ven, neohrabaně vytáhl těžká zavazadla a zavřel za sebou dveře.

Opřel se zády o dům, srdce mu bušilo. Od letounu ho dělilo jen několik metrů. Bál se je přejít.

Měsíc jasně svítil, prostor před domem dosud nesl stopy krveprolití. Těla obou Lissandřiných agentů zůstala tam, kde padla, jedno zkroucené a spálené, druhé napuchlé pod masou mrtvých písečníků. A všude leželi černí a červení písečníci. Usilovně si připomínal, že jsou mrtví. Vypadali, jako by zkrátka jenom vyčkávali, jak měli ve zvyku.

Nesmysl, řekl si Kress. Další opilecké představy. Viděl přece, jak byly hrady zničeny. Jsou mrtví a žroutka bílých je uvězněná ve sklepě. Několikrát se zhluboka nadechl a vykročil mezi písečníky. Křupali. Zuřivě je zadupával do písku. Ani se nepohnuli.

Kress se usmál, pomalu kráčel přes bitevní pole a naslouchal zvukům, jež znamenaly bezpečí.

Křup. Lup. Křup.

Postavil zavazadla na zem a otevřel dvířka letounu.

Něco se vyplížilo ze tmy na přední sedadlo. Něco světlého, dlouhého jako jeho předloktí. Civělo to na něj šesticí oček a něžně to cvakalo kusadly.

Kress se pomočil do kalhot. Začal ponenáhlu couvat.

Písečník vyskočil z otevřených dvířek a opatrně postupoval proti němu. Další vylézali z úkrytů pod sedadly a z děr vykousaných do polstrování. Rozestavili se kolem letounu.

Kress si olízl rozpukané rty, obešel je a chvátal k Lissandřinu stroji.

V polovině cesty se zastavil. Zahlédl, že se tam také míhá cosi bílého. V měsíčním světle to vypadalo jako klubko červů.

Kress zabědoval a ustupoval k domu. Kousek od hlavních dveří se podíval nahoru.

Na průčelí napočítal deset protáhlých světlých skvrn. Čtyři písečníci vyšplhali až pod vrchol staré zvonice, kde kdysi hnízdil mrchožravý luňák. Něco tam dělali.

Vyhryzávali do dřeva obličej.

Důvěrně známý obličej.

Simon Kress zaječel a vběhl dovnitř.

*

Dostatečné množství pití mu přineslo zapomnění, po němž toužil. Ale probudil se. Navzdory všemu se probudil. Bolela ho hlava, páchl a měl příšerný hlad. V životě nebyl tak hladový.

Kress věděl, že to se nesvírá jeho žaludek.

Z nočního stolku v ložnici ho pozoroval bílý písečník, tykadly zkoumal vzduch. Byl velký jako ten, kterého viděl v noci v letounu. Ze všech sil se snažil neodvrátit pohled.

„Já… já vás nakrmím,“ sliboval. „Nakrmím vás.“

Ústa měl odporně vyprahlá, jazyk jako smirkový papír. Naprázdno polkl a vyběhl z ložnice.

Dům byl plný písečníků. Musel dávat pozor, kam šlape. Všichni pilně pracovali, upravovali dům. Vylézali z děr ve stěnách a usilovně vyhryzávali jakési tvary. Dvakrát narazil na svou podobiznu, která na něj zírala z nečekaných míst. Obličeje byly zdeformované, pokřivené strachem.

Vyšel před dům pro mrtvoly, doufal, že jimi utiší hlad bílé žroutky. Obě těla byla pryč. Připomněl si, jak snadno si písečníci poradili s nákladem mnohokrát těžším, než byli sami.

Pomyšlení, že žroutka je přes to přese všecko pořád hladová, ho vyděsilo.

Když se vrátil, po schodech proudil zástup písečníků. Každý nesl kus masakrona. Hlava, kterou jeden bílý vlekl, jako by na Kresse vyčítavě hleděla.

Vyndal všechno jídlo z mrazniček i spižírny, naskládal je na hromadu uprostřed kuchyně. Deset písečníků čekalo, až skončí. Mražené potraviny nechali tát ve veliké louži, všechno ostatní odnesli.

Sotva jídlo zmizelo, Kress ucítil, že hlad trochu polevil, přestože nesnědl ani sousto. Nepochyboval však, že to není nadlouho. Žroutka zase vyhládne. Brzy. Musí ji nakrmit.

Věděl, co dělat. Zapnul komunikátor.

„Malado,“ řekl nenuceně, když se objevila na obrazovce. „Chystám na dnešek večírek. Je mi jasné, že volám na poslední chvíli, ale spoléhám, že přijdeš. Opravdu na to spoléhám.“

Potom zavolal Jadu Rakkisovi a ostatním. Pozvání přijalo devět přátel. Doufal, že to bude stačit.

*

První hosty přivítal venku – písečníci to tam pozoruhodně rychle vyčistili, takže to vypadalo, jako by se ani nic nestalo – a vedl je ke vstupním dveřím. Ustoupil stranou a pustil je dovnitř. Nešel za nimi.

Když čtveřice vešla, Kress se vzmužil a zabouchl dveře. Snažil se nevnímat překvapené protesty, které se brzy změnily ve vyděšené výkřiky, a utíkal k jejich letounu. Nastoupil, stiskl startér a zaklel. Pochopitelně byl naprogramován tak, aby reagoval výhradně na papilární linie majitele.

Jako další přiletěl Jad Rakkis. Kress běžel k němu, sotva letoun dosedl na zem. „Rychle zpátky! Vezmi mě do města, Jade. Rychle, musíme odtud vypadnout!“

Rakkis vystoupil a upřeně se na něj zahleděl. „Co se děje, Simone? Nerozumím ti. Co bude s večírkem?“

Pak už bylo příliš pozdě, písek se začal hýbat, vykukovala z něj rudá očka a cvakající kusadla. Rakkis přiškrceně vyjekl a chtěl skočit do letounu, ale kusadla se mu už zahryzla do kotníků. Padl na kolena. Písek jako by vřel. Jad kolem sebe tloukl rukama a příšerně řval. Pohled na to, jak ho trhají na kusy, byl i na Kresse moc.

Potom už se nesnažil utéct. Jakmile bylo po všem, dopil, co zbylo v baru. Příšerně se opil. Věděl, že je to naposledy, co si dopřává takový přepych. Jediný alkohol, který v domě zbyl, byl uskladněn ve vinném sklepě.

Za celý den nevzal do úst, ale když usínal, připadal si nacpaný, přesycený. Konečně byl ten hrozný hlad zažehnán. Než se ho zmocnily děsivé sny, přemýšlel, koho pozve zítra.

*

Ráno bylo horké a vzduch suchý. Kress otevřel oči a zase uviděl na nočním stolku bílého písečníka. Rychle stiskl víčka a doufal, že to byl jen sen. Nebyl. Nedokázal znovu usnout. Vzápětí zjistil, že na toho tvora civí.

Zíral na něj málem pět minut, než mu došlo, že se děje něco neobvyklého. Písečník se nehýbal.

Věděl, že umí dokonale znehybnět a trpělivě čekat. Tisíckrát je při tom pozoroval, ale vždycky se něčím prozradili – nepatrným pohybem kusadel, trhnutím nohou, zachvěním tykadla.

Avšak písečník na nočním stolku jako by zkameněl.

Kress zadržel dech, neodvažoval se doufat. Je mrtvý? Mohlo ho něco zabít? Opatrně vstal a přistoupil k němu.

Písečníkovy oči byly skelné a černé. Byl nafouklý, jako by hnil, jako by plyny rozevíraly bílé pláty krunýře.

Natáhl roztřesené prsty a dotkl se ho.

Byl teplý, dokonce horký. Ale nehýbal se.

Odtáhl ruku. Kousek bílého exoskeletu odpadl. Kůže pod ním měla stejnou barvu, ale zdála se jemná, ačkoli napuchlá a rozpálená horečkou. Téměř neznatelně pulzovala.

Kress se rozběhl ke dveřím.

Další tři bílí leželi v chodbě. Vypadali jako ten z ložnice.

Seběhl po schodech, přeskakoval písečníky. Ani se nepohnuli. Dům jich byl plný, všichni byli buď mrtví, umírali, nebo jen upadli do jakési letargie. Kressovi bylo úplně jedno, co s nimi je, stačilo, že se nehýbou.

Čtyři našel ve svém letounu. Jednoho po druhém je vyhodil ven, jak nejdál to šlo. Zatracené potvory! Usadil se na zničeném sedadle a přiložil palec na startér.

Nic se nestalo.

Zkoušel to znovu a znovu. Nic. To nebylo fér. Byl to jeho letoun, měl okamžitě nastartovat. Nechápal, proč nereaguje.

Nakonec vystoupil a začal stroj prohlížet, tušil to nejhorší. Předtucha ho nezklamala. Písečníci zničili antigravitační pohon.

Byl v pasti. Pořád byl v pasti.

Kress se odhodlaně vrátil do domu. Ze sbírky zbraní si vybral starožitnou sekeru, která visela hned vedle šavle, jíž probodl Cath m’Lane, a pustil se do práce. Písečníci se nepohnuli, ani když do nich sekal. Stříkala z nich lepkavá narudlá tekutina, jež připomínala lidskou krev, jejich těla pod údery pukala a odhalovala odporné útroby. Cizí, nedokonale zformované orgány se nedaly identifikovat.

Kress jich rozsekal dvacet, než si uvědomil, že je to naprosto zbytečné. Pohybliví jedinci nic neznamenali. Mimo to jich bylo příliš mnoho. Mohl by se pachtit celý den a noc a stejně by je nezabil všechny.

Musí jít do vinného sklepa a vyřídit žroutku.

Cílevědomě zamířil dolů. Sotva měl dveře na dohled, strnul.

Žádné tam nebyly.

V prohryzaných stěnách zela kulatá díra dvakrát větší než původní dveře, hotová propast. Nic nenasvědčovalo tomu, že tam bývaly dveře, dokonce zatlučené prkny.

Z otvoru vycházel dusivý zápach.

Zdi byly vlhké, zkrvavené, poseté skvrnami bělavé plísně.

A co bylo horší, dýchaly.

Kress ucítil, jak ho při výdechu ovanul teplý závan, a snažil se nezvracet. Jakmile proudění vzduchu změnilo směr, utekl.

V obývacím pokoji zabil další tři písečníky, pak to vzdal. Nechápal, co se děje.

Vzpomněl si na jedinou osobu, která by to mohla vědět. Šel ke komunikátoru, ve spěchu šlápl na dalšího písečníka, a vroucně se modlil, aby zařízení ještě fungovalo.

Když Jala Wo přijala hovor, zhroutil se a všechno jí vypověděl.

Nechala ho mluvit bez přerušování, hubený bledý obličej měla bezvýrazný.

Jakmile Kress skončil, nepatrně se zachmuřila a řekla pouze: „Měla bych vás v tom nechat.“

Kress se rozplakal. „To nemůžete! Pomozte mi. Zaplatím vám…“

„Měla bych,“ opakovala Wo, „ale neudělám to.“

„Děkuji. Moc vám děkuji…“

„Zmlkněte,“ přikázala Wo. „Dávejte pozor. Zavinil jste si to sám. Kdybyste se o ně dobře staral, stal by se jejich boj pouze důstojným obřadem. Ale vy jste je mučil a trápil hladem, a tak se změnili. Byl jste jejich bohem. Udělal jste z nich to, co jste sám. Žroutka ve sklepě je nemocná, stále trpí zraněním, které jste jí způsobil. Pravděpodobně je šílená. Chová se… neobvykle.

Musíte co nejrychleji pryč. Pohybliví jedinci nejsou mrtví, Kressi. Jenom znehybněli. Říkala jsem vám, že exoskelet odpadne, jakmile vyrostou. Obvykle se to stává mnohem dříve. Dosud jsem neslyšela, aby tak velcí jedinci, jako jsou ti vaši, byli stále ve stadiu hmyzu. Zmrzačil jste žroutku, a řekla bych, že tohle je důsledek. Ale na tom teď nezáleží.

Důležitá je proměna, kterou vaši píseční králové procházejí. Čím je žroutka větší, tím je chytřejší. Její psychotronické síly narůstají a její myšlení je složitější, dokonalejší. Pohybliví jedinci s krunýři jsou užiteční, dokud je malá a jen částečně vnímavá, ale nyní potřebuje lepší služebníky s mnohem zdatnějšími těly. Chápete? Rodí se nová generace. Nemohu vám přesně říci, jak bude vypadat. Každá žroutka dává svým potomkům jiný vzhled podle toho, jaké má potřeby a zkušenosti. Budou to však dvounožci se čtyřmi pažemi a s palcem v opozici. A budou schopni sestrojovat a obsluhovat složité strojní zařízení. Jednotlivci nemají schopnost vnímat a zpracovávat informace. Ale žroutka bude mít rozhodně vysokou vnímavost.“

Simon Kress hleděl na obrazovku s otevřenými ústy. „Ti vaši dělníci,“ řekl pomalu, „kteří u mě byli… nainstalovat terárium…“

Jala Wo se zdrženlivě pousmála.

„Šerá.“

„Šerá je písečník,“ vydechl Kress tupě. „A vy jste mi prodala plné terárium… jejích dětí…“

„Nebuďte směšný,“ řekla Wo. „První stadium se podobá víc spermiím než dětem. V přirozených podmínkách regulují jejich počet války. Pouze jedna kolonie ze sta dospěje do druhého stadia. Pouze jedna žroutka z tisíce dosáhne třetího a posledního stadia a stane se tím, čím je Šerá. Zralí písečníci nemají k malým žroutkám žádný citový vztah. Pohyblivé jedince, kterých je příliš mnoho, vnímají jako hmyz.“

Povzdechla si. „Ale řečněním jen ztrácíme čas. Kolonie bílých se brzy probudí k plnému vědomí. Žroutka vás už nebude potřebovat, nenávidí vás, a bude velmi hladová. Přeměna je namáhavá. Musí pozřít obrovské množství potravy jak před tím, tak po tom. Takže musíte pryč. Chápete?“

„Nemůžu,“ zasténal Kress. „Můj letoun je zničený a ostatní neumím nastartovat. Nedokážu je přeprogramovat. Nemohla byste mě odtud dostat?“

„Dobře,“ souhlasila Wo. „Hned se Šerou odletíme, ale z Asgardu je to k vám přes dvě stě kilometrů a ještě je potřeba naložit spoustu vybavení, neboť se musíme vypořádat s tím pomateným písečníkem, kterého jste stvořil. Nemůžete tam čekat. Máte dvě nohy. Tak jděte. Vydejte se na východ, jak nejpřesněji jste schopen určit. Krajina je tam neobydlená, snadno vás ze vzduchu uvidíme. Snažte se co nejrychleji dostat do bezpečné vzdálenosti. Je to jasné?“

„Ano,“ hlesl Simon Kress.

Přerušil spojení. Rychle zamířil ke dveřím. Vpůli cesty uslyšel zvuk – něco mezi prasknutím a křupnutím.

První bílý písečník pukl a otevřel se, vystrčil z trhliny čtyři drobné ruce, pokryté růžovožlutou krví, a začal ze sebe strhávat nepotřebnou slupku.

Kress se rozběhl.

*

Nepočítal s horkem.

Kamenité pahorky sálaly jako pec. Kress se vyřítil z domu a běžel, dokud ho nezačalo píchat v boku a nemohl popadnout dech. Pak jen šel, ale jakmile si trochu odpočinul, znovu utíkal. Téměř hodinu střídal běh a chůzi, žhavé slunce nelítostně pálilo. Byl zmáčený potem a litoval, že si s sebou nevzal vodu. Co chvíli pozoroval oblohu, zda neuvidí letoun Wo a Šeré.

Na takový výlet nebyl stavěný. Bylo příliš horko a sucho a Kress nebyl zrovna v nejlepší kondici. Ale kráčel dál, neboť měl pořád před očima dýchající žroutku ve sklepě i ty čtyřruké potvory, které touto dobou určitě zamořily celý dům. Doufal, že si s nimi Wo a Šerá poradí.

Měl s Wo a Šerou jisté plány. Usoudil, že to všechno je jejich vina, že za to musí zaplatit. Lissandra nebyla jediná, koho z její branže zná. Pomstí se. Přísahal už přinejmenším stokrát, zatímco se celý zpocený trmácel na východ.

Alespoň věřil, že míří na východ.

Nedokázal přesně určit světové strany a nebyl si jistý, kterým směrem se vlastně pustil, když v panice vyběhl z domu, ale jakmile se uklidnil, snažil se mířit na východ, já mu radila Wo.

Prchal již několik hodin, záchrana však stále nepřicházela. Sílilo v něm podezření, že se vydal špatným směrem.

Po několika dalších hodinách dostal strach. Co když ho Wo a Šerá nenajdou? V téhle pustině by zahynul. Dva dny nejedl, byl zesláblý a vyděšený, hrdlo měl vyprahlé nedostatkem tekutin. Daleko už nedojde. Slunce se sklánělo k západu, ve tmě zabloudí nadobro. Co se stalo? Sežral snad písečník i Wo a Šerou? Opět se ho zmocnila hrůza, dorážela na něj společně s obrovskou žízní a příšerným hladem. Ale Kress šel pořád dál. Pokusil se běžet, ale už se jen potácel a dvakrát upadl. Podruhé si do krve odřel ruku o kámen. Šel a vysával si ránu, bál se infekce.

Slunce za jeho zády stálo nad obzorem. S povděkem přivítal, že se trochu ochladilo. Řekl si, že půjde, dokud bude světlo, pak někde přečká noc. Určitě už je dost daleko, aby byl v bezpečí, a ráno ho Wo a Šerá najdou.

Když vylezl na další kopec, uviděl před sebou obrys domu.

Nebyl tak velký jako jeho sídlo, ale byl dost velký. Obydlí znamenalo bezpečí. Kress vykřikl a rozběhl se. Dostane najíst a napít, už teď se mu sbíhaly sliny. Kručelo mu v břiše. Klopýtal ze svahu, mával rukama a volal. Světla valem ubývalo, ale ještě dokázal v šeru rozeznat pět šest dětí, které si před domem hrály.

„Hej, vy tam,“ křičel, „pomoc, pomoc!“

Rozběhly se k němu.

Kress se prudce zastavil.

„Ne,“ zasténal, „ach ne, ach ne.“

Ustupoval, na písku se mu smekla noha, vyskočil a snažil se utéct. Byl snadno chycen. Příšerní tvorečkové měli vystouplé oči a tmavěoranžovou kůži. Vzpíral se, ale bylo to marné. Byli sice malí, ale měli čtyři ruce, kdežto Kress jen dvě.

Nesli ho k domu. Byla to ubohá, chatrná stavba z drolivého písku, avšak vstupní otvor byl poměrně velký a tmavý. A dýchal. Bylo to hrozné, ale to nebyl důvod, proč Simon Kress začal ječet. Rozeřval se, když uviděl oranžové děti, které vylézaly z různých částí hradu a lhostejně ho pozorovaly.

Všechny měly jeho tvář.

přeložili Jana a Jan Jam Oščádalovi

Nevyšlapaná cesta

Harry Turtledove

Harry Turtledove je přední současnou postavou science fiction a žánru fantasy alternativních světů. V mnoha svých povídkách a románech postuluje výsledek rozhodujících momentů v historii v rozporu se známými dějinami nebo zvažuje časnější či pozdější objev technologie, která se nesmazatelně zapsala do tváře nám známého světa a pak sleduje alternativní posloupnost událostí tak, jak by se v takovém případě mohly odehrát. Jeho díla jsou známá důkladným a podrobným vykreslením dějin jako síly, která tvaruje sebemenší maličkosti světa, a postavami, které přispívají k ději svými pohledy a názory formovanými pozměněnou skutečností, ve které žijí. V povídkách sebraných v roce 1987 v knize Agent of Byzantinum [Agent z Byzance] způsobí Mohamedovo přijetí křesťanství, že vůbec nevzniknou arabské říše. Ve stejném roce vyšla i The Misplaced Legion [č. Zbloudilá legie/Classic 1997], první román Videssoského cyklu sledující zážitky římské legie přesunuté do světa založeného na magii. Poté Turtledove prozkoumal dopad historických událostí změněných pomocí vnější manipulace. Jeho ambiciózní série Worldwar [č. Světoválka], obsahující romány In the Balance [č. Svět v rovnováze/Classic 2000], Tilting the Balance [č. Porušení rovnováhy/Classic 2000], Upsetting the Balance [č. Zvrácení rovnováhy/Classic 2000], Striking the Balance [č. Dobytí rovnováhy/Classic 2000], zobrazuje alternativní druhou světovou válku, během níž invaze z vesmíru v roce 1942 donutí znepřátelené síly Osy a Spojenců bojovat proti společnému nepříteli. V Guns of the South [Pušky Jihu] cestovatelé časem dodají Konfederaci palebnou sílu z budoucnosti, pomocí níž pak tato zvítězí v americké Občanské válce. Tři díly autorovy ságy The Great War [Velká válka]: American Front [Americká fronta], Walk in Hell [Procházka peklem] a Breakthrough [Průlom] popisují Ameriku, ve které Spojené státy i Konfederace přežívají do dvacátého století a v první světové válce stojí na opačných stranách konfliktu kouzel.

přeložil Tomáš Pártl

Kapitán Togram zrovna seděl na bažantu, když Neporazitelná vystoupila z hyperprostoru. Jak se při této příležitosti stávalo až příliš často, roxolanského důstojníka zachvátila nevolnost. Zvedl nádobu a prudce do ní vrhl. Když stahy pominuly, položil hromový hrnec a otřel si zvlhlé oči měkkou, hnědou srstí svého předloktí. „U všech bohů!“ vybuchl. „Proč nás lodipáni nevarují, než to spustí?“ Z úst několika vojáků zazněla jadrnější ozvěna jeho výlevu.

V tu chvíli se ve dveřích objevil poslíček. „Jsme opět v normálním prostoru,“ zapištěl mladík a vyrazil k další kajutě. Za ním letěly kletby a posměšky: „To mě poser!“, „Díky za novinku!“, „Řekni to kormidelníkům, možná to ještě nevědí.“

Togram vzdychl a podrbal si čenich. Rozladilo ho, jak snadno se rozčílil. Jako důstojník by měl jít vojákům příkladem. Byl dost mladý na to, aby tuto zodpovědnost ještě stále bral vážně, ale zkušenosti mu zároveň stačily, aby si uvědomil, že v tomto směru nemůže příliš očekávat od nikoho výše než pár hodností nad sebou. Vysoké šarže byly vyhrazeny prastaré krvi nebo čerstvým penězům.

Opět si povzdychl a uklidil bažanta. Kovové víko, které na něj nasunul, zápach příliš nezmírnilo. Po šestnácti dnech ve vesmíru smrděla Neporazitelná močůvkou, zkaženým jídlem a zatuchlými těly. Na jiných lodích roxolanské – nebo jakékoli jiné – flotily to nebylo o nic lepší. K mezihvězdným cestám to prostě patřilo. Smrad a tma byly součástí ceny, kterou vojáci platili za růst království.

Togram zvedl lucernu a zatřásl jí, aby se světlušky uvnitř probraly. Leknutím se stříbrně rozzářily. Některé národy, jak Togram věděl, osvětlovaly své lodě svíčkami nebo pochodněmi, ale světlušky spotřebovaly méně vzduchu, byť nemohly svítit bez přestání.

Než světlo opět zhaslo, vždy ostražitý voják Togram si zkontroloval zbraně. Všechny čtyři pistole měl vždy nabité a připravené k použití. Až začne přistávací manévr, jeden pár půjde za pás, druhý shora do bot. Více se však obával o svůj kord. Permanentní vlhkost vzduchu na palubě lodi nedělala čepeli dobře. A samozřejmě, že našel rezivějící místo, které se hned jal leštit.

Zatímco pucoval kord, přemýšlel, jaký asi bude příští systém. Modlil se, aby měl obyvatelnou planetu. Vzduch na Neporazitelné by už mohl být nedýchatelný, než se stačí vrátit k nejbližší planetě ovládané Roxolany. To bylo jedno z rizik, které mezihvězdní cestovatelé podstupovali. Nebylo z největších – malá žlutá slunce obvykle ukrývala jeden nebo dva živé světy – ale existovalo.

Hned si přál, aby si nebyl dovolil na to pomyslet. Jakmile se tato obava jednou vynořila, už jste se jí nezbavili, podobně jako bolesti tesáku. Zvedl se ze své hromady podestýlky a šel se podívat, jak se vede kormidelníkům.

Jako obvykle si jak Ransisc, tak jeho učedník Olgren stěžovali na nízkou kvalitu skla, jímž musely jejich dalekohledy proniknout. „Měli byste přestat fňukat,“ řekl Togram, který právě mžoural ve dveřích. „Alespoň tady máte světlo.“ Po dlouhých dnech strávených jen s lucernou se světluškami musel počkat, až se jeho oči přizpůsobí ostrému slunečnímu světlu, které zalévalo pozorovatelnu, než mohl jít dál.

Olgrenovi se nelibostí položily uši. Ransisc byl starší a klidnější. Položil ruku na paži učedníka. „Když si necháš zvednout mandle pokaždé, když tě Togram popíchne, nebudeš celý den dělat nic jiného – byl to štváč už od vejce. Nemám pravdu, Tograme?“

„Když myslíš,“ Togram měl bělomordého staršího kormidelníka rád. Na rozdíl od většiny podobných se Ransisc nechoval, jako by ho jeho důležité zaměstnání nějak povýšilo v očích bohů hybatelů.

Olgren najednou ztuhl a zaškubal konečkem pahýlovitého ocasu. „Tohle bude svět!“ vykřikl.

„Podíváme se,“ kývl Ransisc. Olgren se odtáhl od svého dalekohledu. Oba kormidelníci zkoumali zářící hvězdy jednu po druhé a snažili se najít nějakou s prstencem, což by znamenalo, že se nejedná o hvězdu, ale o planetu.

„Je to svět,“ potvrdil konečně Ransisc, „ale ne pro nás: na planetách se žlutým pásem okolo se vždycky najde jedovatý vzduch – ve větším množství, než je zdrávo.“ Když si všiml Olgrenova zklamání, dodal: „Není to ale úplně k ničemu. Když budeme dost dlouho hledat směrem od té planety k jejímu slunci, brzy najdeme další.“

„Zkus tuhle,“ Togram ukázal na ruměnou hvězdu, línější než většina viditelných kolegyň.

Olgren zamumlal cosi neurvalého o tom, že svému řemeslu rozumí lépe než nějaký amatér, ale Ransisc se Tograma ostře zastal: „Kapitán viděl z vesmíru víc světů než ty, panáčku. Což takhle udělat to, co navrhl.“ S odevzdaně sklopenýma ušima Olgren uposlechl.

Jeho uraženost byla najednou pryč. „Planeta se zelenými ostrůvky!“ vykřikl.

Ransisc zrovna mířil dalekohledem na jinou část oblohy, ale teď rychle přispěchal. Odstrčil učedníka, chvíli ostřil a pak se dlouze zadíval na zvětšený obraz. Olgren poskakoval z nohy na nohu a celá bahnitě hnědá srst se mu ježila netrpělivostí, jaký bude verdikt.

„Možná,“ řekl starší kormidelník a Olgrenova tvář se rozjasnila, ale jak Ransisc pokračoval, opět pohasla: „Nevidím nic, co by vypadalo jako volná voda. Jestli nenajdeme nic lepšího, myslím, že ji zkusíme, ale budeme ještě chvíli hledat.“

„Právě jsi udělal radost jednomu luofovi,“ řekl Togram. Ransisc se zasmál. Roxolané s sebou vozili tato malá stvoření, aby na nich zkoušeli atmosféru nových planet. Když mohl v hermetické komoře dýchat luof, byla atmosféra bezpečná i pro jeho pány.

Kormidelníci vrčeli nevolí, jelikož několik hvězd po sobě tvrdohlavě odmítalo stát se čímkoli víc než světelnými body. Pak Ransisc u svého dalekohledu ztuhl. „Tady je,“ zamumlal tiše. „Přesně tohle hledáme. Pojď sem Olgrene.“

„No ne, jo!“ řekl učedník v následující chvíli.

„Jdi to ohlásit válkypánovi Slevonovi a zeptej se ho, jestli jeho aparáty zaznamenaly kromě našich nějaké hyperpohonové vibrace.“ Zatímco Olgren odběhl, Ransisc pokynul Togramovi, aby přistoupil. „Podívej se sám.“

Kapitán pěchoty se naklonil nad okulárem. Na pozadí vesmírné černi svět uprostřed zorného pole dalekohledu až bolestivě připomínal planetu Roxolan: hluboká modř oceánů zakrytá spirálami bílých mraků.

Poblíž visel měsíc slušné velikosti. Obě tělesa byla blíže své hvězdě než byla Neporazitelná.

„Zahlédl jsi nějakou pevninu?“ zeptal se Togram.

„Podívej se k hornímu okraji, pod polární čepičku,“ vyzval jej Ransisc. „Ta hnědá a zelená většinou nebývají odstíny vody. Jestli chceme nějakou planetu z téhle soustavy, je to ta, na kterou se právě díváš.“

Střídavě vzdálenou planetu zkoumali a snažili se načrtnout její vzhled, dokud se nevrátil Olgren. „Takže?“ optal se Togram, ačkoli viděl, že učedník má uši našpicované radostí.

„Žádné hyperpohonové signály v celém systému, kromě našeho!“ zakřenil se Olgren. Ransisc i Togram ho poplácali po zádech, jako by byl dobré zprávy příčinou a nikoli jen poslem.

Kapitánův úsměv byl ještě širší než Olgrenův. Tahle bude snadná a to se mu jako profesionálnímu vojákovi hluboce zamlouvalo. Pokud tu v okolí nikdo nedokázal postavit hyperpohon, v soustavě buď vůbec není inteligentní život nebo jsou její obyvatelé ještě primitivní, neznalí střelného prachu, létačů a dalších nástrojů války, jaká se vede mezi hvězdami.

Zamnul si ruce. Už se nemohl dočkat přistání.

*

Buck Herzog se nudil. Po čtyřech měsících ve vesmíru a s vyhlídkou na dalších pět a půl, které se na něj šklebily z budoucnosti, to vůbec nepřekvapovalo.

Jasnou hvězdu Zemi nechal Ares III za sebou i s jejím temnějším společníkem zvaným Luna. Vpředu žhnul Mars.

„Máš teď hodinu cvičení, Bucku,“ zavolal Art Snyder. Z pětičlenné posádky byl patrně nejupjatější.

„Tak jo, Pancho,“ vzdychl Herzog. Odstrčil se k rotopedu a začal šlapat: napřed malátně, pak energičtěji. Zátěž pomáhala udržet vápník v kostech navzdory stavu beztíže. A alespoň bylo co dělat.

Melissa Ottová poslouchala zprávy z domova. „Včera v noci umřel Fernando Valenzuela.“

„Kdo?“ Snyder nebyl fanouškem baseballu.

Zato Herzog ano a navíc Kaliforňan. „Jednou jsem ho viděl na zápase seniorů a táta s dědou o něm vždycky mluvili. Kolik mu bylo, Mel?“

„Sedmdesát devět,“ odpověděla.

„Vždycky byl moc těžkopádnej,“ řekl Herzog smutně.

„Ježíšikriste!“

Herzog zamrkal. Od startu z americké vesmírné stanice nikdo na Aresu III nepromluvil tak vzrušeně. Melissa civěla na obrazovku radaru. „Freddie!“ vykřikla.

Frederica Lindstromová, lodní odbornice na elektroniku, právě vylezla ze stísněného prostoru sprchy. Vrhla se k řídicímu pultu a za ní se táhl ohon kapiček vody. S ručníkem se neobtěžovala, jelikož stud palubu Aresu III už dávno opustil.

Melissin výkřik dokonce přiměl Clauda Jonnarda vystrčit hlavu z malé biologické laboratoře, kde trávil většinu času. „Co se děje?“ zavolal z průlezu.

„Radar je v kelu,“ odpověděla Melissa.

„Jak to myslíš, že je v kelu?“ dožadoval se Jonnard rozhořčeně. Patřil k lidem, kteří za všech okolností přemýšlejí exaktně a myslí si, že všichni ostatní činí totéž.

„Na obrazovce je tak sto, možná sto padesát objektů, který tam nemají co dělat,“ odpověděla Frederica, která trpěla mírnějším stupněm stejného postižení. „Vzdálenost by byla nějakých pár milionů kilometrů.“

„A před minutou tam nebylo nic,“ řekla Melissa. „Zakřičela jsem, když se ukázaly.“

Zatímco Frederica cosi kutila s radarem a počítačem, Herzog dál seděl na rotopedu a připadal si neobyčejně neužitečný: k čemu je geolog miliony kilometrů od nejbližšího kamene? Ani se nedostane do dějepisu. Jména členů posádky třetí expedice kamkoli si nikdo nepamatuje.

Frederica dokončila kontrolu. „Nemůžu najít žádnou chybu,“ vypadala, že je rozhořčená na sebe i na své přístroje.

„Je na čase prozvonit Zemi, Freddie,“ řekl Art Snyder. „Tahle mrcha musí zpátky. Nemůžu tady mít radar, co si vymýšlí.“

Melissa už mluvila do mikrofonu. „Houstone, tady Ares III. Máme problém…“

I při rychlosti světla následovalo dobrých pár minut čekání. Ploužily se jedna za druhou. Všichni sebou trhli, když se ozval reproduktor. „Aresi III, tady řídicí středisko Houston. Dámy a pánové, nevím přesně, jak vám to mám říct, ale my je vidíme taky.“

Spojovatelka mluvila dál, ale nikdo už ji neposlouchal. Herzoga začal svědit skalp, jak se mu nejprimitivnější reflex pokoušel naježit vlasy. Zalila ho ohromující bázeň. Nikdy ho nenapadlo, že se dožije kontaktu lidstva s jinou rasou. „Zavolej jim, Mel,“ řekl naléhavě.

Zaváhala. „Nevím, Bucku. Možná bychom měli nechat Houston, ať se o to postará.“

„Ser na Houston,“ odsekl překvapen vlastním odhodláním. „Než se ti byrokrati dole rozhodnou, co budou dělat, už budeme přistávat na Marsu. Jednou jsme tady – to chceš promrhat nejdůležitější moment v historii druhu?“

Melissa se podívala na jednoho spolučlena posádky po druhém. Ať viděla v jejich tvářích cokoli, zjevně jí to stačilo, neboť přesměrovala anténu a začala hovořit: „Vesmírná loď Ares III volá neznámá plavidla. Vítají vás lidé Země.“ Na chvíli vypnula vysílač. „Kolik umíme jazyků?“

Volání se opakovalo rusky, mandarínskou čínštinou, japonsky, francouzsky, německy, španělsky a dokonce i latinsky. („Kdo ví, kdy se tu naposled stavili?“ řekla Frederica v odpověď na Snyderův nechápavý pohled.)

Čekání na odpověď ze Země se před chvílí nekonečně táhlo, ale tohle bylo horší. Odmlka se protahovala daleko, daleko za patnáctisekundovou dobu cesty tam a zpět při rychlosti světla. „I kdyby nerozuměli ani jednomu z těch jazyků, neměli by říct aspoň něco?“ zeptala se Melissa s vypnutým mikrofonem. Nikdo neodpověděl, ani mimozemšťané.

Jedna po druhé pak začaly neznámé lodě vyrážet ke Slunci, směrem k Zemi. „Bože! To je zrychlení!“ podivoval se Snyder. „To nejsou rakety!“ Najednou se zatvářil potutelně: „Neřekl bych, že tyhle mezihvězdné lodě mají raketové motory, že ne?“

Ares III visel osamoceně ve svém koutku vesmíru a neústupně sledoval Hohmannovu dráhu k Marsu. Bucku Herzogovi bylo do pláče.

*

Dle svého zvyku se lodě roxolanské flotily shromáždily nad pólem té polokoule nové planety, kde bylo více pevniny. Jelikož všichni mířili na jedno místo, tato metoda umožňovala snadný vizuální kontakt. Zanedlouho se pohřešovaly už jen čtyři lodě. Průzkumný člun spěšně obletěl Zemi k druhému pólu a přivedl je s sebou na místo shromáždění.

„Vždycky se najde pár milovníků vod,“ zasmál se Togram, když novinu sděloval kormidelníkům. Nevynechal jedinou příležitost stavit se v jejich kupoli – nejen kvůli slunečnímu světlu, ale také proto, že na rozdíl od mnoha vojáků se o planety zajímal čistě jako o koníčka. Kdyby měl lepší hlavu na čísla, mohl by se býval sám pokusit stát se kormidelníkem.

Docela zručně vládl brkem na papíře, takže Ransisc a Olgren byli ochotni střídat se s ním u dalekohledů a nechat ho doplňovat skici map, na kterých zachycovali svět pod sebou.

„Zvláštní planeta,“ poznamenal. „Nikdy jsem neviděl tolik lesních požárů nebo sopek nebo co to tam je na té temné straně.“

„Já si stejně myslím, že to jsou města,“ Olgren se vzdorovitě zadíval na Ransisca.

„Jsou moc velká a moc jasná,“ namítl starší kormidelník trpělivě. Tato pře už zjevně nějakou dobu plála.

„Tohle je tvoje první cesta mimo planetu, že, Olgrene?“ zeptal se Togram.

„A co má být?“

„Jen to, že nemáš dostatečný přehled. V Egellocu na Roxolanu žije téměř milion lidí a z vesmíru je v noci téměř neviditelný. Zdaleka není tak jasný jako tahle světla. Nezapomínej, tohle je primitivní planeta. Připouštím, že se zdá, že je tam inteligentní život, ale jak by rasa, která ještě ani neobjevila hyperpohon, mohla stavět města desetkrát větší než Egelloc?“

„Nevím,“ brblal Olgren trucovitě. „Ale z toho mála, co je vidět ve světle měsíce, se mi zdá, že ta světla jsou v příhodných místech pro města: na pobřežích nebo podél řek nebo co to je.“

Ransisc vzdychl. „Co s ním budeme dělat, Tograme? Je tak přesvědčený, že všemu rozumí, že vůbec neposlouchá rozumné argumenty. Byl jsi takový, když jsi byl mladý?“

„Než to ze mě stařešinové vytloukli. Ale není nutné se kvůli tomu hněvat. Brzy tam sestoupí létače s luofy a pak se uvidí.“ Krátce se zakuckal smíchem, ale zarazil se při pomyšlení, že když byl mladý, byl možná stejně naivní jako Olgren.

*

„Mám na radaru jednu z mimozemských lodí,“ ohlásil pilot SR-81. „Je na osmdesáti tisících metrech a stále klesá.“ Letěl v maximální operační výšce svého letounu, stěží na půl cesty k lodi, která právě vstupovala do atmosféry.

„Panebože, nestřílet!“ zazněl rozkaz ze Země. Stejný povel mu tloukli do hlavy už před startem, ale gumy se stále ujišťovaly, že nezapomene. Ani jim to neměl za zlé. Jeden ostrostřelec by mohl lidstvo navždy zničit.

„Začínám mít vizuální kontakt,“ hlásil s pohledem upřeným na horní displej. O chvilku později dodal: „Je to teda fakt divná loď, to vám můžu říct rovnou. Kde to má křídla?“

„Už máme také obraz,“ řekl velící důstojník na zemi. „Asi ve svých atmosférických strojích používají stejný princip jako ve vesmírných lodích: nějakou antigravitaci, která je nadnáší i dává akceleraci.“

Mimozemská loď ignorovala SR-81 stejně, jako mimozemšťané ignorovali veškeré signály, které je bombardovaly. Létač pokračoval v pomalém sestupu, zatímco pilot SR-81 kroužil pod ním a doufal, že nebude muset dolů k létajícímu tankeru doplnit palivo.

„Jedna záhada se vysvětlila,“ zvolal. „Je to bitevník.“ Žádný letoun určený k mírovým účelům by neměl na břiše namalovanou rozšklebenou tlamu plnou tesáků. Nakonec některé stroje amerického letectva určené pro útok na pozemní cíle byly vyzdobeny podobně.

Konečně mimozemšťan dosáhl výšky, kde se pinožil SR-81. Pilot opět zavolal velení. „Mám povolení letět před cizince?“ zeptal se. „Možná, že tam usnuli a podaří se mi je vzbudit.“

Po dlouhé odmlce pozemní velení s váháním svolilo. „Ale žádné nepřátelské akce,“ varovali.

„Co si myslíte, že na ně budu dělat sprostá gesta?“ zamumlal pilot, ale vysílačku nechal vypnutou. Zrychlení ho zatlačilo do sedadla, když se jal navádět svůj SR-81 do dlouhé, pozvolné obrátky, která ho vynese asi půl kilometru před létač vesmírné flotily.

Kamera jeho letadla mu nabídla krátký pohled na mimozemského pilota usazeného za malým, špinavým sklem.

Bytost z vesmíru ho také zahlédla. O tom nebylo pochyb. Mimozemský letoun sebou trhl jako vylekaný kolouch a pustil se do manévrů, které by pilota SR-81 rozmázly po stěnách přetlakové kabiny – tedy kdyby jich byl jeho letoun schopen.

„Jdu ho stíhat!“ křikl. Z pozemního velení na něho začali chrlit rozkazy, ale byli daleko. Proti náporu způsobenému forsáží byl předchozí tlak zrychlení jen láskyplným pohlazením.

Lepší aerodynamika umožňovala pilotovu letadlu vyšší rychlost než stroji z vesmírné flotily, ale to mu příliš nepomohlo. Kdykoli ho mimozemský pilot zahlédl, jeho stroj s bezstarostnou lehkostí odtančil. Pilot SR-81 si připadal, jako by se pokoušel zabít motýla sekyrou.

Jeho pocit bezmoci ještě zvýšilo varovné světýlko stavu paliva. Navíc letadlo bylo navrženo pro řídkou atmosféru na hranici vesmíru a nikoli pro houstnoucí vzduch, do kterého mířil mimozemšťan. Zaklel, ale nezbylo mu než se vzdálit.

Zatímco SR-81 hltal kerosin z tankovacího letadla, nedokázal se pilot ubránit úvahám, co by se asi stalo, kdyby vystřelil raketu. Párkrát už měl bezchybnou mušku. Tuto myšlenku si však nechával pro sebe. Co by udělali jeho nadřízení, kdyby zjistili, co mu běží hlavou – na takové hrůzy nechtěl ani pomyslet.

*

Vojáci se nahrnuli kolem Tograma, který se právě vracel z důstojnické porady. „Jak to dopadlo, kapitáne?“ „Přežil to luof?“

„Luof žije, chlapi!“ řekl Togram se širokým úsměvem.

Mužstvo zabouřilo jásotem, který otřásl všemi kajutami. „Jdeme dolů!“ ozývalo se. Všechny uši byly našpicované vzrušením. Někteří vojáci čeřili zkažený vzduch máváním opeřenými klobouky. Jiní, povahou podobnější svému kapitánovi, zamířili k pryčnám a začali ošetřovat zbraně.

„Jak ostří budou, pane?“ zeptal se procházejícího Tograma veterán s prošedivělou srstí. „Slyšel jsem, že pilot létače viděl zvláštní věci.“

Togramův úsměv se ještě roztáhl. „No tak, Ilinguo, copak už jsi tohle nezažil dostkrát na to, abys věřil šuškandě, co se táhne před přistáním?“

„To doufám, pane,“ kývl Ilingua, „ale tyhle zvěsti jsou tak divný, že mě napadlo, že by na nich něco mohlo bejt.“ Když Togram neodpovídal, voják potřásl hlavou nad svou vlastní hloupostí a pak zatřepal lucernou, aby mohl prověřit ostří dýky.

Tak nenápadně jak jen to šlo si kapitán ulevil vzdechem. Sám nevěděl, čemu má věřit, a to pilotovu zprávu vyslechl osobně. Jak by místní mohli mít létající stroje, když neznají kontragravitaci? Togram slyšel o rase, která používala horkovzdušné balony, dokud neobjevila lepší způsob jak se dostat na oblohu, ale žádný balon by nikdy nemohl dosáhnout výšky, které dosáhl místní létací stroj a žádný balon by také nedokázal měnit směr způsobem, na jehož popisu pilot se vší rozhodností trval.

Dejme tomu, že se mýlil, což bylo jediné možné. Ale jak si měl Togram vysvětlovat jeho popis měst rozměrů, kterým se Ransisc vysmíval, a světa tak zalidněného, že se mu nedostávalo volného prostoru? A lucernové signály z ostatních lodí ukazovaly, že jejich průzkumní piloti hlásili stejné divoké nepravděpodobnosti.

No, nakonec na tom nezáleží, jestli se tihle lidé na planetě hemží jako reffi na pikniku. Bude se to tu prostě hemžit poddanými Roxolanu.

*

„Tohle je strašlivá chyba,“ řekl Billy Cox pro případ, že by ho někdo náhodou poslouchal, přehodil si objemnou tašku přes rameno a vykročil k přistavenému náklaďáku. „Lidi z hvězd bychom měli přivítat s otevřenou náručí, ne násilím!“

„Tak jim to řekni, profesore,“ zasmál se za jeho zády seržant Santos Amoros. „Já bych radši seděl hezky na zadku v klimatizovanejch kasárnách, než v tomhle letním vedru dejchal smog v Los Angeles. Škoda, že jsi jen spec-1. Kdybys byl prezident, nemusel bys rozkazy plnit, ale moh bys je dávat – takový, jaký bys chtěl.“

Coxovi to taky nepřipadalo moc fér. Na politických vědách mu chybělo už jen pár kreditů do diplomu, když ho nábor, který následoval po syrské krizi, vsál do armády.

Dlouhé nohy musel složit jako švýcarský nůž, aby se vůbec vsoukal pod olivově zelenou plachtu a do oddílu pro cestující. Sedadla byla tvrdá a příliš blízko u sebe. Kolik se dovnitř nacpe lidí, bylo zjevně důležitější než jejich pohodlí, až už tam budou. Typický vojenský myšlení, pomyslel si Cox rozladěně.

Náklaďák se naplnil. Veliký dieselový motor s rachotem ožil. Černý voják vytáhl paklík karet a chtěl se s kýmkoli vsadit, že s pětadvaceti kartami udělá pět dokonalých štychů v pokeru. Pár zelenáčů mu na to skočilo. Cox už kdysi draze zaplatil zjištění, že je to past na idioty. Zubící se černoch podal pakl jednomu z nebožáků, aby ho zamíchal.

Rrrrrrrrrrif! Karty zašustily tak nahlas, že se všichni v náklaďáku otočili. „Kde ses naučil takhle zacházet s kartama, chlape?“ divil se černý voják, který se jmenoval Jim, ale kterému všichni říkali Junior.

„Rozdával jsem Black Jacka v Las Vegas.“

Rrrrrrrrrrrif!

„Hej, Juniore!“ zavolal Cox, „najednou jsem dostal chuť vsadit si taky deset babek.“

„Ty mě taky,“ opáčil Junior a zasmušile sledoval karty, které běhaly jako živé.

Náklaďák se šinul na sever jako součást konvoje aut, obrněných vozů a lehkých tanků, který se táhl v délce několika kilometrů. Celý regiment mířil do Los Angeles, kde měl být rozmístěn podle jednotek v různých částech rozlezlého města. To se Coxovi líbilo: snižovalo to pravděpodobnost, že se osobně střetne s nějakým mimozemšťanem.

„Sandy,“ oslovil Amorose, který se tísnil vedle něho. „I kdybych se mýlil a mimozemšťané nebyli přátelští, k čemu nám sakra budou ruční zbraně? Bude to jako jít na slona se sichrhajckou.“

„Profesore, jak už jsem ti řek, neplatěj mě za to, abych přemejšlel a tebe taky ne. Ještěže tak. Já budu dělat to, co mi řekne poručík, ty budeš dělat to, co ti řeknu já a všechno bude fajn, jasný?“

„Jasný,“ řekl Cox, protože Sandy, i když to nebyl zlý člověk, byl přece jen seržant. Přesto se Coxovi zdála Neo-Armalite, kterou opíral mezi botami o zem, nicotná a helma i neprůstřelná vesta mu připadaly jemné a tenké jako spodní prádlo striptérky.

*

Obloha za kupolí kormidelníků se z černé začala měnit na tmavě modrou a Neporazitelná vstoupila do atmosféry. „Tady,“ ukázal Olgren prstem. „Tady přistaneme.“

„Z téhle výšky toho moc nevidím,“ poznamenal Togram.

„Pusť ho ke svému dalekohledu, Olgrene,“ řekl Ransisc. „Brzo půjde zpátky k jednotce.“

Togram zavrčel. To nebyla poznámka jen tak do větru, spíš diplomacie. Přesto byl rád, že se může podívat dalekohledem. Země jako by se mu řítila v ústrety. Na okamžik ztratil orientaci, než se přizpůsobil obrácenému obrazu s oceánem na opačné straně zorného pole. Ale přírodní krásy ho stejně nezajímaly. Chtěl zjistit, co bude muset udělat jeho mužstvo a ostatní vojáci na palubě Neporazitelné, aby urvali kus země a ubránili ho proti místním.

„Támhle je místo, co vypadá slibně,“ řekl. „Ta zeleň uprostřed budov ve východní – ne! – západní části města. Tam bychom měli jasnou přistávací zónu, dobré tábořiště a základnu pro přistávající posily.“

„Podíváme se, co jsi našel,“ řekl Ransisc a odstrčil ho. „Hmmm, ano, vidím ten pás, co máš na mysli. To by nemuselo být špatné. Olgrene, pojď se na to podívat. Dokážeš to místo najít ve válkypánově dalekohledu? Dobře, jdi mu ho ukázat. Navrhni ho jako místo přistání.“

Učedník odběhl. Ransisc se znovu sklonil nad dalekohledem. „Hmmm,“ opakoval. „Staví tam vysoko, že?“

„Taky se mi zdálo,“ potvrdil Togram. „A na těch silnicích je spousta provozu. A museli utratit strašně peněz za dláždění. Neviděl jsem vůbec žádný prach.“

„Tohle bude bohatá kořist,“ těšil se Ransisc.

Něco rychlého, kovového a štíhlého jako dravec problesklo za okénkem pozorovatelny. „Probohy, takže mají létače!“ zvolal Togram. Navzdory tvrzením pilota tomu v hloubi duše nevěřil, dokud to neviděl na vlastní oči.

Všiml si, jak se Ransiscovi netrpělivě zavrtěly uši a uvědomil si, že v pozorovatelně skutečně strávil již příliš mnoho času. Vzal světluškovou lucernu a šel zpět ke svým vojákům.

Pár z nich ho počastovalo nakvašenými pohledy za to, že byl tak dlouho pryč, ale zlepšil jim náladu co nejdetailnějším popisem místa přistání. Řadoví vojáci nic nemilovali tolik, jako vnitřní informace. I bez nich hádali, co nadřízení chystají, ale hra byla ještě zábavnější, když měli alespoň přibližnou představu, co se děje.

Ve dveřích se objevil posel. „Kapitáne Tograme, vaše mužstvo bude planetovat z komory číslo tři.“

„Tři,“ potvrdil Togram a posel pokračoval s rozkazy k velitelům pozemních jednotek. Kapitán si nasadil klobouk s pérem (bylo šarlatové, aby ho mužstvo v boji rozeznalo), zkontroloval si ještě jednou a naposledy pistole a rozkázal vojákům, aby ho následovali.

Před vnitřními dveřmi přetlakové komory byla páchnoucí temnota stejně tísnivá jako kdekoli jinde na palubě Neporazitelné, ale přesto bylo snazší ji snést. Dveře se brzy rozlétnou a Togram ucítí, jak mu čerstvý závan čechrá srst, sladký, čistý vzduch plní nozdry a nad jeho hlavou se objeví slunce, které si bude moci užívat déle než pouhých pár cenných jednotek při kondičce. S novými bytostmi se brzy změří v boji.

Ucítil jemné zachvění, jak létače Neporazitelné odstartovaly ze své mateřské lodi. Tentokrát nebudou mít na palubě žádné luofy, ale střelce, kteří budou shůry mezi místními rozsévat hrůzu střelbou a nádobami střelného prachu shazovanými na povrch. Roxolané se vždy snažili udělat co nejzběsilejší první dojem. Strach nepřátel v důsledku zdvojnásoboval jejich počet.

Další zachvění, jiné než před tím. Jsou na zemi.

*

Nad areálem Kalifornské univerzity v Los Angeles se rozprostřel stín. S hlavou vyvrácenou Junior pronesl: „Koukni na tu obří zrůdu!“ Totéž opakoval už pět minut, během nichž se loď pomalu snášela.

Billy Cox pokaždé jen přikývl, v ústech měl sucho a rukama svíral umělohmotnou pažbu a chladnou kovovou hlaveň pušky. Neo-Armalite mu připadala naprosto k ničemu proti obrovskému trupu, který se tak drze snášel k zemi. Mimozemské létající stroje vypadaly jako mřenky vedle velryby, nicméně i proti nim byly letouny amerického letectva, kroužící opodál, pouhými trpaslíky. Řev jejich motorů útočil na uši nervózních vojáků i civilistů na zemi. Mimozemské motory byly podivně bezhlučné.

Mezihvězdná loď přistála v obdélníkovém parku mezi Novou Royceovou, Novou Hainesovou, Novou Kinseyho a Novou Powellovou budovou. Čněla výš než kterákoli z okolních dvoupatrových budov z červených cihel, z nichž každá byla rekonstrukcí jedné předchůdkyně zničené zemětřesením v roce 2034. Cox slyšel, jak tíha mimozemské lodi drtí stromky. Napadlo ho, jak by asi dopadly vzrostlé stromy, které padly před pěti lety spolu s budovami.

„Dobře, už přistáli, přiblížíme se,“ rozkázal poručík Shotton. Nepodařilo se mu z hlasu zcela vymazat obavy, přesto zamířil poklusem na jih, směrem k vesmírné lodi. Jeho četa ho následovala kolem Dicksonova centra umění a Nové Buncheho budovy. Nebylo to tak dávno, co Billy Cox v tomto areálu chodil bos. Teď na betonu duněly jeho vojenské boty.

Četa se rozmístila před Doddovou budovou a namířila pozornost na západ, k lodi. Lehký vánek si pohrával s lístky mladých nadějných stromků vysázených náhradou za velikány, které padly za oběť zemětřesení.

„Kryjte se, jak jen můžete,“ rozkázal poručík Shotton tiše.

Četa se rozlezla do záhonů, namačkala za tenké kmeny. Na Hilgard Avenue zahřměly motory bitevních obrněných vozů, které se řadily do palebných pozic.

Je to taková škoda, pomyslel si Cox hořce. Měli bychom se s mimozemšťany spřátelit a ne je automaticky pokládat za nepřátele.

Alespoň něco se v tomto směru dělo. Z Murphyho budovy vystoupila delegace a pomalu nesla k vesmírnému korábu bílý prapor. V čele delegace šel starosta Los Angeles – prezident a guvernér se činili jinde. Billy Cox by dal cokoli za to, aby mohl být členem té delegace, místo aby se na břiše válel v trávě. Kéž by mimozemšťané počkali, až mu bude padesát nebo tak, dali mu šanci rozvinout kariéru.

Seržant Amoros ho šťouchl loktem. „Koukej, chlape, něco se děje…“

Amoros měl pravdu. Několik do té doby zavřených vrat se rozlétlo a mimozemské ovzduší se smísilo s pozemským.

Zvedl se západní vánek. Coxovi zacukalo v nose. Neznal jména všech exotických vůní, které se k němu nesly, ale odpadky a močůvku rozeznal neomylně. „Bože, to je smrad!“ vydechl.

*

„U bohů, to je smrad!“ zvolal Togram. Když se vyklopily vnější dveře komor, očekával, že zatuchlé, vydýchané plyny uvnitř lodi nahradí svěží vzduch. Tohle páchlo jako hořící rašelina nebo lampy se špatně uhašenými knoty. A štípalo to! Cítil, jak se mu přes oči přetáhly ochranné membrány.

„Výsadek!“ rozkázal a vedl mužstvo kupředu. Tohle byla obtížná fáze. Kdyby místní měli dost odvahy, mohli by na Roxolany zaútočit ve chvíli, kdy opouštěli loď a způsobit tím všemožné nepříjemnosti. Nicméně většina ras, které neznaly hyperpohon, byla příliš ohromena příletem vesmírných cestovatelů, než aby se o něco takového pokusila. A když se do toho místní nepustili rychle, už bylo pozdě.

Tady nic nedělali. Togram pár místních viděl, ale drželi si uctivý odstup. Nebyl si jist, kolik jich tu je. Díky svým skvrnitým kůžím – nebo to byly oděvy? – nebylo snadné je zahlédnout a spočítat. Ale byli to zjevně válečníci – jak podle chování, tak podle zbraní, které třímali.

Togramovo mužstvo zaujalo dobře známou dvojřadou formaci: první v kleku a druhá vestoje za ní s mušketami namířenými přes hlavy vojáků přední řady.

„Á, tady jsou,“ řekl Togram radostně. Skupinka, která se k nim blížila za bílým transparentem, byla jistě místní šlechta. To skvrnité, jak si kapitán všiml, bylo ošacení, jelikož tyto bytosti měly na sobě zcela odlišný oděv: jednoduchý a vážný, až na zvláštní úzké útvary kolem krku. Byli vyšší a štíhlejší než Roxolané a jejich tvářím chyběly mordy.

„Ilinguo!“ zavolal Togram. Veterán vedl pravé křídlo mužstva.

„Pane!“

„Vaši vojáci, čtvrt tváře doprava. Na můj povel, zneškodněte jejich velitele. To ostatní demoralizuje,“ odcitoval Togram standardní doktrínu.

„Připravit doutnáky!“ zavelel. Roxolané zasunuli doutnající provazy do zápalných otvorů. „Zamířit!“ Pušky se pohnuly jen mírně.

„Pal!“

*

„Medvídci!“ zvolal Sandy Amoros. Stejná myšlenka napadla i Coxe. Bytosti, které se vyvalily z vesmírných lodí, byly kulaté, hnědé a chlupaté s dlouhými nosy a velkýma ušima. Nicméně medvídci obvykle nenosí zbraně. Stejně tak, napadlo Coxe, většinou neobývají místa, která smrdí jako hnůj. Samozřejmě, pro ně to může být vůně. V tom případě se však s pozemšťany budou těžko snášet.

Sledoval medvídky, jak zaujímají pozice. Jejich formace nějak nenaznačovala, že by starostovi a jeho doprovodu chtěli udělat špalír. Přesto bylo jejich uskupení Coxovi jaksi povědomé, i když nemohl přijít na to proč.

Pak mu to došlo. Kdyby se vše odehrávalo kdekoli jinde než na Kalifornské univerzitě v Los Angeles, nikdy by si to nespojil. Vzpomněl si na přednášku o počátcích evropských národních států v šestnáctém století a význam profesionálních, vycvičených armád, které králové zakládali. Tyto rané armády zaujímaly podobné formace.

Byla to zajímavá shoda náhod. Právě se to chystal sdělit seržantovi, ale vtom celý svět explodoval.

Z mimozemských pušek vyšlehly plameny. K obloze se vyvalila obrovská oblaka dýmu. Něco, co zvukem připomínalo naštvanou vosu, probzuklo kolem Coxova ucha. Ze všech stran slyšel výkřiky a volání. Většina starostovy delegace se válela na zemi, někteří nehybní, jiní v křečích.

Z vesmírné lodi se ozvala rána a hned následovala druhá: to dělová koule bořila cihlovou zeď Doddovy budovy. Střepinka píchla Coxe zezadu do krku. Vánek k němu donesl vůni ohňostroje – něco, co necítil už léta.

*

„Nabít!“ zařval Togram. „Další salva, pak do nich bajonetem!“ Vojáci se horečně činili, odměřovali dávky prachu a cpali kulky do pušek.

*

„Tak takhle to chtějí hrát!“ zakřičel Amoros. „Rozmázněte je o zeď!“ Kulka mu vzala koneček malíčku. Zdálo se, že si toho nevšiml.

Coxova Neo-Armalite už štěkala a plivala proud horkých bronzových nábojnic, které mu pleskaly o rameno. Nabíjel zásobník za zásobníkem, se zbraní zacházel jako se zahradní hadicí. Když se netrefí jedna kulka, trefí se druhá.

Ostatní z čety také pálili. Cox slyšel rachot automatických zbraní i z jiných částí areálu, stejně jako dunivé výbuchy raketometů a polního dělostřelectva. Loď i vojáky kolem začal zahalovat kouř nemimozemského původu.

Ozval se jeden nebo dva výstřely zpětné palby a pak ještě pár, ale bylo jich tak málo, že Cox ve strnulém úžasu zavolal na seržanta: „To není fér!“

„Poser se!“ zařval Amoros v odpověď. „Když se tu chtějí roztahovat, tohle je riziko. Jediný dobrý, co tady udělali je, že sejmuli starostu. Vždycky jsem toho blba starýho nesnášel.“

*

Ostré tak-tak-tak nepřipomínalo zvuk jakékoli jiné palby, kterou kdy Togram slyšel. Výstřely přicházely příliš rychle za sebou a vytvářely hrozný proud hluku. A pokud místní pálí na jeho muže, kde jsou ty husté, dusivé mraky dýmu ze střelného prachu, které by měly halit jejich řady?

Odpověď neznal. Ale viděl, že mužstvo se kácí jako obilí pod kosou. Jeden voják byl zasažen třemi kulkami najednou a padal podivně, jako by se jeho tělo nemohlo rozhodnout, kterým směrem se svalí. Dalšímu byla odporně odtržena horní část hlavy.

Salva, po které kapitán volal, zemřela dřív, než byla počata. Pár zbylých vojáků, jen tolik, že by to nevydalo ani na malou jednotku, vyrazilo proti místním. Slunce se jim hrdinně třpytilo na dlouhých, naleštěných bajonetech. Nikdo z nich nedošel dál než půl šestnácti kroků, než padl.

Ilingua se zadíval na Tograma s hrůzou v očích a s ušima připlácnutýma k hlavě. Kapitán věděl, že jeho uši jsou na tom stejně. „Co nám to dělají?“ zaskučel Ilingua.

Togram jen bezmocně zavrtěl hlavou. Vrhl se za mrtvé tělo a vypálil na nepřítele z jedné ze svých pistolí. Ještě máme šanci, pomyslel si. Jak si tyhle démonické bytosti povedou po prvním náletu?

Shora sesvištěl létač. Střelci vypálili ze střílen a stáhli se, aby znovu nabili.

„Tady to máte, zkurvysyni!“ zařval Togram. Pěst k obloze však nezdvihl – už zjistil, že je to nebezpečné.

*

„Blíží se letoun!“ zahřměl seržant Amoros. Zbytek jeho jednotky, který ještě neležel tváří dolů, se vrhl k zemi. Cox přes bitevní vřavu zaslechl výkřiky bolesti raněných mužů.

Jednotka Cottonmouthů vystřelila své z ramene odpalované rakety AA na mimozemský létající stroj. Pilot musel mít postřeh jako kočka. Ve vzduchu se strojem odskočil do strany tak, jak by nedokázalo žádné letadlo postavené na Zemi. Cottonmouthy neškodně prosvištěly kolem.

Z létače vypadlo něco, co vypadalo jako hromada hliněného nádobí. Země se zachvěla, když bomby vybuchly. Ohlušeného a klejícího Billyho Coxe přestalo zajímat, jestli je bitva fér nebo ne.

Pilot létače si však nevšiml bitevníku F-29, který ho stíhal. Letadlo amerického letectva vyslalo dvě rakety z bezprostřední vzdálenosti – méně než jednoho kilometru. Infračervený naváděcí systém nenašel žádný cíl a raketu odpálil, ale střela naváděná radarem se řítila přímo na létač. Výbuch donutil Coxe zavrtat tvář do hlíny a připlácnout dlaně na uši.

Tak, tohle je válka, pomyslel si: nic nevidím, stěží vůbec ještě slyším – a to moje strana vyhrává! Jak to asi vidí ti, co prohrávají?

*

Když první létač padl za oběť místnímu létajícímu stroji, v Togramově srdci vyhasla naděje. Zbytek strojů z Neporazitelné nevydržel o mnoho déle. Mohly uhýbat, ale jejich schopnost zpětného úderu byla ještě nižší než v případě roxolanských pozemních sil. A byly hrůzně zranitelné, pokud se staly terčem útoku z pilotových slepých bodů – zezadu nebo zdola.

Jedno z děl vesmírné lodi dokázalo ještě jednou vypálit a způsobilo rychlou odezvu ze strany pohyblivých pevností, které Togram zahlédl, jak zaujímají postavení v ulicích kolem tohoto parkovitého prostranství.

Když dopadla první střela, nešťastný kapitán měl za to, že vypálilo další dělo na palubě Neporazitelné. Zvuk výbuchu se vůbec nedal porovnat s ranou, která se ozve, když zasáhne cíl pevný projektil. Kousek žhavého kovu se zavrtal do země vedle Togramovy ruky. Usoudil z toho, že muselo vybuchnout dělo, ale další exploze na trupu lodi a gejzíry hlíny v místech dopadu střel, které minuly cíl, ho přesvědčily, že je to jen další ukázka místního ďábelského arzenálu.

Něco velkého a tvrdého udeřilo kapitána do zátylku a svět se po spirále zhroutil do temnoty.

*

„Zastavte palbu!“ Rozkaz se dostal napřed k polnímu dělostřelectvu a až pak k pěchotě v předních řadách. Billy Cox si odhrnul rukáv, aby viděl na hodinky a zůstal na ně nevěřícně civět. Celá bitva netrvala ani dvacet minut.

Rozhlédl se kolem. Poručík Shotton se zvedal zpoza okrasné palmy. „Tak se podíváme, co to tu máme,“ prohodil. S puškou stále v pohotovosti se krok za krokem přibližoval k vesmírné lodi. Zbyl z ní jen doutnající vrak, podobně jako z okolních domů zůstaly jen čoudící ruiny. Jejich předchůdci dopadli při zemětřesení hůře, ale ne o moc.

Trávník byl posetý mimozemšťany. Krev, která třísnila jasně zelenou trávu, byla rudá stejně jako lidská. Cox se sehnul pro nepřátelskou pistoli. Zbraň byla překrásně vyrobená, na šedavém dřevu pod hlavní zdobená řezbami bitevních scén. Nicméně poznal, že se jedná o jednorannou zbraň zastaralou nejméně o dvě století. V úžasu zavrtěl hlavou.

Seržant Amoros zvedl kuželovitý objekt, který přistál vedle mrtvého mimozemšťana. „Co to sakra je?“ dožadoval se.

Coxe se opět zmocnil dojem, že se ocitl uprostřed něčeho, čemu nerozumí. „To je roh na střelný prach,“ řekl.

„Jako ve filmech? Američtí pionýři a tak?“

„Přesně.“

„Sakra,“ pronesl Amoros procítěně. Cox souhlasně přikývl.

Spolu se zbytkem čety se přiblížili k vraku lodi. Většina mimozemšťanů zemřela v oněch dvou úhledných řadách, ze kterých pálila na vojáky.

Za mrtvým tělem ležel důstojník s rudým brkem na klobouku, ten, který dal rozkaz k zahájení tohoto příšerně nerovného klání. Ke Coxově údivu mimozemšťan zasténal a pohnul se přesně tak jako člověk, který přichází k sobě. „Držte ho! Tenhle žije!“ křikl.

Několik mužů se vrhlo na probírajícího se mimozemšťana, ten byl však příliš omámený, než aby se zmohl na obranu. Vojáci začali nakukovat do otvorů zejících ve vesmírné lodi, dokonce se už odvážili do ní vlézt. Uvnitř však byli ještě obezřetní. Loď byla tak velká, neuvěřitelně rozměrnější než jakýkoli lidmi sestrojený letoun, že uvnitř musel někdo přežít navzdory palbě, jíž byla vystavena.

Jak už to bývá, muži si potěšení prvního průzkumu dlouho neužili. Od konce bitvy neuplynulo ani čtyřicet minut, když vrtulníkem dorazil první tým znalců, zmerčil obyčejné vojáky ve svém hájemství a zareagoval pohoršenými výlevy. Znalci též promptně odebrali četě zajatce.

Seržant Amoros s opovržením sledoval, jak mimozemšťana odnášejí. „Musels vědět, že to tak dopadne, Sandy,“ utěšoval ho Cox. „My odvedem špinavou práci a jen co je vzduch čistej, gumy si všechno zas vezmou pod palec.“

„Jo, ale nebylo by to úžasný, kdyby to aspoň jednou bylo naopak?“ Amoros se nevesele zasmál. „Radši nic neříkej. Taky vím, co jsem.“

*

Když se Togram probudil leže na zádech, věděl, že něco není v pořádku. Roxolané vždycky spali na břiše. Na chvilku se podivil, jak se sem dostal – že by to včera přehnal s vodou života? Bušení v hlavě by tomu nasvědčovalo.

Vzpomínka se vrátila jako vlna. Ty zatracení místní se svými čarodějnými zbraněmi! Sebrali se jeho lidé a nakonec přece jen nepřítele porazili? Přísahal, že bude po zbytek života Edievě, milence válek, rozsvěcet lampy vděčnosti, bude-li tomu tak.

Začínal být schopen vnímat místnost kolem sebe. Nic nevypadalo povědomě, od postele, na které ležel, až po světlo ve stropě, které zářilo jasně jako slunce a nemihotalo se ani nevydávalo dým. Ne, už si nemyslel, že Roxolané v bitvě zvítězili.

Tělo mu zmrazil strach. Věděl, jak se zajatci zachází jeho vlastní rasa a od cestovatelů vesmírem slyšel o jiných národech vyprávět i horší věci. Otřásl se, když pomyslel, jak dokonalá mučení může vynalézt rasa tak zběsilá, jako jsou jeho věznitelé.

Postavil se na roztřesené nohy. Vedle postele objevil svůj klobouk, trochu uzeného masa zjevně přineseného z Neporazitelné a průsvitný hrnek vyrobený z čehosi, co nebylo ani kůže, ani sklo, ani vypálená hlína, ani kov. Ať to bylo cokoli, na zbraň to bylo příliš pružné a měkké.

V nádobě byla voda: ne voda z Neporazitelné. Ta už začínala chutnat nezdravě. Tahle byla chladná, čerstvá a tak čistá, jako by vůbec neměla žádnou chuť, voda tak lahodná, jakou znal jen z nemnoha horských pramenů.

Dveře se otevřely na nehlučných pantech. Vstoupili dva místní. Jeden byl malý a na sobě měl bílý plášť – samice, pokud ty výstupky na hrudi byly ňadry. Druhý měl na sobě stejné oblečení jako místní válečníci, ačkoli zde neposkytovalo žádnou kamufláž. To, co měl v ruce, byla zjevně puška a – ať ho bohové proklejí – vypadal velice ostražitě.

K Togramově údivu se iniciativy chopila samice. Druhý místní byl pouze stráž. Jakási rozmazlená princezna zvědavá na neznámé bytosti, pomyslel si kapitán. No, raději se setká s ní než s místním popravčím.

Posadila se a naznačila mu, aby se také posadil. Vyzkoušel židli, zjistil, že je nepohodlná – s příliš nízkým opěradlem, nevhodná pro jeho široké pozadí a krátké nohy. Raději si sedl na podlahu.

Na stolek vedle židle položila malou krabičku. Togram na ni ukázal a zeptal se: „Co je to?“

Zdálo se mu, že neporozuměla – nebylo čemu se divit, z jeho jazyka neznala nic. Hrála si s krabičkou, tu a tam mačkala tlačítka. Pak se mu uši položily vzad a naježila šíje, jelikož krabička v roxolanštině řekla „Co je to?“. Po chvilce si uvědomil, že promluvila jeho vlastním hlasem. Zaklel a udělal protičernokněžnické znamení. Samice něco řekla a zase si hrála s krabičkou. Tentokrát věc zopakovala to, co řekla ona. Ukázala na krabičku. „Záznamník,“ řekla a odmlčela se v očekávání reakce.

Co chce, jak se ta věc jmenuje v roxolanštině? „V životě jsem nic takového neviděl a doufám, že už nikdy neuvidím,“ řekl. Podrbala se na hlavě. Přiměla hračku znovu zopakovat to, co řekl předtím a jen pomyšlení na vojáka s puškou Togramovi zabránilo, aby tu věc mrštil proti zdi.

Navzdory tomuto nedorozumění postupně dosáhli jistého pokroku. Togram během svého dobrodružného života pochytil jistou znalost mnoha jazyků – to byl také důvod, proč to v kariéře dotáhl až na kapitána navzdory neurozenému původu a zavrženíhodným svazkům. A samice, jejíž jméno Togram slyšel jako „Hildačesta“, měla na jazyky talent a navíc krabičku, která nezapomíná.

„Proč na nás vaši lidé zaútočili?“ zeptala se jednoho dne, když už se v roxolanštině zdokonalila natolik, že byla schopna otázku formulovat.

Věděl, že se jedná o výslech, byť mluvila sebeslušněji. Sám se zajatci hrával tuto hru. Namísto pozemského pokrčení ramen zatřepal ušima. Vždy vyznával přímočaré odpovědi, což byl jeden z důvodů, proč z hodnosti kapitána nikdy nebyl povýšen. Řekl: „Abychom získali to, co pěstujete a zužitkovali to pro sebe. Kvůli čemu jinému se dobývají cizí světy?“

„Kvůli čemu,“ zamumlala a na chvilku se odmlčela. Zdálo se, že jeho pravdivá odpověď uzavřela jednu část výslechu. Zkusila to znovu: „Jak dokážou vaši lidé chodit – chci říct cestovat rychleji než světlo, když vaše ostatní dovednosti jsou tak jednoduché?“

Pobouřeně naježil srst. „To rozhodně nejsou! Vyrábíme střelný prach, odléváme železo a kalíme ocel, máme dalekohledy, které pomáhají kormidelníkům v navigaci mezi hvězdami. Nejsme žádní divoši, co se krčí v jeskyních nebo po sobě navzájem střílejí šípy z luků.“

Jeho promluva samozřejmě nebyla tak uhlazená a souvislá. Musel se vracet, důmyslně opisovat a gestikulovat, aby Hildačesta rozuměla. Drbala se na hlavě, čímž, jak už zjistil, naznačovala zmatenost. Řekla: „Všechno to, o čem jste se zmínil, známe už stovky let, ale mysleli jsme, že není možné chodit – sakra, pořád to říkám místo ‚cestovat‘ – rychleji než světlo. Jak se to vaši lidé naučili?“

„Objevili jsme to sami,“ řekl hrdě. „Nemuseli jsme se to učit od žádné rasy mezihvězdných cestovatelů jako mnoho jiných národů.“

„Ale jak jste to objevili?“ trvala na otázce.

„Jak to mám vědět? Jsem voják, co mě to zajímá? Kdo ví, kdo vynalezl střelný prach nebo zjistil, jak použít měchy v kovárně, aby byl oheň dost horký k tavení železa? Prostě se to stalo, tak to je.“

Toho dne skončila s otázkami brzy.

*

„Je to ponižující,“ řekla Hilda Chesterová. „Kdyby ti hloupí mimozemšťané odložili přílet ještě o pár let, dost možná už bychom se sami odpálili do království nebeského a vůbec bychom ani netušili, že je kolem nás život. Bože, podle toho, co říká ten Roxolan, tak rasy, které stěží dokážou pracovat se železem, létají v mezihvězdných lodích a vůbec jim to nepřipadá divné.“

„Jenom tehdy, když se jim lodi nevrátí domů,“ odpověděl Charlie Ebbets. Kravatu měl v kapse a límeček rozepnutý, aby si alespoň trochu ulevil v ostrém kalifornském slunci, ačkoli Atheneum na univerzitě Caltech bylo dostatečně klimatizované. Stejně jako tolik dalších inženýrů a vědců závisel při kontaktu s mimozemšťany na lingvistech, jako je Hilda Chesterová.

„Sama tomu úplně nerozumím,“ navázala. „Kromě hyperpohonu a kontragravitace jsou Roxolané zaostalí, téměř primitivní. A další rasy ve vesmíru na tom jsou patrně stejně, jinak by je někdo už dávno porazil.“

„Když už jednou pochopíte, jak funguje, je hyperpohon neuvěřitelně jednoduchý. Výzkumné týmy prohlašují, že jeho princip mohl náhodně objevit v našich dějinách téměř kdokoli. Nejpravděpodobnější se zdá, že většina ras jej objevila a když už k tomu došlo, věnovaly všechnu svou tvůrčí energii jeho zdokonalování.“

„Ale my jsme ho neobjevili,“ dodala Hilda pomalu, „takže naše technologie se rozvíjely jiným směrem.“

„Přesně tak. Proto Roxolané nevědí nic o využití elektřiny, o štěpení atomu ani nemluvě. A zdá se, alespoň podle toho, co zatím víme, že hyperpohon a kontragravitace nemají tolik vedlejších použití jako elektromagnetické spektrum. Jediné, co dokážou, je rychle něco přesunout z jednoho místa na druhé.“

„I to by mohlo stačit,“ řekla Hilda. Ebbets přikývl. Na Zemi se tísní téměř devět miliard lidí a polovina z nich má hlad. Najednou se objevila místa, kam mohou jít, a způsoby, jak je nakrmit.

„Myslím,“ řekl Ebbets zamyšleně, „že naše existence bude pro všechny ve vesmíru hrozná zpráva.“

Hildě chviličku trvalo, než pochopila, kam míří. „Jestli to má být vtip, tak mi vůbec nepřipadá legrační, poslední dobyvačná válka skončila před sto lety.“

„Jistě, začaly být příliš drahé a nebezpečné. Ale jak by mohli Roxolané nebo kdokoli jiný na jejich technologické úrovni bojovat proti nám? Aztékové a Inkové měli odvahy dost. A k čemu jim proti Španělům byla?“

„Doufám, že jsme za posledních pět set let zmoudřeli,“ uzavřela Hilda. Přesto nechala sendvič nedojedený. Najednou nějak neměla hlad.

*

„Ransisku!“ zvolal Togram, když starší kormidelník vkulhal do jeho ubikace. Ransisc byl o dost hubenější než před pár měsíci na palubě nešťastně pojmenované Neporazitelné. Kromě několika jizev, na které si Togram nepamatoval, si na kormidelníkovi všiml i ostrůvků šedivé srsti.

Jeho pobavený nadhled se však nijak nezměnil. „Jsi tvrdší než kulky nebo jsi člověkům nestál za zabití?“

„Nejspíš to druhé. S jejich palebnou silou pro ně jeden voják navíc asi nic znamená,“ řekl Togram hořce. „Ani jsem nevěděl, že ještě žiješ.“

„Nijak jsem se o to nezasloužil, to tě mohu ujistit,“ sklopil uši Ransisc. „Olgren, přímo vedle mě.“ Hlas se mu zlomil. Nebylo možné udržet si nadhled nade vším.

„Co tady děláš?“ ptal se kapitán. „Ne že bych nebyl rád, že tě vidím, ale jsi první Roxolan, kterého potkávám od…“ Teď zase zaváhal on.

„Od našeho přistání.“ Togram s úlevou přikývl kormidelníkově jemnomluvě. Ransisc pokračoval: „Viděl jsem už před tebou pár jiných. Mám podezření, že nás pouštějí k sobě, aby člověci mohli poslouchat, jak spolu mluvíme.“

„Jak by to dělali?“ zeptal se Togram a hned si sám odpověděl: „No jo, ty jejich záznamníky.“ Nezbylo mu než použít anglický výraz. „Hned to napravíme.“

Dál mluvil v oyagu, nejrozšířenějším jazyku na planetě, kterou Roxolané dobyli před padesáti lety. „Co s námi bude, Ransisku?“

„Doma na Roxolanu si už určitě uvědomili, že se něco stalo,“ odpověděl kormidelník stejnou řečí.

Togramovi ale náladu nezlepšil. „Je spousta způsobů, jak ztratit lodě,“ řekl zasmušile. „A i kdyby za námi Nejvyšší válkypán vyslal další flotilu, nedopadne o nic lépe než my. Tihle bohy prokletí člověci mají příliš mnoho válečných strojů.“ Odmlčel se a dlouze, procítěně se napil z láhve vodky. Ochucené likéry, které místní destilovali, mu nedělaly dobře, ale vodka mu chutnala. „Jak to, že mají všechny tyhle stroje a my ne, ani žádné rasy, co známe? Jsou to asi černokněžníci, zaprodávají své duše démonům vědění.“

Ransisc nesouhlasně cukl nosem. „Na totéž jsem se zeptal jednoho z jejich sluhů. Odpověděl mi básní od nějakého člověka jménem Kroupa nebo Sníh nebo tak něco. Byla o komsi, kdo stojí na rozcestí a nakonec jde méně používanou cestou. A to udělali lidé. Většina ras objeví hyperpohon a začne cestovat. Člověci ho ale neobjevili a tak se jejich pátrání po znalostech obrátilo jiným směrem.“

„No teda!“ Togram se otřásl při vzpomínce na tu krátkou, ale o to strašnější bitvu. „Pušky, co chrlí tucty kulek bez nabíjení, děla připevněná na obrněných podstavcích, které se samy pohybují, rakety, co samy sledují cíle. A ještě ty věci, co jsme ani neviděli, o kterých člověci jen mluví: bomby, co dokážou vyhodit do povětří celé město, jediným zásahem!“

„Nevím, jestli bych tomuhle věřil,“ zapochyboval Ransisc.

„Já tomu věřím. Mají v hlase strach, když o nich mluví.“

„No, možná. Ale nejde jen o zbraně. Také vlastní stroje, díky kterým se mohou vidět a dorozumívat na velkou vzdálenost. Stroje, které za ně počítají. Záznamníky a všechno kolem nich. Podle toho, co říkají o svém lékařství, bych ti skoro uvěřil a myslel si, že jsou to černokněžníci: oni vědí, co způsobuje jejich nemoci a jak je léčit a dokonce jim i předcházet. A jejich zemědělství: tahle planeta je zdaleka nejpřecpanější ze všech, co jsem kdy viděl nebo o kterých jsem kdy slyšel, ale vypěstují na ní dost, aby nakrmili všechny člověky.“

Togram smutně zastříhal ušima. „To je tak nespravedlivé. Tohle všechno mají jen proto, že náhodou nepřišli na hyperpohon.“

„Teď už mají i ten,“ připomněl mu Ransisc. „Díky nám.“

Roxolané se vyděšeně podívali jeden na druhého a pak oba najednou vykřikli: „Co jsme to udělali?“

přeložil Tomáš Pártl

Stíhači

William Gibson a Michael Swanwick

William Gibson začal vydávat povídky roku 1977, ale slávu mu přinesl až roku 1984 první román Neuromancer [č. Neuromancer/Laser 1992], revoluční dílo moderní sci-fi. Kniha získala Huga, Nebulu i cenu Philipa K. Dicka, stala se biblí kyberpunku a snadno vplula do hlavního kulturního proudu, v němž se její témata – kyberprostor, virtuální realita, internet, počítačová kriminalita, umělá inteligence – pomalu stávala nepominutelnou skutečností. Směs detektivky z tvrdé školy a přetechnizované sci-fi v trilogii Neuromancer, Count Zero [č. Hrabě nula/Návrat 1997] a Mona Lisa Overdrive [č. Zběsilá jízda/Návrat 1998] prorazila nové cesty do neprozkoumané divočiny počítačové techniky a mikročipových telekomunikací. Zpopularizovala myšlenku „napíchnutí“ lidského mozku přímo do počítačového systému. Interface mezi člověkem a strojem, byť založený na klasických postupech sci-fi, vyznačuje konceptuální posun ven orientovaného žánru do jeho nitra.

Komplexní a mnohdy nevyzpytatelná realita, již Gibsonovy knihy nastolují, překonává tradiční geografické i kulturní hranice a staví nové v závislosti na využívání a zneužívání počítačových dat. Gibsonovu světu vládne hackerská subkultura a postavy za hranou zákona se stávají hrdinnými psanci. Jazyku vládne rychlý roztěkaný styl, moderní verze novovlnného básnění obohacená o technický žargon a narativní střihy blízké spíš videu a počítačovým hrám, než filmu. Dopad počítačové techniky na zbytek Gibsonovy tvorby byl stejně nevyhnutelný jako její vliv na moderní společnost. Román The Difference Engine [č. Mašina zázraků/Návrat 1999], napsaný s Brucem Sterlingem, je slavným steampunkovým dílem, v němž první počítače Charlese Babbage dojdou využití ve viktoriánské Anglii. Romány Virtual Light [č. Virtuální světlo/Návrat 1998], Idoru [č. Idoru/Návrat 1998] a All Tomorrow’s Parties [č. Všechny párty zejtřka/Návrat 2003] se dělí o stejné postavy, ale rozvíjejí různá témata spojená s počítači jako nanotechnologii, umělé osobnosti a „uzly“ nebo zkraty v datovém toku, jež fungují jako znamení přelomových okamžiků dějin.

Gibsonovy kratší práce vyšly v souboru Burning Chrome [č. Vypálit chrom/Návrat 1998], včetně povídky Johnny Mnemonic [č. Johnny Mnemonic-Ikarie 11/91 a Vypálit chrom/Návrat 1998], zfilmované Robertem Longem.

*

Michael Swanwick patří mezi největší talenty osmdesátých let. Prosadil se mnohovrstevnatými povídkami plnými narážek, jež prozrazují vliv literární postmoderny stejně jako tradiční sci-fi a fantasy. Nejlepší povídky vyšly ve sbírkách Gravity’s Angels [Andělé tíže] a Tales of Old Earth [Příběhy ze staré Země]. Druhá jmenovaná kniha obsahuje Hugem oceněnou povídku The Very Pulse of the Machine [Sám tep ze srdce stroje]. Coby romanopisec je stejný novátor, má záběr od kyberpunku po hrdinskou fantasy a zaměřuje se na vliv střetu moderní techniky se starými společenskými strukturami na formování civilizace i jedince. Jeho první román In the Drift [V proudu] se odehrává v Americe, kde jaderná katastrofa roztříští společnost. Vacuum Flowers [Vakuové květiny], Griffin’s Egg [č. Gryfovo vejce-Ikarie 4/2003] a Stations of the Tide [Stanice přílivu], vyznamenaná Nebulou, zkoumají dopad kataklyzmatických přírodních katastrof a sociopolitických událostí na lidské kolonie ve vesmíru, civilizačně odtržené od mateřské planety. Swanwick napsal rovněž román Jack Faust [Jack Faust], moderní variaci na faustovské téma, a The Iron Dragon’s Daughter [Dcera železného draka], dobrodružnou technologickou fantasy. Rovněž vydal vícero provokativních a kontroverzních esejů o psaní science fiction a fantasy. Některé vyšly ve sbírkách A Geography of Unknown Lands [Zeměpis neznámých krajů] a The Postmodern Archipelago [Postmoderní souostroví]. Swanwick je rovněž nositelem ceny Theodora Sturgeona.

přeložil Robert Tschorn

Chtěl zůstat v pohybu, táhnout až na Floridu. Odpracovat si cestu u pašeráků zbraní, možná skončit uvázaný dole na frontě v nějaké vzbouřenecké bandě. Anebo nevystoupí, protože lístek mu pořád platí, stačí nevyjít ven – Bludný Holanďan na Greyhoundu. Zazubil se na svůj matný odraz v prochladlém mastném skle, za ním ubíhala pouliční světla Norfolku, řidič zahnul za poslední roh a autobus se rozkolébal na unavených tlumičích. Zastavili na nádraží, šedým světlem zalitý beton vyvolával dojem vězeňského dvora. Deke ale viděl sám sebe, jak umírá hlady, třeba někde ve vánici za Oswegem, tvář přitisknutou na pořád stejné okýnko, dokud jeho ostatky na nejbližší zastávce nevyklidí reptající stařec ve vybledlých montérkách. Řekl si, že je mu to volný. Jenže mu začaly dřevěnět nohy. Šofér ohlásil dvacetiminutovou zastávku: nádraží Tidewater, Virginie. Tvárnicový barák zapomenutý z minulého století měl dvoje dveře – pro pány a dámy.

Nohy jako ze dřeva, pokusil se bez opravdového zájmu štípnout pár drobností z galanterního stánku, ale černá slečinka za pultem byla ve střehu a hlídala poloprázdné mísy, jako by na nich závisel její život. Asi na nich závisí, pomyslel si Deke a odešel. Proti záchodům otevřené dveře lákaly na HRY, písmena chabě poblikávala z biofluorescenčního plastu. Deke v pološeru viděl hlouček místních buranů kolem kulečníkového stolu. Nuda se kolem něj vznášela jako oblak a tak tam strčil hlavu. Vtom spatřil dvojplošník, křídla ne delší než jeho palec, v oranžových plamenech. Letoun padal vývrtkou a sotva se dotkl zeleného sukna stolu, zmizel.

„To je vono, Prcku,“ zvolal jeden buran. „Rozstřílej ho na sračky.“

„Hele,“ zapojil se Deke, „o co jde?“

Nejbližší buran byl vyzáblý čahoun s černou kšiltovkou Peterbilt. „Prcek brání kříž,“ odvětil, aniž odtrhl zrak od stolu.

„Jo? Jakej kříž?“ Než otázku dořekl, všiml si modrého válečného vyznamenání ve tvaru maltézského kříže s nápisem Pour le Mérite mezi rameny.

Válečný kříž ležel na kraji stolu, přímo před mohutnou a naprosto nehybnou postavou nacpanou v napohled křehkém chromovaném křesílku. Prckova khaki pracovní košile by na Dekovi visela jako celta, ale odulý trup ji napínal, až hrozilo, že odletí knoflíky. Deke si vzpomněl na jižanské pěšáky, které viděl cestou, na divný břichatý endotyp vybalancovaný na nožičkách napohled vypůjčených z jiného těla. Kdyby se Prcek postavil, zřejmě by vypadal podobně, ale daleko větší. Váhu břicha na džínech by udrželo snad jen sto dvacet centimetrů ocelové obruče v pase. Pokud ovšem Prcek může stát, protože jak si Deke všiml, naleštěné křesílko byl ve skutečnosti invalidní vozík. Tlouštík měl ve tváři cosi znepokojivě dětského, téměř obludný náznak mládí i krásy pohřbený v záhybech tuku. Deke v rozpacích sklopil zrak. Druhý muž, na opačné straně stolu, měl husté kotlety a tenké rty. Vypadalo to, že něco postrkuje očima, z koutků mu rozkvétaly soustředěné vrásky.

„Jseš blbej nebo co?“ Buran v kšiltovce se poprvé za celou dobu otočil a prohlédl si Dekovy dělnické texasky a mosazné řetězy na zápěstí. „Pěkně rychle se dekuj, debile. O takový tu nikdo nestojí.“ Vrátil se k sledování souboje.

Diváci si vsadili a vyložili peníze. Burani lovili z kapes tvrdou měnu, staré peníze, dolarovky se sochou Svobody i Rooseveltovy pěťáky z numismatických krámků, zatímco opatrnější sázkaři plácali o stůl starodávnými papírovými bankovkami zalitými v plastiku. Z polotmy vylétla v pevné formaci tři červená letadla. Fokkery D VII. Zavládlo ticho. Fokkery majestátně obkroužily sluneční kotouč dvousetwattové žárovky.

Odnikud mezi ně vpadl modrý Spad. Od stropu ho těsně následovaly další dva. Burani zakleli, jeden se zahihňal. Letka se rozprchla. Jeden Fokker střemhlav vyklesal skoro na sukno, ale Spad nesetřásl. Zoufale kličkoval nad zelenou plání, ale nebylo mu to nic platné. Nakonec zvedl čumák, nepřítele za ocasem, ale příliš prudce – ztrácel rychlost a byl moc nízko, aby to včas vymanévroval.

Sloupek stříbrných pěťáků změnil majitele.

Spady teď měly přesilu. Dva se hnaly za jedním Fokkerem. Jehly trasovacích nábojů se mu zabodly do kokpitu. Fokker po křídle sklouzl doprava, zvedl se po zádech do Immelmanna a půlvýkrutem vpadl jednomu pronásledovateli do zad. Spustil palbu a dvojplošník se v kotrmelcích zřítil.

„Nemáš vyhráno, Prcku!“ Burani se stáhli blíž.

Deke ani nedutal úžasem. Měl dojem, že se znovu narodil.

*

Frankova pumpa pro náklaďáky ležela dvě míle za městem na silnici vyhrazené nákladní dopravě. Deke si jí všiml z autobusu a čistě ze cviku si ji zapamatoval. Teď se vracel mezi auty a betonovými svodidly. Kolem se hnaly kloubové kamiony, každý složený z osmi dílů, a vzdušné víry Deka co chvíli hrozily vyhodit ze silnice. Pumpy pro náklaďáky jsou snadná kořist. Když vešel k Frankovi, ani neměl před kým předstírat, že je šofér náklaďáku, a tak mohl u pultu s dárky okounět, jak dlouho chtěl. Drátěný regál s promítacím wetwarem stál mezi věšákem korejských kovbojských košil a výstavkou zástěrek značky Fuzz Buster. Nad regálem se ve vzduchu kroutili dva čínští draci, ale Deke nepoznal, jestli se perou, nebo šukají. Našel hru, kterou hledal: na placce se skvěl nápis SPADY A FOKKERY. Štípnout je trvalo tři vteřiny a ještě méně přejet magnetem – který se mu policajti z D. C. neobtěžovali zabavit – po bezpečnostní nálepce.

Cestou ven přibral ještě dva programátory a malý ovladač od Batanga, který vypadal jako starodávné naslouchátko.

*

Vzal první volnou díru na ubytovně a realitnímu agentovi dal linku, kterou používal, co mu úřad sebral sociální zabezpečení. Čísla nikdo nekontroloval, stát prostě spočítal obsazené pokoje a zaplatil.

Krabice lehce páchla močí a po stěnách někdo načmáral hesla Organizace za osvobození tvrdé anarchie. Deke z kouta vykopl odpadky, posadil se zády ke zdi a rozbalil placku.

Pod igelitem našel návod s nákresy přemetů, výkrutů a souvratů, tubu s fyziologickou pastou a technické údaje. A samozřejmě umělohmotnou placku s modrým dvojplošníkem na jedné straně a červeným na druhé. Otáčel ji v dlani a četl si zrcadlové logo: SPADY A FOKKERY, FOKKERY A SPADY. Červený nebo modrý. Potřel si kůži za uchem slanou pastou, přitiskl na ni Batanga, zapíchl optické vlákno do programátoru a ten zapojil do sítě. Pak do programátoru zasunul placku. Byla laciná, indonéská, a Dekovi při bootování nepříjemně hučelo v hlavě. Ale když se program nahrál, do vzduchu před nosem mu netrpělivě vyletěl nebesky modrý Spad. Skoro svítil, jak byl skutečný. Měl onen zvláštní vnitřní život dokonalých modelů v muzeu, ale Deke se přesto musel soustředit ze všech sil, aby ho udržel na světě. Jakmile polevil, letadélko se rozplizlo do ubohé kaňky.

Cvičil, dokud nedošla baterka v naslouchátku, pak sebou praštil o zeď a usnul. Zdálo se mu o létání ve vesmíru složeném z modrého nebe a bílých mráčků, kde není nahoře ani dole a žádné zelené plátno, kde by se mohl rozsekat.

*

Probudil ho odporný pach planktonových placiček na žluklém oleji. Trhl sebou hlady. A v kapse ani pěťák. No jo, na svobodárně bude spousta studentů. Některý určitě koupí programátor. Vyrazil na chodbu s ukradeným záložním přístrojem. Zanedlouho narazil na dveře s plakátem HNED ZA PRAHEM ZAČÍNÁ BÁJEČNÝ VESMÍR. Přes původní lichotivý obrázek „vesmírné kolonie“, rozestavěné déle, než byl Deke naživu, někdo nalepil horu barevných prášků urvanou z reklamy nějaké farmaceutické společnosti. ČEKÁ PRAVĚ NA VÁS, pokračoval slogan.

Deke zaťukal. Dveře se pootevřely a ve škvíře bezpečnostního řetízku se objevil pěticentimetrový výřez dívčí tváře. „Hm?“

„Budete si myslet, že je to kradený.“ Přehodil si programátor z ruky do ruky. „Protože je novej, skoro panna, a má ještě čárovej kód. Nebudu se hádat. Fakt ne. Ale dám vám poloviční cenu, jakou byste zaplatila kdekoli jinde.“

„Tý jo, fakt, nekecáte?“ Viditelná část úst se jí zkroutila v podivném úsměvu. Natáhla ruku dlaní nahoru, prsty polonatažené. V úrovni jeho brady. „Tak koukni!“

V ruce měla díru, černý tunel celou délkou paže. V něm dvě červená světélka. Krysí oči. Pospíchaly k němu, rostly, zářily. Něco šedivého mu skočilo do tváře.

Zaječel a začal hystericky mávat rukama, aby to setřásl. Kolena se mu podlomila, upadl a programátor pod jeho vahou povolil.

Jak sebou na podlaze házel, kolem létaly silikátové střepy. Svíral si hlavu, bolela jako čert.

„Panebože!“ Řetízek sklouzl a dívčina stanula nad Dekem. „Hele, nechte toho.“ Zhoupla mu před nosem cíp modrého ručníku. „Chyťte se, pomůžu vám na nohy.“

Viděl ji závojem slz. Studentka. Měla vždycky co jíst, na sobě o číslo větší svetr, zuby tak rovné a bílé, že by na ně dostala osobní půjčku. Kolem kotníku tenký zlatý řetízek (a nad ním dětsky jemné chloupky). Japonský účes. Prachy. „Ten krám mi měl zaplatit večeři,“ zalitoval Deke. Chytil se ručníku a nechal se vytáhnout na nohy.

Usmála se, ale hned plaše ucouvla. „Vynahradím vám to. Chcete se najíst? Byla to jenom projekce, nic se nestalo.“

Šel za ní, ostražitý jako zvíře na prahu pasti.

*

„Do prdele práce,“ hvízdl Deke, „tohle je pravej sejra…“ Seděl na pérovém kanapi, nacpaný mezi metrového méďu a hromadu flopáčů. Na podlaze bylo po kotníky knih, svršků a papírů. Ale jídlo, které odkudsi vyčarovala – gouda, hovězí v konzervě a sušenky ze skleníkové pšenice – patřilo do Pohádek tisíce a jedné noci.

„Hele,“ odtušila. „Víme, jak se postarat o dělňase, že jo?“ Jmenovala se Nance Bettendorfová. Bylo jí sedmnáct. Oba rodiče měli práci – nenažranci chamtiví – a Nance si dodělávala inženýra na škole Williama a Mary. Ve všem kromě angličtiny měla výborné. „Počítám, že máš pořádnej problém s krysama. Nějaká fóbie?“

Mrknul na její postel. Nebyla vidět skutečně, to se jen nepořádek z podlahy v rohu vzdouval o něco výš. „To ne. Jenom mi to něco připomnělo, to je vše.“

„A co?“ Dřepla si před něj, košile jí vyjela po stehně skoro do pasu.

„No… vidělas někdy ten…“ Hlas mu nepřirozeně stoupl. „Washingtonův pomník? V noci? Nahoře má dvě červený světýlka, kvůli letadlům nebo co, a já, já…“ Neovladatelně se rozklepal.

„Bojíš se Washingtonova pomníku?“ Nance zavýskla, svalila se smíchy a kopala při tom dlouhýma opálenýma nohama ve vzduchu. Měla červené plavkové kalhotky.

„Radši bych umřel, než se na něj ještě někdy podívat,“ odvětil chladně.

Přestala se smát a zkoumavě mu pohlédla do tváře. Rovnými bílými zuby protáhla spodní ret, jako by jí docházelo něco, na co by raději nemyslela. Nakonec to zkusila: „Mozkový blok?“

„Jo,“ přitakal hořce. „Řekli mi, že do D. C. už nikdy nepáchnu. A pak se svině smály.“

„Za cos ho dostal?“

„Jsem zloděj.“ Nechtěl přiznat, že ve skutečnosti mu přišili opakované krádeže v samoobsluze.

*

„Fůra starejch počitadlářů celej život programuje stroje. Ale já ti něco povím. Lidskej mozek není ani trochu jako stroj, ani omylem. Prostě se programuje úplně jinak.“ Deke znal ten pronikavý zoufalý hlas, nekonečnou smyčku lidí, kteří jsou pořád sami a málokdy narazí na posluchače. Slyšel jich moc za stovky nocí ve společnosti cizinců. Nance se ztratila ve vlastním povídání a Deke se zíváním přemýšlel, jestli se vůbec udrží vzhůru, až konečně skončí v té její zaneřáděné posteli.

„Tu projekci, co jsem na tobě vyzkoušela, jsem udělala sama,“ pochlubila se a přitáhla si kolena pod bradu. „Je na lupiče, chápeš? Zrovna jsem ji měla u sebe a přišlo mi vtipný ji na tebe vypálit, když mi chceš střelit tu kradenou indonéskou sračku.“ Naklonila se k němu a znovu natáhla ruku. „Podívej se sem.“ Deke ucouvl. „Ne, ne, to je dobrý, přísahám, že je to něco jinýho.“ Otevřela pěst.

Na dlani jí tančil modrý plamínek, dokonalý a stále se měnící. „Mrkni na to,“ rozplývala se. „Koukej chvíli. Já ho naprogramovala. Není to žádná pitomá sedmipolíčková prácička. Dvouhodinovej záznam, sedm tisíc dvě stě sekund a každej jinej, jedinečnej jak kurevská sněhová vločka!“

V srdci plamene se neustále proměňoval ledový krystal, hrany a facety jiskřily, házel kolem sebe podprahovými obrazy tak jasnými a ostrými, až bodaly do očí. Deke se zašklebil. Většinou lidé. Pěkní malinkatí nahatí šukající lidičkové. „Jak jsi to krucinál dokázala?“

Vstala, bosé nohy jí klouzaly po vrstvě časopisů. Teatrálně smetla kila sjetiny z nelakované překližkové police. Deke uviděl vyrovnanou řadu malých konzol, jednoduchých a napohled hodně drahých. Práce na zakázku. „Záleží jenom na tomhle. Obrázkový procesor. A tady rychlomazací modul. Tohle je převaděč mozkovejch vln.“ Vyzpěvovala názvy jako litanii. „Stabilizátor kvantovejch záblesků. Dělič programů. Skládač políček…“

„Tohle všechno potřebuješ na malej modrej plamínek?“

„To si kuř. Všechno špicový zboží, profesionální mašiny na projekční wetware. O pár let dál než všechno, cos kdy viděl.“

„Hele, víš něco o SPADECH A FOKKERECH?“

Rozesmála se. Deke měl dojem, že je ta pravá chvíle, a vzal ji za ruku.

„Nesahej na mě, ty čuráku, opovaž se mě kdy dotknout!“ zaječela Nance a uskočila tak prudce, až se praštila do hlavy. Zbledla jako stěna a vyděšeně se třásla.

„Dobře!“ Zvedl ruce. „No jo! Jsem v protějším rohu. Dobrý?“

Couvala před ním. Třeštila oči, po popelavých tvářích se jí koulely slzy. Nakonec zavrtěla hlavou. „Hele, Deku, promiň. Měla jsem ti to říct.“

„A co?“ Už mu to docházelo… najednou věděl. Všiml si, jak se drží za hlavu. Jak v křeči zatíná pěsti. „Taky máš mozkovej blok.“

„Jo.“ Zavřela oči. „Pás cudnosti. Koupili mi ho moji debilní rodičové. A teď nesnesu, když se mě někdo dotkne nebo stojí moc blízko.“ Nenávistně vytřeštila oči. „Ani jsem nic neprovedla! Ani hovno! Ale oba mají práci a jsou tak udělaný do mojí kariéry, že se z toho můžou posrat. Mají strach, že když začnu se sexem a tak, nechám školy. Jakmile mi ten blok vyndají, opíchám toho nejhnusnějšího, nejchlupatějšího slizáka…“

Zase se chytla za hlavu. Deke vyskočil a prohrabal lékárničku. Našel lahvičku B komplexů, pár tabletek si strčil do kapsy pro strýčka příhodu a dvě podal Nance se sklenicí vody. „Tumáš.“ Držel se co nejdál. „Tohle ti pomůže z nejhoršího.“

„Jo,“ přitakala. A dodala spíš pro sebe: „Vypadám jak úchyl.“

*

Herna na nádraží Greyhoundu byla skoro prázdná. Nad konzolí se hrbil osamělý čtrnáctiletý puberťák s dlouhou bradou a v souřadnicové síti severního Atlantiku přesouval flotilu ponorek.

Deke se docoural dovnitř v zbrusu novém buranském ohozu a opřel se o tvárnicovou zeď ohlazenou bezpočtem kabátů. Z dělnického ježka vymyl barvu, spravil si džíny i triko z Naděje a v sauně se špatně placenou ochrankou našel tenisky.

„Neviděls tu Prcka, mladej?“

Ponorky svištěly jako neónové rybičky. „Záleží na tom, kdo se ptá.“

Deke si sáhl na naslouchátko za levým uchem. Spad kroužil kolem konzole, svižný a elegantní jako vážka. Byl nádherný; tak dokonalý, tak realistický, že herna kolem vypadala jen jako iluze. Olízl síť pár milimetrů nad sklem a ukázal, jak se zvýší vztlak těsně nad zemí.

Puberťák se ani neobtěžoval zvednout hlavu.

„U Jackmana,“ odpověděl. „Na Richmondský, za přebytkama.“

Deke nechal Spad zmizet v půli stoupání.

Jackmanův zapadák zabíral většinu druhého patra staré cihlové budovy. Deke napřed našel Výhodný výprodej válečných přebytků a pak rozbitý neonový nápis nad neosvětleným vchodem. Chodník před domem pokrývaly přebytky jiného druhu – porouchaní veteráni, někteří dokonce z Indočíny. Starci, kteří nechali zrak pod asijským sluncem, dřepěli vedle vycukaných mládenců, co se v Chile nadýchali mykotoxinů. Deke byl rád, když se za ním zavřely dveře omláceného výtahu.

Zaprášené reklamní hodiny na druhém konci dlouhého přízračného sálu mu řekly, že je tři čtvrtě na osm. Jackmanův zapadák nabalzamovali dvacet let před Dekovým narozením, odřízli ho od času nažloutlým povlakem nikotinu, politury a brilantiny. Přímo zpod hodin si z fotografie zašlé do barvy švábích křídel Deka měřil plochýma očima jelen skolený čímsi lovuchtivým dědem. Bylo slyšet kulečníkový šepot a ťukání koulí, skřípání pracovních bot na linu, když se hráč sklonil nad tágo. Kdesi vysoko nad zelenými svítilnami vadly barvy dávno vysloužilé vánoční výzdoby z krepového papíru. Deke prohledával sál od stěny ke stěně. Nikde žádný procesor.

„Přineseme si ho, když bude třeba,“ řekl kdosi. Deke se otočil a uviděl přívětivého plešouna s drátěnými brýlemi. „Jsem Cline. Bobby Earl. Nezdá se, že byste přišel šťouchat do koulí, pane.“ Ale v jeho hlase a postoji nebyla ani známka výhrůžky. Sňal lennonky z nosu a pečlivě vyleštil tlustá skla kapesníkem. Dekovi připomněl mistra, který se snaží pomalého učně naučit instalaci retrográdního biočipu. „Jsem hráč,“ dodal s úsměvem. Zuby měl z bílé uměliny. „Vím, že na to moc nevypadám.“

„Hledám Prcka,“ odtušil Deke.

„No,“ začal a nasadil si brýle, „tak tady ho nenajdete. Jel si do Bethesdy k veteránům nechat vyčistit potrubí. Stejně by s vámi nehrál.“

„Proč ne?“

„Protože sem nepatříte, jinak bych vás znal. Jste dobrej?“ Když Deke přikývl, Bobby Earl zavolal přes celý sál: „Hej, Clarenci! Hoď nám sem procesor. Máme tu aviatika.“

O dvacet minut později, připraven o naslouchátko a zbylou hotovost, mašíroval Deke mezi rozbitými vojáky z Výhodného výprodeje.

„Něco ti povím, chlapče,“ řekl mu Bobby Earl otcovským tónem, když ho s rukou na rameni vedl k výtahu. „Veterána z války nemůžeš porazit, rozumíš? Nejsem nijak zvlášť dobrej, jenom zapšklej stařík, co byl patnáctkrát, dvacetkrát na jehle. Jenže Prcek byl pilot. Celou službu strávil u letectva s kapačkou na žábrách. Má hodně zničený membrány… nikdy ho neporazíš.“

Noc byla chladná. Deke ale plál vztekem a ponížením.

*

„Panebože, to je primitivní,“ prohlásila Nance, když Spad nalétl na hromadu růžového prádla. Deke, sesutý na kanapi, si zpoza ucha strhl její naleštěné naslouchátko od Brauna.

„Přestaň se do mě navážet i ty, slečinko se zajištěným flekem…“

„Tak počkat, nerozčiluj se! Nejde o tebe, ale o techniku. Máš hrozně primitivní placku. Na ulici možná stačí. Ale proti tomu, co dělám ve škole, to je – hele. Nech mě, ať ti to přepíšu.“

„Cože?“

„Pořádně ho nabrousím. Tyhle náhražky se píšou v hexadecimálu, protože všichni průmyslový programátoři ve firmách jsou vypatlaný starý počitadláři. Myslí jim to v šestnáctkách. Když to ale odnesu na analýzu na katedře, pár věcí změním a přeložím program do moderního wetwarovýho jazyka, něco uvidíš. Vymažu všechny zbytečný převaděče. Zkrátím ti reakční čas, zpětnou vazbu srazím na polovinu. Budeš lítat rychlejc a líp. Udělám z tebe opravdovýho profíka, stíhací eso!“ Dala si šluka z vodní dýmky, rozchechtala se a zakuckala.

„Je to legál?“ zeptal se pochybovačně.

„Proč si asi lidi kupujou ovladače se zlatejma drátkama? Aby se mohli vytahovat? Hovno. Zlato líp vodí, zrychlí tě o pár nanosekund. A čas v týhle hře znamená všechno.“

„Ne. Kdyby to bylo tak jednoduchý, lidi by to už měli. Měl by to Prcek Montgomery. Určitě má nejlepší zboží.“

„Sedíš si na uších?“ Nance odložila faječku a hnědá voda se vylila na podlahu. „Dělám na věcech, co jsou tři roky před věcma venku.“

„No kurva,“ vydechl Deke po dlouhé odmlce. „Fakt to dokážeš?“

*

Bylo to jako přejít z fordky T na Lotus model devadesát tři. Spad se řídil jako sen, reagoval na nejslabší myšlenky. Deke celé týdny trénoval na automatech, ale ani ťuk. Létal proti místním puberťákům a sestřeloval jim letadla. Riskoval, sázel všechno na překvapení. A letadla padala…

Až jednoho dne, když si cpal výhru do kapsy, odlepil se od stěny vychrtlý černoch. Podíval se na laminované bankovky v Dekově ruce a zazubil se. Odhalil rubínový zub.

„Víš,“ spustil, „doneslo se mi, že se tu jeden šikovnej pilot pere s děckama.“

*

„Ježíšku,“ zasnil se Deke při mazání dánského másla na chaluhový preclík. „Vymetl jsem s těma Spadama podlahu. A byli to frajeři.“

„To jsem ráda, miláčku,“ zamručela Nance. Psala diplomku a potila data do stroje.

„Víš, asi je to tím, že mám na tyhle věci fakt talent. Chápeš? Program mi dává výhodu, ale já ji dokážu využít. Už mám docela jméno, víš o tom?“ Z náhlého popudu zapnul rádio. Pokojem zavřískal popraskaný dixieland.

„Hele,“ ozvala se Nance, „nepřekážím ti tady?“

„Ne, já jenom…“ Hrál si s laděním, dokud nenašel pomalou romantickou sračku. „Tak. Pojď, zatancujeme si.“

„Víš dobře, že…“

„Ale to víš, že můžeš, prdelko.“ Hodil po ní velikého medvídka a sám z podlahy sebral vyšívané bavlněné šaty. Chytil je v pase a za rukáv, límeček si přidržoval bradou. Voněly parfémem a trošku potem. „Vidíš, já budu stát tady a ty tam. Zatancujeme si. Jasný?“

Nance mrkla, vstala a přitiskla si méďu k tělu. Pak tančili, pomalu, a dívali se jeden druhému do očí. Za chvíli se rozplakala. Úsměv jí ale vydržel.

*

Deke snil s otevřenýma očima. Představoval si, že je Prcek Montgomery, napojený na svůj tryskáč. Představoval si, jak stroj reaguje na sebeslabší nervový pokyn, reflexy vybuzené na maximum, v kanyle prudký proud obohacené krve s vylepšovákem.

Podlaha v Nancině pokoji se proměnila v džungli, postel v náhorní plošinu andského podhůří, a Deke letěl se svým Spadem nepřirozenou rychlostí, jako by dvojplošník byl interaktivní wetwarová trysková stíhačka. Počítačem řízené injekce mu do žil vlévaly směs povzbuzujících drog na zvýšení výkonu. Čidla měl napojená přímo do lebky, právě prováděl nadzvukový obrat po zádech do azurové mísy bolivijského nebe nad pralesem. Prcek by cítil proud vzduchu na vnějších senzorech.

Dole v džungli se probíjeli pěšáci s infúzními pumpami přivázanými nad loktem, aby se dostali do správné bojové euforie, s dávkou tekutého pekla v modré plastové ampuli. Možná dostanou odměřeno tak deset minut na týden. Když na ně ale letí těsně nad vrcholky stromů, reflexy vypumpované na maximum, když sviští tak nízko, že si ho nevšimnou, dokud není nad nimi, záklopky fosgenu otevřené, a je pryč, než si odpočítají další kuličku v růženci… potřeboval stálý přísun drog. A přímé neuronové spojení s tryskáčem je obousměrná ulice, palubní počítače sledují jeho biochemii a rozhodují, kdy zvednout stavidla a dopřát lidskému prvku zabijácký kopanec bojového ducha.

Takové dávky člověka sežerou. Žerou ho poctivě, pomalu a neúnavně, obrušují mozkové závity, erodují membrány neuronů. Když vás ze vzduchu nestáhnou dost rychle, skončíte s poškozením mozku a reflexy příliš rychlými na pomalé tělo i smazanou hranicí mezi útokem a útěkem…

„Zmákla jsem to, ty lopato!“

„Hm?“ Deke se s leknutím probral, když Nance vlétla do pokoje a hodila tašku s učením na nejbližší hromadu.

„Diplomku. Odpustili mi státnice. Profesor řek, že něco takovýho v životě neviděl. Hele, moh bys trochu ztlumit světlo? Tyhle barvy mi nedělají dobře na oči.“

Vyhověl jí. „Tak mi to ukaž. Ukaž mi tu bombastickou frajeřinu.“

„No jo, jasně.“ Čapla jeho naslouchátko, nohou vyčistila na posteli trochu místa a zaujala pózu. Na dlani jí z jiskřičky vyrostl plamen. Oheň se jako tekoucí rtuť šířil po paži, objal krk, proměnil se v hada s klínovitou hlavou a kmitajícím jazykem. Slité barvy, oranžové a červené odstíny. Vplazil se jí mezi prsa. „Říkám mu ohnivák,“ pravila hrdě.

Deke se naklonil blíž a Nance ucukla.

„Promiň. Je jako ten tvůj plamínek, že jo? Vidím v něm ty maličkatý prasáky.“

„Tak nějak.“ Ohnivák jí sklouzával na břicho. „Za měsíc dám dohromady dvě stovky ohnivejch programů a udělám jejich vizualizaci. Pak na ovládání napojím podvědomý vnímání sebe sama, aby se had sám zorientoval na těle. Takže po tobě poleze, aniž bys ho musel řídit. Mohl bys s ním třeba tancovat.“

„Asi jsem blbej. Ale když jsi to ještě neudělala, jak to, že toho tvýho hada vidím?“

Nance se zahihňala. „To je na tom to nejlepší – půlku práce mám ještě před sebou. Neměla jsem čas kousky poskládat do jednoho programu. Zapneš rádio? Chci si zatancovat.“ Odkopla boty. Deke naladil něco tvrdšího. Pak ji na Nancino naléhání ztišil skoro do šepotu.

„Sehnala jsem dvě pilule vylepšováku,“ vysvětlila. Poskakovala na posteli a kroutila rukama jako tanečnice z Bali. „Zkusils to někdy? Úžasný. Dokonale se soustředíš. Koukni.“ Postavila se na palce jako baletka. „Tohle jsem nikdy nedovedla.“

„Vylepšovák,“ zopakoval Deke. „Poslední, o kom sem slyšel, že to zkusil, skončil na tři roky v armádě. Jak jsi k němu přišla?“

„Nakoupila jsem u veterána, spolužačky ze školy. Před měsícem to zabalila. S tímhle mám dokonalou představivost. Udržím projekci se zavřenýma očima. V hlavě jsem sestavila program jako nic.“

„Jenom na dvou dávkách?“

„Na jedný. Druhou si šetřím. Profesor ze mě byl tak na větvi, že mě doporučil firmě. Za čtrnáct dní přiletí na školu chlápek z personálního na I. G. Feuchtwaren. A ten dědek mu chce prodat můj program i mě. Vypadnu ze školy o dva roky dřív, rovnou do rachoty, žádnej kriminál, žádnejch dvě stě dolarů poplatků.“

Had se jí stočil kolem hlavy do plamenné tiáry. Deke se cítil hrozně, že ho Nance opustí.

„Jsem čarodějka,“ zpívala Nance, „wetwarová vědma.“ Stáhla si triko přes hlavu a hodila ho na hromadu. Malá, pevná prsa se jí při tanci půvabně pohupovala. „Zmáknu to“ – zpívala slova nedávného hitu – „až na vrchol!“ Bradavky měla drobné, růžové a tvrdé. Ohnivák je olízl a zmizel.

„Hele, Nance,“ zabručel rozpačitě Deke. „Co takhle se trochu zklidnit?“

„Oslavuju!“ Zahákla si palec za zlaté kalhotky. Ohnivák jí sjel po ruce a zamířil do rozkroku. „Jsem panenská bohyně, cucáku, a mám moc!“ Zase zpívala.

Deke odvrátil pohled. „Musím jít,“ zavrčel. Jít domů a pohonit si. Přemýšlel, kam schovala druhou dávku. Může být kdekoli.

*

V kruhu hráčů panoval protokol, hierarchie vypracovaná jako u mandarínského dvora. Nesešlo na tom, jak je Deke dobrý, že se jeho sláva šíří jako lesní požár. Ani slavný pilot nemůže na souboj vyzvat, koho chce. Musí se propracovat přes všechny hráče. Ale když létáš každý večer, když neodmítáš žádnou výzvu a když jsi opravdu třída… máš šanci stoupat rychle.

Deke měl o jedno letadlo víc. Hrál se turnaj, tři letouny proti třem. Diváků nebylo moc, tak tucet, ale souboj byl dobrý a čumilové řvali. Deke byl ponořený do boje, když si najednou všiml, že diváci ztichli. Burani po sobě neklidně pokukovali. Dívali se jinam. Uslyšel, jak se zavírají dveře výtahu. S klidem protivníkovi sestřelil druhou stíhačku a riskl rychlé ohlídnutí přes rameno.

K Jackmanovi právě dorazil Prcek Montgomery. Kolečkové křeslo šoupalo gumou o ošlapané lino, řízené cuky jedné ne úplně paralyzované ruky. Prcek se tvářil tvrdě, klidně, nečitelně.

Deke v tom okamžiku ztratil dva stroje. Jeden díky nerozhodnosti – nechal ho rozplynout a stroj ho vyškrtl ze hry – a druhé, protože protivník byl opravdový bojovník. Chlápek se odkulil po křídle, pustil plyn a sklouzl. Vzápětí Deka pokropil kulometem a stíhačka v plamenech spadla. Poslední dva dvojplošníky srovnaly rychlost a výšku, zatočily a začaly se honit v kruhu.

Burani Prckovi udělali místo. Za vozíkem se coural Bobby Earl Cline, rozevlátý a v klidu. Deke se soupeřem na sebe mrkli a stáhli stíhačky do tmy, aby si mohli vyslechnout slovo mistra. Prcek se usmál. Všechny rysy měl namačkané uprostřed veliké tlusté tváře. Na chromované opěrce mu lehce cukal prst. „Slyšel jsem o tobě.“ Díval se přímo na Deka. Měl tichý, překvapivě sladký hlas, jako holčička. „Slyšel jsem, že jseš dobrej.“

Deke pomalu přikývl. Prcek se přestal usmívat. Měkké masité rty se stáhly do uvolněného kolečka, jako by čekal políbení. Bez zášti si Deka měřil malýma, bystrýma očima. „Tak se předveď.“

Deke se znovu zapomněl v zápalu boje. Když nepřítel spadl v plamenech a po výbuchu zmizel pod stolem. Prcek beze slova otočil vozík, zajel do výtahu a byl pryč.

Než si Deke stačil sebrat výhru, přišel k němu Bobby Earl a řekl: „Chce s tebou hrát.“

„Fakt?“ Deke se ještě ani zdaleka nevypracoval dost vysoko, aby mohl Prcka vyzvat. „Co je to za boudu?“

„Chlápek, co měl zejtra přiletět z Atlanty, zrušil souboj. Prcek už chtěl hrát s někým, koho nezná. Takže to vypadá, že si zahraješ o kříž.“

„Zejtra? Ve středu? To nemám moc času na přípravu.“

Bobby Earl se chápavě usmál. „Takže vzdáš.“

„Jak to, pane Cline?“

„Chlapče, neznáš triky, chápeš? Nemáš čím překvapit. Lítáš jako začátečník, jseš jenom rychlejší a šikovnější. Víš, kam tím mířím?“

„Asi ne. Chcete to trochu rozhýbat?“

„Abych řekl pravdu,“ řekl Cline, „s tím jsem počítal.“ Vytáhl z kapsy černý zápisník a olízl špačka tužky. „Dám ti pět ku jedný. Nikdo nenabídne lepší kurz.“

Podíval se na Deka skoro smutně. „Prcek je ale od přírody lepší než ty a tím to hasne, chlapče. Žije jenom tou pitomou hrou, nemá nic jinýho. Nezvedne se z toho hnusnýho vozejku. Jestli si myslíš, že porazíš chlapa, co bojuje o život, tak sám sobě lžeš.“

*

Plukovníkův portrét od Normana Rockwella si Deka nezaujatě měřil z vývěsního štítu Kentucky Fried Chicken přes ulici od denního baru. Deke svíral roztřesenýma studenýma rukama kelímek kávy. Hlava mu hučela únavou. Cline měl pravdu, řekl Deke plukovníkovi. Můžu hrát s Prckem, ale nemůžu vyhrát. Plukovník mu pohled přímo a klidně, ale nepříliš shovívavě opětoval, stejně jako celému baru, armádnímu výprodeji a zbytku ošuntělé Richmondské ulice. Čekal, kdy se Deke přizná k svému ďábelskému plánu.

„Ta kurva mě chce stejně nechat,“ řekl Deke nahlas. Černá pokladní se na něj podezřívavě podívala a rychle uhnula očima.

*

„Zavolal mi táta!“ Nance vtančila do pokoje a zabouchla za sebou. „A víš co? Říká, že když tu práci dostanu a udržím si ji půl roku, nechá mi ten mozkovej blok odstranit. No věřil bys tomu? Deku?“ Zarazila se. „Není ti blbě?“

Deke vstal. Teď, když ta chvíle konečně přišla, si připadal neskutečný, jako by hrál ve filmu. „Proč jsi včera nepřišel domů?“ zeptala se Nance.

Kůži na tváři měl nepřirozeně napjatou, jako masku z pergamenu. „Kam sis schovala tu piluli, Nance? Potřebuju ji.“

„Deku,“ odpověděla s nejistým úsměvem, který hned zmizel. „Deku, je moje. Je to moje dávka. Potřebuju ji k pohovoru.“

Pohrdavě se ušklíbl. „Máš prachy. Můžeš si koupit další.“

„Do pátku ne! Poslouchej, Deku, je to hrozně důležitý. Na tomhle pohovoru závisí můj život. Potřebuju tu dávku. Nic jinýho nemám!“

„Máš celej zkurvenej svět, krasavice! Rozhlídni se tady. Šest uncí světlýho libanonskýho haše! Ančovičky v plechovce. Kompletní zdravotní péče, kdybys potřebovala.“ Couvala před ním, zakopávala o zamrzlé vlny nepraného povlečení a zmačkaných křídových časopisů. „Já nikdy nic takovýho nepoznal. Nikdy jsem nebyl dost na výši. Tak teď to napravím. Za dvě hodiny mám souboj a ten teda kurva vyhraju. Slyšíš mě?“ Dostával se do varu a to bylo dobře. Na to, co chtěl udělat, ho potřeboval.

Nance vyrazila otevřenou dlaní, ale Deke útok čekal a srazil ruku dřív, než v tunelu uviděl dvojici červených očí. Pak oba upadli, on na ni, na tváři její horký přerývaný dech. „Deku! Deku! Já tu sračku potřebuju, Deku, mám pohovor, je to moje jediná… Musím… musím…“ Odvrátila tvář a dál řvala do zdi. „Prosím tě, proboha tě prosím, pusť mě…“

„Kam jsi to ulila?“

Nance, přitisknutá jeho tělem k posteli, se začala svíjet v křečích, celé tělo sebou škubalo hrůzou a bolestí.

„Kde to je?“

Tvář měla bezkrevnou jako mrtvola, v očích jí plál děs. Rty se jí zkroutily. Už nemohl přestat, překročil hranici. Cítil odpor a nevolnost, tím spíš, že se mu to proti všemu očekávání líbilo.

„Kde to máš, Nance?“ A začal ji pomalu, něžně hladit po tváři.

*

Deke zavolal výtah u Jackmana prstem rychlým jako sršeň a lehkým jako motýlek. Byl plný nespoutané energie, ale měl ji pod kontrolou. Cestou nahoru si sundal černé brýle a zasmál se svému odrazu v ohmataném chromování. Zorničky měl jako píchnutí špendlíkem, skoro neviditelné, ale svět byl přesto zářivý jako neon.

Prcek už čekal. Když si všiml Dekových zorniček, přehnaně klidných pohybů a špatně hrané nemotornosti, zvedl koutky v sladkém úsměvu. „Vida,“ řekl holčičím hláskem, „vypadá to, že se dneska dobře pobavíme.“

Kříž měl pověšený na jedné opěrce kolečkového křesla. Deke došel na své místo a bez výsměchu se uklonil. „Poletíme.“ Jako vyzyvatel létal za obranu. Materializoval svá letadla v obvyklé výšce, dost vysoko, aby měl kam utéct, a dost nízko, aby stačil zareagovat na útok od stropu.

Čekal.

Diváci sázeli. Tlusťoch s napomádovanými vlasy vypadal překvapeně, smažka s prázdnýma očima se usmívala. Šum sílil. Líné oči se pomaloučku otáčely v hlavách zastavených zrychleným časem v Dekových žilách. Směr útoku odhalil snad za tři nanosekundy. Deke zvedl hlavu a…

Kurva, oslepl! Fokkery nalétly přímo z dvousetwattové žárovky a Deke Prckovi skočil na starý trik. Nic neviděl. Stiskl víčka a zuřivě se snažil vizualizaci udržet poslepu. Rozdělil letku, dva dvojplošníky poslal doprava a jeden doleva. Okamžitě je otočil ještě jednou a pak zpátky. Úhybné manévry musel volit náhodně, protože neviděl nepřátelské stroje.

Prcek se rozesmál. Deke ho slyšel i přes hučení davu, výskání, nadávky, pleskání zalitých bankovek a zvonění mincí v synkopickém rytmu vzdušného souboje.

Když se mu za okamžik vrátil zrak, jeden Spad se právě v plamenech řítil k zemi. Zbývající letadla měla za ocasem Fokkery, jedno jednoho a druhé dva. Po třech vteřinách bitvy má o letadlo méně.

Uhýbal před Prckovými trasovacími dávkami, dvojplošník s jedním pronásledovatelem udělal přemet a druhý vlétl do slepého bodu mezi Prckem a žárovkou.

Prcek se tvářil nebesky klidně. Zákmit zklamání, ba pohrdání, rychle zmizel. Klidně sledoval obě stíhačky a čekal, s čím Deke přijde.

Vtom, těsně před slepým bodem, Deke srazil svého Spada do střemhlavého klesání. Fokkery přelétly a tak se musely obloukem vrátit, každý jednou stranou.

Spad zatím nalétl na třetí Fokker, vylákaný Dekovým druhým letadlem. Projektily pokropily křídlo a kus rudého trupu. Chvíli se nic nedělo a Deke se lekl, že minul. Pak maličké červené letadýlko spadlo po levém křídle a s černou kouřovou stopou se poroučelo k zemi.

Prcek se zamračil, dokonale našpulené rty zohyzdila nespokojená vráska. Deke se usmíval. Dva na dva a Prcek zachovává pozici.

Oba Spady měly pronásledovatele hned za ocasem. Deke je navedl daleko od sebe a pak je pustil přímo proti sobě z opačných stran stolu. Letěly na sebe a Prcek přišel o výhodu – nikdo nemohl střílet, aby neohrozil vlastní letoun. Deke hnal stíhačky plnou rychlostí vrtuli proti vrtuli.

Těsně před srážkou se Spady vertikálně vyhnuly, vystřelily na Fokkery a odlétly. Prcek byl připraven. Vzduch zaplnila kulometná palba. Z chumlu se osvobodilo jedno modré a jedno rudé letadlo, každé vyrazilo na jinou stranu. Za nimi se dva dvojplošníky zapletly v letu. Křísly se křídly, otočily jako v tanci a konstrukce povolila. Stíhačky spadly společně přímo na zelené sukno.

Deset sekund a čtyři letouny na zemi. Černý veterán stiskl rty a zafuněl. Kdosi nevěřícně kroutil hlavou.

Prcek seděl rovně, trochu v předklonu, oči soustředěné, sádelnaté ruce ochable uchycené na opěrkách. Už se netvářil pobaveně ani povzneseně; veškerou pozornost věnoval hře. Burani, stůl, Jackmanův zapadák, nic z toho pro něj neexistovalo. Bobby Earl Cline mu položil ruku na rameno; Prcek si toho ani nevšiml. Letadla teď byla v opačných koutech sálu a pracně nabírala výšku. Deke vyletěl ke stropu, ztracenému v kouřmu. Rychle mrkl na Prcka, ten jeho pohled zachytil. Led proti ledu. „Tak se ukaž,“ ucedil Deke přes zuby.

Vyrazili proti sobě.

Vylepšovák teď měl největší účinek a Deke viděl, jak se Prckovy trasovací náboje plouží vzduchem mezi letadly. Musel svůj Spad provést palebnou čárou, získat rychlost, pak prudce otočit stroj na záda, aby mu projektily prolétly nad podvozkem. Prcek byl minimálně stejně rychlý, uhýbal Dekově střelbě a nakonec se minuli tak těsně, že o sebe málem zavadili koly.

Deke zrovna po zádech otáčel Spada v ostrém polopřemetu, když se dostavily halucinace. Sukno se zavlnilo a zkroutilo, najednou z něj bylo zelené peklo bolívijského pralesa, nad nímž sloužil Prcek. Stěny zmizely v šedém nekonečnu a Deke ucítil, jak se kolem něj stahuje kovová rakev kybernetického tryskáče.

Nenechal se však zaskočit. Halucinace očekával a věděl, jak si s nimi poradit. Armáda by nikdy neschválila drogu, s níž nejde bojovat. Spad a Fokker se proti sobě znovu rozlétly. Deke zpozoroval napětí v tváři Prcka Montgomeryho, ozvěnu bojů na tropickém nebi. Letěli proti sobě a cítili torzní napětí trupu, jež čidla přenášela přímo do mozku, adrenalinové pumpy v podpaží, mrazivou nadzvukovou svobodu vichru na kůži letounu, vůni rozpáleného kovu a studeného potu. Trasovací náboje minuly Dekovu tvář a Spad znovu lízl Fokkera, těsně, ale bez následků. Burani se mohli podělat, mávali čepicemi, dupali a chovali se jako blázni. Deke znovu našel Prckův pohled.

Rostla v něm zášť a měl pocit, že se mu nervy změnily v karbonová vlákna, jež držela tryskáče pohromadě při nejostřejších obratech nad Andami. Přinutil se k sebevědomému úsměvu a mrkl, naklonil hlavu na stranu, jako by chtěl říct: „Koukni támhle.“

Prcek se podíval stranou.

Trik zabral jen na zlomek vteřiny, ale stačilo to. Deke vytočil tak rychlého a utaženého Immelmanna – na samé hranici konstrukční pevnosti dvojplošníku –, jakého zapadák ještě neviděl, a ocitl se Prckovi za ocasem.

Tak ukaž, jak se z toho dostaneš, srabe.

Prcek sklonil čumák přímo na zelené sukno a Deke se hnal za ním. Nepřestával střílet. Měl Prcka tam, kde chtěl.

Na útěku. Jako při všech bojových misích. Možná mu vylepšovák a adrenalin dodávaly odvahy, ale přesto měl strach. Už byli těsně nad stolem, brousili koruny stromů. Povol, pomyslel si Deke a přidal plyn. Periferním viděním zachytil Bobbyho Earla Clinea a jeho divný výraz. Prosebný pohled. Prcek ztratil nervy, tvář zkroucenou utrpením.

Zpanikařil a nasměroval stíhačku mezi lidi. Dvojplošníky se proplétaly mezi burany. Někteří s leknutím uhýbali, jiní je z legrace odháněli jako mouchy. Hrůza v Prckových očích ale vypovídala o věčném strachu a uvěznění, o dvou čepelích, jež brousily jedna druhou…

O strachu ze smrti na obloze, o uvěznění v železe letadla a potom invalidního vozíku. Deke to všechno chápal: souboje jsou pro Prcka jediný únik, do nich dal všechno. Dokud ho nějaký osamělý partyzán s historickou raketou SAM nesestřelil z modrozeleného bolívijského nebe rovnou na Richmondskou ulici k Jackmanovi do rány usměvavého zabijáka za zeleným suknem.

Deke se zhoupl na špičkách, na tváři milionový úsměv, neklamný znak drogy, která Prcka zničila dřív, než se ho někdo obtěžoval vymazat z oblohy v klubku pokrouceného kovu a krvavého masa. Všechno do sebe zapadlo. Deke viděl, že Prcka drží při životě jen létání. Každodenní osahávání smrti a zmrtvýchvstání z železné rakve. Zhroucení se bránil jen silou vůle. Se zlomenou vůlí se smrti nepostaví. Prcek se předklonil a vyzvracel se do klína.

*

A Deke to skončil…

Když Prckovo poslední letadlo pohltil výbuch, na chvíli zavládlo hrobové ticho. „Já to zmáknul,“ zašeptal Deke. A pak hlasitěji: „Do prdele, já to zmáknul!“

Prcek se na druhé straně stolu ve vozíku zkroutil, ruce se mu křečovitě škubaly, hlava klesla na rameno. Bobby Earl Cline za ním provrtával Deka pohledem žhavých uhlíků.

Sebral válečný kříž a omotal stužku kolem hromádky bankovek. Pak balíček bez varování mrštil Dekovi do obličeje. Deke svazek bez problémů chytil v letu jednou rukou.

Chviličku se zdálo, že na něj starý hráč skočí přes kulečníkový stůl. Prcek ho ale chytil za rukáv. „Bobby Earle,“ zašeptal poníženě, „musím… odsud…“

Cline naštvaně otočil vozík a odtlačil ho do šera.

Deke zaklonil hlavu a rozesmál se. Panebože, to je pocit! Kříž si strčil do kapsy u košile, kde ho příjemné tížil. Peníze nacpal do texasek. Panečku, nedokázal tomu vzdorovat, skákal nadšením, vítězství se v něm vzpínalo jako divé zvíře, silné jako jelen, kterého jednou zahlédl z autobusu, a jen tahle chvíle mu vynahradila a ospravedlnila všechnu mizérii, kterou prošel.

U Jackmana ale bylo ticho. Nikdo ho neoslavoval. Nikdo se mu nehrnul blahopřát. Deke vystřízlivěl a poprvé zpozoroval mlčenlivé nepřátelské tváře. Ani jeden buran nebyl na jeho straně. Zářilo z nich pohrdání, dokonce nenávist. Po strašně dlouhý okamžik ve vzduchu vibroval zločin… ale pak se kdosi odvrátil, vytáhl z paty hlen a odplivl si. Dav se rozdělil a burani jeden po druhém mizeli ve tmě.

Deke se nehýbal. V jedné noze mu začal škubat sval, poslíček abstinenční křeče. Necítil temeno a v ústech měl hnusnou chuť. Na vteřinku se musel oběma rukama opřít o stůl, aby neskončil nadosmrti na podlaze ve stínech, probodený mrtvýma očima zastřeleného jelena pod reklamními hodinami.

Trocha adrenalinu by ho z toho dostala. Potřeboval oslavovat. Ožrat se, zhulit a pochlubit se, pořád dokola omílat, jak zvítězil, vymýšlet si, smát se a chvástat. Taková hvězdná noc si žádá oslavu.

Sám v potemnělém sále si ale najednou uvědomil, že o svém úspěchu nemá komu vyprávět.

Vůbec nikomu.

přeložil Robert Tschorn

Tváře mene

Karen Joy Fowlerová

Science fiction je jen jedním z řady „dialektů“, které Karen Joy Fowlerová užívá k vyprávění svých barvitých, emocionálně bohatých příběhů o lidských vztazích. Fowlerová začala psát science fiction v roce 1986 a zprvu se soustředila na povídky, z nichž řada byla uveřejněna ve sbírkách Artificial Things [Umělí tvorové], která jí vynesla Cenu Johna W. Campbella pro Nejlepšího nového spisovatele, Letters from Home [Dopisy z domova], obsahující povídky od ní, Pat Cadiganové a Pat Murphyové, a Black Glass [Černé sklo]. V povídkách K. J. Fowlerové vystupují postavy, které zjišťují, že jejich nedostatečné osobní uspokojení a citové krize jsou objektivizovány v situacích fantastického charakteru. Povídka Face Value [Tváře mene] dává do kontrastu hroutící se milostný vztah a studium nevyzpytatelné mimozemské kultury na cizí planetě. V povídce Lieserl [Lieserl] obdrží Albert Einstein sérii kryptických dopisů, jež ve zhuštěné podobě popisují život jeho dcery, zatímco on formuluje svou speciální teorii relativity. Povídka The Lake Was Full of Artificial Things [Jezero bylo plné umělých tvorů] je uhrančivou meditací o vietnamské válce, v níž protagonistka používá umělé prostředky k opětovnému nabytí vzpomínek na svého milého padnuvšího ve válce; tím je konfrontována s vlastními chybami, jichž se při soužití s ním dopustila. Tři romány K. J. Fowlerové jsou dobové příběhy zabývající se univerzálností osobních a společenských vztahů. Sarah Canary [Sářin kanár] je pozoruhodnou variací na téma prvního kontaktu, v níž snahy mimozemšťana v těle lidské ženy včlenit se do americké společnosti v severozápadním pohraničí roku 1873 dokreslují vážnou situaci dalších společenských skupin zbavených svých práv na základě pohlaví a rasy. Fowlerová napsala rovněž mainstreamové romány The Sweetheart Season [Sezóna zamilovaných] a Sister Noon [Sestra poledne].

přeložil Milan Žáček

Bylo to skoro, jako by byl sám. Taki, který byl tak či onak sám po většinu svého života, si to uvědomoval a myslel si, že si s tím poradí. Měl snad na vybranou? Potíž byla v tom, že si dovolil doufat, že tomu může být jinak. Ke slunci na obloze se připojila druhá hvězda, malá a nejasná; objevila se nad provazovým mostem rozklenutým nad vyschlou řekou. Taki ho rychle přešel, aby se dostal dovnitř ještě dříve, než začne nejteplejší část dne.

Něco se mu krátce zablesklo v prachu pod nohama, sehnul se a zvedl to. Byla to jedna z Hespeřiných básní, zpola dokončená, ponechaná venku po celou noc. Taki už Hespeřiny básně přestal číst. Neodrážely nic, ani náznakem se nezmiňovaly o jejím životě s ním, naopak byly plné touhy po věcech a lidech, které opustila. Taki cestou k domu strčil báseň do kapsy, zastavil se přede dveřmi a tvrdým kartáčem zavěšeným u vchodu se pokusil zbavit prachu. Vyťukal pokyn a odemkl si, a když se za ním dveře zavíraly, vydaly jemný zvuk, jako by ho dovnitř vsály.

Hesper mu připravila sklenici ledové limonády. Taki ji jedním hltem vypil; zaprášené prsty položil na její otisky, které zůstávaly lehce vykreslené v mlze, kondenzované na skle. Nápoj byl velmi sladký a vyvolal jen ještě větší žízeň.

Jednu místnost od druhé odděloval látkový závěs z modrého prostěradla – Hespeřina inovace, neboť obydlí bylo navrženo jako jediný multifunkční prostor. Taki za závěsem uslyšel hlas a poznal, že Hesper zase poslouchá dopis od své matky – počasí na Zemi, milostná dobrodružství mladších sestřenic. Dopis přišel před několika týdny, ale Taki si dával pozor, aby Hesper nepřipomínal, jak staré tyhle zprávy ve skutečnosti jsou. Pokud se rozhodla představovat si, že se životy její rodiny pohybují po stejné časové ose jako její vlastní život, potom takovou fantazii určitě potřebuje. Pravdu zná. Za dobu, co sem s Takim cestovala, její matka zestárla a zemřela. Sestřenice se usadily ve šťastných či nešťastných manželstvích nebo čelily životu samy. Dopisy, které k nim s jistou pravidelností přicházely, byly pouhou iluzí. Hesper na ně odpovídala se zpožděním jednoho života.

Taki se prosmekl pod závěsem a přistoupil k ní. „Vedro,“ oznámil, jako by to byla nějaká novina. Hesper ležela na břiše na jejich společné rohoži, nohy měla pokrčené v kolenou, nárty zkřížené ve vzduchu. Vlasy barvy suché trávy jí splývaly kolem obličeje. Taki se jí chvíli díval na týl. „Podívej.“ Vytáhl z kapsy báseň a položil ji vedle Hespeřiny ruky. „Našel jsem ji venku vpředu.“

Hesper vypnula dopis, překulila se na záda a odvrátila se od básně. Dávala si pozor, aby na Takiho nepohlédla. Tváře měla flekaté nepravidelnými rudými skvrnami, takže Taki poznal, že zase plakala. Toto zjištění v něm probudilo dobře známou směsici soucitu a netrpělivosti. Jeho pocity vůči Hesper vždy přicházely v těchto nepříjemných kombinacích; unavovalo ho to.

„‚Venku vpředu‘,“ opakovala po něm Hesper a v hlase jí zazněl odzkoušený tón nezúčastněné protivnosti. „A jaks přišel na to, která část této jednotvárné krajiny je ‚vpředu‘?“

„Na základě orientace dveří. Máme jenom jedny dveře, takže jsou přední.“

„Ne,“ odpověděla Hesper. „Kdybychom měli dvoje dveře, potom by jedny z nich mohly být třeba přední a druhé třeba zadní, ale když máme jen jedny, jsou to prostě dveře.“ Pohledem zamířila kamsi k nebi. „Jak nedbale používáš slova! Slova z jiného světa. Tady nic neznamenají.“ Krátce zamrkala, řasy jí ztmavly slzami. „Dobře víš, že se nejedná jen o to, že mi to jde na nervy,“ pokračovala. „Nakonec to chtě nechtě kazí i tvou práci.“

„Mou prací je studium mene,“ odvětil Taki. „Ne vytváření nového jazyka,“ a Hesper zavřela oči.

„Vlastně v tom nevidím rozdíl,“ dodala. Ještě chvíli nehnutě ležela, pak otevřela oči a zpříma se na Takiho zadívala. „Nechci se s tebou takhle bavit. Nevím, proč jsem začala. Vraťme se na začátek, pusťme se do toho ještě jednou. Tentokrát se budu chovat jako manželka. Ty přijdeš a řekneš: ‚Miláčku, jsem doma!‘ a já se tě zeptám, jaké bylo ráno.“

Taki už chtěl začít namítat, že je to scéna z jiného světa a že tady nebude nic znamenat. Větu ještě ani nestačil zformulovat, když tu zaslechl, jak zašuměl uzávěr dveří a spatřil, jak Hesper ztvrdla a zbělela tvář.

Natáhla se po básni a vsunula si ji pod šerpu u pasu. Než stačila vstát, první ze skupiny mene už byli u nich v ložnici. Taki se propletl závěsem, aby zajistil dveře, než se v domě zvýší teplota. První místnost byla plná prachu a ruce, které se k němu natahovaly, když kolem nich procházel, mu na oblečení a na kůži zanechávaly prašné šmouhy. Napočítal osm mene, třepotali kolem něho křídly jako velké můry. Můry velikosti lidských dětí, avšak s chlupatými zakrnělými křídly, vypouklými břichy, hubenými končetinami. Tančili kolem něho všude, kde bylo místo, nahlíželi do skříněk, ze stolu mu vytahovali nahrávky. Když k němu byli natočeni hřbety, viděl symetrická uspořádání tmavých skvrn, které jim zdobily křídla v obrazci připomínajícím lidskou tvář. Velice smutnou lidskou tvář, a velice výraznou. Mužskou, napadlo vždycky Takiho, ale Hesper s ním nesouhlasila.

Expedice, která před mnoha lety pod vedením Hanse Meneho navázala s místními obyvateli první kontakt, moudře usoudila, že jejich tváře jsou příliš nevyzpytatelné, aby se o nich v hlášení jen zmínili. Místo toho do zpráv vložili obrázky a nechali je, aby promluvily samy za sebe. Možná si první výzkumníci kladli stejnou otázku, kterou Hesper položila při první příležitosti, kdy jí Taki ukázal snímky.

Opravdu na sobě mají tvář? Nebo jde pouze o důkaz lidské schopnosti spatřovat vlastní tváře úplně ve všem? Hesper kdysi napsala báseň „Kuchyňský Bůh“, která líčila pravdivý příběh ženy z doby asi před sto lety, která odhalila obraz Krista ve spáleninách na tortille. „Vidí je i oni?“ zeptala se Takiho, ale dosud neexistoval způsob, jak se na to zeptat samotných mene, neexistoval způsob, jak zjistit, zda zareagovali na tváře prvních lidí, které spatřili, šokem a poznáním, ačkoli studie meneského oka poukazovaly na jemnější prostorové vidění, které by mohlo plochý obraz výrazně deformovat.

Taki si myslel, že i Hespeřina tvář prošla proměnou od onoho dne, kdy – před pouhými šesti měsíci, počítáno časem Cesty –, vyjádřila souhlas, že s ním poletí, a kdy jeho napadlo, že se tak rozhodla proto, že ho miluje. Prošli všechny informace, které byly do té doby o mene nashromážděny, a její tvář nevyjadřovala nic než náklonnost. „Jaké to asi je,“ ptala se ho, „mít schopnost létat a pak o tuto schopnost přijít? Vyrůst z ní? Co taková ztráta udělá s rasovým vědomím druhu?“

„Stalo se to už tak dávno, že si nejsem jistý, jestli na to pohlížejí jako na ztrátu,“ odpověděl jí tehdy Taki. „Legendy, mýty, kterým možná ani nevěří. Možná ani to ne. V rasové paměti po tom už třeba nezbyla ani stopa.“

Hesper si ho nevšímala. „Jaká škoda, že nepíšou poezii,“ poznamenala. Teď, když přišla za Takim do první místnosti, už jí tak romantičtí nepřipadali; tvářila se netečně. Mene ji obklopili, rukama s tenkými strunovitými prsty jí přejížděli po těle, zajížděli pod šaty. Jeden mene se jí pokusil vsunout prst do úst, ale Hesper rozhodně sevřela rty; na bradě jí zbyl prach. Oči upírala na Takiho. Vyčítavě? Prosebně? Taki neuměl číst v očích jiných lidí. Odvrátil zrak.

Nakonec to mene přestalo bavit. Po dvojicích a trojicích odešli. Několik opozdilců šmátralo v krabicích v ložnici, pak následovali ostatní ven, až Hesper s Takim zůstali sami. Hesper se šla umýt tak pořádně, jak to dovolovala jejich omezená zásoba vody; Taki zametl prach. Než skončil, Hesper se vrátila a mlčky mu ukázala prázdnou skříňku na šperky. Všechny šperky patřily její matce.

„Jakmile se ochladí, dostanu je zpátky,“ slíbil Taki.

„Děkuji ti.“

Mene vždycky brali jen Hespeřiny věci. Zdálo se, že čím víc se jí hnusili, když ji osahávali, přehrabovali se jí ve věcech – a před jejich šikovnými prsty nebylo možné dveře zabezpečit, i když Taki svolil, že se budou uvnitř zamykat, ale to teď neudělal –, tím více je fascinovala. Dotýkali se jí dvakrát častěji než Takiho a mnohem naléhavěji. Brali jí šperky, básně, dopisy, všechny ty věci, kterých si nejvíce cenila, a Taki byl přesvědčený, ačkoli na jakékoli fakty podložené spekulace bylo v jeho výzkumu ještě příliš brzy, že mene z těchto předmětů dokáží něco vyčíst. První badatelé došli k závěru, že meneská komunikace se zakládá výhradně na telepatii, a pokud to byla pravda, pak Takiho domněnka nebyla tak ztřeštěná. Mene si věcí rozhodně necenili jen pro ně samé. Taki je vždycky všechny zase našel pohozené v prachu na konci provazového mostu. Hespeřin pocit ztráty soukromí nezmírňovala ani skutečnost, že všechno snadno získala zpátky.

Namíchala si drink a pohybovala v něm kovovým brčkem, které čnělo z prachotěsného víčka. „Neměl bys jim to dovolovat,“ ozvala se nakonec a Taki podle doby, která uplynula, poznal, že se upřímně snažila s touto dobře známou konverzací nezačínat. Její snahy si vážil do stejné míry, do jaké ho popouzelo, že to nakonec nevydržela.

„Je to součást mé práce,“ připomněl jí. „Musíme jim být přístupní. Já je studuji. Oni studují nás. Oddělit tyto dvě aktivity není možné a komunikaci rozhodně nelze navázat jinak než simultánně.“

„Dovoluješ jim, aby nás studovali, ale poskytuješ jim falešný obrázek. Umožňuješ jim, aby uvěřili, že lidé se navzájem tímto způsobem obtěžují. Napadlo tě, že můžou hrát podobnou šarádu? Jestli ano, co se pak my nebo oni můžeme dozvědět?“

Taki se zhluboka nadechl. „Na rozdíl od toho, co si můžeš představovat, potřeba soukromí nemusí být tak silně vlastní jen lidem. A naopak. Mohl bych jmenovat řadu společenstev, která snahu zachovat si soukromí skoro netolerovala. Pokud jde o to, že by mohli úmyslně něco chápat špatně – no a není právě tohle jedním z důvodů, proč sem nebyl vyslán celý výzkumný tým? Nebyl bych ve své práci mnohem dál, kdybych pracoval s environmentalisty, fyziology, lingvisty? Ale s každým dalším člověkem se exponenciálně zvyšuje riziko kontaminace. Náš vliv by byl mnohem citelnější. Samozřejmě že si musím dávat velký pozor. Ve výzkumu jsem ještě daleko od fáze, kdy budu moci začít vynášet závěry. Když je navštěvuji…“

„A utvrzuješ v nich představu, že takové návštěvy patří k běžnému lidskému chování…“ Hesper pohlížela na Takiho s nesmírným chladem.

„Když je navštěvuji, jsem mnohem obezřetnější,“ dokončil Taki. „Svůj výzkum provádím co nejnenápadněji.“

„A co si tak myslíš, že studuješ?“ zeptala se ho Hesper. Sevřela brčko pevně mezi rty a napila se. Taki si ji měřil umanutým a zoufalým pohledem.

„To má být nějaký chyták?“ zamračil se. „Domnívám se, že studuji mene. Co si myslíš ty, že studuji?“

„To, co lidé studují vždycky,“ pokrčila rameny Hesper. „Lidi.“

*

Žádný mene nebyl nikdy spatřen sám. Vůbec nikdy. Žádný se nikdy nezatoulal, aby se podíval na západ slunce nebo si odnesl jídlo do opuštěné díry, kde by je snědl, aniž by se podělil s ostatními. Všechno dělali ve skupinách, a ačkoli je Taki sledoval už několik týdnů a dokázal rozpoznat určité jedince a sestavit tabulky uskupení, která sledoval, a snažil se přitom určit jednotlivé rodiny, přátelské vazby nebo pracovní skupiny, výsledky ho zatím nepřivedly k žádnému závěru.

Snahy o navázání komunikace byly stejně neradostné. Pokusil se o slovní kontakt, ale reakci na něj ani neočekával: neměl tušení, jak mene, navzdory tomu, že slyší, zpracovávají zvukové informace. Zkoušel tleskání a posunky, jednoduchá gesta označující běžné předměty. Nebyl si vědom, že by si těchto snah všímali. Když se jim věnoval, byli velmi roztržití, pobíhali sem a tam. Takiho kvocient mimosmyslového vnímání nebyl nikdy měřitelný, a přesto to zkoušel i tímto směrem. Pokusil se vyslat jednoduchý pokyn. Chytal mene za ruce a přidržoval si je u tváře, zatímco se v mysli snažil vytvořit obraz korespondující s touto aktivitou. Jakmile ruce pustil, lepkavé meneské prsty mu chvilku prodlévaly u hlavy nebo se okamžitě stahovaly, nořily se mu do vlasů nebo mu poklepávaly na zuby. Meneské zuby byly drobné a ostré jako jehličky. Taki je spatřil, jen když mene jedli. Jindy zůstávaly skryty v záhybech kůže, které jim rovněž halily oči. Taki se domníval, že kožovité chlopně jim chrání ústa a oči před prachem. Stejně tak zjistil, že meneské tváře jsou méně výmluvné než záda. Zepředu vypadali jakoby vytvoření z okvětních plátků a zdáli se podobně slepí jako květiny. Když chtěl odlišit jednoho mene od druhého, díval se jim na křídla.

Hesper ho varovala, že nebudou mít žádné umění, a on se jí zeptal, jak si může být tak jistá. „Protože jejich systém komunikace je dokonalý,“ odpověděla. „Z jednoho mozku do druhého, aniž by myšlenka ztratila smysl; nepotřebují abstrakci. Umění povstává z neschopnosti komunikovat. Umění je nedokonalý symbol. Není to tak?“ Ale zatímco se díval, jak mene vynášejí vodu ze svých podzemních zásobáren, sám sebe se ptal, kudy vede hranice mezi nástrojem a uměleckým předmětem. Nádoby na vodu byly bez jakéhokoli funkčního důvodu uprostřed vyboulené jako obliny meneských břich.

Taki mene následoval do podzemí, po několika nízkých, hrubě vytesaných schodech do temnoty. V nepřítomnosti jiného zdroje světla mene sami trošku světélkovali; občas a v určitých obdobích někteří zářili tak oslnivě, až se Taki domníval, že tento fenomén je sexuální povahy. I v přítomnosti méně jasných jedinců Taki viděl docela dobře. Pohyboval se dlouhým tunelem s nízkým stropem, který ho nutil kráčet v předklonu. Ze vzdáleného konce slyšel vodu, vlastně ne vodu samu, nýbrž zvláštní charakter ticha, který mu sděloval, že voda nebude daleko. Jezero bylo očividně umělé, voda se v něm nashromáždila nejspíš během období dešťů, které dosud lidské oko nespatřilo. Tunel se prudce zúžil. Taki mohl ještě pokračovat dál, ale najednou ho přepadla klaustrofobie a začal místo toho couvat. Uvažoval, jak asi mene chápou skutečnost, že sem přišel bez Hesper. Všimli si toho vůbec? Naučilo je to o lidech něco, co byli schopni pochopit?

„Jejich život pohromadě je dokonalý,“ poznamenala Hesper. „Až na ta zbytečná křídla. Pokud s námi budou kdy vůbec moci mluvit, bude to kvůli těmto křídlům.“

Samozřejmě, Hesper byla básnířka. Pokud šlo o ni, svět nebyl nic jiného než jazyk.

Když se Taki poprvé setkal s Hesper, na večírku pořádaném jedním jeho kolegou, zeptal se jí, co dělá. „Dávám věcem jména,“ odpověděla. „Pokouším se najít pro věci správná jména.“ Takiho zpětně napadlo, že to byla pitomost. Nedokázal si vzpomenout, proč na něho tehdy udělala takový dojem tímto úmyslným matením pojmů, když by byla mnohem jasnější a pochopitelnější jednoduchá odpověď: „Píši poezii.“ Stejný dojem měl i z jejích básní, zbytečně nejasných; navozovaly lehké asociace, přitom však ve čtenáři zanechávaly pocit, že na ně jaksi nemá, že jde o zkoušku, v níž neuspěl. Byla to nevlídná poezie a Taki se ji tehdy tak snažně pokoušel číst!

„Mám pravdu?“ ptával se jí úzkostlivě, když dočetl. „Sděluješ tohle?“ ale ona mu odpovídala, že báseň mluví sama za sebe.

„Jakmile se octne na stránce, ztrácím nad ní kontrolu. Až čtenář určuje, co sděluje nebo jak funguje.“ Hesper měla šedé oči, duhovky tak velké a uvnitř tmavých kruhů tak pronikavé, až se z nich Takimu točila hlava. „Tímto způsobem máš ovšem vždycky pravdu. Z podstaty věci. I když se to ani trochu nepřibližuje tomu, co jsem měl na mysli.“

Takimu ve skutečnosti šlo o to, aby v Hespeřiných básních objevil sám sebe. Dychtivě v nich hledal nějaký symbol, který mohl být chápán jako jeho personifikace, nějaký záchytný bod, který by vypovídal o tom, jak ovlivňuje její život. Ale nikdy se nenašel.

*

Vyslat někoho do terénu samotného odporovalo zásadám. Dala se samozřejmě uvést různá pro a proti, ale v konečném důsledku bylo na izolaci osamělého profesionála pohlíženo jako na přílišnou krutost. Při kratších projektech převažovaly výhody spočívající ve vyslání trojice lidí, ale při delším výzkumu se skupinová dynamika ve trojici často stávala problematickou. Dva lidé byli považováni za ideální počet a Taki věděl, že Rawdži a Heyen se o toto místo ucházeli z pozice manželského týmu, jehož oba členové byli vyškoleni pro tento typ výzkumu. Nikdy ho nepřestalo udivovat, že místo nakonec nabídli jemu. Pravděpodobně by ani nebyl zahrnut mezi kandidáty, kdyby Hesper nepřesvědčila členy výboru o své ochotě s ním odjet; musela však udělat mnohem více. Na někoho musela udělat vskutku tak silný dojem, že dotyčný došel k rozhodnutí, že jeden školený xenolog a jedna básnířka mohou být užitečnější než dva školení xenologové. Výbor sice cosi namítal proti „kontaminaci“, k níž by mohlo dojít mezi dvěma školenými profesionály, ale Takimu tento argument připadal klamný. „Cos jim řekla?“ zeptal se jí, když se vrátila z pohovoru, ale Hesper jen pokrčila rameny.

„Vždyť víš,“ odpověděla. „Slova.“

Taki během pohovoru před výborem pár věcí skrýval; týkaly se Hesper. Její nálady, silná vazba na matku, nespolehlivá vazba na něho. Musel vědět, že to v žádném případě nedopadne dobře, ale za oněch dnů chodil s užaslým výrazem člověka, který dostal všechno, co chtěl. Mohl za to, že dary přijal? Mohl za to, že uvěřil Hespeřině nečekané ochotě doprovodit ho? Takimu to připomínalo jakousi rovnici. Pokud je Hesper ochotná vzdát se všeho a odjet s ním, pak ho miluje. Běžný manželský závazek mohl být každých pět let přezkoumán; tady šlo o něco mnohem většího. Žádné jiné vysvětlení nedávalo smysl.

Rovnice v sobě pro Takiho pořád skrývala jakousi nevyhnutelnost. Tehdy ho Hesper milovala, neboť byla ochotná s ním odjet. Z toho plyne, že někde, někdy, Taki provedl něco, čím o Hespeřinu lásku přišel. Kdyby dokázal vypátrat, co to bylo, snad by ji mohl přimět, aby ho opět milovala. „Miluješ mě?“ zeptal se jí, ale jen jednou; byl příliš hrdý na to, aby se podvoloval tomuto chabě maskovanému žadonění. „Láska je tak složité slovo,“ odpověděla mu, ale hlas měla prodchnutý vzácnou měkkostí a neublížila Takimu tolik, kolik by mohla.

Když se Taki vrátil domů, už znovu vycházela denní hvězda. Hesper připravila jídlo; to naznačovalo, že dnes situaci zvládala. Součástí byl i jakýsi pudink z místního ovoce, které oba snášeli. Hesper pudink nazvala „huxus“. Zjevně šlo o nějaký osobní žert. Taki byl za jídlo i za vtip vděčný, i když mu nerozuměl. Konverzaci se snažil udržet v lehkovážném tónu a vyprávěl jí o meneských nádobách na vodu. Zastával názor, že když je forma praktického předmětu méně zaměřená k pouhému užitku, než by mohla být, pak jde o umění. Hesper se zasmála. Vyjmenovala několik lidských artefaktů a nechala ho, aby je zařadil.

„Sponka na papír.“

„Její tvar se za celá staletí nezměnil,“ odpověděl. „To není umění.“

„Zavírací špendlík.“

Taki zaváhal. Jak nezbytná je smyčka v dolní části takového špendlíku? Moc. „Není to umění,“ rozhodl.

„Kartáč na vlasy.“

„Se štětinami?“

„S dřevěným držákem.“

„Umění. Rozhodně.“

Usmála se na něho. „Pleteš si ozdobu s uměním. Ale proč ne? Lepší definici nejspíš nevymyslíš. Sněz si svůj huxus.“

Celé odpoledne strávili sami, nevyrušováni. Taki přepsal dopolední poznámky do záznamů, znovu si prošel pásky. Hesper nahrála dopis, jehož adresát si jej nikdy neposlechne, a potichu si zpívala.

Tu noc k ní natáhl ruku a pohladil jí bok. Jemně ztuhla, ale zareagovala tak, že mu položila ruku na tvář. Políbil ji. Ale Hespeřina ústa se ani nepohnula. Takiho pohyby pozbyly jemnosti. Mohla to být vášeň; mohla to být zlost. Žádala ho, aby přestal, ale neposlechl ji. Nemohl. Nechtěl. „Přestaň,“ zopakovala a tu zaslechl, jak pláče. „Jsou tady. Prosím tě přestaň. Sledují nás.“

„Studují nás,“ Taki na to. „Aťsi,“ ale stáhl se a pustil ji. V místnosti byli sami. Mene by ve tmě uviděl snadno. „Hesper,“ ovládl se, „nikdo tu není.“

Ležela strnule na své polovině postele. Viděl, jak jí obratle páteře přecházejí v krk a najednou měl pocit, že na ní vidí všechno: jak byla vytvořena, jak drží pohromadě. Ale na vzteku mu to neubralo.

„Promiň,“ omlouvala se, ale on jí nevěřil. Ale i tak usnul dříve než ona. Příštího rána si sám udělal snídani, aniž jí něco nechal. Odešel dřív, než vylezla z postele.

Mene sbírali potravu, suché lusky natolik silné, aby během dvouhvězdného období sucha ochránily tekuté plody. Slupky propichovali jehlovitými zuby. Několik mene se shromáždilo kolem něj a pozdravilo ho prsty. Prozkoumali mu kapsy, vzali mu nahrávací zařízení a předávali si je, dokud je jeden z nich neupustil do prachu. Když se vrátili k práci, Taki přístroj sebral a co možná nejlépe očistil. Posadil se, aby je mohl sledovat, a zapisoval si vše, co viděl. Obzvlášť si všímal faktu, jak často se dotýkají, a uvažoval, co mohou jednotlivé dotyky znamenat. Náklonnost? Komunikaci? Nějaký řetězový pokyn?

Později sešel zase do podzemí, vybral si však jiný tunel – takový, který se nezúží natolik, aby mu zabránil v přístupu dovnitř, ale nakonec se ocitl u stejného jezera se stejně úzkou přístupovou cestou. Tentokrát zašel hlouběji, až konečně byl průchod pro jeho ramena příliš těsný. Před sebou viděl světélkování; ucítil prašný pach mene a rovněž zaslechl nejasný zvuk pohybu, zvuk, jako by se o sebe třela stébla trávy. Sehnul se a napínal zrak, zda ve slabém světle něco nerozpozná. Bylo to, jako by se díval do opačného konce dalekohledu. Tunel byl čím dál užší. Za ním se musela nacházet obydlí mene a do těch se nikdy nedostane. Srovnal to se snadným přístupem, který mají oni k němu. Měl dojem, že v místech, kam dokázal očima proniknout, spatřil nějaký pohyb, ale jistý si tím nebyl. Vylekal ho jemný dotyk v týle a další v podkolení. Otočil se a uviděl skupinku mene, vtlačených do chodby za ním. Bojoval s pocitem, že se ocitl v pasti, a musel se velmi nutit, aby zůstal klidný. Protlačil se mezi nimi a nechal mene projít. Tmavé obrazce na křídlech ostře kontrastovaly se světélkujícími těly. Lidské tváře se zmenšovaly a zmenšovaly, až nakonec zmizely.

*

„Nech mě na pokoji.“ To Takiho naprosto zarazilo. Udělal jen to, že vešel do ložnice; ještě ani nepromluvil. „Prostě mě nech na pokoji.“

Taki nepostřehl žádné známky, že by Hesper vůbec vstala. Ležela opřená o polštář a tvář měla dosud zbrázděnou od záhybů na pokrývce. Neplakala. V obličeji se jí zračilo něco horšího, něco, co Takiho vylekalo.

„Hesper?“ ozval se. „Hesper? Jedlas vůbec? Počkej, přinesu ti něco k jídlu.“

Hesper s odpovědí chvilku otálela. Když promluvila, vypadala zase normálně. „Děkuju,“ řekla. „Mám hlad.“ Přišla za ním do první místnosti, zachumlaná do přikrývky, s vlasy zcuchanými kolem tváře. Sama se postarala o pití; prázdnou sklenici jednou upustila a sehnula se, aby ji zvedla. Taki měl zvláštní dojem, že sklenice padá pomalu. Když sem přiletěli, gravitace působila mírně, sotva znatelně slaběji než na Zemi. Aniž si toho byl příliš vědom, projevilo se to u něho jakousi veselostí. Hesper si však stěžovala na pocity odtažitosti, cítila se vyvedená z rovnováhy. Taki připravil studenou snídani, kterou Hesper pomalu jedla, zatímco si hleděla na ruce, jako by ji něčím fascinovaly. Taki odvrátil zrak. „Vidlička,“ pronesla. Zase se na ni podíval. Usmívala se na něho.

„Cože?“

„Vidlička.“

Pochopil. „Není umění.“

„Čtyři hroty?“

Neodpověděl.

„Růže vyryté na rukojeti.“

„Tak dobře, umění. Kvůli té rukojeti. Ne kvůli hrotům.“ Zase se uklidnil.

Mene přišli, zatímco jí vyprávěl o tunelu. Strkali jim zaprášené prsty do jídla, drobili a rozpatlávali ho. Hesper položila vidličku a odsunula talíř. Když se začali natahovat i po ní, odstrčila je. Vrátili se. Hesper je odstrčila prudčeji. „Hesper,“ napomenul ji Taki.

„Ať mě prostě nechají být. Nikdy mě nenechají na pokoji.“ Hesper vstala a postavila se nad mene. Přikrývka z ní sklouzla na podlahu. „Přiletěli jsme sem,“ promluvila Hesper k mene. „Neviděli jste loď? Neviděli jste modul? To vás nezajímá? Létání?“ Zasmála se a začala máchat rukama, dokud jí neztuhly, jako kdyby chtěla vzlétnout. Mene k ní znovu natahovali paže. Zkřížila ruce, aby si ochránila prsa, opakovaně mene odstrkovala, čím dál prudčeji, až je to přestalo bavit a stáhli se do ložnice, odkud se vynořili s jejími básněmi. Dveře se za nimi zase hermeticky uzavřely.

„Dostanu je zpátky,“ slíbil jí Taki, ale Hesper mu řekla, aby si s tím nedělal starosti.

„Celé týdny už nic nepíšu,“ oznámila mu. „Jestli sis teda nevšiml. Od příletu jsem nedokončila jedinou báseň. Přišla jsem o to. Jako o všechno ostatní.“ Nervózně si odhrnula vlasy z tváře. „Nesejde na tom,“ dodala. „Moje básně? Žádné umění.“

„Jsi snad ten nejlepší člověk, který to může posoudit?“ zeptal se jí Taki.

„Nemluv se mnou tak.“ Hesper se vrátila ke stolu a znovu se podívala na talíř, na němž zůstala nedojedená snídaně, posypaná prachem z meneských prstů. „Moje schopnosti kritického úsudku jsou pořád perfektní. Přišla jsem jen o poezii.“ Vzala talíř, aby jej očistila. Seškrábala z něj zbytky. „Nikdy mi to moc nešlo,“ pokračovala. „Proč si myslíš, že jsem sem letěla? Neměla jsem žádnou vlastní poezii, a tak mě napadlo, že budu psát tu meneskou. Přiletěla jsem do světa beze slov. Doufala jsem, že mě to projasní. Věděla jsem, že riskuji.“ Divoce gestikulovala. „Chci, abys věděl, že tě z ničeho neviním.“

„Pojď si sem na chvilku sednout, Hesper,“ požádal Taki, ale Hesper zavrtěla hlavou. Pohlédla na své tělo a přejela si rukama po linii boků.

„Litují nás. Věděl jsi to? Je jim líto, že máme taková těla.“

„Jak to můžeš zrovna ty vědět?“ zeptal se Taki.

„Je to logické. Máme svá dokonale funkční těla. Žádná zbytečná křídla. Žádné umění.“ Hesper zvedla přikrývku a zamířila do ložnice. U látkového závěsu se na okamžik zastavila. „Milují však naši osamělost. Tu mou si vzali celou. Teď už mě nenechají samotnou.“ Zničehonic prudce vymrštila pravou ruku. Závěs se rozvlnil. „Běž pryč,“ vydechla a vnořila se za závěs.

Taki ji následoval. Byl velmi vyděšený. „Kromě nás tu nikdo není, Hesper.“ Pokusil se ji obejmout, ale odstrčila ho a začala se oblékat.

„Nedotýkej se mě v jednom kuse,“ odehnala ho. Taki se posadil na postel a díval se na ni. Posadila se na podlahu, aby si zavázala boty.

„Jdeš ven, Hesper?“ zeptal se jí a ona se zasmála.

„Hesper už je pryč,“ odpověděla. „Hesper je mimo prostor, mimo čas, nepřeje jí štěstí a neslouží jí rozum. Hesper dočista zmizela. Bylo do ní násilně vyniknuto a byla uloupena.“

Taki sepjal ruce. „Prosím tě, Hesper, nedělej mi to,“ žadonil. „Je to opravdu nefér. To jsem toho od tebe chtěl tolik? Bral jsem si to, cos mi nabízela; nikdy jsem si nevzal nic jiného. Prosím tě, nedělej to.“

Hesper našla kartáč a energicky si začala pročesávat vlasy. Vstal, přistoupil k ní, popadl ji za ruce a pokusil se ji k sobě otočit. „Prosím tě, Hesper!“

Vyškubla se mu, aniž se zdálo, že si vůbec všimla, že ji drží, a pokračovala v rozčesávání těch nejzacuchanějších pramenů. Když se přece jen otočila, spatřil dobře známou tvář, ale jaksi jí nepatřila. Byla to tvář, která ho vylekala.

„Hesper je pryč,“ řekla tvář. „Máme ji my. Tys ji ztratil. Jsme připraveni si s tebou promluvit. I když to nikdy, nikdy nepochopíš.“ Natáhla k němu ruku, otevřenou dlaň mu položila na tvář a nechala ji tam.

přeložil Milan Žáček

Nádoby

C. J. Cherryhová

C. J. Cherryhová je autorkou rozsáhlého cyklu románů z daleké budoucnosti světa Unie a Aliance, v němž popisuje propojení intergalaktického obchodu a politiky v období za několik tisíciletí od současnosti. Do cyklu mezi jinými díly patří romány Downbelow Station [č. Stanice Pell/Winston Smith 1993] a Cyteen [č. Cyteen/Triton 2003–2004], za něž obdržela cenu Hugo a jež jsou pozoruhodné vykreslením lidské povahy na základě vytvoření klonů s naprogramovanými vzpomínkami. Cyklus, vysoce hodnocený za invenční extrapolace exaktních a společenských věd a zručné propojení techniky a zájmu o člověka, zahrnuje řadu slavných dílčích sérií, mezi něž náleží trilogie The Faded Sun – Stárnoucí slunce: Kesrith [č. Stárnoucí slunce Kesrith/Winston Smith 1993], Shon’jir [č. Shon’jir/Winston Smith 1993], Kutath [č. Kutath/Winston Smith 1994]. Sága o Chanur: The Pride of Chanur [č. Chanuřina pýcha/Návrat 1994], Chanur’s Venture [č. Odvážná Chanur/Návrat 1994], The Kif Strikes Back [Kifové vracejí úder], Chanur’s Homecoming [Chanuřin návrat], Chanur’s Legacy [Chanuřin odkaz], tvořící také součást cyklu, vypráví o rase myslících lvích tvorů a utkví v paměti vylíčením cizozemských stanovisek a poučnými náhledy na lidskou rasu z cizího pohledu. Řada textů C. J. Cherryhové se zabývá dopadem životních podmínek – rodiny, politiky, kultury – na hodnoty a ideologii jednotlivce. V románu Cuckoo’s Egg [č. Kukaččí vejce/Svoboda 1995] rozehrává variaci na tarzanovské téma, v níž zobrazuje výchovu lidského dítěte rasou inteligentních kočkovitých šelem. V románu Heavy Time [Těžký čas] staví do kontrastu osobnosti jeho dvou hlavních protagonistů, jednoho vychovaného v podnětném lidském prostředí a druhého společensky těžko začlenitelného vinou výchovy pokřivené manipulativními obchodními zájmy. Její nedávno vydaná série románů, tvořená díly Foreigner [Cizinec], Invader [Vetřelec], Inheritor [Dědic], Precursor [Předchůdce], Defender [Obránce] a Explorer [Průzkumník] je pozitivně přijímána díky citlivému popisu kulturních a rasových rozdílů, které musí překonat lidská kolonie při vytváření křehkého spojenectví s obyvateli cizí planety. V románu The Gene Wars [Genové války] autorka mísí epickou fantasy s hard science fiction ve světě zasazeném do budoucnosti, kde je nanotechnologie používána jako zbraň. C. J. Cherryhová je rovněž autorkou čtyřsvazkové ságy heroické fantasy Morgaine a epické trilogie žánru „sword-and-sorcery“, Galiesin, do níž spadají romány Fortress in the Eye of Time [Pevnost ve středu času], Fortress of Eagles [Pevnost orlů], Fortress of Owls [Pevnost sov] a Fortress of Dragons [Pevnost draků]. Vytvořila sérii ze sdíleného světa antologií Merovingian Nights [Merovingianské noci] a spolupodílela se na tvorbě několikasvazkové řady antologií ze sdíleného světa Heroes in Hell [Hrdinové v pekle].

přeložil Milan Žáček

Sestup raketoplánem na větrný povrch byl velmi nepříjemnou záležitostí. Ve skafandru, zatížený dýchacím přístrojem, sestoupil Desan z plošiny a pomalu se kýval dál do cizího světa, zatímco se snažil zbavit pozorností malých, pavoukům podobných služebních robotů: „Tudy, občane, občane tudy, buďte opatrný, dávejte pozor na cestu, poškození skafandru je velmi nebezpečné.“

Podružní služebníci. Desan k nim cítil nechuť. Velitel celé akce poslal tahle stvoření doprovázená jen osmikolovým AI transportérem, který se rozhodl zaparkovat velmi nevhodně, přinejmenším pět set kroků za oblastí působení přistávacích trysek raketoplánu. To představovalo obtížnou dlouhou cestu přes zaprášenou planinu a to navíc ve skafandru plném nepohodlných záhybů a doplněném ještě dýchacím přístrojem. Desan se obrátil a vrhl toužebný pohled na raketoplán, stříbrný tuponosý klín tiše spočívající na podvozku pod temně šedivým nebem, na okrově rezavé zemi. Při pohledu k nebi se otřásl a svěřil se do iritující péče služebních robotů, kterým svěřil i svá skromná zavazadla. Pak se vydal na dlouhou a nepříjemnou cestu k čekajícímu AI transportéru.

„Dobrý den,“ pozdravil ho stroj nevýrazným kovovým hlasem a otevřel dveře. „V mém oddělení pro cestující není bezpečná atmosféra, rozumíte, lorde Desane?“

„Ano, ano.“ Desan vyšplhal dovnitř a usadil se na přední sedadlo, aniž tím nějak zvlášť zatížil odpružení transportéru. Malí roboti se uvnitř pohybovali trhavými pohyby váhajícího hmyzu a když naložili jeho zavazadlo, několikrát ho posunuli tak, aby umístění odpovídalo jejich robotickému smyslu pro přesnost, podobnému chemickým vzorcům. K zešílení. Typická robotická výkonnost. Desan pleskl do sedadla citlivého na tlak. „Tak jedem, co kdybychom se trochu pohnuli, no?“

UI promluvila na své hloupější bratrance – bylo to krátké elektrické zapištění, při němž se systematicky zahemžili. „Pozor na dveře, občane.“ Dveře se spustily a zajistily. Transportér nastartoval poměrně hlasitý motor. „Chcete, abych zatemnil okna, občane?“

„Ne. Rád bych se rozhlédl po krajině.“

„S potěšením, lorde Desane.“

A pro UI to bezpochyby potěšení bylo.

*

Ke stanici museli projet velký kus cesty přes planinu, pokrytou jemným a lehkým prachem, který vozidlo vířilo v hustých oblacích, takže jeho clona zastírala pohled dozadu. Prach byl hustý a jemný, občas vyplňoval hlubší kapsy, na nichž se transportér zahoupal („Odpusť, občane. Cítíš se pohodlně?“).

„Dobré je to, dobré, jsi velmi schopný.“

„Děkuju ti, občane.“

A nakonec – konečně! – se objevilo něco jiného než jen ta únavná rovina, sotva znatelný náznak pahorků a jedna atypická hora, masivní dlouhý val, který začínal jako mlhavý obrys a přecházel v pevnou hmotu. Ta se změnila v hladký pravidelný útvar, na pozadí jemně hnědých vlnek pahorků, které si tento název sotva zasloužily, neobyčejně výrazný.

Hora. Oko ji na větší vzdálenost vnímalo jako sopečný nebo vyvrásněný útvar, který tady nepřirozeně a tvrdohlavě vystupoval na povrch; v krajině, kde se všechno ostatní sklonilo před entropií a bylo nevýrazné, beztvaré a ploché. Když však transportér projížděl kolem hory, bylo vidět, že podivný útvar má sváry a švy, nese známky výroby a i když Desan předem věděl, co to je, teď když kolem onoho výtvoru rukou Prastarých projížděl tak blízko, cítil, jak ho ve zcestovalé duši zamrazilo. Stanice se objevila o něco později na pozadí živly ohlazených pahorků – skupina překvapivě zelených kopulí v hnědém světě bez života. Ale takové kopule už Desan znal. Protože jediným svědkem mohla být UI, otočil se Desan na sedadle a přitiskl pružnou bublinu helmy k oknu s dvojitým těsněním a díval se a díval na tu neuvěřitelnou stavbu, dokud nezmizela za zádí stroje a nezahalil ji prach.

„Prosím, pane,“ ozval se nekonečně optimistický hlas UI. „Už jsme téměř na místě – zbývá malý kopeček. Provedu výstup velmi hladce.“

Zahnout a přidat. Naklonit se a otočit. Kopule před předním oknem se přiblížily a motor zakvílel v otáčkách. „Sloužil jsem vám s opravdovým potěšením.“

„Díky,“ zamumlal Desan, který už věděl, že ho čeká další nepříjemná chůze, pak výstup po stupních z umělé hmoty k přechodové komoře, zatímco po uvítacím výboru nebylo ani vidu ani slechu.

Jakmile transportér zastavil a s pneumatickým sykotem upravil svou výšku, objevili se další služební roboti.

„Děkuji vám, lorde Desane, dejte pozor na svou helmu, dejte pozor na připojení svého dýchacího přístroje a dávejte pozor na cestu před sebou. Prach je kluzký…“

„Děkuji ti.“ Před UI nebylo úniku.

„Já děkuji vám, můj pane.“ Dveře se zvedly. Desan se pomalu vysoukal ze sedadla a vystoupil na prašnou zem. Přitom dával pozor, aby dýchacím přístrojem nezavadil o rám dveří a v nezvyklé přitažlivosti se při tom docela zadýchal. Přijeli k němu služební roboti, aby se chopili zavazadla, zatímco Desan se kývavou chůzí vydal po roštovém chodníku z umělé hmoty na cestu k jedné z citrónově zelených kopulí. Uměle vyrobený materiál. Umělá hmota, ale ani ta nepocházela z této pustiny, byla vyrobena z přebytečné biomasy na jejich kosmických lodích. Tady to byla všechno jen mrtvá a děsivá pustina. Dokonce i signál, který jej navedl do středu mrtvého jezera, byl vysílán roboty – stejně jako zpráva, že ho bude očekávat dopravník.

Před ním se otevřely dveře přechodové komory a v nich se objevily živé postavy ve skafandru. Byly alespoň tři, skuteční lidé z masa a krve, kteří mu vyšli vstříc, aby mu prokázali příslušnou společenskou úctu. Ale bez ohledu na onu umělou kamennou horu, bez ohledu na zářící zelené stavby a robotické stroje určené k rozličným výzkumům – což jen potvrzovalo autenticitu všech hlášení – Desan cítil smrtelné nebezpečí, které na tomto místě hrozilo. Pomalu pokračoval, dotkl se nabídnutých rukou v silných rukavicích, oplatil očekávané zasalutování a pokračoval po chodníku z umělé hmoty k otevřené přechodové komoře. Neustále ho mrazilo až do morku kostí. Nedokázal na to místo zaostřit, připadal si jako v ošklivém snu se známými věcmi, ale odporně zkreslenými.

Sto let dlouhé putování od chvíle, kdy tento svět viděl naposled a to ještě jen z oběžné dráhy, zatímco dostával hlášení prakticky z třetí ruky. Jeho cestě od přistávací plošiny k výzkumnému středisku, pod výhrůžnou oblohou a kolem hory, jež kdysi bývala přehradou na dávno zaniklém jezeře, předcházelo sto let.

Byly tady, samozřejmě, objevy na měsíci. Několik artefaktů. Kus látky pokrytý značkami. Primitivní, až nepředstavitelně primitivní. První předzvěsti objevů na tomhle vysušeném, rezavě hnědém světě.

Spolu s uvítacím výborem vstoupil do přechodové komory hlavní kopule, vyčkal příslušnou dobu a s úlevou si vydechl, když signalizační světla změnila barvu z bílé na oranžovou a dveře je vpustily dovnitř. Popošel, stáhl si přilbu a nasál hluboký doušek nečekaně a nepříjemně páchnoucího vzduchu. Vstupní hala této ústřední kopule měla strohý a úřední charakter – plastikové stěny, nezakryté rozvody. Uprostřed zápasilo o život několik rostlin ve velkém květináči. Před nimi černý sloup s celkem běžným symbolem: plaketou se dvěma nahými postavami vesmířanů, základní mapa hvězdného systému – reprodukovaná věrně až do takových podrobností, jako jsou škrábance a drobné dolíčky mechanických poškození. Na některých místech by mohl být nudně obyčejný a zůstával by nepovšimnut.

Ale sem patřil, byl odsud, a tohle poselství Prastarých tady nikdy nemohlo být nudné a obyčejné.

„Lorde Desane,“ ozval se ženský hlas a on se, stále ještě ve skafandru, neohrabaně otočil.

Byla to sama doktorka Gothonová, vysoký věk nezastírající dáma, oblečená ve vědecké modři. Omámila ho ta výjimečná pocta a okamžitě zapomněl na veškerý nedostatek pohostinnosti, který až do tohoto okamžiku pociťoval. Napřáhla k němu ruku. Užaslý zareagoval okamžitě, ale v posledním okamžiku si uvědomil, že má rukavici a spustil paži, aby si rukavici stáhl. Doktorčino gesto bylo půvabné a on se cítil velmi hloupě, byl skutečně vyveden z míry, když se pak jeho ruky dotkla – ne, když mu ruku pevně sevřela – mozolnatá ruka legendární vědkyně. Ruka změklá věkem a ztvrdlá prací současně. Věk a proslulost. Schopnost řeči ho dokonale opustila a když si znovu v duchu probíral důvody své návštěvy, cítil se naprosto sklíčený.

„Pojďte dál, lorde Desane, a dovolte, aby vás zbavili toho příšerného skafandru. Jistě si budete chtít po cestě odpočinout, zdřímnout si, možná si dát šálek čaje. Roboti vám odnesou zavazadlo do pokoje. Ubytování tady není nijak luxusní, ale věřím, že zjistíte, že je celkem pohodlné.“

Více a více dvornosti. V takovém prostředí by jeden mohl ztratit veškerou orientaci, dát se odzbrojit jemností a příjemnostmi, utonout v rozpačité neochotě se bránit.

„Rád bych viděl to, na co jsem se sem přijel podívat, doktorko.“ Desan si rozepnul několik dalších švů, předal skafandr do čekajících rukou a uhladil si kombinézu. Nebylo to příliš strohé, až neodpustitelně uspěchané? „Nemyslím, že bych dokázal odpočívat, doktorko Gothonová. Pohodlí jsem si užil dost na palubě raketoplánu. Rád bych tady provedl svá pozorování, takže kdyby si mě mohl někdo z vašich lidí vzít na starost –“

„Ale jistě, to je samozřejmé. Čekala jsem něco podobného – takže pojďte, prosím, provedu vás sama. Vysvětlím vám vše, jak nejlépe dokážu. Možná, že se mi vás během té prohlídky podaří přesvědčit.“

Byl ohromen hned od začátku; čekal nějakého vyššího úředníka, nejspíše vedoucího projektu, ale ne Gothonovou. Kráčel kousíček za doktorkou, za tou postavou s mírně přihrblými rameny, která působila mezi studenty a nižšími úředníky jako určitá forma božského zjevení. V těch vzácných chvílích, kdy nespala, procházela Gothonová s nepřítomným výrazem chodbami a očekávalo se, že ti mladší si budou tlumenými hlasy sdělovat: viděl jsem doktorku. Viděl jsem doktorku!

Hlasem, kterým člověk popisuje zjevení.

Budili ji málokdy, pro většinu menších světů stačili vědci-průzkumníci nižšího zařazení. On byl pátý lord-navigátor, čtvrtý narozený na cestě, dvaapadesát let bdělého času a pouhých dva tisíce let Cesty proti prodřímané věčnosti doktorky Gothonové.

A Desana při těch myšlenkách zabolelo až v morku kostí, když se podíval na jemný půvab, který vyzařoval z té schýlené staré vědkyně se skvrnitou pokožkou, z toho proslulého pátrače, který trpělivě luštil ty největší záhady vesmíru. Pak ho naplnila lítost. On tady na tom místě osobně strádal, ale ne jak by tady strádala Gothonová, ne tím vnitřním tichem, se kterým se tiše a zamyšleně pohybovala po chodbách a které měly lodní posádky přísně zakázáno rušit.

Studenti se teď předbíhali v úslužnosti – kdo jim otevře dveře, tiskli se ke stěnám a uvolňovali jim cestu do prostor umístěných hlouběji a hlouběji ve spleti kopulí. Ruce těch, které míjeli, se otíraly o Desanovy rukávy; bylo to gesto přivítání nabízeného současnému lordu-navigátorovi. Snažil se tuto dvornost v rámci možností, i přes silný pocit vlastního nepohodlí, oplácet. Srdce pracovalo v nezvyklé přitažlivosti, nozdry vnímaly nejen pach místních plastických a recyklovaných hmot a příliš mnoha těl shromážděných v malém prostoru, ale i tvrdý, natrpklý vzduch, jakoby plný elektřiny nebo přeschlého prachu. Představil si, jak někudy do kopule prosakuje nebezpečná atmosféra zvenčí. Byla to znepokojivá myšlenka. Najednou si uvědomil všechna nebezpečí tohoto místa a zatoužil být co nejdříve pryč.

Zatímco on cestoval, Gothonová tady prožila už sedm let svého života, kterého zbývalo méně a méně. Byla vzbuzena čtyřikrát, toto probuzení bylo čtvrté a trvalo už déle než pět let. Byla to nejdelší bdělá perioda v jejím životě. Konečně našla informace, které stály za to, aby jim obětovala léta života, a nemilosrdně spalovala rok za rokem. Ona věřila. Věřila natolik, že v honbě za odhalením byla ochotna zemřít.

Otřásl se od hlavy k patě a následoval Gothonovou vzduchotěsnými dveřmi do další kopule a vnitřnosti se mu sevřely hrůzou, protože na všech stranách viděl police a ty byly zaplněny žlutými lebkami, nekonečnými řadami černých očních důlků a rozšklebených úsměvů. Některé z lebek měly čelisti podobné čenichu, jiné zase ne. Některé malé, prakticky beznosé lebky měly tesáky, které jim dodávaly moudrý a inteligentní vzhled – jako maličcí lidé, jako děti s nepatřičně dospělými rysy, musel si pomyslet téměř každý, kdo viděl hologramy nebo některý z originálů, jež se dostaly do laboratoří na oběžné dráze. Jenže tyhle lebky zase měly příliš malou mozkovnu. Skutečný myslící tvor zabíral další police. Řada za řadou, lebky s prázdnými důlky, ale s dostatečně prostornou mozkovnou, které se jakoby v neustálé hrůze usmívaly podivným plochým úsměvem. Jejich úsměvy však vyvolávaly mnohem větší hrůzu v těch, kdo je tady, v této pustině, objevili.

Tady se Gothonová zastavila a vybrala jednu z malých lebek, které kdysi skrývaly inteligenci. Byla z podstatné části zrekonstruována.

Desan měl dost zkušeností na to, aby poznal, co je původní a kde je doplněna plastikost. Tahle lebka byla mnohem jemnější než ostatní a měla i mnohem menší čelist. Dva přední zuby byly zrekonstruovány, stejně tak jeden postranní.

„Bylo to dítě,“ řekla Gothonová. „Říkáme jí ‚Malá slečna‘. Ji jsme našli jako první na tomto nalezišti; nahoře v kopcích, v břehu potoka. Chyběla jí většina jedné nohy, ale jinak byla prakticky v pořádku. Malá slečna byla sama až na malé zvířátko, které svírala v náručí. Ponechali jsme je pohromadě – bez ohledu na katalogizaci.“ Pozvedla dobře zrekonstruovanou zvířecí lebku z místa mezi lebkami myslících tvorů. Lebka byla půvabná, se zřetelnými tesáky. „I archeologové dokáží být sentimentální.“

„Já… chápu –“ Desan bezmocný, zapletený v síti zdvořilostí, natáhl prst a opatrně se lebky dotkl.

„Tak jděte zase spát.“ Gothonová vrátila obě lebky na místo, oprášila si ruce a pokračovala v chůzi. S Desanem v patách prošla jednoduchými dveřmi do místnosti plné lidí a přeplněných pracovních stolů, na nichž se vršily hromádky nálezů.

Zaskočený a užaslý personál začal vstávat od své zaprášené práce. „Ne, ne, jen pokračujte,“ zarazila je tiše Gothonová. „My pouze procházíme, nevšímejte si nás. Tady, podívejte se, lorde Desane.“ Gothonová se opatrně natáhla přes rameno jednoho pracovníka a zvedla z police podlouhlou, rýhovanou láhev s měňavou patinou předmětu, který strávil dlouhou dobu v zemi. „Našli jsme jich neuvěřitelné množství. Masová produkce. Průmyslová. Nejen na tomto světadíle. Tytéž láhve se vyskytují v nalezištích na celém světě, v nejvyšších vrstvách. Úplně stejný tvar a provedení. Těsně před časem pohromy. Podle takových maličkostí poznáváme základní spojenectví a obchodní svazky.“ Odložila skleněný artefakt a zvedla prakticky kompletní vázu, sestavenou z mnoha střepů.

„Vždycky nakonec dojde na nádoby, lorde Desane. Podle nádob a láhví je dokážeme stopovat celé věky. Přes mnoho vrstev. Mají dlouhou a složitou minulost.“

Desan natáhl ruku a dotkl se zoxidovaného zahnědlého povrchu vázy. Objevil na jejím povrchu jediný kousíček jasně modré glazury a velká místa zašedlé usazeninové krusty. „Jak dlouho – jak dlouho trvá, než se věc změní v něco takového?“

„To záleží na půdě, na vlhkosti a kyselosti. Tahle pochází odsud z okolí,“ Gothonová nádobu něžně položila zpět na polici a pokračovala dál. Křehká postavička s nahrbenými rameny mezi ostrůvky minulosti. „Ale dlouho, velmi dlouho, aby se ztratilo tolik – prakticky všechny artefakty jsou pryč. Kovy oxidují, plastické hmoty se rozkládají, látky mizí velmi rychle, papír a dřevo vydrží v suchém prostředí poměrně dlouho, ale nakonec zetlí také. Vlhkost setře detaily soch. Jen drahé kovy odolávají útokům. Půda dokáže zdeformovat i kámen, rozdrtit kov. Dokonce i ty nejdokonalejší nádoby nacházíme jen v úlomcích, často je skládáme jako hlavolamy. Jsou sice velmi křehké, ale přetrvají památníky, vydrží tak dlouho jako sama zem, která je ukrývá – je jedno jestli suchá, nebo mokrá – dokonce i na dně moře, kde není žádný podmořský život, který by jejich existenci nějak ovlivnil. Ta láhev a váza jsou stejně úctyhodné jako velká přehrada. To si jejich výrobci jistě nepomysleli, že?“

„Ale –“

Desanovy myšlenky se zmateně roztočily, když si vzpomněl na velkou planinu, prachové nánosy a hluboko pohřbená tajemství.

„Ale?“

„Určitě jste mohli minout nějakou důležitou podrobnost. Prohledáváte svět. Můžete objevit něco zvláštního a všechno si vysvětlit zcela chybně.“

„Ano, jistě, to by se mohlo stát. Ale když věci nacházíme tam, kde jsme je očekávali, je to důležitá stopa, potvrzení – jeden si jen musí vytvořit teorii o tom, kde hledat. Samozřejmě se snažíme najít nejpravděpodobnější místa nálezů předem, dolíky nebo vršky na fotografiích, které požadujeme od průzkumníků na oběžné dráze. Člověk si vypěstuje zvláštní cit pro tvar krajiny – a to je častokrát víc než mechanické zkoumání, lorde Desane.“ Tmavé oči doktorky Gothonové se mírně přivřely, zatímco její duch putoval tajnými chodbami vzpomínek a Desan stál a ztrácel se v nepředstavitelné oduševnělosti staré dámy. Jak se chová mozek v tomhle věku? Toulá se v myšlenkách. Mohla snad velká doktorka podlehnout mysticizmu? Ohlásit něco takového by jednu obtíž řešilo… Jenže mít tuhle politováníhodnou povinnost –

„Je to určitý cit pro živoucí bytosti, lorde Desane. Ten začne osahávat krajinu a říká: kdyby to bylo před dávnými roky a já chtěla stavět, kdybych zamýšlela obchodovat, kam bych se obrátila? Kde by žili moji sousedé?“

Desan si opatrně odkašlal, protože si přál vrátit rozhovor k podstatným faktům.

„A tomu, samozřejmě, napomáhají robotické sondy.“

„Sondy, lorde Desane, jsou jen mrtvá zařízení bez srdce. Robot může být velmi zručný, ale výzkumník ho může řídit jen z velké dálky, slepý k příležitostem a pravému charakteru země. Ale vy jste se narodil ve vesmíru. Třeba v tom nevidíte žádný rozdíl.“

„Věřím tomu, co říkáte,“ přikývl Desan upřímně. Cítil v zátylku váhu oblohy. Olověné, odporné oblohy, leprovitě nezdravé vrstvy mezi nimi a hvězdou a jediným měsícem. Gothonová si pamatovala rodný svět. Pamatovala si rodnou planetu. Už tehdy byla slavnou specialistkou. Stará vědkyně tvrdila, že přijde do podobné krajiny a vidí věci, které nedokáží vidět oči robotů, že se pokusí myslet myšlenkami, které zněly v oněch zaprášených lebkách, když byly ještě pokryty svaly a kůží –

– jak dávno?

„Hledáme pahorky,“ Gothonová dál kráčela svižnou chůzí uličkou, kolem skloněných hlav a stydlivých pohledů studentů i zaměstnanců, kteří se věnovali svým mravenčím úkolům. Práce droboučkých elektronických jehel pokračovala, všechny pomaličku a opatrně odstraňovaly věkovité nánosy, aby se na světle objevil povrch předmětu. „Stavěli poměrně mohutné konstrukce. Obrovské mrakodrapy. Některé musely vydržet nepoškozené snad tisíc let, ale nakonec ani ony nevydržely, padly a na místě jejich pádu vzniklo zbořeniště. Pak přišel vítr a řeky kolem ruin změnily směr a samozřejmě samy trosky se působením povětrnostních vlivů sesedaly. Od onoho okamžiku na celý pahorek působila jeho vlastní váha, přesouvala ho a skládala a to nám komplikuje práci.“ Gothonová se znovu odmlčela vedle dalšího pracovního stolu, pokrytého vypnutými holoplochami. Mávla rukou a na stole se objevila krajina, klikatý had stavebního materiálu se táhl proláklinou. „Podívejte se na tu zeď. Oni ji jistě nepostavili takhle, aby se kroutila sem a tam a nahoru a dolů. Přitažlivost a pohyby půdy ji časem zdeformovaly. Byla pohřbená, dokud jsme ji neodkryli. Jinak by ji samozřejmě vítr a slunce zničily dávno. Stejně jako ji zničí teď, pokud ji vítr během času znovu nezasype.“

„A co ta velká hromada kamení?“ mávl Desan rukou, aby naznačil směr k velké přehradě, a uvědomil si, že je dezorientovaný. „Jak ta je stará?“

„Stará jako jezero, které se za ní vytvořilo.“

„Ale časově odpovídá katastrofě?“

„Ano. Víte, tahle hmota možná bude stát ještě v době, kdy vyhasne hvězda. Těch několik velkých přehrad; pyramidy, které po světě tu a tam nacházíme – můžeme se o jejich stáří jen dohadovat. Přežijí jakýkoliv jiný povrchový útvar, kromě samotných hor.“

„Bez života.“

„Oh, ale vždyť tady je nějaký život.“

„Na ústupu.“

„Ne, to ne. Neustupuje.“ Doktorka pokynula a na další holoploše se objevilo jezírko, zelené řasami, které se houpaly ve slabých vlnách a pohybovaly ochmýřenými stonky. „Měsíc stále ještě chrání tenhle svět před zánikem. Je tady voda – ne sice zdaleka tolik, kolik jí viděla ta přehrada – a jsou tady tyhle řasy, droboučké řasy, které dávají naději celému světu. Drobný život, věci, které se plazí a létají – lišejníky, a život v rovinách.“

„Ale nic, co znali oni.“

„Ne. Život si tady nachází nová řešení. Začíná znovu.“

„To toho ale nemá mnoho do začátku, že?“

„Málo, pravda. To je věc, která zajímá doktora Bothogiho – zda ten život, který tady vzniká, má dost času, nebo jestli křivka zániku bude tak nepříznivá, že neuspěje – ale to ten život neví. Dáváme si velký pozor na znečištění. Obáváme se však, že je nevyhnutelné. Ale kdo ví, možná že přidá něco užitečného.“ Doktorka Gothonová pohybem ruky rozsvítila další hologram. Po povrchu suchého mechu energickými pohyby pomalu přecupital proudnicovitě tvarovaný šestinohý tvor a divoce při tom mával tykadly.

„Dědicové světa.“ Chladné zoufalství sevřelo Desanovi srdce.

„Jenže každá generace těch malých tvorečků je další skvělý úspěch. Smrt posledního je vždy hlubokou tragédií, kterou si hlavní aktér samozřejmě neuvědomuje. Inteligence bude muset, hm, nějakou půlmiliardu let počkat, ale pak se možná objeví. Pokud nezklame hvězda, protože už má vrchol života dávno za sebou.“ Další hologram – obraz pouště a zvířeného písku vedle obrazu řas v jezírku. „Život tvoří život. Ty řasy, které vidíte, pilně vytvářejí životní podmínky. Nabírají do sebe základní prvky, přeměňují je a budují podpůrný řetěz, který poskytne jiným organismům potravu, zatímco řasy samy se budou množit dál. Tak se projevuje život. Je pilný, samozřejmě bezděčně, ale pomalu a spokojeně si buduje místo na své planetě.“

Desan na ni vrhl překvapený a tázavý pohled.

„Aha, jistě. Biohmota. Petrochemie. Obrovské zásobárny energie; čekají, až je využije cílené vědomí. A to, pokud se objeví, ovládne svět, protože inteligence je něco, co dělá život schopnějším. Jenže inteligence je nebezpečná věc, lorde Desane. Je to nezávislý počítač, který vychází z vlastních závěrů a provádí výpočty svou metodou – a to ve prospěch té malé řasy. Miliardy podobných počítačů běží a počítají rychleji a rychleji, upravují samy sebe a své ekologické prostředí – a co když došlo k nějaké maličké, zcela zanedbatelné chybě při zadání?“

„Na něco takového přece nevěříte. Přece byste nás nechtěla zredukovat na nějakou chybu.“ Desanova víra byla otřesena. Ta dobrá žena neztratila jistotu, ale její obrovská inteligence otřásla její vírou a proslulá jemná doktorka začala být ve svém neuvěřitelném věku cynická. On se teď jejímu cynismu bránil chabou zkušeností svých skrovných dvaapadesáti let. „Podívejte, tohle přece není žádný důkaz, doktorko, to mohla být nějaká zcela přirozená přírodní katastrofa.“

„Jistě, jako třeba náraz obrovského meteoritu.“ Doktorčina ruka přeletěla nad hologramy na čtvrté desce a místo nich se tam objevil obraz kráteru tak obrovského, že v něm bylo zřetelné zakřivení horizontu. Byl to jeden ze základních rysů planety, o to úžasnější, že byl vidět už z vesmíru. „Jenže tenhle planetární systém nese mnoho jizev po takových událostech. Soustavy s větším počtem planet a jednou centrální hvězdou, jako je tenhle, narážejí na cestě vesmírem na množství nečistot. Podívejte se na ta tělesa bez atmosféry a podle kráterů posuďte množství meteorů, které na ně musely dopadnout. Řekněte mi, vesmírný poutníku, nemám pravdu?“

Desan se zhluboka nadechl a pocítil úlevu, neboť otázky se přenesly na půdu, kde se cítil doma. „Samozřejmě, že systém je k podobným nehodám náchylný. A ten kráter mohl být dostatečnou příčinou –“

„Kdyby vznikl v době, kdy tady ještě byl inteligentní život. Ale ten úder dopadl na mrtvý svět.“

Znovu přeletěl pohledem kráter. Pískem pokrytý spečený lávový povrch vypovídal o dlouhověkosti.

„Vy máte nějaký důkaz.“

„Vrstvy. Nádoby. Ironií je, že oni se pravděpodobně podobné katastrofy velmi obávali, možná, že nebezpečí odhadli podle povrchu měsíce, možná znali mechaniku své planetární soustavy nebo snad v minulosti už k něčemu podobnému došlo a událost zůstala zachována ve vzpomínkách. Občas lze vytušit záblesky inteligence, která se odsud zvedala – co ji hnalo, po čem toužila.“

„Jak bychom mohli pochopit něco takového? I kdybychom se pokusili vcítit do jejich očekávání –“ Desan se zarazil, zahanbený a zhrozený. To bylo téměř rouhání. Ještě okamžik a byl by spáchal nenapravitelný prohřešek a už kolem večeře by o tom, k jeho věčné škodě, věděli lordi-sudí na orbitální stanici.

„Chodíme jejich krajinou, osaháváme jejich kosti, držíme v našich živých rukou jejich lebky a pokoušíme se vmyslet do jejich světa. Stojíme zde, pod hrozivou oblohou. Co budeme dělat?“

„Pokusíme se uniknout. Uprchnout z tohoto světa. Oni také unikli. Vesmírné artefakty –“

„Vesmírná archeologie je o tolik snazší. Milion let, dva a věci stále září. Záznamy jsou stále čitelné. Barva ani po celé věčnosti nevybledne, a znovu se rozjasní, když na ni padne světlo. Část povrchu ohlodána mikroprachem, protilehlá plocha stejně dokonalá jako v den, kdy ji vytvořili. Neustále se mě vyptáváte na stáří těch zřícenin. Ale my to víme, cítíme to v kostech – nebo podle vás skutečně nemáme podezření, kdy se to všechno stalo?“

„Nemohlo se to stát v té době!“

„Pojďte se mnou, lorde Desane.“ Gothonová mávla rukou, zrušila všechny hologramy a otevřela dveře do další místnosti. „Tak mnoho ke zkatalogizování. To je zde hlavní náplň práce. Dělají ji zejména studenti. Snaží se rekonstruovat, číslovat, zapisovat. Knihovnická práce – je třeba vědět, kde a jak jsou ty věci zařazeny a uloženy. Ještě nějakých pět set let intenzivního třídění a rekonstrukcí a budeme mít dost údajů, abychom se dozvěděli něco o jejich myšlení – i když pravděpodobně nenajdeme jiné písemné artefakty než ty, které jsme objevili na měsíci. Místo divů. V práci doktora Bothogiho místo neustálých divů. Droboučká řasa, která svou práci začíná stále znovu a znovu. Možná, že ne poprvé – což je zajímavá myšlenka.“

„To myslíte –“ Desan předešel několika hlasitými kroky v úzké, sterilně čisté hale stárnoucí doktorku. „To myslíte, že ještě předtím, než se objevili inteligentní tvorové, se tady odehrály jiné katastrofy a jiné začátky?“

„Oh, dávno předtím. Člověku z toho až běhá mráz po zádech, že, když si představí, jak tvrdohlavý život se tady může vyskytovat, jak neodbytný při všech těch nebeských pohromách – řasa a pak malé plazivé věci a pomalý dlouhý vzestup k dominantnímu postavení –“

„Bývalá inteligence?“

„To je sama o sobě velmi zajímavá otázka. Jenže organismus nemusí být inteligentní, aby ovládl svět, lorde Desane. Jen vytrvalý. Výkonný. Cožpak to mnoho světů nedokazuje? Rozvinutá inteligence je vzácný skvost. Tolik úspěchů končí ve slepých uličkách. Ploutve místo rukou. Nepřítomnost hlasového orgánu – pokud nevěříte v telepatii a ujišťuji vás, že já nikoliv. Ne. Hlasové dorozumívání je nezbytné. Způsob dorozumívání na dálku. Světelné záblesky. Zvuk. Něco. Jinak se vaši jedinci ztratí v osamělých objevech, objevech objeveného a zbytečně násobeného úsilí. Kolik inteligentních druhů – tvorů s tímto výjimečným atributem – postrádá něco základního, má určitý nedostatek, který je zastaví dřív, než vytvoří civilizaci, dřív, než objeví technologie –“

„– dříve, než opustí planetu. Ale oni to dokázali, byli jediným úspěchem na tisíc možných. Bez nich –“

„Bez nich. Ano.“ Gothonová k němu obrátila úžasné hebké oči a on na okamžik pocítil nesmírné a strašlivé ticho, podobné tichu hrobky. „Tady končí dětství. Tak či tak, končí.“

Nenacházel slov. Okamžik stál ochromen a jeho mysl se převracela jakoby ve vzduchoprázdnu. Pak zamrkal a následoval doktorku jako dítě, neschopen udělat cokoliv jiného.

Nechte mě odpočívat, pomyslel si v té chvíli, zapomeňme tyhle začátky a tento den, nechte mě někam odejít, sednout si a dát si něco teplého k pití, abych zahnal ten chlad, který mi zalézá až do morku kostí, a začněme znova. Možná, že kdybychom vyšli z faktů a ne z představ a domněnek –

Ale nebude odpočívat. Obával se, že mu na tomto místě nebude dopřáno odpočinku, že jakmile by se jednou jeho tělo přestalo pohybovat, dopadla by na něj nesmírná váha oblohy, drtivé oblohy, která jakoby věštila zmar historie celého toho ztraceného druhu. Stáří planety by se mu pak vsáklo do kostí a strašilo by jej ve snech tak, jak to nedokázal ani nesmírný věk hvězd.

Všechna ta léta jsem cestoval, doktorko Gothonová, všechny roky svého života jsem pátral od hvězdy ke hvězdě. Relativita z nás udělala sirotky. Z vás ten svět udělá svatou. O mně se lidé ani nedozví. Za čtvrt milionu let – zapomenou. Ó, doktorko, vy víte mnohem lépe než já, jak stárne svět. Už jste viděla čtvrt milionu let – a oba jsme sirotci. Já nekonečně klonován. Vy, ve svém dlouhém spánku a vašich několik klonů zase ve svých spáncích – ó, doktorko, my vás stvoříme znovu. A přece to nebudete ta původní, skutečná vy. Rozhodně ne víc, než jsem já Desan-původní. Jsem jen pátý lord-navigátor.

Za čtvrt milionu let, při dalším rozvoji, by náš druh měl, mohl by, vynalézt nějaký rychlejší způsob dopravy a najít nás, své dávno ve věčnosti ztracené předky. A my o ničem takovém nevíme, doktorko Gothonová – jak bychom mohli – ale to všechno jen kdyby. Jenže to se nikdy neodehrálo a my se stali čelní vlnou pátrání, které nás nikdy nedohoní ani nepředstihne.

Během čtvrt milionu let nás může zasáhnout nějaká katastrofa – a bude pak náš svět vypadat jako tenhle svět okru a mrtvolné rzi?

Přestože jsme jen klony a děti klonů, genetické zkameněliny, anomálie našeho druhu?

Co jsme my pro ně a oni pro nás? My hledáme Prastaré, stvořitele sondy.

Desanovy myšlenky zmateně vířily. Přestože byl expert na výpočty časové relativity, zvyklý na mezihvězdné prostory, jeho vědomí se bouřilo a on musel vynakládat mnoho sil, aby dokázal vnímat chodbu, po níž kráčeli, a doktorku Gothonovou. Protáhl krok a podařilo se mu ji dostihnout těsně u dalších dveří.

„Doktorko.“ Natáhl ruku, zastavil ji a pak vyslovil otázku, která hraničila s rouháním, otázku, do níž vtělil svůj strach a doktorčino pokušení. „Nemáte žádné pochybnosti? Musíte mít nějaké pochybnosti! Mohli prostě zmizet z tohoto světa při jeho zkáze.“

Znovu pohled těch jemných očí, teď jako ničivý úder. „Řekněte mi, řekněte, lorde Desane, našel jste na všech svých cestách, na jediné ze všech těch bližších hvězd, které jste během onoho stoletého úsilí navštívil, nějaké stopy?“

„Ne. Ale mohli odletět –“

„– a nezanechat jedinou známku, kromě stop na svém měsíci?“

„Třeba se objeví další. Skupina, která provádí pátrání na čtvrté planetě –“

„Nenašli vůbec nic.“

„Vy sama jste říkala, že potřebujete stát v té krajině, musíte myslet jako oni – možná, že doktor Ashodt nedošel na ten správný pahorek, nestál na té pravé pláni –“

„Jestli tam jsou vůbec nějaké artefakty, bude jich jen minimum. Řeknu vám i to, proč to vím. Pojďte se mnou.“ Gothonová mávla rukou a zívly na ně dveře do další laboratoře.

A Desan šel. Byl by raději zamířil ven, k děsivému povrchu, než těmito jednoduchými dveřmi k odpovědi, kterou mu Gothonová slíbila… jenže poháněl ho zvyk; zvyk, povinnost, možná nevyhnutelnost. Neměl jiný důvod k životu než právě pátrání. Žádný jiný mu nezbyl, byl lordem-navigátorem, pátým vtělením Desana Dase. Už jeho originál vyslali do vesmíru podobně vybavený, jeho druhé vtělení bylo vybavené ještě míň a čas a další vtělení ho zbavily všeho ostatního. Vstoupili na místo současně tak obyčejné a tak podivné, než aby mohlo být příčetné. Obyčejné proto, že to bylo místo sterilně čisté, jako každá laboratoř, dobře osvětlené a zařízené několika přeplněnými stoly, u nichž pracovali vědečtí pracovníci. Zvláštní proto, že na policích kolem stěn byly narovnány, jako mlčenliví svědkové, stovky a stovky lebek a velkých kostí. V podpůrném rámu pracně sestavená kostra a na okraji stolu, jakoby v přerušeném pohybu, skrčená kostřička malého zvířete.

Zastavil se. Rozhlédl se a na okamžik se ztratil v pohledech obrovského množství prázdných očních důlků, vyhlížejících ze stěny omšelých kostí.

„Dovolte, abych vám představila své kolegy,“ promluvila Gothonová. Desan se soustředil na její poslední slova a bezmocně zamrkal, když začala chrlit jména. Jedním z přítomných byl Bothogi, zoolog, mladší než většina ostatních, sedmnáct inkarnací, který při práci téměř rozmařile plýtval svými roky a využíval k tomu navíc všechny inkarnace Bothogi Nana. Zbytek jmen prolétl Desanovi kolem uší – skuteční cizinci, pravorození, synové a dcery Cesty. Ztrácel se v jejich pohledech jako v pohledech lebek, v očích, v nichž pravdu představovaly stíny a prach, v pohledech plných tajemství a rouhání.

Oni ho znali, on je ne, neznal dokonce ani lorda Bothogiho. Cítil vlastní osamělost, bezmoc svého přesvědčení – oboje ztraceno v prachu a mlčení.

„Kagodte,“ Gothonová oslovila nahrblého pracovníka s bělavýma ušima, „Kagodte – lord Desan se přišel podívat na váš model.“

„Ah,“ staré oči nervózně zamrkaly.

„Ukažte mu ho, prosím, doktore Kagodte.“

Nahrbený vědec přistoupil ke stolu a rozpřáhl ruce. Zableskl holografický obraz a Desan, který očekával nějaký strašný výjev, konfrontaci s rekonstrukcí, poplašeně zamrkal. Místo toho se ve vzduchu objevily sloupce zelených a modrých slov. Čísla se množila a odtikávala. Ve svém rozrušení nezachytil začátek a teď už je nestačil sledovat.

„Nevím jak –“

„Teď mluvíme o statistice,“ řekla doktorka Gothonová. „Mluvíme o údajích, řídíme naše rouhání matematickými vzorci.“

Desan se obrátil a s úlekem se zadíval na Gothonovou. „S rouháním nechci mít nic společného. Já pracuji s fakty. Přijel jsem sem, abych našel fakta.“

„Sedněte si,“ požádala ho doktorka. „Sedněte si, lorde Desane. No tak, odsuňte ty kosti stranou, jejich majitel proti tomu jistě nebude nic namítat, ano, to je ono.“

Desan se spíše zřítil než posadil na židli u bílého pracovního stolu. Jak podvědomě pozvedl oči, přitáhl jeho pohled na stěně připevněný kámen, na němž se rýsovala rozmazaná podoba obličeje, setřená, ohlazená živly –

Příbuznost podoby s lebečními kostmi ho až zaskočila. Ta dvě celá těla zachycená na kovové plaketě. Socha. Řady bezmasých lebek.

Mrtví. Svět utlučený meteory, život zápasící ve své nejjednodušší podobě. Mrtví.

„Ach,“ vydechla Gothonová. Desan se ohlédl a viděl, že sledovala jeho pohled. „Ano. Tohle. Našli jsme několik soch. Skutečně několik – velmi vzácných. Občas jsou zasypány tak, že je to uchrání před erozí. Je to potvrzení. Samozřejmě. Ale už ty lebky nám říkají totéž. S našimi měřicími přístroji a holopromítačkami je dokážeme pokrýt svalovinou. Můžeme je zpodobnit – jako živé. Chcete to vidět?“

Desanovy rty se pomalu pohnuly.

„Ne.“ Jediné slovo. Zbabělé slovíčko. „Později. Takže tohle bylo jedno místo. Stále ještě jste mě nepřesvědčila o pravdivosti svého tvrzení, doktorko. Lituji.“

„To místo. Svět původu. Mnohovrstevnatý svět. Poslední vrstva je bohatá na artefakty z jednoho období, jedné celosvětové civilizace. Pak mlčení. Druh vymizel. Vrstva za vrstvou jen zkáza. Miliony let geologických údajů –“

Gothonová obešla stůl, sedla si na protější židli, odsunula několik kostí a opřela se lokty o stůl. Její zelené oči působily v jasném světle poněkud vodově, kolem rtů měla síť vrásek a tvář jemně popraskanou jako prastarý zaschlý jíl. „Statistika, lorde Desane. Mluví k nám suchá statistika. Čísla nám řeknou, kde leží střediska objevených nalezišť, informují nás o jejich složení, výrobních procesech, které Prastaří znali – a nenašli jsme žádný důkaz o tom, že by ovládli výrobu a užití moderních materiálů. Žádný materiál, který považujeme za samozřejmý, žádné kovy, které by vydržely –“

„Ale možná, že objevili nějaké jiné výrobní procesy, hmoty, které s časem dokonale mizí. Možná ty druhé materiály vyvinuli až ve vesmíru.“

„Technologie mají svá stádia. Čísla, suchá, zaprášená čísla. Výskyt a četnost objevů, čísla a nádoby – vždycky jsou to nádoby, lorde Desane, a kameny, které jsou téměř věčné, a pak sama existence meteoritů – nepopiratelná skutečnost, že sem dopadaly meteory. Nedokázali jsme snad my uchránit náš svět tohoto nebezpečí? Dokázali, a to snad půlstoletí předtím, než jsme odletěli.“

„Jsem si jistý, že si to pamatujete, doktorko Gothonová. Jsem si jistý, že jste v tomto směru proti mně ve výhodě. Ale –“

„Vidíte důkazy. Chtěl byste se držet svých nadějí. Ale zbývá nám jen jedna otázka – ne, dvě. Je tohle ta rasa, která vypustila sondu? Odpověď zní – ano. Nebo tady vývoj a náhoda spolupracovaly až přespříliš. Je to jediný svět, který obývali? To je nade vši pochybnost. Jestliže byly nějaké artefakty na čtvrté planetě, odvály je bouře a jsou ztraceny.“

„Ale mohou tam být.“

„Ale je jich jen velmi málo. Nevykazují žádný vývoj, lorde Desane. To je klíčová věc. V těch hmotách a materiálech není nic podstatného. To nebyla civilizace meziplanetárních letů. Vysílali své pomalé sondy bez posádky, plné kamer a robotických očí – ale ne kvůli nám. To jsme vždycky věděli. Zachycovali jsme jen náhodné předměty. Obyčejné trosky vyplavené na pláž.“

„To bylo úmyslné!“ zasyčel Desan. Třásl se, obklopen vědci, osamělý věřící uprostřed tichého kacířství této místnosti. „Doktorko Gothonová, vaše výjimečné postavení je postavením založeným na důvěře, na hluboké důvěře. Prosím vás, abyste uvážila následky, které –“

„Vy mi vyhrožujete, lorde Desane? Jste tady proto, abyste mě umlčel?“

Desan se zoufale rozhlížel a uvědomoval si náhlé ticho, které v místnosti zavládlo. Tichý cvakot nástrojů a pomůcek umlkl. Upíraly se na něj oči. „Prosím.“ Snažil se pohledy oplácet. „Přijel jsem, abych nasbíral údaje. Očekával jsem jednoduchou schůzku, několik setkání s vědeckými pracovníky – předpokládal jsem, že věci v klidu probereme –“

„Uvedla jsem vás do obtížné situace. Přemýšlíte o tom, co by se stalo, kdybych upadla do nepřízně lordů-soudců. Uvědomuji si sama sebe jako instituci, lorde Desane. Pamatuji Desana Dase. Pamatuji odlet, původních pět lodí. Probudila jsem se během čtyř z vašich pěti inkarnací. A to nemluvím o množství inkarnací lordů-soudců.“

„Nemůžete je nebrat v úvahu! Dokonce ani vy – prosím vás, doktorko Gothonová, mějte s námi trpělivost!“

„Mě trpělivosti učit nemusíte, Desane-Pět.“

Křečovitě se otřásl, přestože se na něj Gothonová usmála tím jemným, odzbrojujícím úsměvem. „Musíte mi dát fakta, doktorko, ne vyprávění o mystické komunikaci s krajinou. Lordi-soudci berou na vědomí, že toto je svět původu. Ujišťuji vás, že kdyby tomu tak nebylo, nikdy by nevěnovali tolik času vytvoření zdejší základny.“

„Ale lorde, ten energetický systém sondy, tak dlouho mrtvý – k čemu měl – a mohl – skutečně sloužit, ne-li k tomu, aby se s jeho pomocí prozkoumalo něco, co máme v blízkosti? To musí připustit i skalní odpůrci. A co jim bylo nejblíže? Jejich vlastní planetární soustava. No tak, já jsem viděla originál sondy a plakety s poselstvím. Dotýkala jsem se jich vlastníma rukama. Byla to primitivní záležitost, navržená k tomu, aby prolétla jejich sluneční soustavou – což oni sami udělat nedokázali!“

Desan zamrkal. „Ale záměr –“

„Ach. Záměr.“

„Říkáte, že stojíte v krajině a snažíte se myslet jako oni. Dobrá, doktorko, použijte tu dovednost, o které mluvíte. Co měli Prastaří v úmyslu? Proč vyslali sondu a vložili do ní poselství?“

Staré oči zamrkaly, hluboké, chladné a ublížené. „Je to věštecké poselství, lorde Desane. Poselství do temnot jejich vlastní budoucnosti, necílené, nezaostřené. Bez odpovědi. Bez naděje na odpověď. Známe délku putování sondy. Osm milionů let. Obracejí se všeobecně k celému vesmíru. Ta sonda vzlétla a nedlouho potom se odmlčeli – a hloubka tohoto vyschlého prašného jezera, lorde Desane, je osm a čtvrt milionu let.“

„Tomu bych nevěřil.“

„Vzniklo před osmi a čtvrt milionem let, lorde Desane. Stihla je nějaká pohroma, pohroma náhlá, která během jednoho století, možná desetiletí po vypuštění sondy, postihla celou planetu. Možná, že přišla z nebe, ale nejspíše to byla katastrofa atomová, kterou způsobili sami. Byli v tom choulostivém stádiu. Destrukce velkých středisek je náhlá a jen v jedné vrstvě. Zkáza v místech s hustým osídlením. Stopové prvky. To říká statistika. Byla to atomová zkáza, lorde Desane.“

„To nemohu přijmout!“

„Řekněte mi, vesmírný poutníku, znáte, znáte působnost počasí? To, co dokáže napáchat dopad meteoru, to zvládne atomový výbuch se stejnou efektivností. Nemluvím o radiaci, která by sama o sobě zahubila miliony. Nemluvím o zničení center vlád. Mluvíme o všeobecné katastrofě – slunce mizí v prašných mračnech, oceány a jezera se dusí v narušeném cyklu fotosyntézy během zimy, kdy slunce nevychází, a to vše ničí potravinový řetězec od základny vzhůru –“

„Nemáte důkaz!“

„Celoplošná platnost, zničení všech obývaných míst. Je možné, že už byli schopni odvrátit nebezpečí meteorů. To je otázka do diskuse. Ale pro mě současné zničení obydlených míst naprosto bez pochyby potvrzuje teorii atomové katastrofy. Statistika, nádoby a nestranná čísla, lorde Desane, nás odsuzují k této odpovědi. Otázka je zodpovězena. Tady nezůstali potomci, nedošlo k útěku z této planety. Ještě předtím, než dopadl meteorit, zničili sami sebe.“

Desan si opřel bradu o sepjaté ruce. Bezmocně zíral na doktorku. „Přelud? To chcete říci? Že jsme se honili za přeludem?“

„Je to jejich vina, že je tolik potřebujeme?“

Desan se zvedl a stál jen s nesmírným úsilím. Gothonová zůstala sedět, jen k němu zvedla ty hrozné tmavé oči.

„Co uděláte, lorde-navigátore? Umlčíte mě? Stará žena začala být konečně na obtíž… Později probudíte můj klon a řeknete mu – copak lordi-soudcové rozhodnou, aby se mu řeklo?“ Gothonová mávla rukou a gestem zahrnula všechny v místnosti, těch několik párů živoucích očí mezi chladnými černými důlky. „S Bothogim uděláte totéž… se všemi, kdo mají klony – ale co zbytek osazenstva? Kolik bude stát umlčet nás všechny?“

Desan se třásl, když se rozhlížel. „Doktorko Gothonová –“ Opřel se rukama o stůl a podíval se doktorce do očí, „vy se ve mně mýlíte. Naprosto se ve mně mýlíte – lordi-soudci ovládají stanici, ale já ovládám lodě, já a moji lidé. A já nemám nic podobného v úmyslu. Přiletěl jsem domů –“ nezvyklé slovo se mu zadrhlo v krku. Zapřemýšlel o něm, zvažoval ho a nakonec ho přijal v emocionálním smyslu slova, „– domů, doktorko Gothonová, po stovkách let pátrání, abych se tady setkal s vašimi argumenty a našel rozkol.“

„Obvinění z rouhání –“

„Nedovolí si obvinit z něčeho takového vás.“ Trpce se zasmál. „Proti vám nemají žádný argument a vy to dobře víte, doktorko Gothonová.“

„Proti jejich násilí, lorde-navigátore, nemám obranu.“

„Ale našla by ji,“ pronesl doktor Bothogi.

Desan se obrátil a rychle přeskočil pohledem od tvrdosti v zelených Bothogiho očích k ještě tvrdšímu kameni v doktorově ruce. Pak se znovu předklonil a přestal si chránit záda. „Doktorko Gothonová! Dovolávám se vás! Jsem váš přítel!“

„Kdyby se jednalo jen o mě,“ odpověděla doktorka Gothonová, „tak bych se vůbec nebránila. Ale jak říkáte – oni proti mně nemají jediný argument. Takže to musí být neštěstí – lordi-soudcové musí umlčet všechny, že? Z téhle základny nesmí zůstat vůbec nic, že? Možná už vychýlili z dráhy nějaký ten asteroid nebo dva a navedli je na správný kurz. Pod nějakou záminkou pravděpodobně pohřbí tenhle starý svět navždy – to znamená mě i všechny ostatní pozůstatky. Nejbezpečnější je vždycky uctívat ztracené pozůstatky a vzdálené mrtvé, nemám pravdu?“

„To je absurdní!“

„Možná, že se rozhodli pospíšit si ještě víc, teď, když sem dorazily vaše lodě a jejich soud je zpochybněn a v sázce. Oni mají k dispozici atomovou energii, lorde-navigátore. Mohou váš raketoplán zneškodnit soustředěným paprskem. Pak vás jednoduše připíší na seznam ztrát – účet za kacířství. Věc vytržená z kontextu? Kdo ví? Koneckonců, všichni lordi jsou okamžitě nahraditelní a kapitáni jsou zvyklí poslouchat lordy-sudí, tedy těch několik, kteří bdí, nemám pravdu? Jestliže dokáží vyhrožovat někomu, jako jsem já, jaké ohledy při uskutečňování svých plánů budou brát na pátého lorda-navigátora? A najednou bude třeba si s těmi plány pospíšit.“

Desan zamrkal. „Doktorko Gothonová – já vás ujišťuji, že –“

„Jste-li opravdu můj přítel, lorde-navigátore, pak doufám, že přežijete. Roboti jsou jejich, chápete? Mají dostatečné energetické zdroje pro vyslání informací k UI na základně. Z komunikačního střediska se informace přenášejí na kosmickou stanici a tedy lordům-soudcům. Tahle místnost je bezpečná před jejich nasloucháním. Tady nás neslyší.“

„Nemohu uvěřit takovým obviněním. Nedokážu je přijmout jako –“

„Je vražda tak nová?“

„Tak pojeďte se mnou! Odleťte se mnou raketoplánem, budeme je konfrontovat –“

„Doprava ke kosmodromu patří jim. Nedovolili by to. Dopravní UI by neposlechla. I letouny mají součásti UI. Nikdy bychom nedorazili na kosmodrom.“

„Moje zavazadla, doktorko Gothonová, moje zavazadla – moje kom-jednotka!“ A Desanovo srdce pokleslo, když si vzpomněl na obslužné roboty. „Mají ji oni!“

Doktorce se na tváři objevil slabý pobavený úsměv. „Ó vesmírný poutníku. Tolik vědců pohromadě a že bychom nedokázali takovou věc vyrobit? My máme komunikační jednotku. Tady. V této místnosti. Zničili jsme jednu. Zničili jsme další. Jsou registrovány jako porouchané. Co je jedna další troska navíc, na téhle ubohé planetě? Chtěli jsme se spojit s loďmi, s vámi, lorde-navigátore, až se vrátíte. Ušetřil jste nám práci a obtíže. Snesl jste se z nebe jako blesk. Jako ti ptáci, které jste nikdy neviděl, můj ve vesmíru zrozený pane, snášející se na kořist. Všechny ty porady, spěch, který jste musel vyvolat na stanici – jestli mají lordi-soudcové skutečně v plánu, co předpovídám. Gratuluji vám. Ale kdybyste věděl, že máme vysílač – a váš raketoplán sedí na planetě stejně zranitelný jako tahle budova – co byste udělal, lorde-navigátore, zvláště když oni kontrolují satelitní spojení?“

Desan klesl do židle. Upíral pohled na Gothonovou. „Vy jste mě nikdy neměla v úmyslu zabít. To všechno jste zaranžovala jen proto, abyste mě dostala na svou stranu.“

„Chovala jsem tajně naději, to je pravda. Znala jsem Vaše předky. Znám také vaši osobní pověst – muž, který spaluje své roky jeden za druhým, jako kdyby neměly konce. Ne jako naši předkové. Co jste vlastně zač, lorde-navigátore? Fanatik? Posedlý člověk? Kde je vaše místo v tomhle všem?“

„O čem mě to –“ Hlas měl drsný a cizí. „O čem se mě to pokoušíte přesvědčit, doktorko Gothonová?“

„O tom, že byste nás měl zachránit před lordy-soudci. Zachránit pravdu!“

„Pravdu!“ Desan zamával rukou v zoufalém gestu. „Já vám nevěřím, nemohu vám věřit, a vy mi tady vyprávíte o spiknutích, která jsou právě tak neuvěřitelná jako vaše výzkumy, a pokoušíte se mě zatáhnout do své politiky? Snažím se najít cestu, kterou se Prastaří kdysi vydali – jedinou stopu, jeden artefakt, který by nám určil směr –“

„Třeba novou plaketu?“

„Vy má slova zlehčujete. Cokoliv. Sebemenší údaj o tom, kudy se vydali. A oni se někam skutečně vydali. Vaše čísla a statistiky mě nepřesvědčí. Ty nedokážou zachytit nepředvídané a nevypočitatelné.“

„Takže budete pokračovat v pátrání – v pátrání po něčem, co nikdy nemůžete najít. Budete dál sloužit lordům-soudcům. Oni s vámi jistě budou spolupracovat. Dovolí vám prozkoumat a opustit tenhle svět… po velké katastrofě. Po neštěstí, které zahubí nás i všechny záznamy. Bude to asteroid. Kdo jiný než roboti mapuje jejich kurz? Kdo ví, jak blízko už se některý z nich v tomto okamžiku nachází?“

„Lidé by přece poznali, že to byla vražda! Nepodařilo by se jim to utajit!“

„A já vám říkám, lorde Desane, že tady stačí kdekoliv se postavit, rozhlédnout se a položit si otázku, co by bylo na tomto místě zcela přirozené? V tomto krátery posetém, zničeném světě, v tomhle chaotickém, úlomky zaplněném slunečním systému – nebyla by nehoda zaviněná chybou při těžbě na nějakém meteoritu mnohem přirozenější než atomový výbuch? Říkám vám, že když jsme viděli, jak přistává váš raketoplán, mysleli jsme si, že jednáte po dohodě s lordy-soudci. Že třeba máte v zavazadlech zbraň, kterou roboti úmyslně neodhalí. Ale teď vám věřím, lorde-navigátore. Jste právě tak v pasti jako my. Oni kontrolují vysílače a satelitní spojovací systémy. Co uděláte? Přesvědčíte lordy-soudce, že je podporujete? Přesvědčíte je, aby oni podporovali vás na další cestě – jako oplátku za to, že jste podporoval vy je? Možná, že by vám naslouchali a nechali vás jít.“

„Ale ano,“ přikývl Desan. Zhluboka se nadechl a podíval se z Gothonové na ostatní a pak opět na ni. „Můj raketoplán je můj. Jsou na něm mí roboti, doktorko. Z mé lodi a z ní programovaní. Ale budu potřebovat ten vysílač. Požádejte o ochranu mě, pokud si myslíte, že je to tak naléhavé. Důvěřujte mi. Nebo nedůvěřujte ničemu a všichni tady počkáme a zjistíme, jaká je pravda.“

Gothonová sáhla do kapsy a pozvedla malý kovový předmět. Usmála se. Kolem koutků očí se jí utvořily vějířky vrásek. „Velmi stará věc, lorde-navigátore. Když dnes řekneme klíč, máme na mysli něco úplně jiného, ale nezapomínejme, že já sama jsem starožitnost. Tohle zneškodní roboty. Bothogi, připojte anténu, odemkněte skříň a uvidíme, co lord-navigátor a jeho raketoplán dokážou.“

*

„Slyšel vás?“ zeptal se Bothogi a na hladké tváři mu bylo vidět chlapeckou starost. V ruce stále svíral kámen, jako kdyby na něj zapomněl. Nebo se obával robotů. Nebo byl rozhodnutý ho použít, kdyby odhalil zradu. „Hýbe se?“

„Ujišťuji vás, že se pohybuje,“ Desan vypnul vysílač. Zhluboka se nadechl, zavřel oči a v duchu viděl, jak se raketoplán – stříbrný klín, který rozpíná křídla – zvedá a míří k nebesům. Smrtelně nebezpečný, pokud na něj někdo zaútočí. Oni na něj ale nezaútočí, nesmějí na něj zaútočit. Až zjistí, že raketoplán odstartoval, začnou se nás vyptávat a v té chvíli zjistíme, že to bylo jenom děsivé nedorozumění. Aniž se na kohokoliv podíval, pokračoval: „Zprávy odešly a nic je nezastavilo, navíc jsou slušně chráněny. Lordi-soudci nejsou hloupí, občané; zkoumáme světy s pomocí našich raketoplánů a nejsme zvyklí je ztrácet.“ Otočil se ke Gothonové a ostatním vědcům. „Zpráva odešla. A protože jsem prozíravý muž, zeptám se: máte dost skafandrů pro všechny přítomné? Byl bych pro to, aby se do nich osazenstvo stanice obléklo. Pro případ nehody.“

„Poplach,“ řekla ihned doktorka Gothonová. „Neothu, vyhlašte poplach.“ A když se starší pracovník pohnul, dodala: „Stav pohotovosti, hrozba ztráty tlaku v kopuli. Tohle roboty zmate. Všichni zaměstnanci do skafandrů, všichni roboti hledají poškození. Souhlasím, všichni do skafandrů!“ Rozezněl se poplašný signál, přerušovaný jekot odněkud shora. Desan podvědomě zvedl pohled k lhostejnému bílému stropu –

– temnota, temnota všude tam, kde raketoplán dosáhl slaboučkého modrého okraje vesmíru. Na stanici už vědí, že tady dole je něco ve velkém nepořádku. Měli by začít pátrat. Měli by okamžitě začít pátrat na povrchu planety –

Vědci odemkli další skříň. Vytahovali skafandry, ne jen dva tři, určené pro nouzové opuštění kopule, ale větší počet promyšleně uložených obleků. Zdálo se, že laboratoř je zdrojem obranných pomůcek, tajně vybavenou pevností, která páchla spiknutím prorůstajícím celou základnou, zahrnujícím veškerý personál, jednoho každého člověka.

Zamrkal, když mu nabídli skafandr, uši mu zaléhaly řevem sirény. Podíval se do očí doktoru Bothogimu, který mu ho podával. Nikdo se neozve, nikdo z lordů-soudců nebude pátrat. Začínal si to uvědomovat zcela jasně, viděl to pohledem lidí, které měl kolem sebe, a nebyli to ani náměsíčníci ani lidé, kteří by si vymýšleli nesmysly. Pravda. Řekli mu svou pravdu a věřili jí, tak jak jí věřila celá základna. A lordi-soudci jejich pravdu prohlásili za rouhání.

Srdce mu začalo znovu pravidelně bít. Věci znovu dávaly smysl. Ruce se vzpamatovaly, vzpomněly si na známé pohyby, začaly oblékat skafandr, uzavírat známé švy.

„Nezapomeňte, že v kanceláři kontrolora máme jednu UI,“ upozornil jeden ze starších vědců. „Mám klíč.“

„Co budou dělat?“ zeptal se jeden mladší vědec s poplašeným výrazem. „Mohou nás tady zasáhnout staniční zbraně?“

„Na rychlou akci je stanice příliš daleko,“ namítl Desan. „Je to příliš daleko na paprsky a rakety jsou dost pomalé.“ Srdeční tep se mu ještě více zklidnil. Obklopoval ho skafandr, to pro něj byl známý pocit; kdesi číhaly nepřátelské světy a zbraně, to byla známá půda. Usmál se. Nebyl to příjemný úsměv, jen rty se maličko stáhly a odhalily dlouhé bílé zuby.

„A ještě jedna věc, mladí občané, lodi, které mají oni k dispozici, jsou dopravní. Těžební. Ty moje jsou lovci. Velmi lituji, že musím přiznat, že posledních dvě stě tisíc let máme na palubě zbraně a moje posádky znají své povinnosti. Jestliže lordové-soudci zaútočí na můj raketoplán, bude to jejich chyba. Pomozte někdo doktorce Gothonové.“

„Už jsem na to přišla, mladý muži.“ Gothonové se podařilo uzavřít límec skafandru. „Zacházela jsem s těmi věcmi déle než –“

Někde v povzdálí zaduněl výbuch. Gothonová zvedla hlavu. Všichni ztuhli. Hukot ve vzduchotechnice utichl.

„Kyslíkový systém –“ vykřikl doktor Bothogi. „Čert aby je proklel!“

„No, my už jsme to udělali,“ prohodil chladně Desan. Nespěchal. Každou z posledních operací utěsňování obleku prováděl s neobyčejnou pečlivostí. Prošel mnoha a mnoha výcviky; toto bude příklad pro mladé: děti, lord-navigátor vám ukazuje, jak je zručný. Dávejte pozor. „A od lordů-soudců jsme právě dostali požadovanou odpověď. Musíme se dostat k vysílací UI střediska a vypnout ji. Nesmíme tady připustit žádnou paniku. Předpokládejme, že můj raketoplán právě opustil atmosféru planety –“

– dobrá, předpokládejme, že se dostal nad ta šedá oblaka, nad hrůzu povrchu, stříbrná jehla namířená do srdce lordů-soudců.

Poplach, poplach, bude ječet. Poplach, poplach, poplach – s vysíláním, které se nemusí spoléhat na satelity, s poselstvím, které se objevuje na jedné silné vlně. Osazenstvo planety je v nebezpečí. A teď vysílá něco, co lord-navigátor doufal, že nebude muset vysílat nikdy. Řadu čísel v syntaktickém rytmu: zrada, lordi-soudci jsou zrádci, přispěchejte na pomoc a zachraňte nás – poplach, poplach, poplach.

– zoufalý výkřik ze světa plného prachu; místa lebek, hrobu hledání.

Zrada, poplach, poplach, poplach!

Desan nebyl muž násilí, rozhodně tak o sobě samém nikdy neuvažoval. Byl pátračem, mužem, který byl na dlouhé výzkumné cestě.

Neznal jistotu. Uvěřil ženě staré čtvrt milionu let, protože… protože Gothonová byla Gothonová. Začal křičet „zrádci“ a dovolil, aby se rozpoutal zmatek, a přitom věděl, že zrádcem by mohla být právě tak dobře tato stará žena s jemnýma očima, sběratelka lebek.

Ó, Gothonová, zeptal by se, kdyby se odvážil, kdo z vás je falešný? Přinutit lordy-soudce, aby podnikli akt násilí, který by je odsoudil – je to to, co si přejete? Čtvrt milionu let nepřerušeného života. Co je proti tomu mých pět vtělení – jen obyčejná genetická rezonance bez paměti. Jsem bezradný, neboť nedokážu pochopit vaši perspektivu.

Naplánovala jste to před tisícem let nebo před deseti tisíci lety?

Skutečně dovedete stát na tomto místě a myslet mozkem tvorů, kteří vyhynuli dříve, než jste se narodila? Dokážete držet v ruce jejich lebky a myslet jejich myšlenkami?

Bylo to důležité před osmi miliony lety?

Byla to, je to – děsivá hrůza – chyba na obou stranách?

„Lorde Desane,“ Bothogi mu položil ruku na rameno. „Lorde Desane, máme univerzální klíč. Máme zbraně. Čekáme, lorde Desane.“

A vysoko nad nimi holocaust.

*

Byl to jen služební robot. Nebyl informován. UI, která ovládala základnu z velitelské kanceláře, naopak byla. Bojovala s nimi zavřenými dveřmi, pouštěním nedýchatelné atmosféry a to vše k zármutku velitelky –

„Tragédie, čirá tragédie,“ Bothogi stál u malého otlučeného skeletu stroje, který ležel na okrovém písku před budovou. Ze zařízení zajišťujícího životní podmínky se ke kopulím valil dým, planetární atmosféra vnikala dovnitř a mísila se se vzduchem ústřední kopule – prvním záškodnickým aktem UI bylo to, že dopravník plnou silou narazil do umělohmotné stěny kopule. „Tak oni se rozhodli na tomhle světě volně rozšířit mikroorganismy – ti zatracení, nafoukaní hlupáci!“

Ale Desan se nebál mikroorganismů. Bál se UI. Dopravníku, osmikolové obludy, která se právě připravovala znovu zaútočit na hibernační zařízení. Bylo by opatrnější zůstat uvnitř v uzamčené místnosti se zbytkem vědců a doufat v záchranu zvenčí, ale pak by UI znovu a znovu útočila proti plastikovým stěnám. Živé cíle ji odvedou od spících, bezmocných klonů – Gothonové nejmladší a Bothogiho a ještě tuctu klonů dalších starších vědců.

Jenže upoutávat pozornost transportéru bylo čím dál tím těžší.

Hodinu za hodinou uhýbali neohrabaným útokům a prchali před ním ve skafandrech. Několikrát se jim podařilo drobně ho poškodit, zatímco ostatní vědci se snažili přijít na něco, co by dopravník zpomalilo nebo docela zastavilo. Teď pokulhával, protože měl kolem pravého zadního kola namotán obrovský kus lesklého kovového drátu.

„Čert aby to vzal!“ zaklela mladá bioložka, když ji dopravník zaměřil a vyrazil na ni. Tuhle hru hráli mladí a pohybliví a stárnoucí lord-navigátor, který byl z celé skupiny jediným válečníkem.

Uhnout, uhnout a znovu uhnout. „Snaží se vás rozmáčknout o generátor kyslíku, děvče! Tudy!“ Desanovo srdce se rozbušilo, když viděl, jak mladá žena v neohrabaném skafandru prohrává závod o život. „Ale k čertu, ta mašina to má všechno promyšlené! Bothogi!“

Desan uchopil průzkumnou kovovou sondu a rozběhl se. „Snažte se ho zaměstnat!“ zaječel. Jediné, v co mohli doufat bylo, že odlákají pozornost stroje.

Dopravník se skutečně obrátil k nim, motory zavyly, hadovité články těla se zaleskly a osmikolový podvozek vyhodil do vzduchu spršky hlíny. „Utíkejte, lorde!“ slyšel za sebou Bothogiho hlas. Dopravník se stále ještě obracel, teď zamířil k nim a když dospěl na vrchol dalšího oblouku, postava v bílém skafandru po něm hodila kámen, aby znovu odlákala jeho pozornost.

Útočila na ně neustále. UI. Osmikolový inteligentní stroj s pružným tělem, který náhle dospěl k názoru, že se choval špatně, změnil program a odmítal se dát vyrušit. Juggernaut s tlakovými okny, který sledoval každý jejich pohyb.

Byl blíž a blíž. „Senzory!“ vykřikl Desan a pokusil se na jemném prachu uskočit. Uklouzla mu noha, ale stačil se včas narovnat, sevřel sondu a namířil ji přímo do shluku čidel umístěných pod předním oknem.

Buuum! Šedivá obloha zmodrala, Desan padl na záda a klouzal po písku, zatímco po obou bocích a okolo mu obrovské pneumatiky vířily prach.

Skafandr, pomyslel si s hrůzou vlastní každému kosmonautovi, zatímco byl pomalu vtahován pod obrovský transportér a každý kloub a nerv mu pulzoval v důsledku úderu mnoha voltů, v nichž se po nárazu kovové tyče vybil akumulátor stroje.

Pak všechno začalo vypadat velmi mírumilovně, protože všude ustal veškerý pohyb. Ležel nehybně, upíral oči k rezavě modré obloze a měl pocit, že je křižována stříbrnou nití.

Přicházejí, pomyslel si a vzpomněl si na svůj nejstarší klon, který v klidu spal, vybaven dokonalým vzděláním, ve věku dvaceti let. Je to půvabný chlapec. Čas od času s ním hovořil. Ubohý chlapče, titul je teď tvůj. Staneš se lordem. Tvůj předek byl hlupák –

Přes tvář mu přeletěl stín. Nad obličej se mu sklonila jiná tvář stíněná skafandrem. Na hrudi ucítil váhu.

„Slezte,“ řekl.

„On žije!“ vykřikl Bothogiho hlas. „Doktorko Gothonová, on stále ještě žije!“

*

Svět neměl více jizev než předtím – byl rudý a okrový tam, kde ho nehalila prachová mračna. Řasy pokračovaly ve svém boji v moři, přílivových jezírcích, jezerech a řekách, za účasti těch mikroskopických doplňků, které unikly z rozbité kupole. Hmyz a červi postupovali na slepé cestě k vesmíru, dominantní životní formy této krátery poseté koule. Výzkumná stanice byla opravena a znovu plně funkční.

Desan se z paluby své lodi díval na planetu. Visela jako koule v holotanku pod jeho velitelskou stanicí. Stačilo mávnout rukou a objevila by se před ním nekonečná temnota vesmíru nebo světly poseté obrysy deseti stíhacích lodí, které se nedávno vrátily z temnoty kosmu a nyní byly připraveny vydat se na další cestu, aby pokračovaly v Hledání. Lesknoucí se rybí tvary se objevovaly a mizely v pomyslném černém oceánu. Na trupy lodí už svítila celá řádka sluncí, ale toto slunce je vidělo při odletech častěji než kterékoli z ostatních.

Domov.

Vesmírná stanice se vracela ke svým funkcím. Mrtvá těla byla odevzdána tomu slunci, ke kterému Hledání tak dlouho směřovalo. Velení Hledání teď leželo jen v rukou lorda-navigátora – díky nepředvídaným okolnostem, na jejichž základě najednou odstoupilo všech pět lordů-soudců současně. Jejich klony zatím nebyly oživeny a nezačaly tedy vládnout. „Na to probudit nové lordy-soudce bude čas později,“ rozhodl Desan, „nejlépe, až se při našem pátrání dostaneme k některému z dalších světů. O této události je budeme informovat jako o historii.“

Což vyřídím osobně, pomyslel si. Vrhl pohled na dvacetiletého Desana Šest a mladík mu pohled vážně oplatil.

Stejnou tvář viděl Desan v zrcadle, když se před dvaatřiceti lety probudil.

„Lorde-navigátore?“

„Probudíš svého bratra, až odletíme, Šestý. Hned potom. Já zůstanu po většinu cesty vzhůru.“

„Vzhůru, pane?“

„Přesně tak. Jsou tady jisté věci, nad kterými bych chtěl, abyste se zamysleli. Rád bych mluvil s tebou a Sedmým současně.“

„O lordech-soudcích, pane?“

Desan při tomto předpokladu pozvedl obočí. „Je vidět, že ty a já jsme velmi dobře sladěni, Šestý. Dočkáš se mnoha úspěchů ještě mladý. Mrzí tě, že jsi u těch posledních událostí nebyl?“

„Ne, lorde-navigátore! Ujišťuji vás, že ne!“

„Dobrá úvaha. Měl jsem to vědět. Teď běž na své místo, Šestý. Buď vděčný, že se nemusíš potýkat současně s povinnostmi lorda a pěti novými lordy-soudci a zabývat se posledním náboženským rozkolem.“

Desan se pohodlně opřel v křesle, mladík přešel velitelský můstek a usadil se do řídicího křesla vedle kapitána. Lord-navigátor nebyl pouhou figurkou. On skutečně velel sedmdesáti lodím Hledání včetně kapitánů a posádek. Ať si ten chlapec vyzkouší, co dovede. Desan měl samozřejmě v úmyslu jeho rozhodnutí kontrolovat. Se zamrkáním se opřel o jednu ruku – elektrický úder, který ho srazil na záda mezi pneumatiky dopravníku, ho zachránil před mnohem horším osudem, než byly zlomená ruka a noha, a lékařský personál už se o něj postaral. Končetiny už měl téměř zahojené, teď na nich nosil jen lehký obvaz, aby si je chránil. Stejně obvázaná měl i pochroumaná žebra, která mu působila mnohem více bolesti než ostatní zranění.

Komplexní pátrání skutečně odhalilo tři asteroidy vychýlené z dráhy, tři kurzy, které počítače stanice nezaznamenaly a byly by až do poslední chvíle unikaly všeobecné pozornosti, nebýt skutečnosti, že na příkaz lorda Desana začala výpočetní střediska jednotlivých lodí provádět nezávislá měření.

Asteroidy byly potom odchýleny bezpečným směrem.

Ztráty. Zkáza. Boj mezi členy Hledání. Vina lordů-soudců byla jasná a neoddiskutovatelná.

„Lorde-navigátore,“ obrátil se k němu spojovací důstojník, „volá doktorka Gothonová.“

Sbohem, řekl doktorce Gothonové. Odmítám přijmout vaši teorii, ale vynaložím veškerou energii, abych dokázal teorii svou. Každý, kdo by se k vám chtěl přidat, může zůstat na stanici. Máme nějaké dobrovolníky. Nesnažím se je pochopit. Ale vy jim můžete důvěřovat. Buďte si jistá, že lordi-soudci dostanou patřičnou lekci. Já sám jim ji udělím. Ani jeden člen vašeho týmu nebude žádným způsobem ohrožen, a to tak dlouho, dokud můj vliv potrvá. Osobně na to dohlédnu. Můžete se znovu uložit ke spánku a byl bych rád, kdybychom se před koncem našich životů ještě alespoň jednou setkali.

„Přepojte ji,“ přikázal Desan, potěšen a zvědav na doktorčinu odpověď. Zapnul komunikační systém a za uchem se mu ozvalo implantované elektronické zařízení. Nejdřív zaslechl charakteristické zapípání, několik základních vět spojovacího protokolu a pak tichý doktorčin hlas. „Lorde-navigátore?“

„Slyším vás, doktorko.“

„Děkuji vám za váš citlivý vzkaz. Přeji vám hodně štěstí. Přeji vám všechno nejlepší.“

Plaketa byla umístěna přímo před ním na kontrolním panelu. Před miliony let byla z tohoto světa vyslána maličká sonda, která nesla její originál. Dva stojící nazí cizinci, jeden s pozvednutou rukou. Řada částečně nečitelných obrazů stále ještě stačila, aby přes staletí dovedla Hledání k této planetě. Sonda, která nesla pozdrav. Staletí mrtvé kamery a jednoduché přístroje.

Zdravíme, cizinci. Pocházíme z tohoto místa, z tohoto slunečního systému.

Hleď, toto je ruka, končetina tvůrce – tu budeme mít společnou.

Obrazce. Řeč vědění. Nemáme z vás strach, cizinci, Kteří to vidíte, ať jste, kdo jste.

Moudří hlupáci.

Před dávnými a dávnými lety byla doba, kdy se je podobní hlupáci vydali hledat… v nekonečné hvězdné poušti. Hlupáci, kteří zoufale potřebovali důkaz, tenkrát před tím čtvrtmilionem let, že nejsou sami. Našli jediný, prachem pokrytý cizí artefakt, tak dlouho osamoceně plující vesmírem.

Zdravíme, říkal.

Jeho výrobci, mírumilovní Prastaří, se stali legendou. Stali se cílem a inspirací.

Vše pohánějící neodbytné proč zachránilo druh, odvrátilo ho od války a přivedlo ke hvězdám.

„Teď mluvím velmi vážně – doufám, že se budete věnovat odpočinku, doktorko – a uchováte si několik let života pro ještě nenarozené.“

„Probudila jsem svou nejstarší. Ztratila jsem iluze o nesmrtelnosti, lorde-navigátore. A ona doufá, že se s vámi setká.“

„Stále ještě můžete opustit tento svět a vydat se na cestu s námi.“

„A hledat s vámi mýtus?“

„Žádný mýtus. V tom se neshodneme. Doktorko, doktorko, k čemu bude vaše přítomnost na této planetě dobrá? Co když máte pravdu? Pak je to slepá ulička. Co když se mýlím já? Nikdy nepřestanu hledat. Nikdy nebudu mít jistotu.“

„Ale my známe jejich potomky, lorde-navigátore. My, jsme to my. My jsme rozšířili legendu o nich od hvězdy ke hvězdě. Stali se pohádkou. Pradávní. Průkopníci. Stovky civilizací už převzaly tento mýtus. Stovky civilizací prožily životy v této víře a rozšířily ji na mnoho dalších. A co kdybyste je skutečně našel? Poznal byste je teď, ve stavu, kam je vývoj dovedl? Možná, že už jsme se s nimi setkali, na některém z těch světů, které jsme navštívili, ale nepoznali jsme je.“

Byla to ironie. Jemný humor. „Možná tedy,“ odpověděl jí na oplátku Desan, „zjistíme, že stopy znovu vedou domů. Možná jsme skutečně jejich děti o osm a čtvrt milionu let mladší.“

„Ó, tvůrče mýtů. Konej svou práci, vesmírný poutníku. Přeď nit z legend. Vyprávěj pověsti rasám, se kterými se setkáš. Osvětli jimi vesmír. Vkládám v tebe svou důvěru. Cožpak nevíš, že zatímco tento svět je všechno, co jsem chtěla najít já, ty, dítě cest, potřebuješ mnohem víc? Pro tebe je Hledání Cestou. Loučím se s tebou. Šťastnou cestu. Nic není dokonalou pohromou. Tady se rovnice změnila. Některé její členy mají jiné hodnoty díky mikroorganismům, které unikly. Bothogi přestal truchlit a začal se zabývat novými myšlenkami, které se týkají této skutečnosti. Jeho rybníčky s řasami možná teď zrodí úplně jiný druh – přídavek proteinu v genetickém řetězci tady a tam – kdo ví, co ty změny přinesou? Tentokrát trochu jiné naprogramování, možná. Šťastnou cestu tobě, lorde navigátore. Hledej své Prastaré pod jinými slunci. My počkáme na jejich potomky tady, pod tímto sluncem.“

přeložil Jan Kantůrek

Sníh

John Crowley

Tvorba Johna Crowleyho si vysloužila srovnání s epickou fantasy J. R. R. Tolkiena i magickým realismem Gabriela Garcíi Márqueze. John Crowley je obvykle považován za spisovatele mytické fantasy, který do svých textů plných odkazů a bohaté symboliky hojně přimíchává prvky science fiction. Všechny tři jeho první romány rozvíjejí fantasy zápletky v prostředí charakteristickém pro science fiction. Román The Deep [Hlubina] popisuje středověký mocenský souboj zmítající dvěma feudálními rody na planetě geograficky odlišné, avšak historicky podobné Zemi. Román Beasts [Šelmy] se odehrává v balkanizované Americe blízké budoucnosti, kde se zastánci totalitní centralizované vlády snaží potlačit válku za nezávislost vedenou geneticky modifikovanými lidsko-zvířecími mutanty. Román Engine Summer [Strojové léto] vypráví příběh o primitivním rituálu dospělosti na pozadí postapokalyptické Ameriky sestoupivší do nové doby temna. Světovou cenou fantasy oceněné dílo Little, Big [Malý, velký] signalizuje v Crowleyho tvorbě přechod od zkoumání lidských společenských struktur s výrazným SF podtextem k modernímu pojetí tradiční high fantasy. Příběh prostoupený ozvěnami klasické romantické literatury zaznamenává osudy excentrické mnohogenerační rodiny žijící v mírně ireálném současném světě, která se oddává kontaktům se světem pohádkových tvorů, jenž je nakonec ohrožen příchodem prezidenta, který k říši nadpřirozených bytostí cítí silné antipatie. Tento nápaditý román, považovaný za milník moderní fantasy, svým hravým popisem obyčejných životů ovlivněných zvláštností a magií předurčuje charakter i dalších Crowleyho děl. Aegypt [Aegypt], Love and Sleep [Láska a spánek] a Daemonomania [Daemonomanie] jsou prvními třemi částmi plánovaného kvarteta románů, jež se mají spojit v jednotné všezahrnující filozofické romanci mísící historické skutečnosti, imaginární světovou fantastiku, okultní záhady, renesanční metafyziku, alternativní historii, legendy o cestách za poklady a klasickou mytologii. Crowleyho sbírka Novelty [Novinka] obsahuje čtyři vizionářské novely zabývající se uměleckou tvorbou. Jeho kratší práce byly shrnuty ve sbírce Antiquities [Starožitnosti].

přeložil Milan Žáček

Myslím, že Georgie by si nikdy žádnou neobstarala: byla zároveň nesentimentální a trochu vyděšená smrtí. Ne, obstaral jí ji její první manžel – nesmírně bohatý a (z Georgiina popisu) i podivuhodně uplakaný chlapík. Nebo ji koupil samozřejmě spíše pro sebe. Měl se stát držitelem pozůstalosti. Jenže umřel krátce poté, co byla instalována. Pokud je instalována to správné slovo. Poté, co umřel, se Georgie zbavila většiny věcí, které po něm zdědila, zlikvidovala je. Stejně měla na jejich manželství nejradši peníze v hotovosti; ale Vosy se vlastně zbavit nemohla. Ignorovala ji.

Ta věc byla ve skutečnosti opravdu velká jako ta nejmohutnější vosa a pohybovala se stejným lenivým a bezduchým létáním. A samozřejmě že plnila roli štěnice, hmyzu, byť jen jako monitorovacího zařízení. A tak její jméno odpovídalo ve všech ohledech: bylo jedním z oněch kousků náhodné poezie, které svět bezmyšlenkovitě vytváří. Ó Smrti, kde je tvé žihadlo?

Georgie ji ignorovala, ale jen stěží se jí mohla vyhýbat; člověk si v její přítomnosti musel dávat trochu pozor; sledovala Georgii z různé vzdálenosti, v závislosti na jejích pohybech a počtu jiných lidí kolem ní, hladiny světla a tónu jejího hlasu. A pořád existovalo nebezpečí, že ji přivřete do dveří nebo srazíte tenisovou raketou.

A stála hromadu peněz (pokud počítáte přístup a smlouvu a ustavičnou péči, všechno předplacené), a i když nebyla doopravdy křehká, vzbuzovala ve vás nervozitu.

Nenahrávala úplně pořád. Bylo třeba určitého množství světla, byť ne velkého. Ve tmě se vypínala. A pak se někdy ztratila. Jednou, když jsme nějakou dobu neviděli, jak se kolem nás vznáší, jsem otevřel dveře šatníku a tu z něj vyletěla, nezměněná. Odlétla a vydala se ji za jemného bzučení hledat. Musela tam být zavřená celé dny.

Nakonec se vybila, nebo vyčerpala. Myslím, že u tak malých obvodů, ovládajících tolik funkcí, se mohla pokazit spousta věcí. V poslední fázi trávila mnoho času jemným opakovaným narážením do stropu v ložnici jako moucha v zimě. Pak ji jednoho dne služky vymetly zpod psacího stolu, jen mrtvý obal. Tou dobou měla navysíláno nejméně osm tisíc hodin Georgie (osm tisíc byla minimální záruka): jejích dnů a hodin, příchodů a odchodů, hovorů a pohybů, jejího živého já – všechno v registru, nezabírajícím skoro žádné místo, v Parku. A potom, když nastal čas, jste do Parku mohli třeba v neděli odpoledne zajít; a v klidném, architektonicky uzpůsobeném prostředí (jak je popisoval Park) jste nalezli Georgiinu osobní síň posledního odpočinku a tam, v soukromí, jste se s ní díky zázrakům moderních systémů uchovávání a práce s informacemi mohli setkat, s jejím živým já, s ní, jaká ve všech směrech bývala, neměnná či nestárnoucí, čerstvější (jak tvrdil leták Parku) než ve věčně zelených vzpomínkách.

*

Georgii jsem si vzal kvůli jejím penězům, ze stejného důvodu, proč si ona vzala svého prvního manžela, toho, který pro ni uzavřel smlouvu s Parkem. Domnívám se, že ona si mě vzala kvůli mému vzhledu; v otázce mužského vzhledu měla vždycky vkus. Já jsem chtěl psát. Provedl jsem kalkulaci, kterou provádí více žen než mužů, a rozhodl jsem se, že bude-li mě podporovat a financovat bohatá manželka, získám svobodu k práci, k „rozvoji“. Kalkulace pro mě nedopadla o nic lépe než pro většinu žen, jež ji činí. Vozil jsem si psací stroj a kufr nejrůznějších papírů z Ibizy do Gstaadu a Bialu a Londýna a psal jsem na plážích a naučil jsem se lyžovat. Georgii jsem se v lyžařském úboru velmi líbil.

Teď, když po tom pěkném zevnějšku není ani stopy, se na sebe můžu podívat – jaký jsem býval mladý fešák – a vidím, že jsem byl svým způsobem neobvyklý zjev, typ, s nímž se mnohem častěji setkáváte u žen než u mužů, krása nevědomá si své krásy, vědomá si toho, že silně a víceméně okamžitě působí na ženy, ale neví proč; myslí si, že mu ostatní naslouchají a chápou ho, že je vidět jeho duše, když jediné, co je vidět, jsou oči s dlouhými řasami a silné, hranaté, opálené zápěstí, jež se protáčí v ladném gestu, když zháší cigaretu. To vás zmate. V době, kdy jsem si uvědomil, proč jsem tak dlouho hýčkán a opečováván a proč mi lidé naslouchají, proč jsem zajímavý, jsem zajímavý jako předtím už nebyl. Někdy v té době jsem si také uvědomil, že nejsem žádný spisovatel. Georgii její investice přestala připadat dobrá a mé kalkulace přestaly vycházet; jenže v té době jsem docela nečekaně začal mít Georgii velmi rád a ona zrovna tak nečekaně začala milovat a potřebovat mě stejně, jako potřebovala ostatní lidi. Nikdy jsme se doopravdy nerozešli, třebaže v době, kdy umřela, jsem ji neviděl už celé roky. Telefonovala mi, za úsvitu nebo ve čtyři ráno, protože kvůli svému cestování nikdy skutečně nepochopila, že se svět točí a čas večírků cestuje s ním. Byla to šílená, marnotratná, šťastná žena beze stopy zášti nebo stálosti či ctižádosti – snadno se potěšila a snadno unudila a navzdory hektickému tempu, které si udržovala, se vyznačovala podivnou vyrovnaností. Chovala v lásce spoustu věcí a ztrácela je a zapomínala: věci, dny, lidi. Užívala si však a já si užíval s ní; takové bylo její nadání a její osud, ne vždy ten nejsnadnější. Jednou, opilá v newyorském hotelu, když z obrovitého okna sledovala náhlou sněhovou bouřku, mi řekla:

„Charlie, já umřu zábavou.“

A to se taky stalo.

Když v Rakousku sáňkovala, byla mezi prvními lidmi, kteří si obstarali sněžného levharta, tichou šelmu rychlou jako motorový člun. Alfredo mi zavolal do Kalifornie, ale vzhledem ke vzdálenosti a jeho přízvuku a dychtivosti mi sdělit, že on za nic nemůže, jsem nikdy nepochopil detaily. Byl jsem pořád její manžel, nejbližší příbuzný, dědic toho mála, co dosud měla, a v Parku také držitel konceptu přístupu. Naštěstí služby Parku zahrnovaly její odvoz z márnice v Gstaadu a převoz do síně v kalifornské pobočce Parku. Kromě podpisu několika dokumentů a převzetí zásilky, když Georgie přiletěla nákladním letadlem na letiště Van Nuys, jsem nemusel nic dělat. Zástupce Parku byl úslužný a postaral se, abych pochopil, jak se s Georgii setkávat, ale já jsem neposlouchal. Domnívám se, že jsem jen dítětem své doby. Všechno, co souvisí se smrtí, její fakt, osud ostatků a situace živých lidí, kteří se s ní musí vyrovnávat, mi připadá groteskní, trapné, zbytečné: a všechno, co se ohledně ní vykonává, ke grotesknosti, zbytečnosti jen přidává: někdo, kdo umřel, je mrtvý; nechejte mě proto, abych se oblékl do šaškovského, mluvil pozpátku a nakoupil drahé přístroje, které by ji odčinily. Vrátil jsem se do L.A.

Asi o rok později mi od advokáta přišel obsah několika Georgiiných bezpečnostních schránek: nějaké cenné papíry a podobné věci a malá opancéřovaná krabička vyložená sametem, jež obsahovala klíč, klíč s hlubokými zářezy po obou stranách, opatřený hladkým umělohmotným obalem, podobný klíči k drahému autu.

*

Proč jsem tehdy poprvé vůbec do Parku šel? Hlavně proto, že jsem na něj zapomněl: když jsem v poště obdržel klíč, bylo to jako narazit na hromádku starých fotografií, na které jste se nechtěli podívat, když byly nové, ale které poté, co zestárly, začnou vyjadřovat minulost způsobem, jakým nevyjadřovaly přítomnost. Byl jsem zvědavý.

Velmi dobře jsem chápal, že Park a jeho koncept přístupu jsou pravděpodobně dalším krutým žertem pro bohaté, udržujícím je v iluzi, že si můžou koupit to, co se koupit nedá, jak tomu bylo při vlně zájmu o kryoniku před třiceti lety. Jednou jsme s Georgii na Ibize potkali německý pár, který měl také smlouvu s Parkem; jejich Vosa se nad nimi vznášela jako Utěšitel a způsobovala, že se ani v nejmenším nechovali přirozeně – vypadalo to, jako by neustále nacvičovali onu věčnou show, jež se měla uchovat pro jejich potomky. Smrt v jejich případě zabrala místo života, jako by byli faraóny. Georgie uvažovala, jestli vyhánějí Vosu z ložnice. Nebo jestli je její přítomnost vybuzuje k většímu snažení, k důkazům o nehynoucí lásce a úžasné vitalitě, které by mohli sledovat jejich dosud nenarození následovníci.

Ne, smrt se takto, podobně jako pyramidami a věčně slouženými rituály, oklamat nedala. Neměl jsem najít Georgii uchráněnou před smrtí. Bylo tu však osm tisíc hodin jejího života se mnou, opravdových hodin, uložených pečlivěji, než by tomu mohlo být v mé porézní paměti; Georgie Vosu ze své ložnice, z naší ložnice, nevyháněla a jako člověka, který si nikdy před nikým na nic nehrál, ji ani nenapadlo, aby něco hrála před ní. A měl jsem tam být bezesporu také já, bezděčně zachycený pozorností Vosy: z těch tisícovek hodin tam měly být stovky se mnou samým a já sám jsem si právě v té době začínal připadat problematicky, stával jsem se otázkou, kterou bylo třeba vyřešit, čímsi, ohledně čehož se musely nashromáždit a zvážit důkazy. Bylo mi třicet osm.

Toho léta jsem si tedy od jednoho známého okresního advokáta půjčil HAP, Oprávnění k vjezdu na dálnici (ony staré dobré HAPpy kartičky té doby), a zajel jsem po pobřežní dálnici na místo, kde stál Park, na konci hezké plážové silnice, osamělý nad mořem. Zvenku vypadal jako ten nejlepší, nejpoklidnější italský venkovský hřbitov, nízká štuková zeď osázená urnami, mezi cypřiši, s klenutou branou uprostřed. Malá mosazná cedulka na bráně: PROSÍME POUŽIJTE SVŮJ KLÍČ. Brána se otevřela, nikoli před prostranstvím se stíněnými hrobkami, nýbrž před svažující se chodbou. Hřbitovní zeď byla jen iluzí, provoz se nacházel pod zemí. Ticho, či bezejmenné ticho na způsob reprodukované hudby: samota – ať už byli nezbytní technici diskrétně ukryti, nebo tu žádných nebylo zapotřebí. Koncept přístupu byl nakonec rozhodně jednoduchost sama, přinejmenším co se zacházení s ním týkalo. To jsem mohl říct i já, který jsem na informační technologie levý. Vosa byla opravdu posledním výkřikem techniky, ale nám zarmouceným bylo nabídnuto obyčejné domácí kino, jako staré dopisy převázané stužkou.

Obrazovka poblíž vchodu mi sdělila, na které chodbě najdu Georgii, a díky svému klíči jsem vstoupil do malé promítací místnosti, v níž byl středně velký televizní monitor, dvě pohodlná křesla a tmavé stěny z čokoládově hnědých textilií. Sladkobolná reprodukovaná hudba. Georgie sama byla zjevně někde blízko, ve stěně nebo pod podlahou, které neupomínaly na márniční charakter onoho místa. Na ovládacím panelu před televizorem byla dírka pro můj klíč a dvě klávesy: PŘÍSTUP a RESET.

Posadil jsem se a cítil se pošetile a taky trochu vyděšeně, na nervozitě mi přidávalo i to, jak jsem byl úmyslně konejšen neutrálním zařízením a střízlivými ovládacími nástroji. Představoval jsem si – kolem sebe, na jiných chodbách, v jiných síních –, jak se další lidé setkávají se svými mrtvými, jako jsem se to chystal udělat i já, jak k nim nebožtíci šeptají na pozadí proudu reprodukované hudby; jak se s pláčem dívají a poslouchají, jak jsem mohl i já; ale nic jsem neslyšel. Otočil jsem klíčem v dírce. A obrazovka se rozzářila. Tlumená světla se ještě více ztlumila a hudba dohrála.

Stiskl jsem PŘÍSTUP, což byl evidentně další krok. Celý tento postup mi byl bezpochyby vysvětlen před dávnou dobou na překladišti, když byla vykládána Georgie ve své hliníkové rakvi, a já jsem neposlouchal. A na obrazovce se otočila, aby se na mě podívala – jenže to nebylo na mě, i když jsem se polekal a nadechl se; bylo to na Vosu, která ji sledovala. Byla uprostřed věty, uprostřed pohybu. Kde? Kdy? Nebo to ulož na stejnou kartu s těmi ostatními, řekla a odvrátila se. Někdo něco poznamenal, Georgie odpověděla a vstala, Vosa ji sledovala a pohybovala se klikatě za ní, jako amatér s domácí videokamerou. Bílý pokoj, slunce, proutěný nábytek. Ibiza. Georgie na sobě měla bavlněnou blůzku, rozhalenou; ze stolu si vzala opalovací krém, dala si trochu na ruku a rozetřela si jej přes pihovatou hrudní kost. Nesmyslná konverzace o uložení čehosi na kartu pokračovala, skončila. Sledoval jsem místnost, přemýšlel jsem, který je to rok, na jaké jsem narazil roční období. Georgie si sundala blůzku – jemně se jí zachvěla malá kulatá prsa zakončená velikými dětskými bradavkami, holčičí prsa, která měla i ve čtyřiceti. A vyšla na balkon, s Vosou v zádech, oslepenou sluncem, přizpůsobující se okolí. Jestli to chceš udělat takto, řekl kdosi. Onen kdosi pak přešel přes obrazovku, nahý, hnědý flek. Byl jsem to já. Georgie zvolala: Ach, podívej, kolibříci.

Uhranutě je pozorovala a Vosa se jí přiblížila k nakrátko ostříhané blonďaté hlavě, také uhranutá, a já jsem se díval, jak se dívá. Otočila se, opřela se lokty o zábradlí. Nevzpomínal jsem si na tento den. Jak bych mohl? Jeden ze sta, z tisíců… Vyhlížela k jasnému moři, se svým náměsíčným výrazem, s pootevřenými ústy, a mastnou rukou si mimoděk přejela přes prs. Duhový třpyt mezi květinami byl kolibřík.

Aniž jsem doopravdy věděl, co dělám – najednou jsem pocítil hlad, hlad po minulosti, po pokračování –, stiskl jsem klávesu RESET. Balkon na Ibize zmizel, obrazovka prázdně svítila. Dotkl jsem se tlačítka PŘÍSTUP.

Napřed jen tma, šepot; potom se od oka Vosy oddálila tmavá záda a zjevila se neurčitá scéna s několika lidmi. Skok. Další lidé, nebo titíž, večírek? Skok. Vosa se tady, ať už to tady bylo kdekoliv, zjevně zapínala a vypínala v závislosti na změnách v hladině osvětlení. Georgie v tmavých šatech si nechává zapalovat cigaretu: krátký záblesk zapalovače. Řekla: Děkuji. Skok. Vstupní hala nebo salónek v hotelu. Paříž? Vosa po ní trhavě pátrala mezi přicházejícími a odcházejícími lidmi; nedokázala vytvořit film, rozvíjet záběry, odbočky – dokázala jen zarputile pronásledovat Georgii, jako žárlivý manžel, s očima upřenýma jen na ni. Bylo to k zbláznění. Zmáčkl jsem RESET. PŘÍSTUP. Georgie si čistila zuby, někde, někdy.

Pochopil jsem princip, po jednom či dvou dalších strašlivých skocích. Přístup byl nahodilý. Neexistoval způsob, jak si zvolit rok, den, scénu. Park neposkytoval žádný program, nic; těch osm tisíc hodin nebylo nijak seřazeno, tvořilo změť podobnou paměti šílence, podobnou balíčku zamíchaných karet. Domníval jsem se, aniž jsem se nad tím nějak zamýšlel, že budou začínat na začátku a pokračovat až do konce. Proč to tak nebylo?

Taky jsem pochopil něco jiného. Pokud byl přístup opravdu nahodilý, pokud jsem opravdu neměl žádnou kontrolu, pak jsem právě spatřené scény víceméně jednou provždy ztratil. Byla tu pravděpodobnost jedna ku osmi tisícům (či více? mnohem více? výpočet pravděpodobnosti mi není příliš jasný), že po stlačení této klávesy už na ně nikdy nenarazím. Vůči tomu odpoledni na Ibize jsem pocítil bolestnou ztrátu. Už dvojnásobně mi uniklo. Seděl jsem před prázdnou obrazovkou, bál jsem se znovu zmáčknout PŘÍSTUP, bál jsem se, co ztratím.

Přístroj jsem vypnul (osvětlení v místnosti zesílilo, měkce se do ní opět začala linout reprodukovaná hudba) a vyšel jsem do chodeb, zpátky k obrazovce u vchodu. Seznam jmen se zeleně převíjel jako seznam odletů na letišti: vedle řady z nich chyběla kódová čísla, což snad znamenalo, že lidé ještě nespočinuli na svých místech, jen se na ně čekalo. Pod písmenem S tři písmena, a SPRÁVCE – ukrytý mezi nimi, jako by byl jen dalším z mrtvých. Číslo síně. Vydal jsem se ho najít a vstoupil jsem dovnitř. Správce vypadal spíše jako údržbář nebo noční hlídač, ten druh člověka pracující na zkrácený úvazek, kterého tak často vídáváte, jak se stará o málo navštěvovaná místa. Měl na sobě hnědý plášť podobný mnišské kutně a právě si dělal kávu v koutku své malé pracovny, v níž se patrně neodehrávala žádná velká aktivita. Když jsem vešel, vylekaně vzhlédl, přistižen.

„Promiňte,“ řekl jsem, „ale myslím, že nějak nerozumím zdejšímu systému.“

„Nějaký problém?“ zeptal se. „Žádný by neměl být.“ Podíval se na mě nevinně a nesměle, s nadějí, že za ním nepřicházím s ničím složitým. „Zařízení fungují?“

„To nevím,“ já na to. „Připadá mi, že ani nemůžou.“ Popsal jsem mu, co jsem si myslel, že vím o konceptu přístupu v Parku. „To nemůže být v pořádku, ne?“ podotkl jsem. „Přístup je zcela nahodilý…“

Přikyvoval, pořád s vyplašeným výrazem, věnoval mi bedlivou pozornost.

„Je takový?“ zeptal jsem se.

„Jaký?“

„Nahodilý.“

„No ano. Ano, jistě. Pokud všechno správně funguje.“

Chvíli mě nenapadalo, co bych mohl říct, díval jsem se na něho, jak mě ubezpečuje přikyvováním. Potom: „Proč?“ zeptal jsem se. „Myslím tedy, proč neexistuje žádný způsob, jak materiál zorganizovat? Jak k němu mít nějaký smysluplný přístup?“ Začínal se mě zmocňovat onen pocit groteskní pošetilosti v přítomnosti smrti, jako bych smlouval nad věcmi, co zbyly po Georgii. „To mi s odpuštěním připadá hloupé.“

„Ale ne, ne,“ odpověděl. „Přečetl jste si literaturu? Přečetl jste si celou literaturu?“

„No, abych pravdu řekl…“

„Je to přesně tak, jak je to popsáno,“ pokračoval správce. „To vám můžu slíbit. Pokud jste narazil na nějaký problém…“

„Vadilo by vám, kdybych se posadil?“ Usmál jsem se. Zdálo se mi, že se mě a mé stížnosti tak bojí, mě jako zarmouceného, který může být poblázněný žalem a není schopný pochopit jednoduché meze jeho odpovědnosti vůči mně, že sám potřeboval uklidnit. „Jsem si jistý, že všechno je v pořádku,“ podotkl jsem. „Prostě mám jen dojem, že to nechápu. Na tyhle věci jsem dost natvrdlý.“

„Jistě, jistě, jistě.“ S lítostí přerušil přípravu kávy a posadil se za stůl, s rukama sepjatýma za hlavou jako soukromý detektiv. „Lidé z našeho přístupu čerpají velké uspokojení,“ řekl, „velkou útěchu, pokud ho vnímají v náležitém rozpoložení.“ Pokusil se o úsměv. Napadlo mě, jakou kvalifikací se musel prokázat, když žádal o toto místo. „Ta nahodilost. Všechno je to v literatuře. Souvisí to s právními aspekty – nejste právník, že ne, ne, ne, ovšem, bez urážky. Víte, zdejší materiál neslouží ničemu jinému než, jak bych to řekl, setkávání. Představte si ale, že by ty věci byly naprogramované, dalo se v nich vyhledávat. Představte si, že by se objevila nějaká potíž s daněmi nebo dědictvím a tak dále. Chodily by nám úřední obsílky, hemžilo by se to tu právníky a tím by se myšlenka památníku zcela zhroutila.“

Nad tím jsem se vážně nezamýšlel. Zabudovaná nahodilost uchraňovala minulé životy před systematickým prohledáváním. A bezpochyby uchránila Park před fungováním ve sféře zálohování dat a před obtížemi při spoustě soudních sporů. „Musel byste zhlédnout všech osm tisíc hodin,“ poznamenal jsem, „a i kdybyste našel to, co hledáte, neexistoval by způsob, jak to znovu přehrát. Důkaz by vám utekl před očima.“ Zatímco byste se dívali, vklouzl by do oné nahodilé minulosti, jako to odpoledne na Ibize, jako ten večírek v Paříži. Ztratily by se. Usmál se a přikývl. I já jsem se usmál a přikývl.

„Něco vám řeknu,“ začal. „Nepředpokládalo se to. Ta nahodilost. Byl to vedlejší účinek, důsledek procesu zálohování dat. Prostě náhoda.“ Úsměv mu zhořkl, vážně svraštil obočí. „Víte, data zde uchováváme na molekulární úrovni. Musíme se k ní uchýlit kvůli prostoru. Nezapomeňte na naši záruku osmi tisíc hodin. Kdybychom používali kazety nebo tradiční zařízení, kolik prostoru by to všechno zabralo, kdyby se koncept přístupu ujal? Spoustu prostoru. Takže jsme se rozhodli pro systém lapače par a nekonečný pohyb. Miniaturní velikost. Všechno je to v literatuře.“ Zvláštně se na mě podíval. Měl jsem náhlý, silný pocit, že mě klame, podvádí, že tento muž přede mnou, v tom svém plášti, není žádný odborník, žádný technik; je to šarlatán nebo možná šílenec hrající si na správce a vůbec sem nepatří. Zježily se mi chloupky na krku – a pak to přešlo. „Tato nahodilost,“ dodával, „byla důsledkem přechodu na molekulární úroveň. Brownův pohyb. Stačí tento nekonečný pohyb na mikrosekundu přerušit a na molekulární úrovni dojde k přeskupení. My nahodilost nevytváříme. Molekuly to dělají za nás.“

Na Brownův pohyb jsem si mlhavě vzpomínal z hodin fyziky. Nepravidelný pohyb molekul, vysvětloval nám učitel; má matematický popis. Podobá se pohybu smítek prachu, která se vznášejí v kuželu slunečního světla, podobá se víření sněhových vloček ve skleněném těžítku, kde je vidět dům, na nějž se snáší sníh. „Chápu,“ odpověděl jsem. „Myslím, že chápu.“

„Máte problém ještě s něčím?“ zeptal se. Pronesl to, jako by ještě měl nastat s něčím problém a on ví, o co by mohlo jít, a doufá, že jsem na to nenarazil. „Rozumíte systému ovládání, otvírání klíčem, dvěma tlačítkům, PŘÍSTUP, RESET…“

„Rozumím,“ odvětil jsem. „Teď tomu rozumím.“

„Setkávání,“ poznamenal a vstal s úlevou, s jistotou, že se budu mít co nejdříve k odchodu. „Chápu. Do konceptu setkávání se musíte chvíli pozvolna dostávat.“

„Ano,“ přitakal jsem. „To máte pravdu.“

Neměl jsem zjistit, co jsem zjistit přišel, ať to bylo cokoliv. Vosa při ukládání dat nebyla nakonec tak dobrá, nebyla o nic lepší než mé mladší já. Její drobounké oko propáslo celé dny a týdny. Neviděla dobře a v tom, co viděla, nebyla ve srovnání s mým vlastním okem o nic lépe schopna rozlišit věci, na které se dalo snadno zapomenout, od věcí nezapomenutelných. Nebyla lepší ani horší – byla stejná.

A přesto, a přesto – stála na Ibize a natírala si prsa krémem a mluvila ke mně: ach, podívej, kolibřík. Zapomněl jsem a Vosa ne; a opět jsem vlastnil to, co jsem ani nevěděl, že jsem ztratil, co jsem nevěděl, že je mi drahocenné.

Když jsem z Parku odjel, slunce už zapadalo, saténové moře jemně, nahodile pěnilo kolem skalisek.

Celý život jsem strávil čekáním na něco, aniž jsem věděl na co, aniž jsem věděl, že čekám. Zabíjel jsem čas. Pořád jsem čekal. Ale to, na co jsem čekal, se už událo a stalo se minulostí.

Od Georgiiny smrti uplynuly skoro dva roky; dva roky, než jsem pro ni poprvé a naposledy plakal – pro ni a pro sebe.

*

Samozřejmě jsem se vrátil. Po spoustě snažení a účelně předaných dolarech jsem získal vlastní HAPpy kartičku. Měl jsem času nazbyt, jako tehdy spousta lidí, a za prázdných odpolední (nikdy v neděli) jsem častokrát vjížděl na neopravenou a zaplevelenou dálnici a nechával se unášet po pobřeží. V Parku bylo vždy otevřeno. Pomalu jsem vklouzl do konceptu setkávání.

Teď, po stovkách hodin strávených v podzemí, teď, když už jsem dávno přestal procházet těmi dveřmi (myslím, že jsem ztratil klíč; rozhodně nevím, kde se mám po něm shánět), vím, že osamění, které jsem tam cítil, bylo skutečné. Diváci kolem mě, posluchači, které jsem cítil v dalších síních, byli většinou výplody mé fantazie. Jen velmi zřídka se tam někdo objevil.

Ty hrobky byly stejně opuštěné, jak už bývají hrobky kdekoli na světě. Buď se živým příliš nechtělo navštěvovat mrtvé – a kdy to bylo jinak? –, nebo natěšení kupci práv časem objevili chybu v konceptu přístupu – jako jsem ji nakonec odhalil i já.

PŘÍSTUP, a vytahuje ze šatníku jednotlivé šaty a přidržuje si je u těla a sleduje účinek ve vysokém zrcadle a zase je vrací. Měla zvláštní výraz, který získávala, jen když se prohlížela v zrcadle, výraz určený jen sobě samé, který ji vlastně vůbec nevyjadřoval. Zrcadlová Georgie.

RESET.

PŘÍSTUP. Bizarní shodou okolností se tady dívá do dalšího zrcadla. Myslím, že Vosu mohla zrcadla mást. Odvrací se, Vosa ji sleduje; někdo tu spí, zamotaný do pokrývek na velké hotelové posteli, ráno, vozík pokojské. Ach, hotel Algonquin: já. Zima. Za vysokým oknem padá sníh. Hledá v kabelce, vytahuje malou lahvičku, zapíjí pilulku kávou, šálek drží za korpus, nikoli za ucho. Hýbám se, odkrývám hlavu s rozcuchanými vlasy. Konverzace – nesrozumitelná. Šedý pokoj, bělavé sněhové světlo, pohaslá barva. Natáhnu se teď k ní (pomyslím si, když se tak na nás dívám)? Přivinu si ji v další hodině k sobě, nebo ona mě, odkopu pokrývky, rozevřu to její světlounké pyžamo? Odchází na záchod, zavírá dveře. Vosa se hloupě dívá, vyloučená, vysílá dveře.

RESET, konečně.

Ale co kdybych (tak mě napadá) měl trpělivost, co kdybych se díval a počkal?

Vychází najevo, že čas trvá nehorázně dlouho. Odpad, nepodstatný odpad – není to žádná zábava pro diváky. Ať už je plané posedávání a hledění do prázdna a vychutnávání si vlastního bytí po dobu celého odpoledne jakkoli zábavné, při jeho přehrávání žádnou zábavu nezakoušíte. Čekání je nesnesitelné. Kolikrát jsme za pět let, během osmi tisíc hodin denního či umělého světla, mohli souložit, kolik času jsme strávili milováním? Sto hodin, dvě stě? Nebylo příliš pravděpodobné, že bych narazil zrovna na takovou scénu; většinu z nich pozřela tma a jiné byly ztracené v mezerách mezi nekonečnými hodinami strávenými nakupováním, čtením, v letadlech a v autech, při spánku, jeden bez druhého. Beznadějné.

PŘÍSTUP. Rozsvítila stolní lampičku. Sama. Šmátrá mezi papírovými ubrousky a časopisy na nočním stolku, nachází hodinky, otupěle na ně zírá, obrací je do správné polohy, znovu se dívá a pokládá je. Zima. Zachumlá se do pokrývek, zívne, civí, pak natáhne ruku k telefonu, ale jen na něm spočine, uvažuje. Uvažuje ve čtyři ráno. Ruku odtahuje, zachvěje se hlubokým dětským ospalým zachvěním a zhasíná světlo. Zlý sen. V mžiku je ráno, úsvit; Vosa taky spala. Žena spí hlubokým spánkem, nehýbá se, z deky čouhá jen temeno blonďaté hlavy – a tak bude bezpochyby spát ještě několik hodin, sledována s větší pozorností, upřeněji, než jak by ji sledoval kdejaký slídil.

RESET.

PŘÍSTUP.

„Neslyším tak dobře jako na začátku,“ řekl jsem správci. „A ostrost je méně výrazná.“

„Ach ano,“ odpověděl správce. „To je ale opravdu v literatuře. To musíme pečlivě vysvětlovat; mohl by to být problém.“

„Není to snad jen mým monitorem?“ zeptal jsem se. „Myslel jsem si, že by to mohlo být monitorem.“

„Ne, ne, opravdu ne,“ tvrdil. Nabídl mi kávu. V průběhu měsíců jsme se spřátelili. Myslím, že vedle toho, že ze mě měl strach, byl rád, že za ním občas přijdu; chodil za ním alespoň někdo z živých, alespoň někdo využíval poskytovaných služeb. „Vskutku dochází k nepatrnému zhoršení.“

„Jako by všechno šedlo.“

Jeho tvář nabyla výrazu intenzivního zájmu, problém určitě nezlehčoval. „Hm, hm, hm, hm, víte, na molekulární úrovni, na níž pracujeme, dochází ke zhoršování. Je to popsáno ve fyzice. Časem získává na nahodilosti. Takže ztrácíte – neztrácíte ani minutu nahrávky, ale ztrácíte malou část ostrosti. Trochu barvy. Ale stabilizuje se to.“

„Opravdu?“

„Myslíme, že ano. Jistěže ano, vždyť to slibujeme. Předvídáme stabilizaci.“

„Ale nevíte to.“

„No, to víte, v tomto oboru působíme jen krátce. Tento koncept je nový. Narážíme na věci, které jsme nemohli vědět.“ Pořád se na mě díval, ale zároveň mi připadalo, že na mě zapomněl. Únava. Poslední dobou se mi zdálo, že sám pozbyl barvy, zestárl, ztrácel ostrost. „Možná se vám objeví nějaký ten sníh,“ dodal tiše.

PŘÍSTUP RESET PŘÍSTUP.

Šedé náměstí z klasnatě kladených cihel, šedé, skřípající palmy. Zvedá si límec svetru, v ostrém větru mhouří oči. Kupuje si časopisy u stánku: Vogue, Harper’s, La Mode. Je zima, říká dívce ve stánku. Frío. Mladík, jímž jsem byl, ji bere za ruku: vracejí se pláží, která je opuštěná a posetá vyvrženými chaluhami, vyplavenými špinavým mořem. Zima na Ibize. Mluvíme, ale Vosa neslyší, zvuk moře ji mate; jako by ji povinnosti nudily a loudala se za námi.

RESET.

PŘÍSTUP. Hotel Algonquin, strašlivě povědomé ráno, zima. Odvrací se od okna, za nímž sněží. Já jsem v posteli a na okamžik, kdy tuto scénu sleduji, zůstávám viset mezi dvěma zrcadly, v nekonečných odrazech. Tohle už jsem viděl; už jsem to jednou prožil a jednou si to připomněl a připomněl si vzpomínku, a teď to tu bylo zase, nebo to nebylo nic, jen další ráno, podobné ráno. Rán podobných tomuto bylo, na tomto místě, mnohem víc. Ale ne; odvrací se od okna, vytahuje lahvičku s pilulkami, zvedá šálek kávy za korpus: tento okamžik jsem už viděl, ne před několika měsíci, nýbrž týdny, v této síni. Dvakrát jsem narazil na stejnou scénu.

Uvažoval jsem, jaká je to pravděpodobnost, jaká je pravděpodobnost, že narazím opět na stejné minuty, na tyto minuty.

Hýbám se pod pokrývkami.

Tentokrát jsem se naklonil, abych uslyšel, co říkám; bylo to něco ve smyslu stejně zábava nebo něco takového.

Zábavou, říká a směje se, uštvaným, zneuctěným zvukem, brebentění ducha. Charlie, já jednoho dne umřu zábavou.

Bere si pilulku. Vosa ji následuje k záchodu a zůstává venku.

Proč tady jsem? napadlo mě a srdce mi bušilo prudce a pomalu. Kvůli čemu tady jsem? Co?

RESET.

PŘÍSTUP.

Postříbřené, ledem pokryté ulice New Yorku, Pátá Avenue. Vysedá, křičí z tmavého interiéru taxíku. Jenom na mě nekřič, křičí na někoho; na svou matku, s kterou jsem se nikdy nesetkal; saň. Je venku a pospíchá se svými balíčky po namrzlé ulici, s Vosou u ramene. Mohl jsem natáhnout ruku a dotknout se jejího ramene, přinutit ji, aby se otočila a následovala mě pryč. Odchází, ztracená v bezbarvé tlačenici dopravních prostředků a lidí, v měkkém zasněženém obraze ji není možno rozeznat.

*

Něco bylo hodně v nepořádku.

Georgie nesnášela zimu, unikala jí většinu doby, co jsme byli spolu. Někdy zkraje roku začala toužit po slunci, které se přestěhovalo někam jinam; Rakousko bylo na několik týdnů fajn, vesničky jako ze škatulky a cukrový sníh a jasní, mrštní lyžaři nepředstavovali zimu, které se bála, i když i v ohněm prohřátých chatách ji bylo obtížné přinutit, aby se svlékla, a to jí naskakovala husí kůže a začínala se třást jakýmsi průvanem, který cítila jen ona. V zimě jsme se nemilovali. Proto jí Georgie utíkala: Antigua a Bali a dva měsíce na Ibize, když kvetly mandloně. Celou zimu to bylo to ustavičné falešné jaro bez chuti.

Kolikrát mohl padat sníh, když ji sledovala Vosa?

Ne příliš často; spočitatelněkrát, tolikrát, že bych to byl schopen sečíst, kdybych si dokázal pamatovat tolik co Vosa. Nepříliš často. Ne vždy.

„Mám tu problém,“ řekl jsem správci.

„Dosáhlo to maxima, co?“ odpověděl. „Ten problém s ostrostí?“

„Vlastně se to zhoršilo,“ já na to.

Seděl za svým stolem, ruce doširoka roztažené za opěradlem židle. Tváře měl klamně, narůžověle rozpálené, jako by ho nalíčil zřízenec z pohřebního ústavu. Pil.

„Nedosáhlo to maxima?“ zeptal se.

„V tom ta potíž není,“ řekl jsem. „Potíž je v přístupu. Není tak nahodilý, jak jste říkal.“

„Molekulární úroveň,“ opáčil. „Je to ve fyzice.“

„Nerozumíte mi. Nahodilost se nezvyšuje. Snižuje se. Začíná si vybírat. Zamrzává.“

„Ne, ne, ne,“ hlesl zasněně. „Přístup je nahodilý. Dobře víte, že život není jen léto a zábava. V každém životě se musí objevit déšť.“

Zakoktal jsem se, snažil jsem se mu to vysvětlit.

„Ale, ale…“

„Víte,“ řekl. „Přemýšlím, že bych přístup nechal být.“ Ze stolu před sebou vytáhl zásuvku; ozval se prázdný zvuk. Tupě do ní chvíli zíral a zavřel ji. „Park je na mě hodný, ale na tohle prostě nejsem zvyklý. Bývalo to tak, že jste si myslel, že můžete poskytnout nějakou službu, víte? Ale co, k čertu; vždyť jste si užil, co vám na tom záleží?“

Byl to blázen. Na okamžik jsem kolem sebe slyšel mrtvé; ucítil jsem na jazyku zatuchlý vzduch podzemí.

„Vzpomínám si,“ rozhovořil se a opřel se o židli a zadíval se někam jinam, „jak jsem se před řadou let k přístupu dostal. Jenže tehdy jsme tomu tak neříkali. Pracoval jsem pro filmový archiv. Přestával fungovat, jako tehdy všechny, jako se to stane i s tímhle místem, neměl bych to sice říkat, ale nic jste neslyšel. No prostě, byl to velký sklad s kilometry ocelových polic, plných filmových boxů, filmových boxů plných starých celuloidových filmů, víte. Všemožných filmů. A když lidi od fochu potřebovali staré scény z uplynulých dob, zavolali mi a žádali mě o to, co potřebovali, najdi mi tohle, najdi mi tamto. A měli jsme všechno, všechny druhy scén, ale víte, co bylo nejtěžší najít? Prostě obyčejné výjevy z každodenního života. To znamená lidi nedělající nic extra, jenom prožívající svoje životy. Víte, co jsme naopak měli? Proslovy. Lidi přednášející proslovy. Jako prezidenti. Mohli jste mít celé hodiny proslovů, ale ne jenom prostě lidi, kteří by, jak se tomu říká, prali prádlo, seděli v parku…“

„Mohlo by to být jen příjmem,“ navrhl jsem. „Jaksi.“

Dlouho se na mě díval, jako bych právě přišel. „No prostě,“ dodal nakonec a zase se otočil, „nějakou dobu jsem tam byl a učil se v tom chodit. A producenti volali a říkali: ‚Sežeň mi tohle, sežeň mi tamto.‘ A jeden producent točil film, nějaký film o minulosti, a chtěl staré scény, staré, kde by byli lidi z dávných časů, v létě; jak se baví; jedí zmrzlinu; koupou se v plavkách; vozí se v kabrioletech. Před padesáti lety. Před osmdesáti lety.“

Zase otevřel prázdnou zásuvku, našel si párátko a začal se jím šťourat v zubech.

„Tak jsem začal pátrat v těch nejstarších věcech. Proslovy. Další proslovy. Ale tu a tam jsem našel scénu – lidi na ulici, kožichy, chození kolem výloh, provoz na ulici. Staří lidé, tedy oni byli tehdy mladí, ale lidé z minulosti; mají takové ty ztrhané obličeje, pak už je poznáváte. Trochu smutné. Pospíchají po městských ulicích, přidržují si klobouky. Města byla tehdy na filmu taková černá; černé vozy na ulicích, černé buřinky. Kámen. No, ale nebylo to, co chtěli. Našel jsem pro ně i léto, barevné léto, ale nové. Oni chtěli staré. Tak jsem se pořád díval do minulosti. Pořád jsem se díval. Opravdu. Čím hlouběji jsem zacházel, tím více ztrhaných obličejů, černých vozů, černých kamenných ulic jsem viděl. Sníh. Není tam žádné léto.“

S pomalou vážností vstal a našel hnědou láhev a dva šálky od kávy. Neobratně do nich nalil. „Není to příjmem,“ řekl. „Myslím, že filmu to trvá déle; je to ale fyzikou. Všechno je fyzikou. Moudrému napověz.“

Alkohol pálil, chladný destilát bývalého slunečního svitu. Chtěl jsem jít, vyjít ven, neohlédnout se. Nechtěl jsem zůstat hledět, dokud se neobjeví pouze sníh.

„Proto přístup nechávám být,“ dodal správce. „Ať mrtví pochovávají své mrtvé, ne? Ať mrtví pochovávají své mrtvé.“

*

Nevrátil jsem se. Nikdy jsem se nevrátil, i když se dálnice znovu otevřely a Park není daleko od města, kde jsem se usadil. Usadil; to je to správné slovo. Nakonec tím znovu získáte vyrovnanost, dokonce jaksi i svůj optimismus, když pochopíte, bez výčitek, že to nejlepší, co se vám v životě má stát, už se stalo. A mně pořád ještě zbývá nějaké to léto.

Myslím, že existují dva různé typy paměti a s tím, jak stárnu, se zhoršuje jen jeden z nich: ten typ, kdy si s vypětím vůle znovu vybavíte svoje první auto nebo sériové číslo nebo jméno a postavu svého učitele fyziky ze střední školy – nějakého pana Holma v šedém obleku, vousatého, vyzáblého, asi třicetiletého chlapíka. Ten druhý typ se nezhoršuje; když už něco, tak je čím dál intenzivnější. Je to náměsíčný typ, typ, do něhož vklopýtáte jako do místnosti s tajnými dveřmi a najednou zjistíte, že nesedíte na verandě, ale ve třídě. Napřed vás nenapadá, kde nebo kdy, a vousatý, usmívající se chlapík otáčí v ruce skleněným těžítkem, uvnitř kterého stojí ve sněhovém víru malý domeček.

K Georgii už nemám přístup, s výjimkou chvil, kdy mě občas, nepředvídatelně, když sedím na verandě nebo tlačím vozík v obchodě nebo stojím u dřezu, navštíví vzpomínky tohoto typu, jasné a překvapivé, jako když hypnotizér luskne prsty.

Nebo jako když občas, těsně před spaním, míváte ten zvláštní pocit, že slyšíte jak někdo, kdo vedle vás není, vás tiše a zřetelně zavolá jménem.

přeložil Milan Žáček

Potkan

James Patrick Kelly

James Patrick Kelly začal do časopisů a antologií přispívat koncem sedmdesátých let a rychle se proslavil jako autor poctivě promyšlených povídek, které z nejrůznějších úhlů řeší množství nesouvisejících témat. Jeho tvorba důsledně vychází ze sociálních otázek. Death Therapy [Léčba smrtí] předpovídá budoucí justici, jež zločince převychovává zážitkem falešné smrti. Still Time [Zátiší s časem] a Crow [Vrána] ukazují protikladné pohledy na typické lidské chování pod hrozbou jaderné války. Pogrom [č. Pogrom-To nejlepší ze SF 2/ABR 1995] odkrývá generační propast v kulisách budoucí občanské války. Big Guy [Kus chlapa] zkoumá zhroucení osobních vztahů a styků na pozadí rapidního vzestupu telekomunikací a virtuální reality. Kellyho nejlepší povídky vyšly ve sbírce Think Like a Dinosaur and Other Stories [Nauč se myslet jako dinosaurus a jiné příběhy]. Jako romanopisec vydal mimo jiné diptych Planet of Whispers [Planeta šepotů] a Look Into the Sun [Pohleď do Slunce], v němž se zabývá životem na planetě Aseneshesh, kde politické a náboženské napětí připomíná pozemský Třetí svět. V románu Wildlife [Přirozený život] zkoumá konflikt mezi rodičem a dítětem v kontextu biogenetického inženýrství. Mladá žena se v knize vzbouří proti osobnosti a osudu, jež pro ni zvolil její otec. S Johnem Kesselem napsal román Freedom Beach [Pláž svobody].

přeložil Robert Tschorn

Potkan nacpal prach do čtyř plastových kapslí a ty spolkl. Podle píchání pod žebry teď hádal, že se mu už tlačí do dvanácterníku. Pořád má fůru času. Raketovlak se hnal vzduchoprázdnem Transatlantického tunelu už dvě hodiny; brzy budou na kontrole za Kochovým terminálem. Podle maršála je na celnici nebude nikdo obtěžovat. Potkanovi už stačí jen dostat se domů do doupěte, zamknout za sebou chytré dveře a pustit po střežených sítích zprávu ven. Měl dost Alžírského žlutého na zaprášení půlky mozkoven v East Side. Jestli mu tahle rána vyjde, vydělá si dost, aby se nadosmrti koupal v Dom Perignonu a utíral se Gromairovými tapiseriemi. V levém boku ho zase píchlo. Instinktivně zvedl zadní nohu a poškrábal vzduch.

Plán měl jediný zádrhel: Potkan se rozhodl maršála podrazit. Tudíž musí setřást jeho klíště, než dorazí domů.

Klíště v ženské podobě se na něj pověsilo v Marseille. Měla blond vlasy stažené do dvou culíků, pihy na nose a rovnátka. Maličká prsa stěží nadouvala krátký hedvábný rolák. Vypadala na dvanáct až čtrnáct. Roztomilá. Zřejmě takhle vypadá už dvacet let a pokud neschytá kulku nebo se nenechá přeříznout bezpečnostním laserem, neschopným se ustrnout nad roztomilou dívenkou, vydrží jí kukuč dalších dvacet roků. Podle pasů byli pan Sterling Jaynes a jeho dcera Jessalynn z Forest Hills ve státě New York. Dcerka něco datlovala na notebooku, baculaté prstíky ohnuté na klávesách. Domácí úkol? Dopis klukovi? Spíš vlastním softwarovým skalpelem probírala databázi nějaké korporace.

„Ne fais pas semblant d’étudier, ma petite,“ řekl Potkan. „Que fais-tu?“

„Ale tati,“ vyšpulila rtíky, „nemůžeme se bavit anglicky? Jsme přece skoro doma.“ Naklonila k němu notebook, aby viděl na displej. Stálo na něm: „Dvě řady za námi, druhé sedadlo od uličky. Federál. Kdyby věděl, co vezeš, vyříznul by ti ten prach z panděra a tvým kožíškem by si vytřel prdel.“ Stiskla Return a zpráva zmizela.

„Jak myslíš, miláčku.“ Protáhl si záda, z návalu adrenalinu mu cvakaly špičáky. „Najednou jsem ti dostal hlad. Podnikneme něco tady ve vlaku, nebo počkáme do New Yorku?“ Jen dcerka viděla, jak ukázal na agenta.

„Radši na nádraží. Je tam větší výběr.“

„Jak si přeješ, holčičko.“ Chtěl, aby federála vyřídila hned, ale nemohl si dovolit říct víc. Nervózně si olízl tlapky a pro ukrácení času si začal probírat krátkou hustou srst za ušima.

Mezinárodní příjezdová hala u Kochova terminálu byla na čtvrtek večer nezvykle tichá. Potkan větřil léčku. Cestující z raketovlaku se courali prázdným mramorovým sálem k řadě celnic. Potkan nebyl ozbrojený; kdyby museli bojovat, přes zbraně tu bylo jeho klíště. Potkan ale nebyl bojovník, nýbrž běžec. Podle pokynů měli projít celnicí číslo čtyři. Když čekali ve frontě, Potkan za nimi zahlédl federálně přiděleného anděla strážného. Byl neviditelný jako všichni agenti, ani ošklivý, ani hezký, sto osmdesát, hnědé vlasy, tmavý oblek, bílá košile. Tvářil se znuděně.

„Chcete deklarovat něco k proclení?“ Celnice vypadala stejně unuděná. Všichni se tu nudili, až na Potkana, protože ten měl ve střevě zakázané drogy za dva miliony nových dolarů a v patách federála, který se nemůže dočkat, až je z něj vykuchá.

„Považujeme za zjevné samo o sobě,“ řekl Potkan, „že všichni lidé jsou stvořeni sobě rovni.“ Podařil se mu i nepřesvědčivý úsměv, jako by pronesl vtip a ne heslo.

„Tati, prosím tě!“ Dcerunka předstírala rozpaky. „Promiňte, paní, takhle si představuje vtip. To byla Deklarace nezávislosti.“

Celnice se usmála a prohrábla jí ofinku. „Já vím, fešando. Položte, prosím, zavazadla na pás.“ Letmo pohlédla na monitor rentgenu, a pak na Potkana kývla. „Děkuji, pane, to je všechno. Přeji vám příjemný…“ Neupřímné přání se jí zadrhlo na rtech. Federál se k nim prodíral davem. Celnice se vrhla k východu ve stejném okamžiku, kdy falešná dceruška hodila do prohlížeče zavazadel svůj počítač. Notebook natáhl k magnetické čočce modrý oblouk elektrického výboje, všechna světla vzplála jako nova a zhasla. Nouzový zdroj selhal stejně hanebně. Potkan měl čenich plný ostrého pachu elektřiny. Tmou zazněly křik a vřískot, tupé údery a praskání – zpanikařený dav nabíral rychlost.

Potkan padl na všechny čtyři a vyrazil při zemi napříč halou. Kochův terminál byl jeho území. Ve všech patrech položil pachové stopy. I v naprosté tmě dokázal najít cestu.

Samým spěchem vrazil do kolen v punčochách a vzápětí na něj padla ječící hromada. Na zadku ucítil ledový chlad; prozkoumal podezřelé místo zadní nohou a nahmatal lepkavé mokro. Vyjekl. Kdosi mu odpověděl zavřísknutím, ale to už ho tmou vyexpedovala špička čísi boty. Přistál parakotoulem a hned pokračoval v běhu. Nahoru po vypnutém eskalátoru, pak chodbou s kobercem. Postavil se na zadní, natáhl se v plné výšce dvaašedesáti centimetrů a nahmatal na nouzovém východu požární závoru. Pověsil se na ni, zařvala siréna, dveře se otevřely a vypustily ho do postranní uličky. Chvíli ležel na zemi a lapal po dechu, napůl v Kochově terminálu a napůl venku. Naprosto jist, že za chvíli vykrvácí, si prohmatal ledové místo na kříži. Lepkavá červená hmota; přičichl k ní a pak olízl prst. Zmrzlina. Potkan se rozesmál. Pisklavý zvuk zazněl v opuštěné uličce ozvěnou.

Neměl ale času nazbyt. Už bylo slyšet policejní helikoptéry, jak se řítí dolů nocí. Zatmění je nejspíš chvíli zdrží; Potkan měl větší strach z federála. A z klíštěte. Ven se dostanou rychle a půjdou po něm. Potkan se rozběhl k hlavní ulici. Krátce se ohlédl po terminálu, černé díře v galaxii holografické šmíry dvaačtyřicáté ulice. Se zběsilým davem cestujících valících se z východů marně zápolilo pár policajtů s baterkami. Potkan si učísl kožíšek a zamířil do města, pryč od místa havárie. Instinkty ho pobízely k běhu, ale Potkan se přinutil zevlovat jako vidlák poprvé ve velkoměstě. Zubil se na pasáky a přes výlohy si prohlížel elektroniku. Zastavil se u dvojice sexshopů, jež jako by si z oka vypadly – LIVE! GIRLS! LIVE! a GIRLS! LIVE! GIRLS! –, aby nasál feromonovou voňavku androgynní roboděvky, která mezi nimi šlapala chodník. Robot Potkanovi ochotně zalovil v rozkroku, ale Potkan ho odstrčil a šel dál. Teprve když se důkladně ujistil, že ho nikdo nesleduje, zapnul portmonku, napojil se na transnet a zavolal si aerodrožku. Peněženka ho informovala, že vzdušný prostor nad centrem je uzavřený kvůli záchranné akci v Kochově terminálu. Poradila mu zkusit metro nebo pozemní taxi. Vzhledem k tomu, že neměl sebemenší chuť strkat identičip – třebas falešný! – do turniketu v podzemce, došel na obrubník a začal hledat mezi auty.

Přestavěný taxík, který se dokodrcal k chodníku, byl pestrou směskou oranžového neprůstřelného laku a štítů z nerez oceli. „Ne z Manhattanu,“ prohlásil reproduktor na střeše. „Ne na sever od sto desáté.“ Potkan přikývl a dveře se odemkly. Prostor pro pasažéry čpěl chlorobenzylmalononitrilem a močí.

„Do bunkru na První avenue,“ poručil si Potkan s nakrčeným nosem. „Panebože, tady to smrdí. Koho jste vezl naposled? Cirkus?“

„Potížistu.“ Reproduktor měl špatný kontakt a taxikářův hlas silně chrastil. Zámky se zacvakly a taxík zamířil do provozu. „Dostal do nosu plnou slznýho plynu.“

Potkan si trysek v podlaze už všiml. Tmou zamžoural na licenci. Někdo přes cedulku vypálil nápis, zřejmě tím novým tužkovým laserem od Mitsubishi. „Svobodu mrtvým.“ Potkan se usmál; mrtví jsou jeho zákazníci. Lidé, kteří si vybrali prašnou cestu. Dvanáct až osmnáct měsíců nádherné závislosti: syntetické orgasmy, závratné halucinace vedoucí k naprostému přesycení smyslů a extatickému prožitku smrti. Na závislost stačila jedna dávka. Federálové se snažili odříznout zdroj, ale odnášeli to mrtví. Bez prachu ještě pár měsíců živořili, ale zábavní jízdu po prašné cestě vystřídal únavný maratón absťáků a šílenství. Tak jako tak byli mrtví. Potkan se uvelebil na sedadle. Nápis laserem pochopil jako dobré znamení. Z kapsy vytáhl proužek kůže napuštěné soukromou směsí amfetaminů rozpustných v tuku a začal ho žvýkat.

Čas od času se zaposlouchal do relací na policejní frekvenci, kterou měl taxikář naladěnou kvůli vrakům vznášedel a načerno postaveným uzávěrám, kde pouliční gangy vybíraly mýtné. K bunkru si zajeli ostře hlídanou Park Avenue až přes devětapadesátou. Bunkr vznikl jako úkryt pro diplomaty z OSN, ale po rozpuštění Spojených národů se proměnil v činžák. Reklama ho vnucovala coby „nejbezpečnější adresu v centru“. Potkan o tom měl své pochybnosti a také proto si pořídil poslední model chytrých dveří. Podle všeobecného mínění by si většina členů sdružení nájemníků bunkru zasloužila vymytí mozku nebo dlouhou dovolenou na federální ubytovně pro úchyly.

„Hele, kunčaft,“ řekl taxikář. „Podle sítě maj na prahu demonstraci mrtvejch. Jedeme nebo balíme?“

Potkanovi se zježily chlupy na páteři. „Policajti?“

„Nechávají je na pokoji.“

„Máte pancíř na prorážení?“

„To, kurva, jo. Za dobrý prachy zaparkuju na atomovce.“ Taxikářův smích chrastil výboji. „Nemaj strach, pane z bunkru. Fouknu těm mrtvákům kapku starýho dobrýho slzáku a hned budou mít plný pazoury chrchle.“

Potkan se pokusil uhladit kožich. Mohl by se zaseknout v nepokojích. Ale kdyby teď čekal, brzy ho najde agent nebo klíště. Potkan nepochyboval, že na něj oba připíchli štěnici.

„Projet houfem není laciný,“ dodal šofér.

„Dám trojité jízdné.“ Na taxametru bylo po patnácti minutách přes dvě stě dolarů. „Miřte na vjezd číslo dvě, žlutá vrata.“ Vytáhl peněženku a začal ťukat na podsvětlené klávesnici. „Vysílám identifikační kód.“

Slyšel, jak řidič informuje policii, že se chystá projet demonstrací. Potkan cítil, že vůz za kordonem zrychluje, a zahlédl blikající majáčky, policajty v modré zbroji a tank naježený vodními děly. Taxikář najednou přibrzdil a Potkana zachytil až bezpečnostní pás. Mohutné gumové pneumatiky zakvílely, na kapotě zabubnovaly tupé rány. Vůz zpomalil na šnečí rychlost a mrtví ho obklopili ze všech stran.

Potkan neviděl dopředu, protože řidiče chránil před zákazníky ocelový plát. Okýnko na straně ale bylo plné tváří zbrocených potem, slzami a krví. Zkroucené tváře, křičící tváře, tváře ztrhané agónií abstinence. Do odhlučněné kabiny jejich řev doléhal jen slabě. Potkan při pohledu na mrtvé pocítil zároveň strach a vzrušení. Kdyby věděli, jak blízko jsou prachu, pomyslel si. Představil si, jak se tváře mrtvých prokousávají pancéřováním do taxíku a oddechují jen při plivání vylámaných zubů. Krásný pohled. Nepokoje dokazovaly, že trh je lačný prachu. Mrtví musejí být šílení zoufalstvím, když kvůli dávce přepadnou i bunkr. Rozhodl se zvednout cenu svého prachu o dalších deset procent.

Potkan uslyšel rány na střeše. Pak po ní někdo začal skákat. Jako by ho zavřeli do bubnu. Potkan zaťal drápy do čalounění a prohnul záda. „Na co čekáte? Pusťte jim plyn, krucinál!“

„Hele, kunčaft, plyn je drahej. Už tam skoro jsme.“

Na sklo natlačila obličej žena se zplihlými zkrvavenými vlasy a zaječela. Potkan se postavil na zadní a přímo před nosem jí zacvakal špičáky. Vtom si všiml, že ženská má v ruce svíticí pero. V poslední chvíli se vrhl dolů. Tužka blikla a kóji pro cestující zaplnil pach spáleného plastu. Jehla koherentního světla Potkanovi spálila chlupy na levém boku; vykvikl a v křeči dopadl na podlážku.

Šofér pustil plyn z vnějších trysek a tváře za okny okamžitě zmizely. Taxík zrychlil, kola poskakovala po padlých mrtvých. Tma krvavé noci prudce přešla v jasné stálé světlo vjezdu číslo dvě. Potkan se vyškrábal zpátky na sedadlo a ohlédl se zadním oknem právě včas, aby viděl, jak hydraulika zavírá pancéřová vrata. Něco v nich zůstalo – bylo to pružné a když vrata zapadla, stříkala z toho krev. Vnitřní vrata v kolejnicích zajela jako divadelní opona po krvavém posledním dějství.

Potkan už byl skoro doma. Přistoupili k němu dva strážní v plné zbroji. Dvířka vozu se sama odemkla a Potkan vystoupil. Jeden strážný mu na hlavu namířil trhák, druhý beze slova přistrčil čtečku otisků. Potkan na ni přiložil palec, domovní počítač ho okamžitě identifikoval.

„Dobrý večer, pane,“ pozdravil první strážný. „Dnes večer je venku neklidno. Máte zavazadla?“

Otevřela se dvířka u řidiče a elektrické rameno z nich na zem vysadilo šoféra v invalidním vozíku. Taxikář byl žena, revmatická šedovlasá stařenka, které by slušel spíš domov důchodců v New Jersey než taxík. Na hubených nohou jí ležel pletený pléd. „Slíbil mi trojitý jízdný.“ Jeřáb cvakl a pustil vozík. Stařena se rozjela k Potkanovi. „Šest set šedesát devět dolarů.“

„Ne, nemám zavazadla.“ V bezpečí bunkru Potkan zalitoval své vynucené velkorysosti. Bankovní převod z některého soukromého účtu nepřicházel v úvahu. Zasunul do čtečky v portmonce poslední tisícidolarovou bublinu, převedl z ní 331 dolarů na bahamský řetězec prádelen a pak zbytek položil řidičce na nataženou dlaň. Bublinu přijala pochybovačně; chvíli čekal, že do ní kousne jako baby v pořadech pro pamětníky. Ze starých lidí byl nervózní. Taxikářka ale do bublinového čipu nekousla, strčila ho do čtečky ve vlastní peněžence a zamračila se.

„Kde je dýško?“

Potkan si odfrkl. „Nepouštějte si do auta cizí lidi.“

Jeden strážný se podlézavě rozesmál. Druhý vykřikl, ale pro Potkana přišlo varování o milisekundu pozdě. S nechutným mlasknutím se z trysky na kolečkovém křesle uvolnila bublina smrdutého plynu a vykvetla Potkanovi přímo pod fousky. Jeden strážný zkusil vozík chytit zezadu, ale stará taxikářka mu překvapivě rychle přejela nohu. Druhý strážný namířil trhák.

Šoférka se usmívala jako čertova babička. „Je to pod limitem. Tohle není proti zákonu, hošové. A stejně mi neublížíte. Auto mi sleduje EEG. Ztratím vědomí a uvidíte tu melu.“

Strážný s přejetou nohou přestal poskakovat. Chlap s trhákem pokrčil rameny. „Je to na vás, pane.“

Potkan se párkrát praštil do skráně a pak zabořil čenich do podpaží. Měl ho plný smradu shnilých hamburgrů se sírovou zálivkou.

„Nechte to. Nemám čas.“

„Víte,“ řekla taxikářka, „nikdy nevylézám z auta, ale chtěla jsem vidět, kdo může bydlet v takovýhle díře.“ Serva zakvílela a jeřáb chytil kolečkové křeslo. „Už to vím.“ Když ji mechanická paže táhla do auta, kvokavě se smála. „Zaparkuju u dveří. Policajti se chystaj vyčistit ulici.“

Stráž Potkana doprovodila k výtahům. Vešel do otevřené kabiny, přiložil palec na čtečku a pronesl přístupový kód.

„Dobrý večer, pane,“ pozdravila ho zdviž. „Pojedete přímo do svého bytu?“

„Ano.“

„Výtečně, pane. Chcete seznam společných zařízení, přístupných v tuto hodinu?“

Reklamní smyčka stejně nešla nijak zastavit, Potkan se ji tedy snažil nevnímat a krátil si cestu vylizováním smradu z kožichu.

„Bazén je přístupný jen pro sportovce,“ informoval ho výtah, sotva se zavřely dveře. „Všechny prostory kromě beztížné kabiny jsou obsazeny. Nádrže na smyslovou deprivaci jsou obsazeny do jedenácti hodin. Výrobně náhradníků dočasně došly ženské podvozky; omlouváme se za způsobené nepohodlí…“

Klec sjela dvě a půl patra pod zem, zastavila se těsně nad spodním suterénem. Potkan zvedl zrak a v černé škvíře mezi světelnými panely uviděl klíště. Dívčina seskočila do výtahu.

„…holografický psychoanalytik úřaduje zítra od osmi, ale interaktivní sexkabiny zavírají až o půlnoci. Rozvod léčiv a narkotik…“

Vypadala, jako by jezdila na vodních lyžích ve stoce. Blond vlasy měla mokré a špinavé, z culíků ztratila mašle. Džíny si na kolenou roztrhala, na tváři měla ošklivou tržnou ránu. Promočený hedvábný rolák se jí lepil na tělo. Přes všechnu rozvrkočenost ale držela laserovou tužku pevně jako brusič diamantů.

„Zřejmě došlo k drobné poruše,“ oznámil uklidňujícím tónem výtah. „Není důvod ke znepokojení. Tato zdviž je dočasně mimo provoz. Již se pracuje na odstranění závady. V případě havarijní situace volejte bezpečnost. Omlouváme se za vzniklé potíže.“

Dívčina sežehla ovládací panel výtahu laserem. Z tlačítek vyšlehl plamen a vzápětí zhasla. „Kde jsi, sakra, trčel?“ uhodilo na Potkana klíště. „Byli jsme domluvení, že když se rozdělíme, sejdeme se v mekáči na Time Square.“

„Kdes byla ty?“ Potkan se postavil na zadní. „Když jsem tam dorazil, všude se motali poliši.“

Ztuhl, protože ho obkroužil laser. V nerezu za ním se objevila vypálená silueta. „Aspoň mi, kurva, nelži.“ Obkreslovala ho tak těsně, že se Potkanovi žárem ohýbaly chlupy. „Chci prach.“

„Vetřelec!“ zaječela raněná zdviž. Umělý hlas ztratil klid. „Bezpečnost hlásí přítomnost neoprávněných osob. Obyvatelé nechť se okamžitě vrátí do svých bytů a zapojí veškerá ochranná opatření. Není důvod ke znepokojení. Omlouváme se za vzniklé potíže.“

Potkanovi se zježily šupiny na ocase. „Dohoda je jasná. Maršál potřebuje moji distribuční síť. Takže vypadneme, než…“

„Prach.“

Potkan se na ni se vzteklým řevem vrhl. Předními drápy se chytil za roláček a zuby opakovaně zarýval do obnaženého hrdla. Zaskočena rychlostí a zuřivostí útoku upustila tužku a pokusila se ho odmrštit na stěnu. Držel se pevně, hlodal jí krk a vrčel jako vzteklý pes. Když se zapotácela pod otevřené únikové dveře na stropě výtahu, skočil ještě jednou. Nahoře uhnul, chytil se kabelů a z nich přeskočil na nosné lano. Shora do šachty proudilo světlo, z vypáčených dveří o patro výš se ke kleci spouštěly stráže ve zbroji. Potkan přeskočil skoro dva metry na protizávaží a skrčil se za ním, aby ho klíště nemohlo zastřelit. Bránila se krátce a neslavně. Zkusila bezpečáky oslepit světelnou bombou, pak vyskočila průlezem. Potkan málem slyšel sykot trháků. Strážným se ukázal, až když ucítil pach pečeného masa a spálené uměliny.

Zahanbení bezpečáci doprovodili Potkana služebním výtahem do suterénního skladu, kde bydlel. Když se byl na bunkr poprvé podívat, zprostředkovatel mu odmítal pronajmout opuštěné místnosti s tím, že má bydlet na úrovni země jako všichni ostatní. Volné byty v obytné části mu ale všechny připadaly nepřijatelně otevřené, čisté a přehledné. Potkanovi se daleko víc líbilo v zasmrádlém doupěti, kde byl už léta stejný vzduch. Rád usínal za hukotu ventilátorů o patro výš a spalo se mu lépe při vědomí, že je tak daleko od pachu ostatních lidí, jak jen ve městě může být.

Strážní ho dovedli až k chytrým dveřím plátovaným leštěnou mosazí a když na klávesnici mačkal heslo, diskrétně odvrátili zrak. Dveře si nechal udělat na míru u Moslera a skrytý mikrofon dokázal zachytit vysokofrekvenční pískání, na které lidské ucho nestačí. Potkan zapískal heslo a přiložil roztřesený palec na čtečku. Při přestřelce se mu stáhla střeva a kapsle s prachem ho příšerně píchaly. Měl co dělat, aby je nevypustil hned tady na chodbě. Dveře zachytily strážné a píply, aby ho upozornily na jejich přítomnost. Netrpělivě naťukal vypínací kód a zámky s povzdychem zajely.

„Příjemný večer, pane,“ popřál mu jeden strážný, když Potkan překročil práh. „A z toho…“ Zbytek věty uťaly dveře.

Potkan to tedy navzdory pravděpodobnosti dokázal. Chvíli stál, ocasem ometal dveře a čekal, až mu skvostný nepořádek v bytě uklidní nervy. Svou odměnu si zasloužil, prach je teď jen jeho. Nikdo mu ho nevezme. Zahlédl se ve střepu zrcadla opřeném o prázdnou bombu po aerosolovém THC. Usmál se na sebe. Je z něj nejbohatší potkan na East Side, možná v celém městě.

Vyrazil do labyrintu přetížených ocelových polic, zapomenutých tu před mnoha a mnoha lety. Správce bunkru Potkanovi nabídl, že dá police odstranit, než se nastěhuje, ale Potkan si je chtěl rozhodně ponechat. Když přišla požární revize na kolaudaci kropicího systému, hasička se nepořádku zděsila a pohrozila, že prostor neschválí k obývání. Podplatit ji nebylo laciné, ale stálo to za to. Potkanova sbírka veteše od té doby narostla nejméně na dvojnásobek. Léta ji neviděl nikdo kromě majitele a občas neopatrného švába.

Potkan si konečně oddechl a z velké hromady vytáhl elegantní plesnivou lodičku. Miloval buket kvalitní staré kůže a žvýkal ji, kdykoli mohl. Za botami měl haldu knih, soukromou knihovnu. K nejvybranějším lahůdkám řadil první vydání Stébel trávy, které znárodnil v oddělení vzácných tisků newyorské knihovny. Na oslavu šťastného návratu vyrval stranu 43 a coby nádivku ji nacpal do špičky střevíce. Hotovou svačinu přetáhl přes balík skelné vaty a za police plné staré elektroniky, rozbitých monitorů, zprohýbaných psacích strojů, mikrovlnek a roboluxů. Když zpoza maďarské vlajky, pověšené z prasklé zářivky, vystoupil federál, Potkan byl už skoro v hnízdě.

Potkan se instinktivně vrhl k díře ve zdi, kde si postavil hnízdo. Federál na něj ale byl moc rychlý. Potkan si nevšiml zbraně, dokud nezasyčela a on neztratil cit v zadní části těla. Spadl jako pytel brambor, ale hrdinně se plazil dál.

„Chtěl bych něco, co máš u sebe.“ Agent ho nakopl. Potkan se sklouzl po podlaze k puklině, na podlaze za ním zůstala tenká hovnivá čára. Potkan se plazil dál, dokud mu federál nestoupl na ocas.

„Kde je prach?“

„Nevím, o čem…“

Federál přešlápl a Potkanovi praskla lýtková kost jako bakelitová sirka. Necítil bolest.

„Prach.“ Federálovi se třásl hlas.

„Tady ne. Je to nebezpečné.“

„Kde?“ Agent ho pustil. „Kde?“

Potkana překvapilo, že se federálovi klepe ruka se zbraní. Poprvé se mu podíval do očí a uviděl zrádný žlutý odstín. Potkanovi došlo, jak špatně na Kochově terminálu porozuměl agentovu výrazu. Nebyl znuděný. Prázdný. Chvíli nedokázal uvěřit, jaké má štěstí. Hraj o čas, řekl si. Ještě máš šanci. I když ho nepřítel zahnal do rohu, nebylo správné bojovat, jak velel instinkt.

„Můžu vám to sehnat rychle, když mě pustíte,“ řekl Potkan. „Deset, patnáct minut. Zdá se, že to potřebujete.“

„Co to meleš?“ Federál ztrácel tvář a Potkan věděl, že ho odhadl. Chce prach pro sebe. Federální agent je mrtvý.

„Neztěžujte si situaci,“ řekl Potkan. „V hnízdě mám terminál. Za prasklinou. Deset minut.“ Začal se plazit k hnízdu. Věděl, že se ho federál neopováží zastavit; už teď má těžký absťák. „Jenom deset minut a dostanete, kolik prachu chcete.“ Chudák nemůže doufat, že zvládne záplavu neuroregulátorů na synapsích. Každou chvíli se může zhroutit, z rozklepané ruky pustit zbraň. Potkan se doplazil k puklině a vklouzl do domácké tmy.

Hnízdo vystavěl kolem stoletého nákupního vozíku a urvané lavičky z metra. Mezery vycpal cáry syntetického kaučuku, víčkem z chladiče, umělohmotnými blahopřáními, kusy ostnatého drátu, obaly od disků, mikrotenovými sáčky, značkou Zákaz stání a nejrůznějšími kostmi. Potkan se vydrápal do vozíku a spočinul na měkkém lůžku z roztrhaných tisícidolarových bankovek. K takovému bohatství ho dostalo šest let lstí a podrazů, pár desítek vražd a několik tisíc mrtvol pod prachem.

Když Potkan nahodil terminál, aby zavolal ochranku, federál začal vzlykat. „Někdo mi to podstrčil nějaká svině proradná nevím kdy asi v Barceloně… kdyby mě viděla Sarah, měla by z toho smrt…“ Dal se do pláče. „Chtěl jsem se přihlásit… mají úplně novou substituci, ale to není to pravý! Přežije to jenom… první dávku jsem si koupil před čtrnácti dny panebože jenom dva týdny a je to jako… zabil jsem člověka kvůli hnusnýma prachu… ale mají pravdu, je to, je to, je to, vůbec nejde popsat, jaký to je…“

Potkan letěl prsty po klávesnici, popisoval situaci, rozložení místností, strategii útoku. Odpojil zámky na chytrých dveřích. Nebude to legrace, ale když si dají bezpečáci pozor, můžou federála sejmout. Lepší risknout rychlý přepad, než vyjednávat s ozbrojeným mrtvým.

„Měl bych se zabít… bylo by to nejlepší, ale nejde jen o mě… viděl jsem desetileté… jaká bestie může prodávat prach dětem… měl bych se zabít a tebe taky.“ Když se Potkan odpojil, v hlase nepřítele se cosi změnilo. „Tebe taky.“ Federál se sklonil a začal šátrat po hnízdě.

„Už to tu bude,“ zvolal rychle Potkan. „Jede sem poslíček. Deset dávek. Než dojdete ke dveřím, zazvoní.“ Uviděl federálovu pracku a zavrtal se do hnijící hromady bankovek. „Počkejte u dveří, ano? Hned to tu máte.“

„Já to nechci.“ Ruka už byla tak veliká, že zastínila světlo. Potkan naježil chlupy a prohnul záda. „Nech si ten hnusnej prach.“

Potkan uslyšel, jak se nepořádkem probíjí ochranka. Police padaly na podlahu. Lidi jsou tak neohrabaní.

„Chci tebe.“ Ruka prosívala rozcupované peníze a šátrala po Potkanovi. Nepochyboval, že z něj federál dokáže vymáčknout duši – ruka už byla obrovská. I potmě by dokázal spočítat čáry na dlani, sledovat daktyloskopické linie. Vířily mu v hlavě, Potkan nad sebou ztrácel vládu. Došlo mu, že jedna kapsle musela prasknout a pustit mu do těla velrybí dávku prvotřídního Alžírského žlutého prachu. V halucinaci dokonale jasně viděl, jak mu jiskřičky kolují žilami a zapalují vyschlý troud neuronů. Na strážích mu přestalo záležet. Nezáleželo na ničem, kromě faktu, že ho nepřítel zahnal do rohu. Když instinkt zvítězil a Potkan vyrazil k boji, federál ho sevřel v pěsti. Měl větší sílu, než si Potkan dokázal představit. Drápal a kousal, ale když ho federál přesto vytáhl na světlo, dokázal se jen divit, jak je člověk hrozně veliký. O tolik větší než potkan.

přeložil Robert Tschorn

Medvědi objevují oheň

Terry Bisson

Science fiction se s humorem či fantasy nemísí vždy zdárně, ale Terrymu Bissonovi se v románech a povídkách daří propojovat obojí. Ve svém prvním románu Wyrldmaker [Tvůrce neskutečna], vydaném v roce 1981, dodává science fiction dravost otřepanému tématu z fantasy děl žánru sword-and-sorcery. V románu The Talking Man [Mluvící muž] mísí prvky fantasy a science fiction do podoby prášilovského vyprávění. V románu s tématem alternativní historie Fire on the Mountain [Oheň na hoře] vytváří originální a působivou variaci na známé téma budoucnosti, v níž Jih vyhrál Americkou občanskou válku: úspěšná vzpoura otroků v něm vyústí do založení Nové Afriky, republiky rozkládající se na území někdejších států Konfederace. Humor v Bissonových povídkách sahá od grotesky k rafinované satiře a vždy upozorňuje na iracionalitu stále komplexnějších světů, které představují velkou obtíž pro prosté lidi, neboť pro ně nejsou náležitě vybaveni. Ve ztřeštěném dobrodružném románu Voyage to the Red Planet [Cesta na rudou planetu] je let na Mars s první lidskou posádkou úskokem zinscenovaným roztržitým hollywoodským producentem, který nerozvážně vsází na trhák, jenž má vzkřísit jeho neradostné majetkové poměry. Román Pirates of the Universe [Piráti vesmíru] je satirickou space operou zasazenou do budoucnosti, v níž má hlavní slovo obchodní konglomerát Disney-Windows. Román The Pickup Artist [Umělec sběratel] je komickou dystopií o budoucnosti, v níž agenti Komise pro umění a zábavu mají za úkol ničit umělecká díla, pro něž už na světě není místo. Za titulní povídku sbírky Bears Discover Fire and Other Stories [č. Medvědi objevují oheň/Talpress 1998] vyhrál Bisson Nebulu, Huga a Cenu Theodora Sturgeona. Mezi jeho další díla patří sbírka povídek In the Upper Room [V horním pokoji], posmrtná spolupráce s Walterem M. Millerem Jr. St. Leibowitz and the Wild Horse Woman [Leibowitz a divoká žena – přip. nakladatelství Laser] – pokračování klíčového románu A Canticle for Leibowitz [č. Chvalozpěv na Leibowitze/Laser 1994], nebeletristické knihy o Natu Turnerovi a Mumiovi Abu-Jamalovi a novelizace filmů Galaxy Quest a 6. den.

přeložil Milan Žáček

Píchli jsme v neděli večer na dálnici I 65, severně od Bowling Green. Já, můj bratr kazatel a jeho syn jsme byli navštívit maminku v Domově a teď jsme se vraceli domů. Auto patřilo mně a prasklá pneumatika vyvolala pár významných povzdechů, protože jako nemožně staromódní člověk (aspoň oni to o mně tvrdí) si pneumatiky spravuji sám, i když mi bratr pořád radí, abych si pořídil radiálky a přestal skupovat ty staré pneumatiky.

Ale když víte, jak pneumatiky nasazovat a spravovat, dostanete je skoro zadarmo.

Protože šlo o levou zadní pneumatiku, zaparkoval jsem nalevo, na trávě zalesněného pruhu mezi dvěma dálnicemi. Pneumatika byla vyřízená, to jsem poznal už podle toho, jak trhaně můj cadillac zastavil. „Asi se ani nemusím ptát, jestli máš v kufru lepidlo na píchlé duše?“ položil Wallace řečnickou otázku.

„Tady mně, synku, podrž baterku,“ obrátil jsem se na Wallace mladšího. Je už dost starý, aby mi chtěl pomoct, a ještě ne dost starý, aby věděl všechno líp než já. Kdybych se byl oženil a měl děti, takové bych si určitě přál.

Staré cadillaky mají velké kufry, které se postupně plní nejrůznějším haraburdím až po okraj. Ten můj je ročník ’56. Wallace měl na sobě sváteční košili, takže se mi nehnal na pomoc, když jsem při hledání heveru začal hrnout na stranu časopisy, rybářské náčiní, dřevěnou krabici na nářadí, nějaké staré šaty, naviják v sisálovém pytli a postřik na mšice. Rezerva vypadala trochu splaskle.

Baterka zhasla. „Zatřepej s ní, synku,“ poradil jsem mu.

Baterka se zase rozsvítila. Pořádný hever byl už dávno pryč, ale já s sebou vozím ještě jeden – malý, čtvrttunový a hydraulický. Našel jsem ho pod matčinými časopisy Jižanské bydlení, ročníky 1978–1986. Už dlouho jsem je chtěl vyhodit na skládku. Kdyby se mnou nejel bratr, nechal bych Wallace mladšího umístit hever pod nápravu, ale radši jsem si klekl a udělal to sám. Vůbec neškodí, když se kluk naučí měnit pneumatiky. I když je nebude spravovat a nasazovat, pár si jich v životě vymění. Baterka znovu vypověděla službu, ještě než jsem stačil kolo zvednout. Překvapilo mě, jak rychle se setmělo. Konec října se blížil a už bylo chladno. „Zatřepej s ní znovu, Wallaci,“ požádal jsem ho.

Světlo znovu naskočilo, ale už jen slabé, doutnající.

„Radiálky prostě nepíchneš,“ poučoval mě bratr hlasem, kterým mluvil k větším shromážděním, v tomto případě ke mně a Wallacovi mladšímu. „A i kdyby se ti to náhodou povedlo, prostě na ně prskneš trochu toho lepidla a jedeš dál. Tři dolary devadesát pět centů za plechovku.“

„Strýček Bobby dokáže vyměnit penumatiku sám,“ hájil mě Wallace mladší, asi z jisté věrnosti mé osobě.

„Pneumatiku,“ opravil jsem ho zpod auta. Kdyby to bylo jen na Wallacovi, ten kluk by mluvil jako „barbar z hor“, jak říkávala maminka. Ale jezdil by na radiálkách.

„Zkus tou baterkou znovu zatřepat,“ požádal jsem znovu. Baterie byla skoro vybitá. Odšrouboval jsem poklici a zatáhl za kolo. Pneumatika praskla na bočnici. „Tak tuhle už spravovat nebudu,“ okomentoval jsem její stav. Ne že by mi to zvlášť vadilo. Doma u kůlny mi jich stojí hromada stejně velká jako já.

Světlo znovu zhaslo, ale když jsem pasoval rezervu na šrouby, rozzářilo se silněji než kdykoli předtím. „To už je lepší,“ pochvaloval jsem si. Světlo bylo silné, tmavě oranžové a mihotavé. Ale když jsem sáhl pro matky ke šroubům, překvapilo mě, že chlapcova baterka definitivně zhasla. Světlo přicházelo od dvou medvědů, kteří stáli na kraji lesa a drželi pochodně. Byli to pěkní cvalíci, každý tak kolem sto třiceti kil, a vzpřímení na zadních tlapách mohli měřit metr padesát. Wallace mladší i jeho otec je viděli a stáli teď naprosto nehnutě. Medvědy je lepší nedráždit.

Vylovil jsem matky z poklice a našrouboval je. Obvykle je radši trochu namáznu olejem, ale tentokrát jsem to nechal být. Sáhl jsem pod auto, spustil hever a vytáhl ho. S úlevou jsem zjistil, že v rezervě je dost vzduchu, abychom na ní mohli jet. Hever, francouzský klíč a píchlou pneumatiku jsem uložil do kufru. Místo abych poklici přišrouboval, kam patří, strčil jsem ji za nimi. Za celou tu dobu se medvědi ani nepohnuli. Jenom drželi pochodně – jestli byli zvědaví, nebo nám chtěli pomoct, to se nedalo říct. Vypadalo to, že ve stromoví za nimi by jich mohlo být daleko víc.

Dveře jsme otevřeli všichni naráz, zapadli do auta a odjeli. Wallace promluvil první. „Vypadá to, že medvědi objevili oheň.“

*

Když jsme maminku před takřka čtyřmi lety (sedmačtyřiceti měsíci) odvezli do Domova, svěřila se Wallacovi a mně, že se už chystá umřít. „Nemějte o mě, chlapci, starost,“ zašeptala a přitáhla nás k sobě, aby ji sestra neslyšela. „Najela jsem milion mil a teď už můžu přejet na druhý břeh. Moc dlouho si tu už nepobudu.“ Třicet devět let jezdila školním autobusem. Později, když Wallace odešel, mi pověděla o svém snu. V kroužku kolem ní seděla skupina doktorů a diskutovala o jejím zdravotním stavu. Jeden řekl: „Udělali jsme všechno, co je v lidských silách, chlapci, nechme ji odejít.“ Všichni pak zvedli ruce a usmáli se. Když pak na podzim neumřela, trochu ji to zklamalo, i když na jaře už na to zapomněla, jak to u starých lidí bývá.

Kromě toho, že beru Wallace staršího i mladšího na návštěvu v neděli večer, sám jezdím ještě v úterý a ve čtvrtek. Obvykle ji najdu před televizí, i když se na ni nedívá. Sestry ji ani nevypínají. Říkají, že staří lidé mají rádi zrnění. Prý je to uklidňuje.

„Tuhle jsem slyšela, že medvědi objevili oheň,“ řekla mi v pondělí. „To je pravda,“ ujistil jsem ji a dál jí rozčesával dlouhé bílé vlasy hřebenem ze želvoviny, který jí koupil Wallace na Floridě. V pondělí se objevila zpráva v louisvillském Kurýru a v úterý reportáž ve večerních zprávách buď NBC, nebo CBS. Lidé vídali medvědy na celém území státu a ve Virginii taky. Ukončili zimní spánek a zjevně hodlali strávit zimu v zalesněných pásech mezi dálnicemi. Ve virginských horách byli medvědi odjakživa, ale do západní Kentucky nezabloudili už celých sto let. Posledního zastřelili, když byla matka ještě děvčátko. Kurýr přišel s teorií, že sešli po I 65 z lesů Michiganu a Kanady, ale jeden muž z Allenského okresu tvrdil v interview na celonárodním televizním okruhu, že v horách vždycky pár medvědů zůstalo a že ti se teď přidali k ostatním, když objevili oheň.

„Už se neukládají k zimnímu spánku,“ pokračoval jsem. „Rozdělají si oheň a udržují ho celou zimu.“

„To mě podrž,“ prohlásila matka. „Na co ještě nepřijdou!“ Sestra jí přišla sebrat tabák, čímž mi jako obvykle naznačila, že si matka má jít lehnout.

*

Každý říjen zůstává Wallace mladší u mě, zatímco jeho rodiče jedou do tábora. Vím, že to zní hrozně staromódně, ale tak to prostě je. Můj bratr je sice kazatel (Reformovaná církev spravedlivého života), ale na živobytí si ze dvou třetin vydělává prodejem nemovitostí. Spolu s Elizabeth jezdí do Křesťanského centra úspěchu v Jižní Karolíně, kde se lidé z celé země učí, jak těm druhým prodat různé věci. Vím, jak to chodí – ne že by se mi to kdy obtěžovali říct, ale v noci jsem v televizi viděl inzerovat kampaň „Výměnou nemovitostí k úspěchu“.

Wallace mladší vystoupil ze školního autobusu ve středu, tedy v den, kdy jeho rodiče odjeli. Pokud bydlí u mě, rozhodně si nemusí balit moc věcí. Má tu vlastní pokoj. Jako prvorozenému mi připadl náš starý domek poblíž Smith Grove. Je už trochu sešlý, ale mně ani Wallacovi mladšímu to nevadí. V Bowling Green má rovněž svůj pokoj, ale vzhledem k tomu, že se Wallace s Elizabeth každé tři měsíce stěhují (jedna z podmínek kampaně), nechává si svou malorážku ráže dvacet dva a komiksy, které hrají v jeho věku velkou roli, ve svém pokoji u mě. Je to stejný pokoj, ve kterém jsme bydleli já a jeho otec.

Wallacovi mladšímu je dvanáct. Když jsem se vrátil z práce, našel jsem ho sedět na zadní verandě, ze které je hezký výhled na mezistátní dálnici. Já se živím pojišťováním úrody.

Když jsem se převlékl, ukázal jsem mu, jak se dá rozbít patka pláště u pneumatiky – buď ji rozmlátíte kladivem, nebo přes ni přejedete autem. Tak jako výroba sirupu z čiroku je ruční oprava pneumatik uměním na ústupu. Kluk ovšem chápal rychle. „Zítra ti ukážu, jak nasadit pneumatiku pomocí kladiva a montpáky.“

„Hrozně rád bych viděl ty medvědy,“ svěřil se mi. Díval se přes pole na I 65, kde nám pruhy silnice na sever odřízly roh pole. Když je člověk v noci vzhůru, hluk aut mu někdy připomíná vodopád.

„Ve dne jejich oheň neuvidíme,“ odtušil jsem, „ale počkej si do večera.“ Téhož večera dávali na CBS nebo NBC (pořád si je pletu) speciální dokumentární film o medvědech, kteří se těšili málem celonárodnímu zájmu. Zahlédli je v Kentucky, Západní Virginii, Missouri, na jihu Illinois a samozřejmě ve Virginii. Ve Virginii byli medvědi odjakživa. Pár lidí nadhodilo, že by je mohli začít lovit. Jeden vědec tvrdil, že mají namířeno do států, kde ještě zbyl nějaký sníh, ale ne příliš mnoho, a kde je v dálničních pruzích dost dřeva na podpal. Zašel tam s videokamerou, ale pořídil jen pár rozmazaných záběrů postav usazených kolem ohně. Další vědec řekl, že medvědy přitahují bobule nového keříku, který roste pouze v zalesněných pruzích mezistátních dálnic. Tvrdil, že ta bobule je první nový rostlinný druh v moderní historii, který vznikl zkřížením semen kolem dálnice. Pak si na kameru do jedné kousl, ušklíbl se a pojmenoval ji „novo-bobule“. Klimatický ekolog uvedl, že teplé zimy (v Nashvillu nespadla minulou zimu ani vločka a v Louisvillu se přehnala jen jedna metelice) ovlivnily cyklus medvědího zimního spánku, a proto si teď huňáči pamatují zkušenosti z minulých let. „Medvědi možná oheň objevili před několika staletími, ale zase u nich upadl v zapomnění.“ Podle další teorie objevili (nebo znovuobjevili) oheň, když před několika lety hořel Yellowstonský národní park.

V televizi ukazovali víc chlápků, kteří mluvili o medvědech, než medvědů samotných, a tak nás to s Wallacem mladším přestalo zajímat. Když jsme umyli nádobí, vzal jsem kluka za dům k plotu. Přes dálnici jsme skrz stromy viděli, jak medvědům plápolá oheň. Wallace mladší si chtěl zajít pro svou dvaadvacítku a jednoho zastřelit, ale já mu vysvětlil, proč by to nebylo dobré. „Kromě toho,“ dodal jsem, „by malorážka medvědovi neublížila, jen by ho rozzuřila.“

A navíc,“ uzavřel jsem, „je lovení v dálničních pruzích přísně zakázáno.“

*

Jakmile pneumatiku dostanete do ráfku, stačí ji na její místo jenom nadrncat. Dělá se to tak, že si ji postavíte svisle a sednete si na ni. Vzduch jde dovnitř a vy ji nadhazujete mezi nohama, dokud patka pláště nedosedne do ráfku a neozve se uspokojivé plesknutí. Ve čtvrtek jsem Wallacovi mladšímu místo školy ukázal, jak na to, a nedal jsem mu pokoj, dokud to nezvládl. Pak jsme přelezli plot a vydali se po poli k medvědímu teritoriu.

Podle pořadu Dobré ráno, Ameriko udržují medvědi v severní Virginii oheň po celý den. Tady v západní Kentucky bylo na pozdní říjen ještě pořád dost teplo, a tak medvědi zůstávali kolem ohně jen v noci. Kam šli a co dělali ve dne, o tom nemám nejmenší tušení. Možná pozorovali z novobobulových keříků, jak já s Wallacem mladším šplháme přes vládní plot a běžíme přes dálnici. Já měl s sebou sekeru a Wallace mladší dvaadvacítku – ne že by si chtěl zabít medvěda, ale protože kluci rádi nosí nějakou zbraň. V pruhu se pod javory, platany a duby rozlézala změť popínavých rostlin a křovinatého podrostu. Ačkoli to bylo od domu jen nějakých sto metrů, nikdy jsem tam nebyl já ani nikdo z mých známých. Vypadalo to jako uměle vytvořená krajina. Uprostřed jsme našli stezku a vydali se po ní přes pomalý, krátký potok, který vytékal z jedné mříže a vléval se do druhé. Stopy v šedém blátě byly to první, co jsme z medvědů viděli. Ve vzduchu se vznášel zápach zatuchliny, který ovšem nebyl zas tak nepříjemný. Na mýtince pod dutým bukem jsme našli ohniště plné popela. Kolem ohně ležely ve víceméně pravidelném kruhu klády a zápach už byl silnější. Prohrábl jsem oheň a našel dost uhlíků, aby se z nich dal rozfoukat nový oheň, a tak jsem je zase zahrábl na jejich místo.

Nasekal jsem něco dříví na podpal a naskládal ho na hromádku, abych ukázal dobrou sousedskou vůli.

Možná že nás medvědi sledovali z keřů už tehdy – to už se nikdy nedovíme. Ochutnal jsem novobobuli a zase jsem ji vyplivl. Byla příšerně sladká a trpká zároveň, přesně to, co byste si představovali, že medvědovi půjde k duhu.

*

Toho večera jsem se po večeři zeptal Wallaceho, jestli se mnou nechce na návštěvu k babičce. Nepřekvapilo mě, když mi na to kývl. Děti mají daleko více ohledů, než by se dospělým zdálo. Našli jsme ji na betonové verandě Domova, jak sleduje provoz na I 65. Sestra nám řekla, že maminka byla celý den neposedná. To mě také nepřekvapilo. Jak se každého podzimu začne barvit listí, je najednou neklidná, lépe řečeno – zase začne „doufat“. Zavedl jsem ji do společenské místnosti a učesal jí dlouhé bílé vlasy. „V televizi už nedávaj nic jinýho než ty medvědy,“ stěžovala si sestra a přepínala z jednoho kanálu na druhý. Když odešla, Wallace mladší se zmocnil dálkového ovládání, a tak jsme zhlédli mimořádnou reportáž CBS nebo NBC o několika myslivcích ve Virginii, kterým někdo podpálil jejich domky. Následoval rozhovor s lovcem a jeho manželkou, kterým shořel dům v údolí Shenandoah v hodnotě 117 500 dolarů. Manželka byla pevně přesvědčena o vině medvědů. Manžel medvědy z ničeho nevinil, ale žaloval stát o náhradu, protože měl platný lovecký lístek. Státní zmocněnec pro lov se nechal v televizi slyšet, že vlastnictví loveckého lístku nezbavuje lovené práva na účinnou sebeobranu. Pomyslel jsem si, že na státního zmocněnce je to docela liberální pohled na věc. Měl samozřejmě nezcizitelný zájem na tom, aby nemusel platit. Nevím, já sám myslivec nejsem.

„A v neděli se už ani nemusíš obtěžovat,“ řekla matka Wallacovi mladšímu a mrkla na něj. „Já najela milion mil a mám už jednu ruku na bráně.“ Já jsem už na její řeči zvyklý, zvlášť na podzim mě nepřekvapují, ale bál jsem se, že to kluka trochu rozhází. Opravdu na odchodu vypadal ustaraně, a tak jsem se ho zeptal, co ho trápí.

„Jak mohla najet milion majlí?“ zeptal se mě. Řekla mu, že to bylo čtyřicet osm mil každý den, po celých devětatřicet let, a on si na kalkulačce spočítal, že to dělá 336 960 mil.

„Mil, žádných majlí,“ já na to. „A je to čtyřicet osm ráno a čtyřicet osm odpoledne. A vyjížďky s fotbalovým mužstvem. A staří lidé taky trochu přehánějí.“ Maminka byla první řidičkou školního autobusu v našem státě. Jezdila každý den a k tomu vychovala rodinu. Tatínek jenom farmařil.

*

Z dálnice obvykle odbočuji u Smith Grove, ale toho večera jsem jel celou dálku na sever ke Koňské jeskyni a zpátky, abychom si s Wallacem mladším prohlédli medvědí ohně. Nebylo jich tolik, kolik by si člověk představoval z televize – jedno ohniště každých šest sedm mil, schované ve shluku stromů nebo za skalním výběžkem. Nejspíš hledají jak dřevo, tak vodu. Kluk si je chtěl prohlédnout, ale na mezistátních dálnicích se stavět nesmí a já se bál, že by nás policie rychle vyhmátla.

V poštovní schránce jsem měl od Wallaceho pohled. On i Elizabeth si vedou dobře a mají se přímo báječně. Pro syna ani slovo, ale klukovi to zřejmě nevadilo. Jako většina jeho vrstevníků s rodiči jezdí jenom nerad.

*

V sobotu odpoledne mi z Domova zavolali do kanceláře a nechali vzkaz, že matka odešla. Byl jsem právě na cestě. Pracuji o sobotách – je to jediný den, kdy zastihnete hodně farmářů na částečný úvazek doma. Když jsem si zavolal do kanceláře a dostal tu zprávu, srdce mi doslova vynechalo – ale jen jeden tep. Už jsem se na to připravoval dlouho. „Je to pro ni vykoupení,“ řekl jsem sestře, když jsem se dovolal do Domova.

„Vy mi nerozumíte,“ opáčila sestra. „Ona neodešla ve smyslu umřela. Ona nám utekla. Vaše matka je pryč.“ Maminka prošla dveřmi na konci chodby, když se nikdo nedíval, zaklínila je hřebenem a nádavkem si s sebou vzala ústavní pokrývku. „A co její tabák?“ zeptal jsem se. Taky pryč. Takže jsme věděli najisto, že si chce venku pobýt. Byl jsem zrovna ve Franklinu a do Domova jsem se po I 65 dostal až za hodinu a pár minut. Sestra mi sdělila, že matka se poslední dobou chovala čím dál víc zmateně. Mohl jsem se vsadit, že mi tohle řeknou. Prohledali jsme areál Domova, který se rozkládá na pouhém půl akru mezi dálnicí a polem se sojovými boby a na kterém nerostou ani žádné stromy. Pak mě přiměli, abych zatelefonoval šerifovi do kanceláře. Za pobyt v Domově jí budu muset platit, dokud nebude oficiálně vedena jako pohřešovaná, tedy do pondělí.

Když jsem se dostal domů, byla už tma a Wallace mladší dělal večeři. Nic moc složitého – musí jen otevřít pár konzerv, které byly dopředu vybrány a převázány gumičkou. Řekl jsem mu, že babička odešla, a on mi na to přikývl a řekl: „Vždyť říkala, že tam už dlouho nezůstane.“ Zavolal jsem na Floridu a nechal vzkaz. Víc se už dělat nedalo. Sedl jsem si k televizi, ale nic v ní nedávali. Pak jsem se otočil k zadním dveřím a zahlédl plamínky ohně mezi stromy za dálnicí. Najednou jsem měl pocit, že bych přece jenom mohl vědět, kde ji hledat.

*

Znatelně se ochladilo, a tak jsem si vzal bundu. Požádal jsem kluka, ať čeká u telefonu, kdyby nám náhodou zatelefonoval šerif, ale když jsem se uprostřed pole ohlédl, už spěchal za mnou. Bez bundy. Zpomalil jsem, aby mě mohl dohonit. Malorážku s sebou měl, ale já ho přesvědčil, aby ji nechal opřenou u plotu. Ve tmě a v mém věku mi dělalo daleko větší potíže přelézt plot než za světla. Však už mi je jednašedesát. Po dálnici spěchaly náklaďáky na sever a osobní auta zase na jih.

V příkopu jsem si urousal záložky kalhot o dlouhou trávu, kterou už teď tížila rosa. Vlastně to nebyla tráva, ale lipnice.

Prvních pár metrů mezi stromy jsme šli v naprosté tmě a kluk se mě chytil za ruku. Pak už bylo trochu vidět. Nejdřív jsem si myslel, že to svítí měsíc, ale ne, to kužely světla z náklaďáků, osvětlující koruny stromů skoro jako měsíc, nás nakonec navedly na cestu houštinami a její důvěrně známý medvědí pach.

K medvědům jsem se v noci přibližoval jen nerad. Kdybychom zůstali na stezce, mohli jsme na nějakého narazit potmě, ale když, půjdeme podrostem, mohli by nás zase považovat za vetřelce. Napadlo mě, jestli jsme si opravdu neměli vzít pušku.

Zůstali jsme na stezce. Vypadalo to, že světlo kape z baldachýnu stromů jako déšť. Šlo se nám lehce, zvlášť když jsme se nesnažili dívat dolů a nechali jsme nohy, ať si najdou cestu samy.

A pak jsem skrz stromy uviděl jejich oheň.

*

Živily jej povětšinou platanové a bukové větve, přesně ty, které vydávají málo tepla, ale spoustu kouře. Bylo vidět, že v kvalitě dřeva medvědi ještě nemají jasno. Ale udržovat oheň už docela uměli. Velký, skořicově hnědý medvěd, pravděpodobně ze severu, prohraboval oheň klackem a tu a tam přidal větev z hromádky vedle sebe. Ostatní seděli kolem na kládách ve volném kruhu. Většinou to byli baribalové nebo ještě menší medvědi kynkažu a jedna samice s medvíďaty. Pár medvědů jedlo bobule z poklice. Moje matka nejedla, jen se dívala do ohně, po ramena zabalená do přikrývky z Domova.

Jestli si nás medvědi všimli, nedali to najevo. Matka poklepala na volné místo hned vedle sebe a já si k ní přisedl. Jeden medvěd se zase odsunul, aby si mohl Wallace mladší sednout na druhou stranu.

Medvědí pach je pronikavý, ale není nepříjemný, jakmile si na něj jednou zvyknete. Trochu se podobá smradu ze stodoly, ale silnějšímu. Naklonil jsem se k matce, chtěl jsem jí něco pošeptat do ucha, ale ona zavrtěla hlavou. Bylo by nezdvořilé špitat si před tvory, kteří nemají dar řeči, naznačila mi mlčky. Wallace mladší byl taky zticha. Matka se s námi podělila o přikrývku, a tak jsme se tam snad celé hodiny dívali do ohně.

Velký medvěd se staral o oheň, lámal suché větve tak jako lidé – přidržel si jeden konec v prackách, druhý opřel o zem a šlápl doprostřed. Uměl udržovat stejnoměrný plamen, to se musí nechat. Jiný medvěd oheň čas od času prohrábl, ale ostatní ho nechali na pokoji. Vypadalo to, že s ohněm umí zacházet jen pár medvědů a ostatní se vezou. Ale není to tak se vším? Jednou za čas k osvětlenému prostranství došel malý medvěd a na hromadu přihodil náruč plnou dřeva. To kolem dálnic má stříbřitý odstín, zrovna jako naplavené.

Wallace mladší není na rozdíl od mnoha svých vrstevníků neposedný. Seděl jsem, díval se do plamene a bylo mi dobře. Vzal jsem si trochu matčina tabáku Red Man, i když normálně nežvýkám. Připomínalo mi to návštěvy v Domově, jen díky medvědům daleko zajímavější. Celkem jich tu bylo asi osm nebo deset. Oheň taky nebyl nezajímavý – uvnitř se odehrávala malá dramata, ohnivé sály vznikaly a zase zanikaly v praskotu oharků. Popustil jsem uzdu fantazii. Díval jsem se na medvědy kolem a představoval si, co asi vidí oni. Někteří měli zavřené oči. I když tu byli pospolu, jejich duch byl pořád ještě individualistický, jako kdyby každý medvěd seděl před vlastním, soukromým ohněm.

Když k nám poklice doputovala, všichni jsme si vzali pár novobobulí. Nevím jak matka, ale já jsem jenom předstíral, že je jím. Wallace mladší protáhl obličej a vyplivl je. Když usnul, obtočil jsem kolem nás tří přikrývku. Ochlazovalo se a my jsme na rozdíl od medvědů neměli pořádný kožich. Byl bych už šel, ale matka nechtěla. Rukou ukázala ke stromovému baldachýnu, odkud se šířilo světlo, a pak na sebe. Myslela si, že pro ni přicházejí andělé shůry? Byla to jenom světla nějakého náklaďáku na cestě na jih, ale ji to viditelně potěšilo. Držel jsem její ruku ve své a cítil, jak chladne.

*

Vzbudil mě Wallace mladší poklepáním na koleno. Slunce už vyšlo a jeho babička zemřela zaklíněná mezi námi. Oheň byl uhašen, medvědi byli pryč a někdo se k nám hlučně probíjel lesem, v blažené nevědomosti o pohodlné stezce. Byl to Wallace se dvěma policisty.

Na sobě měl bílou košili a já si náhle uvědomil, že je neděle ráno. Z matčiny smrti byl Wallace smutný, ale pod povrchem jsem vycítil jistou rozmrzelost.

Vojáci čichali ve vzduchu a kývli na sebe. Medvědí pach byl pořád ještě silný. Zabalili jsme s Wallacem matku do přikrývky a vydali se s jejím tělem k dálnici. Policisté zůstali, rozkopali popel a rozházeli nashromážděné dříví na všechny strany. Mně to připadalo malicherné. Sami vypadali v těch svých uniformách jako medvědi.

U kraje silnice stál Wallacův Oldsmobil 98 a jeho radiálky na trávě vypadaly trochu splaskle. Před ním stálo policejní auto, vedle něj strážník a za ním pohřební vůz, rovněž Oldsmobil 98.

„To je první hlášení, že obtěžovali staré lidi,“ prohodil první policista k Wallacovi. „Nic takového se nestalo,“ ohradil jsem se, ale nikdo se mě po vysvětlení neptal. Mají svoje vlastní postupy. Dva muži v obleku vyšli z pohřebního vozu a otevřeli zadní dveře. To pro mě byl okamžik, kdy maminka odešla z tohoto světa. Když jsme ji uložili dovnitř, vzal jsem kluka za rameno. Klepal se, ačkoli nebyla zima. Smrt tohle dělá, zvláště za úsvitu, s policejními auty kolem dokola na mokré trávě, dokonce i když přijde jako přítelkyně.

Chvíli jsme stáli a dívali se, jak kolem nás projíždějí osobní auta a náklaďáky. „Je to pro ni vykoupení,“ řekl Wallace. Překvapuje mě, kolik je v 6.22 ráno na silnicích aut.

*

Ještě odpoledne jsem zašel do pruhu mezi dálnicemi a nasekal něco dřeva místo toho, které policisté rozházeli. Večer jsem skrz stromy znovu zahlédl oheň.

Za dva dny po pohřbu jsem se vrátil. Kolem ohně seděli stejní medvědi, tedy pokud jsem to mohl ve tmě posoudit. Na chvilku jsem si k nim sedl, ale protože znatelně znervózněli, zase jsem šel domů. Z poklice jsem si vzal hrst novobobulí a v neděli jsem s chlapcem zašel na hřbitov a naaranžoval jsem je na maminčině hrobu. Ještě jednou jsem je ochutnal, ale není to k ničemu, jíst se nedají.

Pokud ovšem nejste medvěd.

přeložil Viktor Janiš

Dokonalý únik

John Kessel

Pověst John Kessela coby spisovatele sofistikované, literární fantasy a science fiction se zakládá na několika povídkách, které často vstupují na území klasických spisovatelů a používají ponaučení z jejich textů jako ozvučných desek pro současné hodnoty a společenské mravy. Jak pseudoesej Hermann Melville: Space Opera Virtuoso [Herman Melville: Virtuos vesmírné opery], tak Nebulou oceněná variace na Moby Dicka, Another Orphan [č. Jiný sirotek-F&SF 3/96], mapují nesourodé průsečíky Melvillovy doby s naší současností. The Big Dream [Hluboký sen] vypráví o soukromém detektivovi na stopě Raymondu Chandlerovi, který se pomalu vyvíjí do postavy typické chandlerovské kriminální povídky. The Pure Product [č. Opravdový Američan-Hvězdy jako bozi/AFSF 1993] a Every Angel Is Terrifying [Každý anděl je děsivý] rozvíjejí pojmy jižanské gotické literatury Flannery O’Connorové. Sám H. G. Wells je postavou ve wellsovské povídce Buffalo [Bizon]. Tyto povídky, spolu s Kesselovými příběhy z alternativní historie Some Like It Cold [č. Někdo to rád studené-Science Fiction 1995/Netopejr 1997], The Franchise [Výsada] a Uncle John and the Saviour [Strýček John a spasitel] byly shromážděny ve sbírkách kratších prací Meetings in Infinity [Setkání v nekonečnu] a The Pure Product [Opravdový Američan]. Kreativní hravost obsažená ve spekulacích těchto povídek proniká i do Kesselovy románové tvorby. Good News from Outer Space [Dobré zprávy z mezihvězdného prostoru] vykreslují satirický portrét dysfunkční Ameriky na prahu jedenadvacátého století posedlé invazemi mimozemšťanů a mileniální iracionalitou. Corrupting Dr. Nice [Jak uplatit dr. Hezkého] je ztřeštěná historie o cestování časem, v níž vystupují otec a dcera tvořící tým podvodnických umělců, kteří při hledání svých obětí pronikají časovými hranicemi a alternativními dějinami. Kessel také ve spolupráci s Jamesem Patrickem Kellym napsal román Freedom Beach [Pláž svobody].

přeložil Milan Žáček

„Přemýšlel jsem o ďáblech. Tedy, pokud jsou na světě ďáblové, pokud jsou na světě lidé, kteří reprezentují zlo, je naší povinností je vyhubit?“

JOHN CHEEVER,

„5:48“

Když doktorka Evansová seděla ve své pracovně a čekala – aniž přesně věděla na co –, doufala, že neprožije další špatný den. Potřebovala si zapálit a něčeho se napít. Poposedla si na židli, aby se tváří natočila k zataženým žaluziím vedle svého stolu, opřela se a propletla si prsty za hlavou. Zavřela oči a zhluboka dýchala. Vzduch, jenž sem vanul ventilátorem ve stropě, páchl motorovým olejem. Byl studený. Cítila ho na tváři, zbytek těla však držel v teple tlustý svetr. Věděla, že má mastné vlasy. Uběhlo několik minut, během nichž na nic nemyslela. Pak se ozvalo zaklepání na dveře.

„Dále,“ řekla nepřítomně.

Havelmann vstoupil. Měl rozložité tělo atleta, jež trochu povadlo, husté šedé vlasy a vrásčitou tvář. Na první pohled na šedesát nevypadal. Jeho dobře střižený modrý oblek potřeboval pořádně vyžehlit.

„Paní doktorko?“

Evansová na něho chvilku civěla. Zabila by ho. Podívala se na stůl a promnula si rukou čelo. „Posaďte se,“ vyzvala jej.

Vytáhla z přihrádky stolu balíček cigaret. „Nechcete si zapálit?“

Starý muž si od ní vzal jednu cigaretu. Pečlivě si ho prohlížela. Hnědé oči měl lemované rudou barvou; dívaly se na ni omluvně.

„Kouřím až moc,“ řekl. „Ale nemůžu přestat.“

Připálila mu. „Každý den tu s kouřením končí další lidé.“

Havelmann jemně vydechl kouř. „Co pro vás můžu udělat?“

Co můžu udělat já pro vás, pane.

„Napřed si chci zahrát takovou malou hru.“ Evansová z kapsy vytáhla kapesník. Do středu stolu posunula mosazné těžítko: nevelký model Lincolnova památníku. „Teď chci, abyste se díval, co dělám, ano?“

Havelmann se usmál. „Nic mi neříkejte – necháte ho zmizet, že jo?“

Snažila se mu nevěnovat pozornost. Těžítko zakryla kapesníkem. „Co je pod tím kapesníkem?“

„Můžeme se o něco vsadit?“

„Tentokrát ne.“

„Těžítko.“

„To je úžasné.“ Evansová se opřela s pocitem definitivnosti. „Teď chci, abyste mi odpověděl na několik otázek.“

Starý muž se zvědavě rozhlédl po místnosti: na zatažené žaluzie, na počítač a klávesnici u stěny, na soustavu přepínačů v rohu stolu. Pak zrakem spočinul na zrcadle naproti oknu. „To je obousměrné zrcadlo.“

Evansová si povzdechla. „Ale kdeže.“

„Nahráváte to?“

„Sejde vám na tom?“

„Rád bych to věděl. Obyčejná slušnost.“

„Ano, jsme nahráváni na video. Teď mi odpovězte na otázky.“

Havelmann jako by se před jejími otázkami zmenšil. „Jasně.“

„Jak se vám tady líbí?“

„Docela dobré. Trochu nuda. Podle toho, jak to tu vypadá, tady nemůžete chytit ani žádnou nemoc, jestli mi rozumíte, jak to myslím. Nechci se vás nijak dotknout, paní doktorko. Nejsem tu ještě tak dlouho, abych si zvykl.“

Evansová se pomalu zhoupla dopředu a dozadu.

„Jak víte, že jsem doktorka?“

„Copak nejste doktorka? Myslel jsem si, že ano. Jsme v nemocnici, ne? Takže když mě sem posílali, napadlo mě, že musíte být doktorka.“

„Jsem doktorka. Jmenuji se Evansová.“

„Rád vás poznávám, doktorko Evansová.“

Zabila by ho. „Jak dlouho už tady jste?“

Muž se zatahal za ušní lalůček. „Musel jsem sem přijít teprve dneska. Myslím, že to není až tak dlouho. Pár hodin. Mluvil jsem s ošetřovatelkami na sesterně.“

Co by dala za panáka Jacka Danielse! Podívala se na něho zpoza věžičky svých prstů. „Ty se něco napovídají –“

„Věřím, že dělají svou práci.“

„Taky věřím. Řekněte mi, co jste dělal, než jste přišel do této… nemocnice.“

„Myslíte těsně předtím?“

„Ano.“

„Byl jsem v práci.“

„Kde pracujete?“

„Mám svůj vlastní podnik – ITG Computer Systems. Navrhujeme programy pro spoustu lidí. Zanedlouho uzavřeme velkou smlouvu s Ma Bell. Jestli se nám to podaří, ve čtyřiceti budu moct odejít do důchodu – pokud mi teda strýček Sam vytáhne ruku z kapsy na tak dlouho, abych si mohl spočítat drobné.“

Evansová si přičinila poznámku do notesu. „Máte rodinu?“

Havelmann se na ni upřeně zadíval. Měřil si ji s výrazem seriózního mladého univerzitního studenta, nehodícím se k muži jeho věku. Civěl na ni, jako by si nedokázal představit, proč mu klade tyto nečekané otázky. Nenáviděla jeho slabost; probouzela v ní zuřivost, která ji tlačila na pokraj šílenství. Už tak to byl zlý den a bude ještě horší.

„Nechápu, po čem se pídíte,“ řekl Havelmann se značnou důstojností. „Ale abyste měla v záznamech fakta: mám manželku Helen a dvě děti. Ronniemu je devět a Susan pět. Máme hezký velký dům a lincolna a porsche. Fandím Braves a nejím quiche. Co ještě chcete vědět?“

„Spoustu věcí. Nakonec se je dozvím.“ Hlas Evansové zněl chladně. „Nechcete se také na něco zeptat? Třeba jak jste se tady octl. Jak dlouho tady zůstanete. Kdo vlastně jste?“

Jeho hlas nabral podobný chlad. „Vím, kdo jsem.“

„Kdo tedy jste?“

„Jmenuji se Robert Havelmann.“

„To je pravda,“ přitakala doktorka Evansová klidně. „Který máme rok?“

Havelmann si ji ostražitě prohlížel, jako by se ho chystala obelstít. „O čem to mluvíte? Je rok 1984.“

„Které roční období?“

„Jaro.“

„Kolik vám je?“

„Třicet pět.“

„Co mám pod tímto kapesníkem?“

Havelmann se podíval na kapesník na stole, jako by si ho všiml poprvé. Jakoby se schoulil a změřil si Evansovou podezíravým pohledem.

„Jak to mám vědět?“

*

Odpoledne byl zase zpátky, stejně zválený, stejně nevinný. Jak může člověk zestárnout a zůstat pořád nevinný? Nedokázala si vzpomenout, že by něco bývalo takto snadné. „Posaďte se,“ vyzvala ho.

„Díky. Co pro vás můžu udělat, paní doktorko?“

„Chci navázat na hádku, kterou jsme měli dnes ráno.“

Havelmann se pousmál. „Hádku? Dneska ráno?“

„Copak si nepamatujete, že jste se mnou dnes ráno mluvil?“

„Dosud jsem vás neviděl.“

Evansová si ho chladně prohlížela. Starý muž se na židli zavrtěl.

„Jak víte, že jsem doktorka?“

„Copak nejste? Bylo mi řečeno, abych zašel za doktorkou Evansovou do místnosti číslo 10.“

„Aha. Když jste tady dnes ráno nebyl, kde jste byl?“

Havelmann zaváhal.

„Momentíček – byl jsem v práci. Vzpomínám si, že jsem říkal Helen – své ženě –, že se pokusím dostat domů brzo. Vždycky remcá, že zůstávám v práci dlouho. V podniku je teď docela frmol: máme rozjednanou velkou smlouvu. Susan vystupuje ve školním představení a my tam musíme být na osmou. A já se chci dostat domů ještě předtím, abych udělal nějakou práci na zahradě. Vypadalo to, že dneska je na to hezký den.“

Evansová si udělala poznámku: „Jaké máme roční období?“

Havelmann se zavrtěl jako dítě, podíval se na okno, přes něž byly pořád zatažené žaluzie.

„Jaro,“ odpověděl. „Je slunečno, teplo – velice hezké počasí. Zrovna začínají pučet jidášníky.“

Evansová beze slova vstala a došla k oknu. Otočila žaluzie a odhalila pusté pole pokryté sněhovými závějemi. Suchou trávu bičoval silný vítr a oblohou se honila mračna.

„Co tohle?“

Havelmann civěl. Narovnal se a předklonil se. Zatahal se za ušní lalůček.

„No nenaštvalo by vás to? Jestli se vám zdejší počasí nelíbí, počkejte si deset minut.“

„A co ty jidášníky?“

„Tohle počasí je nejspíš zabije. Doufám, že Helen řekla dětem, aby si vzaly bundy.“

Evansová se podívala z okna. Nic se nezměnilo. Pomalu zatáhla žaluzie a opět se posadila.

„Který máme rok?“

Havelmann se uvelebil na židli, zase klidný. „Proč se ptáte? Píše se rok 1984.“

„Četl jste někdy tu knihu?“

„Tak to na mě musíte pomaleji. O čem to mluvíte?“

Evansová zauvažovala, co by udělal, kdyby vstala a vrazila mu palce do očí. „O knize George Orwella s názvem 1984.“ Nutila se mluvit zvolna. „Znáte ji?“

„Jistě. Museli jsme ji číst na vysoké.“ Skrývala se za Havelmannovou nevinností stopa podrážděnosti? Evansová seděla tiše a klidně, jak jen toho byla schopná.

„Vzpomínám si, že na mě udělala docela velký dojem,“ pokračoval Havelmann.

„Jaký dojem?“

„Od našeho profesora jsem očekával něco jiného. Byl to vyhlášený liberál. Očekával jsem něco drásavého. Taková ta kniha nebyla ani náhodou.“

„Měl jste z ní divný pocit?“

„Ne. Nesdělila mi nic, co bych už předtím nevěděl. Ukázala mi prostě, co je špatného na kolektivismu. Víte – komunismus potlačuje jedince, dusí iniciativu. Tvrdí, že mu leží na srdci zájmy většiny. A popírá veškeré lidské hodnoty. To jsem si odnesl z 1984, i když podle slov našeho profesora se kniha týkala jen Nixona a Vietnamu.“

Evansová zůstávala zticha. Havelmann pokračoval.

„Působení stejné mentality jsem viděl i v podnikání. Velké společnosti jsou úplně stejné jako vláda. Velké, pomalé: můžete jim ukázat způsob, jak ušetřit miliardu a ony vás zašlápnou jako červa, protože se změnami je příliš mnoho potíží.“

„Zní to, jako byste cítil nějakou zášť,“ poznamenala Evansová.

Starý muž se usmál. „To tedy ano. To připouštím. Hodně jsem o tom přemýšlel. Ale mám víru v lidi. Jednoho dne budu třeba v našem státě kandidovat ve volbách a zkusím, jestli se mi nepodaří udělat něco dobrého.“

Tu se jí zlomila špička tužky. Podívala se na Havelmanna, který pohled opětoval. Za okamžik soustředila pozornost na notes. Zlomený hrot zanechal v jejím precizním rukopise černou jizvu.

„To je dobrý nápad,“ řekla tiše se stále sklopeným zrakem. „Pořád si nepamatujete, že byste se se mnou dnes ráno hádal?“

„Než jsem vešel do těchto dveří, neznal jsem vás. O čempak jsme se to měli přít?“

Je to šílenec. Evansová se této myšlence skoro nahlas zasmála – samozřejmě že je to šílenec –, proč by tady jinak byl? Otázkou, přinutila se uvažovat racionálně, je povaha jeho šílenství. Zvedla těžítko a podala mu je. „Přeli jsme se ohledně tohoto těžítka,“ řekla. „Ukázala jsem vám ho a vy jste namítl, že jste ho ještě nikdy neviděl.“

Havelmann si těžítko prohlížel. „Nepřipadne mi nijak zvláštní. Na něco takového bych mohl snadno zapomenout. Proč na tom tak záleží?“

„Všimněte si, že je to model Lincolnova památníku.“

„Nejspíš jste ho koupila v nějakém obchodu se suvenýry. Washington je takové veteše plný.“

„Ve Washingtonu jsem už dlouho nebyla.“

„Já tam bydlím. V Alexandrii, přesněji řečeno. Každé ráno tam jezdím.“

Evansová zavřela notes. „Mám možnou diagnózu vašeho současného zdravotního stavu,“ vyhrkla náhle.

„Jakého zdravotního stavu?“

Tentokrát smích udusila obtížněji. Z té snahy jí do očí málem vyhrkly slzy. Zadržela dech a pokračovala. „Vykazujete symptomy Korsakovova syndromu. Slyšel jste už někdy o něm?“

Havelmann vypadal jako prázdná nabílená stěna. „Ne.“

„Korsakovův syndrom je nezvyklou formou ztráty paměti. Jeho případy se zaznamenávají už od konce devatenáctého století. Jeden dobře známý – tedy lékařům – se odehrál v sedmdesátých letech. Šlo o seržanta námořní pěchoty. Bylo mu něco po padesátce, kromě přetrvávajících následků alkoholismu byl zdravý a až do propuštění z místa v polovině šedesátých let byl dvacet let kariérním civilistou. Do začátku sedmdesátých let fungoval normálně, pak ztratil vzpomínky na všechny události, které se mu staly po září roku 1944. Až do onoho data si všechno pamatoval jasně, jako by se to právě odehrálo. Ale zbytek života – nic. A nejen to, jeho následná paměť byla narušena tak, že na události, jež se odehrály v přítomnosti, si vzpomínal jen po určitou dobu, načež je dokonale zapomínal.“

„Já si pamatuju všechno, co se mi stalo, do okamžiku, než jsem vstoupil do těchto dveří.“

„To říkal svým lékařům i seržant Briggs. Jako důkaz jim líčil, že druhá světová válka pokračuje se stejnou intenzitou, že je umístěn v San Francisku a připravuje se, až bude vyslán na Filipíny, že se zdá, jako by St. Louis Browns mohli konečně vyhrát ligu, pokud se jim celé září podaří vytrvat v dobrých výkonech, a že je mu dvacet let. Měl názory a schopnosti inteligentního dvacetiletého mladíka. Nic, co se mu stalo, si nedokázal pamatovat déle než čtyřicet minut. Svět pokračoval, ale on zůstal natrvalo v roce 1944.“

„To je strašné.“

„Lékaři, který ho měl na starosti, to tak připadalo také – zpočátku. Později dospěl k závěru, že tak zlé to zase být nemusí. Ten člověk vedl normální emocionální život. Pořád se dokázal těšit z přítomnosti; až na to, že na něm neulpívala. Vzpomínal si na mládí a to pro něho nikdy neskončilo. Vůbec nestárl; neviděl, jak stárnou a umírají jeho přátelé, vůbec si nepamatoval, že z něho samého se stal osamělý alkoholik. Jeho dívka na něho čekala v Columbii v Missouri. Bylo mu jednou provždy dvacet let. Podařil se mu dokonalý únik.“

Evansová otevřela ve stole zásuvku a vytáhla zrcátko. „Kolik je vám?“ zeptala se.

Havelmann se zatvářil vyděšeně. „Podívejte, proč s tímhle…“

„Kolik je vám?“ Znělo to klidně, ale odhodlaně. Cítila, jak jí prudká radost hrozí zastavit srdce.

„Je mi pětatřicet. Co sakra –“

Strčit mu zrcátko před obličej ji uspokojilo jako vystřelit z pistole. Havelmann si je vzal, pohlédl na ni, pak opatrně, jako ten nejnervóznější prvák na vysoké, který se přišel podívat na známky ze závěrečné zkoušky, se podíval na svůj odraz. „Ježíši Kriste,“ vydechl. Roztřásl se.

„Co se stalo? Co jste mi to udělala?“ Se zmučeným výrazem vstal ze židle. „Co jste mi to udělala! Mně je pětatřicet! Co se stalo?“

*

Doktorka Evansová stála ve své pracovně před zrcadlem. Byla oblečená do uniformy stejně zmuchlané jako Havelmannův oblek. Měla rozepnutou blůzu a prohmatávala si levý prs. Lehla si na podlahu a v samovyšetřování pokračovala na zemi. Bulku nebylo možné popřít. Zatím ji nebolela.

Posadila se, natáhla se po balíčku cigaret na stole, vylovila poslední a připálila si. Balíček zmačkala a hodila ho do koše. Dva body. Na vysoké škole, před dvaceti lety, hrála basketbal docela dobře. Zase si lehla, dlouze potáhla z cigarety, kouř vdechla hluboko, pak ho s vyčerpaným povzdechem silně vyfoukla. Nejspíš by už palubovku tam a zpátky nepřeběhla ani jednou.

Otočila hlavu, aby se podívala z okna. Žaluzie byly roztažené a odhalovaly stejnou pustou krajinu, kterou ukazovaly už předtím. Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Vstupte.“

Vešel Havelmann. Spatřil ji, jak leží na podlaze, nadzvedl obočí a zazubil se.

„Vy jste doktorka Evansová?“

„Ano.“

„Můžu si tady sednout, nebo si mám taky lehnout na zem?“

„Udělejte, kurva, co sám uznáte za vhodné.“

Muž se posadil. Neurazil se. „O čem jste si se mnou tedy chtěla promluvit?“

Evansová vstala, zapnula si blůzu a posadila se do otočného křesla. Nespouštěla z něho oči. Tvář měla bez výrazu, bledou, úzké rty se jí ani nehnuly. Byl to výraz smrtelně nemocné ženy, natolik uvyklé své nemoci a nutnosti nebrat ji na vědomí, že jediné, co z té bolesti vycházelo na povrch, byla mírná podrážděnost. Dovedu tohle do konce, sdělovala její tvář, a pak se zabiju.

„Setkali už jsme se někdy?“ zeptala se.

„Ne. Určitě bych si to pamatoval.“

Určitě by si to pamatoval. Zabila by ho, do prdele. Na to by si teda pamatoval.

Típla posledních několik centimetrů cigarety. Cítila, jak se jí svírají čelisti; s lítostí se podívala do popelníku. „Teď s tím musím přestat.“

„Já bych měl přestat. Taky toho dost vykouřím.“

„Chci, abyste mě teď bedlivě poslouchal,“ spustila pomalu. „Nereagujte, dokud neskončím.

Jmenuji se D. S. Evansová, mám hodnost majora a jsem vojenská psycholožka. Tato pracovna se nachází v budově NNCOK, Národního nouzového centra pro obrannou komunikaci, umístěného tři sta metrů pod povrchem kopce v Západní Virginii. Pokud víme, jsme jediným přežívajícím vládním orgánem v pevninské části Spojených států. Scenérie, kterou vidíte oknem, se sem přenáší z povrchového monitoru v centrální Nebrasce; počítačovým příkazem nás mohu spojit s každým z dvanácti monitorů, které na povrchu ještě fungují.“

Evansová se otočila ke klávesnici a vyťukala pokyn; scenérie za oknem se náhle přepnula na snímek pobořeného zdiva a pokroucených ocelových výztuží. Obraz zakrýval prach usazený na čočce kamery a hustě padající sníh. Evansová vyťukala další pokyn a dotkla se jednoho přepínače na svém stole. Z reproduktoru se ozvala exploze statické elektřiny, syčení jako když se škvíří slanina.

„To je Dallas. Zvuk představuje záznam okolní radiace, jak ji registrují čidla na místě této kamery.“ Vyťukala další příkaz a obraz na „okně“ proběhl řadou stejně bezútěšných scén: u každé se na deset vteřin zastavil, a pak se přepnul na další. Poušť za soumraku, nehybná pod nízko visícími mračny; tmavý podvodní snímek, v němž se daly rozeznat pozůstatky nějaké budovy; holý les zpola pohřbený ve sněhu; prázdný dálniční nadjezd. S každou změnou scény se reproduktor na zlomek vteřiny odmlčel, pak se opět ozvalo syčení.

Havelmann se na všechno díval střízlivýma očima.

„Taková je situace na povrchu už rok, od chvíle, kdy dopadly první bomby. Pokud víme, v Severní Americe – vlastně na celé severní polokouli – nezůstali žádní živí lidé. Rádiová vysílání z Jižní Ameriky, Nového Zélandu a Austrálie postupně utichla během uplynulých osmi měsíců. Od začátku roku jsme prostřednictvím monitorů nezaznamenali existenci žádného živého tvora nad úroveň hmyzu. Je léto roku 2010. I když vzhledem k nastalé situaci se mi počítání let podle starého systému zdá poněkud zbytečné.“

Doktorka Evansová otevřela přihrádku ve stole a vytáhla automatickou pistoli. Položila ji doprostřed podložky na stole a opřela se; pravou rukou se dotýkala okraje stolu, nedaleko zbraně.

„Vy mi teď řeknete, že jste o ničem takovém nikdy neslyšel a že jste mě nikdy v životě neviděl,“ pokračovala. „Navzdory skutečnosti, že s vámi už dva týdny mluvím každý den a že jste toto vysvětlení ode mě za uvedené období slyšel nejmíň třikrát. Budete mi tvrdit, že se píše rok 1984 a že vám je pětatřicet let, přestože takové tvrzení je zcela absurdní. Budete předstírat úžas a rozpaky; čím více budu trvat na tom, abyste se k těmto skutečnostem postavil čelem, tím větší budete pociťovat úzkost. Nakonec se mi tu rozbrečíte a budete ode mě očekávat, že s vámi budu soucítit. S tím můžete jít do háje.“

Evansová byla stále vzteklejší. Musela přestat; bylo to skoro nad její síly. Když opět spustila, zase se ovládala. „Pokud budete setrvávat v této přetvářce, mohla bych vás zabít. Ujišťuji vás, že když to udělám, nikdo se nad tím nepozastaví. Teď můžete mluvit.“

Havelmann zíral na okno. Připitoměle otvíral a zavíral pusu. Jak staře vypadal, jak sešle! Evansová pocítila náhlou vlnu lítosti a pochyb. Co když se mýlí? Představila si samu sebe, jak se mu asi může jevit: arogantní, zahořklá, nepochopitelná inkvizitorka, jejíž motivy k jeho trýznění mu zůstávají naprostou záhadou. Sledovala ho. Po několika minutách se mu ústa zavřela; oči rychle zamrkaly a zůstaly průzračné.

„Prosím vás, řekněte mi, o čem tu mluvíte.“

Evansová se otřásla.

„Ta pistole je nabitá. Jen mluvte.“

„Co chcete, abych řekl? Nikdy jsem o ničem z toho neslyšel. Dneska ráno jsem viděl manželku i děti a všechno bylo v pořádku. Teď mi tady předkládáte nějakou historku o atomové válce a roku 2010. To jsem jako třicet let spal?“

„Když jste sem vešel, nevypadal jste, že vás vaše přítomnost tady nějak překvapuje. Pokud jste tak dezorientovaný, jak si vysvětlujete, že jste se zde ocitl?“

Muž se ztěžka posadil. „Nevzpomínám si. Řekl bych, že mě napadlo, že jsem sem přišel – do nemocnice, říkal jsem si – na nějakou prohlídku. Nepřemýšlel jsem o tom. Vy musíte vědět, jak jsem se tady ocitl.“

„To taky vím. Ale taky si myslím, že to víte i vy a teď si tu se mnou – s námi se všemi – jen tak hrajete. Ostatní si dělají starosti, ale mně už to leze krkem. Vidím do vás, takže byste s tím už mohl skončit. Byl jste proslavený svou upřímností, ale já jsem vždycky měla tušení, že i to je jen přetvářka, a na tu mě nedostanete. S touhle hrou jste nezačal dostatečně brzy na to, abyste mě přesvědčil, že jste blázen, ať si ostatní myslí, co chtějí.“

Evansová si pohrávala s nedopalkem típnuté cigarety. „Nebo by tu mohlo jít o nějaký systém sebeklamu,“ pokračovala. „Myslíte si, že jste v nemocnici a vaše schizofrenie pokročila do stadia, kdy popíráte všechna fakta, která se nehodí k vašim snahám unikat odpovědnosti. Domnívám se, že v jistém smyslu by vás takové šílenství zprošťovalo viny. Pokud je tomu takto, měla bych být objektivnější. No a to nemůžu. Uvědomuji si, že ve své profesi selhávám. To je špatné.“ Emoce z ní postupně vyprchaly, až měla nakonec pocit, jako by s ním hovořila z druhého konce kontinentu a nikoli stolu.

„Pořád nevím, o čem to mluvíte. Kde je moje žena a děti?“

„Jsou mrtví.“

Havelmann ztuhl. Jediným zvukem v místnosti bylo syčení radiačního čidla. „Můžu si zapálit?“

„Žádné cigarety už nezbyly. Právě jsem vykouřila svou poslední.“ Znělo to jakoby z dálky. „Minulý rok jsem zvládla dva kartony.“

Havelmann sklopil zrak. „Jak staré mám ruce!… Helen má nádherné ruce.“

„Proč pokračujete v té šarádě?“

Starcova tvář zbrunátněla. „K čertu s vámi! Řekněte mi, co se stalo!“

„Ten slavný Havelmannův vztek. To se mám teď jako bát?“

Zdálo se, že syčení z reproduktoru zesílilo. Havelmann se prudce natáhl po zbrani. Evansová po ní chňapla a odstrčila se od stolu. Starý muž popadl těžítko a zvedl je, aby jím udeřil. Doktorka na něho namířila pistoli.

„Vaše manželka nestačila včas doběhnout k letadlu. Nacházela se v západní části Bílého domu. Nevím, kde byly ty vaše zatracené děti – pravděpodobně se vypařily se svými vlastními rodinami. Vy, pane prezidente, jste však měl pro záchranu připravenou Operaci čéška. Teď si sedněte a řekněte mi, proč hrajete tu hru, nebo vás přímo tady a teď zastřelím. Posaďte se!“

Havelmannovi jako by až teď svitlo. „Vy jste šílená,“ pravil klidně.

„Položte to těžítko zpátky na stůl.“

Poslechl ji. Posadil se.

„Ale vy nemůžete být jen tak šílená,“ pokračoval Havelmann. „Neexistuje důvod, proč byste mě měla odvážet z domu a vystavovat mě této situaci. Tohle je nějaké spiknutí. Vlády. CIA.“

„A vám je pětatřicet?“

Havelmann si ještě jednou prohlédl ruce. „Něco jste se mnou provedla.“

„A co ty tábory? Administrativní nařízení číslo 31?“

„Pokud jsem prezident, proč mě tu tedy takto vyslýcháte? Proč si nemůžu na nic vzpomenout?“

„Přestaňte s tím. Okamžitě s tím přestaňte,“ nařídila Evansová pomalu. Poprvé zaslechla vlastní hlas. Zněl stařečtěji než Havelmannův. „Už nesnesu žádné další lži. Přísahám, že vás zabiju. Napřed to byl postup předepsaný pro vrchního velitele ozbrojených sil, gymnastická cvičení, bohorovný klid a disciplína. Potom přístup staršího bratra, dejme si whisky a promluvme si o tom, synku. Rozkaz, pane prezidente.“ Havelmann na ni civěl. Přinutí ji, aby ho zabila, a ona věděla, že nebude dostatečně silná na to, aby to neudělala.

„Teď si nemůžete na nic vzpomenout,“ dodala. „Vaši chlapci jsou zmatení, mají toho plné zuby. I já toho mám plné zuby.“

„Jestliže je to pravda, musíte mi pomoct!“

„Na pomoc vám z vysoka kašlu!“ vykřikla Evansová. „Zajímá mě jen, jak z vás dostat pravdu. Copak si neuvědomujete, že jsme mrtví? Váš chabý smysl pro to, co je správné a špatné, je mi úplně ukradený; jenom mi řekněte, co vám dodává energii. Na koho si myslíte, že uděláte dojem? Myslíte si, že vás čeká vítězství ve volbách? Že si musíte chránit místo v dějinách? Žádné dějiny už nebudou! Dějiny skončily loni v srpnu!

Takže mě ušetřete fantazírování o nemocnici a neexistující sesterně. Člověk s Korsakovem by si takovou historku nevymyslel. Poznal by rozdíl mezi oknem a projekčním plátnem. Deset dalších nesrovnalostí. Vy nejste dost dobrý herec.“

Třásla se jí ruka. Pistole byla těžká. Třásl se jí i hlas a nenáviděla se za to. „Někdy mě napadá, že jediné, co mě udržovalo při životě, bylo vědomí, že mi zůstala polovina krabičky cigaret. A vedle toho touha přinutit vás plazit se po zemi.“

Starý muž zůstával sedět a díval se na zbraň v její ruce. „Já jsem byl prezidentem?“

„Ne,“ odpověděla mu Evansová uštěpačně. „Všechno jsem si vymyslela.“

Zdálo se, jako by se mu oči ještě více stáhly do pavučiny vrásek, jež je obklopovaly.

„Rozpoutal jsem válku?“

Evansová cítila, jak jí zběsile tluče srdce. „Přestaňte lhát! Vyslal jste útočnou jednotku; nařídil jste preventivní odpálení raket.“

„Jsem starý. Jak jsem starý?“

„Vy víte zatraceně dobře, jak –“ Zmlkla. Stěží dokázala popadnout dech. Pocítila ostrou bolest v prsu. „Je vám jedenašedesát.“

„Ježíši, Maria, Josefe.“

„To je všechno? To můžete říct jenom tohle?“

Starý muž se prázdně díval, pak pomalu, tak pomalu, že zpočátku nebylo zřejmé, co vlastně dělá, složil hlavu do dlaní a začal plakat. Jeho vzlyky nebyly přes syčení radiačního čidla skoro slyšet. Doktorka Evansová si ho soustředěně prohlížela. Opřela se lokty o stůl a pistoli pevně uchopila oběma rukama. Havelmannova hlava se před ní chvěla. Navzdory svému věku měl husté šedé vlasy.

Za chvilku se Evansová natáhla a reproduktor vypnula. Syčení ustalo.

Havelmann se nakonec uklidnil. Zvedl hlavu. Vypadal omráčeně. Jeho výraz přestal být čitelný. Podíval se na doktorku a na pistoli.

„Jmenuji se Robert Havelmann,“ řekl. „Proč na mě míříte tou zbraní?“

„Prosím, nezačínejte zase,“ hlesla Evansová.

„Nezačínejte s čím? Kdo jste?“

Evansová viděla, jak se mu rozpíjí tvář. Skrz slzy vypadal jako mnohem mladší člověk. Pistole poklesla. Pokusila se ji zvednout, ale připadala si, jako by byla z kouře – neměla žádný pevný základ a snaha nerozplynout se ji stála všechny síly; jak by pak mohla zabít někoho tak čistého a nevinného, jako je Robert Havelmann? Ten jí vzal pistoli z ruky. „Jste v pořádku?“ zeptal se.

*

Doktorka Evansová seděla ve své pracovně a doufala, že to nebude špatný den. Bolest v prsu se tohoto dne nedostavila, ale došly jí cigarety. Prohledala stůl s nepravděpodobnou nadějí, že v koutě některé přihrádky přehlédla ještě jeden balíček nebo třeba jen jediný nedopalek. Měla smůlu.

Vzdala to a otočila se tváří k oknu. Žaluzie byly roztažené a odhalovaly zasněžené pole. Dívala se, jak vítr před sebou žene mračna. Bylo přítmí. Zima. Nic nežilo.

„Venku je chladno,“ zašeptala.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Panebože, nechte mě na pokoji, napadlo ji. Prosím vás, nechte mě na pokoji.

„Vstupte,“ řekla.

Dveře se otevřely a dovnitř vstoupil starý muž ve zváleném obleku. „Doktorka Evansová? Jsem Robert Havelmann. O čem jste si to chtěla promluvit?“

přeložil Milan Žáček

Turisté

Lisa Goldsteinová

V literární tvorbě Lisy Goldsteinové figurují motivy, jež jsou science fiction přímo vlastní: patří mezi ně cestování časem, návštěvy exotických mimozemských světů a budoucí dystopie. Avšak v rukou Goldsteinové jsou tyto prvky zpravidla prostředky k literárním cílům, které je patřičnější označit za magický realismus, mytopoetickou fikci nebo pohádky ze současnosti. Okamžité uznání si vysloužila v roce 1982, kdy Americkou knižní cenu obdržel její první román The Red Magician [Rudý kouzelník], alegorické ztvárnění nástupu nacismu a holocaustu. Následující dva romány jsou autorčinými nejtradičnějšími výpravami do světa science fiction. Román The Dream Years [Snové roky] vytváří vazbu mezi surrealistickým hnutím 20. let dvacátého století a francouzským protikulturním hnutím roku 1968, a to prostřednictvím dobrodružství časem se pohybujícího romanopisce, který obě období shledává více než podobná. A Mask for the General [Maska pro generála] se odehrává v Americe budoucnosti pod nadvládou diktátorského vojáka a rozkrývá ideologické a společenské rozdíly, jež vytvářejí nejrůznější proudy v revoluční subkultuře. V románu Tourists [Turisté], jenž vznikl rozšířením stejnojmenné novely, vnikají hlavní protagonisté postupně do Amazu, dosud nezmapované země třetího světa, kam L. Goldsteinová umístila i některé kratší práce a jež se řídí vlastními osobitými logickými zákonitostmi. Román Strange Devices of the Sun and Moon [Podivné řízení slunce a měsíce] představuje historické období těsně před nástupem osvícenství jakožto svět, kde jsou stále akceptovány nadpřirozeno a mytologie, které tak pravidelně prostupují každodenním životem. Román Summer King, Winter Fool [Letní král, zimní blázen], odehrávající se ve světě, v němž dochází k interakci mezi bohy a smrtelníky, je autorčiným nejzřetelnějším odbočením k tradiční fantasy. Román Walking the Labyrinth [Cesta labyrintem], v němž mladá žena přichází k dědictví jakožto potomek jevištních kouzelníků, kteří praktikovali skutečnou magii, a román Dark Cities Underground [Temná města pod povrchem], jenž rozvíjí známé téma rozporu mezi realitou a světem literárního fantastična, jsou příklady talentu Lisy Goldsteinové vyjadřovat pocit magična, skrývající se v každodenním žití, prostřednictvím jemných, často nepostižitelných překroucení obyčejných událostí. Její povídky byly vydány ve Sbírkách Daily Voices [Každodenní hlasy] a Travellers in Magic [Cestovatelé kouzly].

přeložil Milan Žáček

Probudil se s pocitem chladu. V noci se odkopal a klimatizace byla nastavena na příliš velký výkon. Debbie – Kde je? Venku je ještě tma.

Celý popletený si přes sebe opět přetáhl pokrývku a pokoušel se usnout. Něco bylo v nepořádku. Debbie je pryč, nejspíš v koupelně nebo si šla do přízemí pro šálek kávy. A on je – on je na dovolené, ale kde? Už zcela probuzený se posadil a pokusil se zasmát. Bylo to směšné. Představte si, že zaplatíte tisíce dolarů za dovolenou a pak zapomenete, kde jste. Řecko? Ne, Řecko bylo loni.

Vstal a roztáhl závěsy. Oceán deset pater pod ním byl temný jako spánek, bledl jen trochu na východě – musel to být východ –, kde vycházelo slunce. Vypnul klimatizaci – jemné hučení okamžitě ustalo –, a zamířil do koupelny. „Debbie?“ zavolal opatrně. Byl trochu podrážděný. „Debbie?“

Byla nezvěstná i potom, co se osprchoval, oholil a oblékl. „Tak dobře,“ řekl, hlavně proto, aby uslyšel vlastní hlas. „Když nejdeš, půjdu na snídani bez tebe.“ Pravděpodobně je někde venku, baví se s místními lidmi, směje se, když řekne špatně nějaké slovo, i když mu ještě před odjezdem tvrdila, že se žádný cizí jazyk nikdy neučila. Byla na jazyky prostě dobrá – někteří lidé už jsou takoví. Vzpomněl si, jak mu svým měkkým jižanským přízvukem vytýkala: „Proboha, Charlesi, proč si myslíš, že ti lidé budou rozumět, když na ně budeš mluvit hlasitěji? Tihle lidé anglicky prostě nemluví.“ A pak se do rozhovoru pustila sama, ukazovala prstem a smála se a listovala konverzační příručkou, kterou si kdesi obstarala. A tak dostali nejlepší pokoj, nejvybranější steak, přehoz, který místní umělkyně upletla pro vlastní rodinu. Charlesovy akcie v její přítomnosti získávaly na ceně, a on sám to dobře věděl. Doufal, že se brzy objeví.

Na chodbě hrála jemná reprodukovaná hudba a následovala ho i do výtahu, když sjížděl dolů do kavárny. Kavárna v hotelu se mu líbila, líbilo se mu, že číšníci hovoří anglicky a vědí, co je to omeleta. Posledních několik dnů se zdržoval čím dál více v hotelu, lehával na pláži a nakonec zůstával sedět u hotelového bazénu a popíjel margaritu. Lidé v kanceláři posoudí úspěch jeho dovolené podle druhu opálení, s nímž se vrátí. Debbie byla trochu neposedná a jednou mu řekla, že se zajede autobusem podívat na zříceniny. Vrátila se tmavší, než byl on, světlé chloupky na ruce jí na pozadí snědé pokožky vybledly skoro do běla a byla plná historek o ženách cestujících v autobuse s kuřaty a o chrámech drolících se na poušti. Měla na ruce stříbrný náramek vykládaný modrými a zelenými drahokamy.

Když zaplatil účet, uvědomil si, že pořád neví, ve které zemi je. První bankovka, kterou vytáhl z peněženky, měla v každém rohu pětku a obrázek jakési trnité květiny. Na desítce byl výhled na oceán a na jedničce se mu poněkud znepokojivě nabízel pohled na vypaseného svinutého hada. Na rubu všech bankovek bylo cosi připomínající oficiální pečeť, ale nebyl na nich žádný text. Analfabeti, pomyslel si. Ale zanedlouho si vzpomene, nebo se vrátí Debbie.

Už opět v pokoji, zatímco se převlékal do plavek, si vzpomněl na svůj pas. S pocitem detektiva, který právě vyřešil případ, vytáhl zpod matrace ledvinku a rozepnul na ní zip. Pas v ní nebyl. Pas a letenka chyběly. Cestovní šeky v ní zůstaly, i když bez pasu coby průkazu totožnosti mu byly k ničemu. Zaplavil ho chlad. S bušícím srdcem se posadil na postel.

Uvažuj, říkal si. Je někde jinde. Musí být – kdo by kradl pas a ne cestovní šeky? Pokud by ovšem nepotřeboval pas, aby mohl odjet ze země. Ale kdo mohl vědět, kde ho ukryl? Nikdo kromě Debbie, která se mu kvůli přílišné opatrnosti jenom smála, a představa, že mu krade pas Debbie, byla absurdní. Kde ale je?

Tak jo, pomyslel si. Musím najít americký konzulát, musím něco vymyslet… Naštěstí jsem si zrovna včera jeden šek nechal proplatit. Byl jsem okraden. Američané jsou okrádáni pořád. Není to nic převratného. Mám čas. Hotel mám zaplacený do – do kdy?

Roztrpčeně si uvědomil, že zapomněl i na tohle. Poprvé ho napadlo, jestli se s ním něco neděje. Možná je přepracovaný. Až se vrátí do Států, zajde s tím za někým.

Zvedl telefon a zavolal do přízemí. „Ano, pane?“ odpověděl muž na recepci.

„Tady pokoj 1012,“ řekl Charles. „Zapomněl jsem – volám jenom, abych si ověřil – do kdy trvá moje rezervace?“

Na druhém konci se rozhostilo ticho – nesouhlasné ticho, napadlo Charlese. Většina hostů byla natolik vychovaná, že délku svého pobytu nezapomínala. Uvažoval, jak by recepční zareagoval, kdyby se ho zeptal, ve které zemi se nachází, a ucítil, jak se v něm vzdouvá něco ne nepodobné hysterii. Rychle ji zažehnal.

Muž, jakmile se znovu ozval, zněl pečlivě neutrálně. „Máte rezervaci do zítřejšího rána, pane. Přejete si prodloužit pobyt?“

„To, ehm, ani ne,“ Charles na to. „Můžete mi říct – kde je americký konzulát?“

„S vaší zemí nemáme žádné styky, pane,“ konstatoval muž na recepci.

Charles chvíli nechápal, co tím myslel. Pak se zeptal: „A co takhle – britský konzulát?“

Recepční se zasmál a nic neřekl. Zřejmě necítil potřebu nic objasňovat. Zatímco se Charles pokoušel vymyslet další otázku – australský konzulát? kanadský konzulát? –, muž zavěsil.

Charles opatrně vstal. „Dobře,“ řekl prázdnému pokoji. „Začneme od začátku.“ Vytáhl z šatníku své dva kufry a metodicky je prošel. Debbiina příruční taška v něm byla také a prohledal i ji. Podíval se pod obě matrace, do nočního stolku, do lékárničky v koupelně. Nic. Dobrá tedy. Pas a letenku mu ukradla Debbie, musela to být ona. Ale proč? A proč si při odchodu nevzala svou příruční tašku?

Přemýšlel, jestli se objeví v kanceláři. Pracovala na stejné chodbě jako on, jako sekretářka jednoho ze společníků. Zeptal se jí, jestli by mu nechtěla dělat společnost, a jasně jí zdůraznil, že od ní nic neočekává, že mu jde o to, aby nemusel cestovat sám. Někdy tento druh vztahu skončil sexem a někdy ne. Loni s Katyou z účtárny v posteli skončili. S Debbie letos ne.

Když zaklapl zámky na kufrech, napadlo ho, že se pořád nemusí ničím znepokojovat. Podobné věci se nejspíš dějí pořád. Zajede na letiště, kde budou mít bezpochyby všechny záznamy, seznam cestujících z jeho letu, a všechno se na místě vysvětlí. Podíval se do peněženky, jestli u sebe má kreditní karty, a zjistil, že jsou pořád tam, kde byly. Dobře, pomyslel si. Teď si ověříme, jestli v reklamách mluví pravdu. Jsou prý přijímány po celém světě.

Cítil takovou sebejistotu, že se rozhodl strávit v hotelu i celý zbytek dne. Nakonec, pomyslel si, mám ho zaplacený. A možná se vrátí Debbie. Přehodil si ručník přes rameno a sjel dolů.

U bazénu seděla obvyklá sešlost. Millie a Jean, postarší ženy z Miami. Dva novomanželé, kteří zůstávali většinou sami. Stopař, který jen projížděl a byl natolik zábavný, že nikdo neměl to srdce nahlásit ho vedení hotelu. Charles jim pokynul, a než se usadil, objednal si u baru margaritu.

Kolem něho plynul hovor. „Už jste byli v Džuzbanu?“ zeptala se Jean dvojice důchodců, která se k nim právě přidala u bazénu. „Včera jsme se zúčastnili zájezdu pořádaného hotelem. Tržiště je prostě pohádka. Koupila jsem si tam tenhle prsten – vidíte?“ A blýskla se svým stříbrem a drahokamy.

„Slyšel jsem, že v Džuzbanu jsou docela hezké zříceniny,“ nadhodil penzista.

„Ale, Harolde,“ ozvala se jeho žena. „Harold chce vylézt na každou věž v zemi.“

„Ale kdeže, člověče, na zříceniny musíte zajet do Zably,“ vmísil se do hovoru stopař. „Nejezdí tam ale autobusy – musíte si pronajmout auto. Jsou zatraceně daleko v poušti, netknuté, nepoškozené. Ale když se vám pokazí vůz, je s vámi amen – tamtudy nikdo neprojede celé dny.“

Haroldova manželka se navzdory horku zachvěla. „Než pojedeme domů, chtěla bych ještě něco nakoupit,“ řekla. „Prý v Karnatlu můžete narazit na kožené věci za slušné ceny.“

„V Karnatlu jsme viděli jenom domorodce, kteří se nám pokoušeli prodat balíčky karet,“ poznamenala Jean. Otočila se na Millii. „Vzpomínáš si? Nechápu, proč si mysleli, že Američany budou zajímat jejich hrací karty. Dokonce nebyly ani stejné jako ty naše.“

Charles usrkával margaritu a poslouchal, jak se kolem něho vznášejí exotická jména. Co kdyby jim řekl, že tato jména pro něho vůbec nic neznamenají? Bylo mu to však trapné. Musí si koneckonců zachovávat zdání, zdání ostříleného cestovatele, který v tom umí chodit. Stejně bude brzy vědět, na čem je.

Den ubíhal dál. Charles si dal margaritu, a pak ještě jednu. Jakmile se skupina u bazénu zvedla k odchodu, jako nejpřirozenější věc na světě mu připadlo následovat její členy do hotelové restaurace a objednat si středně propečený steak. Všiml si, že mu dochází hotovost – ráno si bude muset nechat proplatit další cestovní šek.

Když se však ráno naprosto střízlivý probudil, okamžitě poznal, co se stalo. S lehce rozechvělými prsty se natáhl po peněžence položené na nočním stolku. Byla v ní jen bankovka s pětkou, s tím svým ponurým keřem. No vida, pomyslel si trochu nervózně. Možná jede dneska někdo na letiště. Je to pravděpodobné. Tomuhle lidi v kanceláři tedy neuvěří.

Sbalil si své dva kufry. Debbiinu tašku nechal na pokoji pro případ, že by se vrátila. V přízemí zamířil automaticky do kavárny, než se rozpomněl. Najednou ucítil, jak dostal ještě větší hlad. „Promiňte,“ řekl muži na recepci. „Kolik – nevíte, kolik stojí taxík na letiště?“

„Já nemluvit anglicky, pane,“ odpověděl recepční. Byl malý a snědý, jako většina místních. Zuby měl zbarvené do ruda.

„Vy ne –“ začal Charles znechuceně. „Proč by tu proboha najímali někoho, kdo nemluví anglicky? Kolik,“ zeptal se pomalu. „Taxi. Letiště.“ Slyšel, jak mluví stále hlasitěji; Debbie měla evidentně pravdu.

Muž pokrčil rameny. Připojil se k nim další člověk. Charles se na něho s úlevou obrátil. „Kolik stojí taxi na letiště?“

„Ach, taxi,“ poznamenal muž, jako by tato otázka nebyla nijak důležitá. „Tolik zas ne, pane. Osm, devět. Možná patnáct.“

„Patnáct?“ vydechl Charles. Snažil se na letiště rozpomenout, vzpomenout si, jak se sem dostal. „Ne pět?“ Ukázal pět prstů.

Druhý muž se zasmál. „Ach to ne, pane,“ řekl. „Patnáct, dvacet.“ Pokrčil rameny.

Charles se v zoufalství rozhlédl kolem dokola. Hotelové exkurze, stálo na ceduli za recepcí. Zříceniny. Zdarma. „Ty zříceniny,“ ukázal na ceduli a uvažoval, jestli alespoň jeden z obou mužů umí číst. „Jsou blízko letiště?“ Mohl by zajet ke zříceninám a třeba se pak nechat svézt…

„Blízko?“ zeptal se druhý muž. Zase pokrčil rameny. „Možná. Ano, myslím, že ano.“

„Jak blízko?“ ptal se dál Charles.

„Blízko,“ odpověděl druhý muž. „Ano. Dost blízko.“

Charles zvedl své dva kufry a následoval frontu turistů k autobusové zastávce. Vidíš, pomyslel si. Nemusíš si dělat starosti a dokonce se zadarmo svezeš na letiště. Taxikáři jsou stejně zloději.

Při manévrování s kufry po schůdcích autobusu si počínal docela nemotorně. „Jedu na letiště,“ řekl řidiči, protože měl potřebu vysvětlit své počínání.

„Samozřejmě, pane,“ odvětil řidič a pokrčil rameny, jako by se ho americké kufry nijak netýkaly. Dodal jedno slůvko, kterému Charles nerozuměl. Možná bylo v cizím jazyce.

Autobus se vydal po nové dvouproudé silnici ubíhající před hotely. Brzy nechali hotely za sebou, minuli shluk sešlých chatrčí a zamířili do pouště. Klimatizace hlasitě hučela. Přes písek se přelévaly vlny horka.

Skoro po hodině autobus zastavil. „Máme hodinu,“ oznámil řidič špatnou angličtinou. Otevřel dveře. „Jsou to chrám Marmaz. Moc starý. Jedna hodina.“ Turisté po jednom vystoupili. Několik z nich si nastavovalo fotoaparáty či zaměřovalo objektivy.

Charles kvůli kufrům vystoupil jako poslední. Zamžoural na slunci. Chrám tvořila masivní zeď z bílého mramoru na pozadí písku. Navzdory situaci pocítil zvědavost a přešel parkoviště, přičemž se vyhnul domorodci, který se mu pokoušel něco ukázat. „Čisté stříbro,“ říkal drobný chlapík a volal na něho. „Speciální cena jenom pro vás.“

Před chrámem byla rozpraskaná mramorová nádrž, teď vyschlá. Co to bylo za lidi, kteří nosili vodu do pouště, a uvěznili měsíc do bledého mramoru? Kolik toho ale na druhou stranu věděl o jiných turistických centrech, která navštívil, o Řecích, jež vybudovali Parthenón, o Mayích, jež postavili pyramidy? Sledoval řadu turistů do chrámu a chlad, který na něho dopadl, vnímal jako požehnání.

Přecházel z místnosti do místnosti, rozradostněný, stěží vnímaje tíhu kufrů. Spatřil opadávající mozaiky červených, modrých a zelených barev, fragmenty tapisérií, kupolí, fontán, věží, bílé hodovní síně, která mohla hostit až sto lidí. V jedné malé místnosti domorodec popisoval tuctu Američanů kus mramorové sochy.

„Toto je bůh Slunce,“ vykládal domorodec. „A v další místnosti bohyně Měsíce. Měsíce, ano? Půjdeme se na ni podívat potom. Jednou za rok, na konci roku, tyto dvě sochy – sochy, ano? – vycházejí ven. Kněží je berou ven. Vstupují do manželství. Jejich dítětem je nový rok.“

„Co je to za nesmysl?“ poznamenala tiše žena stojící vedle Charlese. V ruce držela průvodce. „To je čtvrtý král. To on postavil chrám. Bůh Slunce.“ Pohrdavě se zasmála.

„Můžu – můžu se na tu knížku na chvíli podívat?“ zeptal se Charles. Obálka se svůdně přetočila a skoro mu odhalila název země.

Žena se spěšně podívala na hodinky. „Musím už jít,“ omlouvala se. „Autobus odjíždí za minutu a já musím najít manžela. Promiňte.“

Když Charles vyšel z chrámu, jeho autobus byl pryč. Bylo už mnohem chladněji, ale z pouštních písků pořád vzlínalo horko. Měl veliký hlad, skoro podlehl pokušení koupit si ve stánku s občerstvením u parkoviště studené pití a sendvič. „Karty?“ zeptal se ho někdo.

Charles se otočil. Drobný domorodec řekl něco, co znělo jako „Tiraz!“ Bylo to totéž slovo, které před ním utrousil ráno řidič. Potom: „Karty?“ zeptal se ještě jednou.

„Cože?“ vyštěkl Charles netrpělivě a rozhlížel se po taxíku.

„Starobylá hrací sada,“ pokračoval domorodec. „Velice posvátná.“ Z vyšívané tašky vytáhl balíček hracích karet a rozprostřel je před Charlesem. Hýřily jasnými barvami. „Suvenýr,“ dodal domorodec. Zasmál se a obnažil rudě zbarvené zuby. „Suvenýr z vaší cesty.“

„Ne, děkuji,“ Charles na to. Zdálo se, že po celém parkovišti se drobní domorodci snaží prodávat turistům prsteny, dýmky a blůzky a z jakéhosi důvodu i balíčky hracích karet. „Taxi?“ zeptal se. „Je tady nějaké taxi?“

Domorodec pokrčil rameny a odešel k nejbližšímu zájezdovému autobusu. Řidič se o něj opíral a kouřil malou cigaretu zabalenou v hnědém listu. „Kde můžu najít taxi?“ zeptal se ho Charles.

„Žádné taxi,“ odpověděl řidič.

„Ne – proč ne?“ vyptával se Charles. Byla to nemožná země. Už se nemohl dočkat, až se z ní dostane pryč, až bude v letadle popíjet margaritu a vracet se do dobrých starých Spojených států amerických. Byla to nejhorší dovolená, jakou zažil. „Můžu si zavolat? Musím se dostat na letiště.“

Zaslechla ho nějaká žena, která se právě chystala nastoupit, a zastavila se. „Letiště?“ zeptala se. „Letiště je odsud padesát mil. Přinejmenším. Taxíka, který by vás zavezl tak daleko, tady nenajdete.“

„Padesát mil?“ zopakoval Charles. „Mně řekli – na hotelu mi řekli, že je docela blízko.“ Na okamžik ho opustila sebejistota. Co si teď počnu? pomyslel si. Ztěžka dosedl na kufry.

„Poslouchejte,“ řekla žena. Otočila se k řidiči autobusu. „Máme přece místo. Nesvezeme ho s sebou do města? Myslím, že odsud odjíždíme jako poslední.“

Řidič pokrčil rameny. „Pro tiraze, samozřejmě. Všechno je možné.“

Kdyby si Charles nad vyhlídkou svezení neoddechl, vztekl by se. Co znamená to slovo tiraz? Blbec? Muž se dvěma kufry? Následoval ženu do autobusu.

„Nemůžu uvěřit, že jste si myslel, že jsme nedaleko letiště,“ ozvala se znovu žena. Sedl si k ní přes uličku. „Jsme teď hluboko v poušti. Nic tu není. Kdyby tu nebyly ty zříceniny, nikdo by sem nejezdil.“

„Řekli mi to v hotelu,“ odpověděl Charles. Vlastně se už o tom nechtěl bavit. Už přestal být ostříleným cestovatelem, mužem, který oblažoval lidi u bazénu historkami o Mexiku, Řecku, Havajských ostrovech. Bude muset vyjít s pravdou ven, bude se muset vrátit do hotelu a bude muset někomu vylíčit celý svůj příběh. Možná zavolají policii, aby našla Debbii. Promarnil den, jen se pohyboval v kruhu a došel na místo, z něhož vyšel. Cítil se unavený a měl velký hlad.

Když však autobus zastavil, nebylo to u jasně osvětlené řady hotelů. V nastávajícím šeru napínal oči. „Myslel jsem, že jste říkala –“ Obrátil se na ženu a bylo mu protivné, že už zase ze sebe dělá blázna. „Myslel jsem si, že jedeme do města.“

„Taky že ano –“ odpověděla žena. Pak chápavě přikývla. „Vy chcete to nové město, turistické město. To je dál po cestě, asi deset mil. Zaveze vás tam každý taxík.“

Charles vystoupil zase jako poslední, a tentokrát ho nezpomalovaly kufry, nýbrž tato nová představa. Lidé opravdu bydlí ve stejných městech jako domorodci. Slyšel, že se to děje, ale měl za to, že to dělají jen mladí, studenti, tuláci a stopaři, jako ten muž v hotelu. Tato žena nebyla mladá a byla docela příjemná. Přál si, aby jí býval poděkoval.

První taxikář, když mu ukázal bankovku s pětkou a požádal ho, aby ho odvezl do nového města, se jen zasmál. Dojem na něho neudělaly ani cestovní šeky. Druhý a třetí ho okamžitě odmítli. Město páchlo motorovým olejem a žluklými rybami. Připozdívalo se, bylo dokonce trochu zima a Charlese začínala přepadat jistá nervozita z toho, že je tak pozdě ještě venku. Oba kufry představovaly jasný terč pro každého zloděje. Ale kam má jít? Co udělá?

Náhle ho zaplavila panika, jíž se tak dlouho bránil, a rozběhl se. Zabíhal hlouběji do křivolakého labyrintu města, aniž dbal na to, kam se vůbec ubírá. Hlavně že se pohyboval. Všude bylo zavřeno a v uličkách svítilo jen několik lamp. Slyšel, jak se od zavřených budov odrážejí ozvěny jeho přískoků. Z cesty mu uskočila kočka se zlatavě se třpytícíma očima.

Po dlouhém běhu začal zpomalovat. „Tiraz!“ zašeptal na něho kdosi z opuštěného domu. Bušilo mu srdce. Neohlédl se. Před ním stál ozářený vchod do krámu, obchůdku plného harampádí. Dveře byly otevřené. Zastavárna.

S úlevou vešel dovnitř. Udělal si místo mezi starými časopisy, rezavými pánvemi a dětskými korálky. Muž za pultem si ho prohlížel, ale nic neříkal. Vytáhl všechno z obou kufrů, vytřídil, co ještě potřeboval, vrátil věci dovnitř a podal jeden kufr muži za pultem. Zastavárník odešel k malému stolku, odemkl zásuvku a vytáhl opancéřovanou schránku. Odpočítal nějaké peníze a nabídl je Charlesovi. Charles je beze slova přijal, aniž se je obtěžoval spočítat.

Za peníze si koupil jídlo chutnající po pilinách a sezamovém oleji a proleželé lůžko ve starém hotelu. Nad hlavou se mu celou noc otáčel větrák, protože nepřišel na způsob, jak ho vypnout. Z kouta ho nevzrušeně pozoroval šváb.

Za denního světla vypadalo město jinak. Když Charles ráno vyhlédl ven, kolem hotelu se procházely ženy v šátcích a se stříbrnými náramky a muži v šatech, jež byly v módě před padesáti lety. Svítilo slunce. Zvedla se mu nálada. Dnes je den, kdy se dostane na letiště.

Skoro rozjařeně se procházel ulicemi. Ani nevěnoval pozornost bolesti v rukou. Svědily ho vousy, protože včera večer, v okamžiku paniky, přihodil do kufru k odprodeji i holicí strojek. Pokrčil rameny. Pořád má věci, které by se daly prodat. Dnes najde lepší zastavárnu.

Kráčel po ulicích, míjel sešlé domy a otevřené tržnice, žebráky a děti, opravny automobilů a ponuré restaurace, z nichž se linula vůně smažených ryb. „Promiňte,“ oslovil muže opírajícího se o koňský potah. „Nevíte, kde bych mohl najít zastavárnu?“

Muž i kůň k němu vzhlédli. „Projížďka, ano?“ zvolal muž nadšeně. „Slavné památky. Hodně levně.“

„Ne,“ opáčil Charles. „Zastavárna. Rozumíte?“

Muž pokrčil rameny a zatahal koně za hřívu. „Já nemluvit anglicky,“ pronesl nakonec.

Za Charlesem se objevil další muž. „Zastavárna?“ zeptal se.

Charles se s úlevou rychle otočil. „Ano,“ odpověděl. „Nevíte –“

„Dva bloky odsud,“ muž na to, „zahněte doleva, běžte dalších pět bloků. Kolem nemocnice.“

„Co je to za ulici?“ zeptal se Charles.

„Ulici?“ zopakoval muž. Zamračil se. „Dva bloky odsud a zahněte doleva.“

„Jméno,“ naléhal Charles. „Jméno té ulice.“

K jeho úžasu se muž rozesmál. Smál se i kočí, i když nemohl vědět, o čem se baví. „Jméno?“ řekl muž. „Vy turisté dáváte ulicím jména, jako by to byly malé děti, že?“ Ještě jednou se zasmál, otřel si oči a rychle prohodil ke kočímu něco v jiném jazyce.

„Děkuji vám,“ řekl Charles. Ušel dva bloky, zabočil doleva a ušel dalších pět bloků. Na místě, které mu muž popsal, nestála žádná nemocnice a ani žádná zastavárna. Jakýsi muž mluvící trochu anglicky mu sdělil cosi o velkém požáru, ale Charles se nedokázal dovtípit, zda k němu došlo minulý týden nebo před několika lety.

Vydal se zpátky k muži, který mu dal pokyny. Za několik minut byl beznadějně ztracený. Ulice byly čím dál špinavější a jednou spatřil, jak z hromady novin vyběhla krysa. Oheň, který se prohnal touto částí města, po sobě zanechal sežehlé a vodou poničené budovy; nabízely se kolemjdoucím jako muzejní exponáty. Rozběhly se k němu dvě špinavé děti a křičely: „Peníze, prosím, pane! Peníze na jídlo!“ Vešel do boční uličky, aby je setřásl.

Před ním stáli tři mladíci v zamaštěném oblečení. Jeden na něho něco zasyčel, slova, která ho minula jako rozeklaný blesk. Další držel v rukou kus řetězu, s nímž si se svištěním pohazoval. „Já nemluvím –“ řekl Charles, ale už bylo příliš pozdě.

Vrhli se na něho.

Jeden mu vytrhl z ruky kufr, přičemž ječel: „El amak! El amak!“ Jiný ho srazil k zemi ranou do břicha, která mu vyrazila dech. Třetí mu probíral kapsy, sebral mu peněženku a malý štůsek cestovních šeků. Charles se chabě pokusil vstát, ale druhý mladík ho srazil zpátky a ještě jednou ho udeřil do břicha. První cosi zařval a všichni tři rychle utekli. Charles zůstal ležet, kde dopadl, a lapal po dechu.

Prošly kolem něho dvě špinavé děti a žena nesoucí koš s prádlem na hlavě. Za několik minut se překulil a vstal a opřel se o rezavé auto odstavené na špalcích. Omráčeně si všiml, že má roztržené kalhoty, roztržené a umazané od oleje. A kufr se zbytkem jeho šatstva byl pryč.

Zajde na policii, zajde tam a řekne jim, že přišel o kufr. Věděl, jak se řekne kufr, protože mladý zloděj ono slovo zakřičel. Amak. El amak. A najednou si uvědomil něco, co mu vyrazilo dech se stejnou jistotou jako rána do břicha. Každé slovo v angličtině, každé slovo, které zná, má v tomto podivném cizím jazyce odpovídající výraz. Všechno, na co si mohl vzpomenout – ruka, láska, stůl, horký –, si tito domorodci sdělovali jiným slovem, slovem, které nebylo anglické. Debbie to věděla, a proto jí jazyky tak šly. Jemu ne. Ode všech lidí, s nimiž se setkal, očekával, že přestanou s tou směšnou šarádou a začnou mluvit jako normální lidé.

Rozechvěle vstal a dýchal jen zlehka, aby se zbavil bolesti v břiše. Za chvíli už znovu kráčel městem. Pouštěl se bludištěm hlouběji. Nakonec našel malý parčík a posadil se na lavičku, aby si odpočinul.

Skoro okamžitě k němu přistoupil další domorodec. „Karty?“ zeptal se ho. „Podívejte.“ Otevřel vyšívanou tašku.

Charles si povzdechl. Byl příliš unavený, aby odešel. „Já žádné karty nechci,“ odpověděl. „Nemám peníze.“

„Jasně že ne,“ domorodec na to. „Podívejte. Jsou nádherné, ne?“ Rozprostřel jasně barevné karty na trávník. Charles uviděl hráče baseballu, věštce, učedníka, několik obrázků, které nepoznal. „Podívejte,“ zopakoval domorodec a otočil další kartu. „Turista.“

Charles se při pohledu na muže nesoucího kufry musel zasmát. Tito lidé byli turisty navštěvováni tak dlouho, že se z turisty stal archetyp, součást reality každého z nich jako králové či šašci. Zadíval se na kartu bedlivěji. Ty kufry mu byly povědomé. A ten turista – Trhl hlavou, jako by jím projel elektrický šok. Byl on.

Rychle vstal a začal utíkat bez ohledu na bolest v břiše. Domorodec ho nenásledoval.

Potom si prodavačů karet všímal na každém nároží. Volali na něho, i když přebíhal ulici, aby se jim vyhnul. „Tiraz! Tiraz!“ křičeli za ním. Teď už věděl, co to znamená. Turista.

Když zapadlo slunce, dostal hlad jako vlk. Prošel kolem žebračky dřepící na ulici a spatřil, ale příliš pozdě, že na nároží čeká i prodavač karet. Prodavač mu něco nabídl, nějaký druh pečiva, a Charles je přijal, příliš hladový na to, aby odmítl.

Pečivo bylo naplněné masem a bylo velmi dobré. A jako by to byl signál, ostatní prodavači karet, které minul, mu začali podávat různé věci – měch vína, kus ryby zabalené do papíru. Jeden mu podal peníze, daleko víc peněz, než by stál balíček karet. Stmívalo se. Za peníze si zaplatil pokoj na noc.

Dalšího dne na něho na nároží čekal prodavač karet. „Tak dobře,“ řekl mu Charles. Část bojechtivosti z něho byla vytlučena. „Vzdávám se. Co se to tady sakra děje?“

„Podívejte,“ odpověděl prodavač karet. Vytáhl karty z vyšívané tašky. „Je to tady.“ Přidřepl si na chodník, aniž věnoval pozornost špíně, okolojdoucím, výfukovým zplodinám z ulice. Když si k němu Charles přisedl, všiml si, že celá ulice byla jakoby vydlážděna zátkami z lahví.

Prodavač karet před ním rozprostřel karty. „Podívejte,“ řekl. „Je to předpovězeno. Karty jsou naším orákulem, našimi novinami, naší zábavou. Všechno záleží na tom, jak je čtete.“ Charles uvažoval, kde se tento muž naučil mluvit anglicky, ale nechtěl ho přerušovat. „Vidíte?“ pokračoval muž, když otočil kartu. „Tady jste. Turista. Bylo předpovězeno, že přijdete do města.“

„A pak co?“ zeptal se Charles. „Jak se vrátím zpátky?“

„Na to se musíme zeptat karet,“ odvětil muž. Lehkovážně otočil další kartu, zříceniny Marmazu. „Možná budeme čekat na další vydání.“

„Na další –“ hlesl Charles. „Chcete říct, že karty nezůstávají stejné?“

„Ne,“ muž na to. „Zůstávají vaše noviny stejné?“

„Ale – kdo je tiskne?“

Muž pokrčil rameny. „To my nevíme.“ Otočil další kartu, mladou blondýnu.

„Debbie!“ zvolal Charles polekaně.

„Ano,“ pronesl muž. „Žena, se kterou jste přijel. Museli jsme ji přesvědčit, aby odjela, a vy jste tak mohl vyplnit proroctví a přijít do města. A pak jsme vám vzali ty kusy papíru, ty, které jsou pro tiraze tak důležité. Pokud se můžu vyjádřit, je to hloupý způsob cestování. Jediné papíry, které jsou pro nás ve městě důležité, jsou karty, a když člověk ztratí karty, jednoduše si obstará další.“

„Vy – vy jste mi vzali pas?“ zeptal se Charles. Nepociťoval takový vztek, jak by se mu zamlouvalo. „Pas a letenku? Kde jsou?“

„No,“ odpověděl muž. „Na to se musíte zeptat karet.“ Vytáhl z tašky další sadu karet a podal je Charlesovi. Než mohl Charles něco namítnout, vstal a odešel.

V poledne Charles opět narazil na malý parčík. Posadil se, rozprostřel karty a přemýšlel, jestli na tom, co mu řekl prodavač, něco není. Debbie se v jeho balíčku neobjevila. Šlo o dřívější vydání, nebo o pozdější?

Když tak zahloubaně seděl nad kartami, přišel k němu americký pár. „A zase ty karty,“ poznamenala žena. „Pořád nechápu, jak mohou být tak zvláštní. Kolik chcete za ty svoje?“ zeptala se Charlese. „Ten chlapík na ulici říkal, že nám je prodá za deset.“

„Osm,“ odpověděl Charles bez zaváhání a posbíral je.

Žena pohlédla na svého manžela. „Dobrá,“ souhlasil. Vytáhl z peněženky pětku a tři jedničky a podal je Charlesovi.

„Já vám děkovat, pane,“ řekl Charles.

Muž si odfrkl. „Myslela jsem, že anglicky mluví dobře,“ říkala žena, když odcházeli. „Ty ne?“

Ještě ten den mu jeden prodavač karet dal tři další balíčky karet a vyšívanou tašku. Do večera stačil prodat dva balíčky. O několik nocí později se přidal k prodavačům karet, kteří čekali v parčíku na nové vydání. Někde odbila půlnoc. Ze tmy se vynořila žena s nádhernými dlouhými tmavými vlasy a vyšívaným šátkem a tiše z tašky vytáhla balíčky karet. V měsíčním světle se třpytily její stříbrné náramky. Charlesovi dala dvanáct balíčků. Muži kolem něho už trhali krabičky, rozprostírali karty a četli si minulost či současnost či budoucnost.

Asi za tři roky Charlese začalo prodávání karet nudit. Ze žvýkání ořechů mu jako všem zrudly zuby a naučil se kouřit cigarety zabalené do listí. Ostatní muži mu pořád říkali, že člověk, který tak dobře ovládá angličtinu, by měl být průvodcem, a nakonec mu došlo, že mají pravdu. Nyní provádí skupiny turistů zříceninami Marmazu, vypráví jim o bohu Slunce a bohyni Měsíce a o čemkoli jiném, co si toho dne vymyslí. Nikdy nezjistil, ve které zemi vlastně žije.

přeložil Milan Žáček

Jedna

George Alec Effinger

George Alec Effinger uvádí jako hlavní vliv na svou tvorbu absurdní divadlo a vlastní mnohovrstevnatý styl s volnými hranicemi popisuje jako surreálnou fikci. Poprvé získal věhlas jako autor náročných krátkých povídek v časopisech a antologiích sedmdesátých let dvacátého století. Jeho první román What Entropy Means to Me [Co pro mě znamená entropie] je vlastně čtvero spojených příběhů, který začíná jako tradiční dobrodružná fantasy, aby se poté nenápadně proměnil ve zkoumavou reflexi rodinné dynamiky, politických bojů o moc a akt umělecké tvorby. Následující příběhy jsou podobně odvážné co do děje i struktury. Mnoho jeho povídek, zejména The Pinch-Hitters [Náhradníci], Naked to the Invisible Eye [Nahý před neviditelným okem], From Downtown at the Buzzer [Z centra u zvonku] a Breakaway [Odtržení], využívá sport a hry jako ústřední metafory. Jeho romány Death in Florence [Smrt ve Florencii], Those Gentle Voices: A Promethean Romance [Ty něžné hlasy: prométheovská romance] a The Wolves of Memory [Vlci paměti] navozují pocit paralelních skutečností a souběžných světů použitím postav stejných jmen jako v krátkých povídkách, ale s odlišnými povahovými rysy a motivacemi. Ve svých románech The Nick of Time [Zlomek času] a The Bird of Time [Pták času] prozkoumal spletité možnosti cestování časem a v Maureen Birnbaum, Barbarian Swordperson [Maureen Birnbaumová, barbarka s mečem] satirizoval hrdinskou fantasy. Jeho románová trilogie s postavou Marida Audrana When Gravity Fails – [č. Když přitažlivost selže/Polaris 1997], A Fire in the Sun [č. Oheň ve slunci/Polaris 1997] a The Exile Kiss [Polibek vyhnanství/Polaris 1999] je významná ztvárněním tradiční muslimské kultury ovlivněné kyberpunkovou technologií. Mnoho jeho kratších prací bylo vydáno ve výborech Mixed Feelings [Smíšené pocity], Irrational Numbers [Iracionální čísla], Dirty Tricks [Špinavé triky] a Idle Pleasures [Nečinná potěšení]. Napsal též několik filmových novelizací, dále romány The Red Tape War [Válka rudé stuhy] – společně s Jackem L. Chalkerem a Mikem Resnickem, Nightmare Blue [Modrý odstín noční můry] – společně s Gardnerem Dozoisem, a román středního proudu Felicia.

přeložil Tomáš Pártl

Byl rok 30, Den 1, výročí odletu doktora Leslieho Gilletta ze Země. Stál sám na můstku a zíral do prázdné dálky nulového vesmíru. „V osm hodin je teplota mezihvězdného prázdna minus dvě stě sedmdesát tři stupňů Celsia,“ řekl. „I bez mrazivého účinku větru je to zima. Zatraceně velká zima.“

Na panelu údajů si ráno přečetl, že loď se svým osamělým cestujícím se před večerem přiblíží hvězdné soustavě. Gillette si jméno hvězdy nepamatoval – bylo to jen jakési číslo v katalogu. Už dávno o ně ztratil zájem. Zpočátku, v několika prvních letech, kdy s ním ještě byla Jessica, se zájmem a nadšením zkoumal panel, aby zjistil, kde je která hvězda pozemské noční oblohy. Svým způsobem jim dělalo potěšení zblízka si prohlížet hvězdy, které znali jako hlavní rozlišovací znaky nejdůležitějších souhvězdí. To už bylo pryč. Poté, co navštívili pár tisíc hvězd, jejich zájem opadl. Jak objevovali další a další planety, začalo je hledání téměř unavovat. Téměř. Gillettovým stále zůstávalo dost vědecké zvídavosti, která je nutila pokračovat dál a dál od výchozího bodu.

Ale teď byla původní inspirace ztracená. Než by čekal na můstku, až elektronický navigátor přesune loď zpět do normálního prostoru, raději se otočil a opustil řídicí místnost. Neměl chuť hledat obyvatelné planety. Připozdívalo se a zítra bude také den.

Raději nakrmí kočku. Vyťukal kód a vzal kočičí večeři z jídelní šachty. „Tady máš,“ nabídl. „Jez a nestěžuj si. Chci si chvilku číst, než půjdu spát.“ Když šel ke své ubikaci, cítil jemné vibrace podlahy a stěn chodby, což znamenalo, že loď přešla do normálního vesmíru. Loď nepotřebovala, aby ji Gillette řídil. Už si vytyčila bezpečnou a pohodlnou parkovací orbitu na základě velikosti a dalších vlastností hvězdy. Planety, pokud nějaké budou, počkají do rána. Pak je doktor Gillette prozkoumá, zatřídí, pojmenuje a zase opustí.

Pokud, samozřejmě, na některé nenalezne život.

*

Nalézt život bylo jedním z hlavních cílů cesty, a brzy se to stalo i smyslem Gillettova života. Vyrazili jako nadšení průzkumníci: doktor Leslie Gillette, pětatřicetiletý, již uznávaný autor publikací a přednášek v oboru exobiologie a jeho žena Jessica Reid Gillettová, předsedkyně oddělení biochemie na jedné velké univerzitě amerického středozápadu. Byli spolu jedenáct let a do terénního výzkumu se rozhodli pustit po smrti svého jediného dítěte.

Teď putovali vesmírem k vnějším hranicím Galaxie. Dávno, dávno už jim pozemské Slunce zmizelo z dohledu. Exobiologie, o které manželé Gillettovi doma přemýšleli, psali a vedli spory, zůstávala tím, čím byla vždy: pouhou teorií. Poté, co navštívili stovky a stovky hvězdných soustav a tisíce planet potenciálně vhodných k životu, objevení života samého, jakkoli jednoduchého, je stále čekalo. Laboratorní zařízení přistávacího modulu s duši ubíjející pravidelností dávalo tutéž frustrující odpověď: žádný život. Mrtvo. Sterilita. Rok za rokem se pro Gillettovy začala Galaxie stávat ohromnou a hrůzostrašnou nesmírností bezcitného kamene a výronů plynů.

„Pamatuješ,“ zeptala se jednoho dne Jessica, „co nám říkával starej Hayden?“

Gillette se usmál. „Strašně rád jsem s ním diskutoval. Jednou mi řekl, že možná najdeme život, ale že nemáme ani tolik naděje jako sněhulák v pekle, abychom našli inteligentní život.“

Gillette si s potěšením vybavil onu diskusi. „A tys mu řekla, že je pozemský šovinista. Nadchlo mě to. Vymyslela jsi úplně nový druh předsudku, přímo na místě. Mysleli jsme, že je to konzervativní starej prďola. A teď se zdá, že byl dokonce až příliš velký optimista.“

Jessica stála za manželovou židlí a četla, co právě psal. „Co myslíš, že by řekl Hayden, kdyby se dozvěděl, že jsme nenašli vůbec nic?“

Gillette se otočil a zadíval se na ni. „Myslím, že i jeho by to zklamalo,“ vzdychl. „A překvapilo.“

„Tohle jsem nečekala,“ odvětila.

Naprostá absence byť sebejednodušších forem života je napřed rozčilovala, pak mátla a nakonec naplnila předtuchou. Brzo byl i Leslie, který se vždy snažil oddělovat svá citová hnutí od logických myšlenek, donucen uvědomit si, že empirické závěry se vynořují v rozporu se všemi matematickými předpověďmi, ke kterým kdy dospěli lidé i stroje. V řídicí místnosti visel zarámovaný kus pergamenu s písmeny a číslicemi opsanými krásným kosým písmem:

N = R*fpneflfifcL

Tento vzorec byl sestaven před desetiletími k určení přibližného počtu vyspělých technologických civilizací, které lze očekávat v naší Galaxii. Jednotlivým proměnným byly přisouzeny realistické hodnoty dle nejlepších znalostí vědy té doby. N závisí na několika faktorech:

R* neboli průměrná rychlost tvorby hvězd v Galaxii (předpokládaná hodnota je deset za rok)

fp neboli procento hvězd s planetami (téměř sto procent)

ne neboli průměrný počet planet v každé sluneční soustavě s prostředím vhodným pro život (přiřazená hodnota: jedna)

fl neboli procento těch planet, na kterých se život skutečně vyvine (téměř sto procent)

fi neboli procento těch planet, kde se vyvine inteligentní život (deset procent)

fc neboli procento těch planet, kde se vyvine pokročilá technická civilizace (deset procent)

L neboli délka existence technické civilizace (odhadnutá hodnota: deset milionů let).

Z těchto hodnot vyšel odhad N, tedy počtu vyspělých civilizací v galaxii Mléčná dráha, deset na šestou. Milion. Gillettovi vzhlíželi k tomuto vzorci po celá počáteční léta zklamání. Ale oni nehledali vyspělou civilizaci, hledali život. Jakýkoli život. Nějakých šest let poté, co opustili Zemi, bloudili Leslie a Jessica po suchém, písčitém povrchu chladné planety obíhající malé, chladné slunce. „Žádnou vyspělou civilizaci tu nevidím,“ řekla Jessica. Zastavila se a rozhrábla písek těžkou rukavicí skafandru.

„Ne,“ přikývl její manžel, „hamburgery tu nikde neprodávaj’.“ Nebe bylo červenofialové a moc rád se na něj nedíval. Zíral do země a sledoval, jak Jessica kreslí prsty do mrtvé hlíny.

„Víš,“ začala, „ten vzorec předpokládá, že každá soustava by měla mít alespoň jednu planetu vhodnou pro život.“

Gillette pokrčil rameny. „Hodně jich má. Ale taky předpokládá, že na každé planetě, kde se život může vyvinout, se i vyvine.“

„Možná, že byli příliš optimističtí, když stanovovali hodnoty těch proměnných.“

Jessica se zasmála. „Možná.“ Vyhloubila do země mělkou díru. „Stále nepřestávám doufat, že narazíme na nějaké mravence nebo na červa nebo něco.“

„Tady ne, zlato. Pojď, vrátíme se.“ Vzdychla a vstala. Spolu se vrátili k přistávacímu modulu.

„Taková škoda,“ litovala, když se připravovali ke startu. „Dala jsem své představivosti tolik volnosti. Byla jsem připravená nacházet cokoli, botanickou zahradu života, nebo něco ještě bizarnějšího. Třeba tančící krystaly nebo inteligentní mraky. Ale nebyla jsem připravená na tolik ničeho.“

Přistávací modul vystřelil vzhůru řídkou atmosférou směrem k velící lodi na oběžné dráze. „Vědec musí být na takové věci připraven,“ řekl Gillette zamyšleně. „Ale souhlasím s tebou. Zkušenost popírá předpovědi dost děsivým způsobem.“

Uvolnila si pás a zhluboka se nadechla. „Matematicky nepravděpodobně, řekla bych. Večer se podívám na ten vzorec a zkusím přijít na to, která proměnná to má všechno na svědomí.“

Zavrtěl hlavou. „To jsem udělal už mockrát. Moc daleko se tak nedostaneš. Ať dojdeš k čemukoli, výsledek bude pořád podstatně jiný než to, co jsme našli.“ Na myriádě planet, které navštívili, nikdy nenašli ani nic tak jednoduchého jako řasy algae nebo protozoární organismy, o inteligentním životě nemluvě. Jejich biochemická čidla nikdy nezaznamenala ani žádné náznaky, jako například složité bílkoviny. Jen kamení, prach, prázdný vítr a tůně bez života.

*

Přesně jak předpověděl, do rána planety nikam nezmizely. Bylo jich pět a obíhaly nenápadnou hvězdu typu G3, nepříliš odlišnou od zemského Slunce. Promluvil k lodnímu počítači: „Hvězdu pojmenovávám Hanibal. Směrem od nejbližší k Hanibalu pojmenovávám planety: Huck, Tom, Jim, Becky a Tetička Polly. Začneme s průzkumem.“ Zařízení lodi by mohlo samo změřit všechny nezbytné údaje, ale Gillette by mu ve věci existence života nevěřil. Tato otázka byla tak důležitá, že cítil povinnost učinit konečné rozhodnutí sám.

Huck byla koule niklu a železa velikosti Marsu, rezavě hnědá, poďobaná krátery, horká, suchá a mrtvá. Tom byl větší a tmavší, chladnější, ale stejně potlučený a mrtvý. Jim byl podobný Zemi. Měl slušnou atmosféru dusíku a kyslíku, rozsah teplot se více méně pohyboval mezi minus třiceti a plus padesáti stupni Celsia a na jeho povrchu byl dostatek vody. Ale život žádný, ani na kamenité, prašné pevnině, ani ve vodě plné minerálních solí, nic, ani jediná kyanobakterie. Jim byl v Hanibalově soustavě Gillettovou největší nadějí, ale prozkoumal i Becky a Tetičku Polly. Byli to méně hustí plynoví obři soustavy, ačkoli ani jedna planeta nedosahovala velikosti Uranu nebo Neptunu. V jejich polévkovité atmosféře se žádný život nenacházel, ani na ohnivých površích jejich satelitů. Gillette se neobtěžoval pojmenovávat třiadvacet měsíců planet. Říkal si, že to přenechá těm, kdo přijdou po něm, pokud se někdo takový najde.

Pak se musel věnovat druhému úkolu své mise. Na oběžné dráze Jima, nejobyvatelnější z pěti planet, ustavil přenosovou bránu. Teď mohla loď, která by letěla v jeho stopách, okamžitě překonat stovky světelných let od poslední brány, kterou Gillette nechal na svém předchozím stanovišti. Ani si už nevzpomínal, jaká ona soustava byla nebo jak ji pojmenoval. Po tolika letech se mu všechny v hlavě mátly, zejména proto, že byly na pohled tak podobné, tak dočista bez života.

Posadil se před obrazovkou a hleděl na Jima, na vyprahlé, písčité světadíly, modrá moře, bílé mraky a polární čepičky. Gillettův kocour, šedé plemeno ze státu Maine, jeho jediný společník, se mu vyšplhal do klína. Jmenoval se Benny a byl to pravnuk Metyla a Etyl, dvou koťátek, která si na cestu vzala Jessica. Gillette podrbal zvíře za ušima a pod bradou. „Proč tam dole nejsou žádný kočky?“ zeptal se. Benny odpověděl jen dlouhým zapředením. Po chvíli Gilletta omrzelo zírat na tichou planetu. Průzkum dokončil, zajistil bránu a teď už nezbývalo, než vyslat informace domů na Zemi a pokračovat dál. Instruoval lodní počítač, hvězdy za půl hodiny zmizely a Gillette opět cestoval temnotou nulového vesmíru.

*

Vzpomněl si, jak nadšení byli před nějakými třiceti lety z téhle mise. S Jessikou zaslali přihlášky a byli vybráni z důvodů, kterým zcela nerozuměl. „Můj otec si myslí, že kdokoli, kdo chce zbytek života strávit honěním se po Galaxii, musí být trochu blázen,“ podotkla Jessica.

Gillette se pousmál. „Možná trochu nevyrovnaný, ale ne blázen.“

Leželi na trávě za domem, dívali se na noční oblohu a přemýšleli, kterou ze zářících diamantových hvězd už brzy navštíví. Projekt jim připadal jako výborný oddech od zármutku, příležitost uspořádat si životy a jejich vztah bez milionu vzpomínek, které je vázaly k minulosti. „Řekla jsem tátovi, že to je pro nás úžasná příležitost. Řekla jsem mu, že z vědeckého pohledu je to nejfantastičtější příležitost, v jakou jsme kdy mohli doufat.“

„A věřil ti?“

„Podívej, Leslie, padá hvězda. Přej si něco. Ne, myslím, že mi nevěřil. Odpověděl mi, že předsednictvo projektu s ním souhlasilo, a že nás vybrali jen proto, že jsme blázni nebo nevyrovnaní nebo co přesně tím správným způsobem.“

Polechtal manželku na uchu dlouhým stéblem trávy. „Protože možná strávíme zbytek života civěním na hvězdy a planety.“

„Řekla jsem mu, že nanejvýš pět let, Leslie. Pět let. Řekla jsem mu, že jen co najdeme cokoli, co spolehlivě určíme jako živou hmotu, otočíme loď a vrátíme se domů. A s trochou štěstí se nám to může stát na některé z prvních zastávek. Možná, že budeme pryč jen pár měsíců nebo rok.“

„To doufám,“ vzdychl. Dívali se do nebe a cítili, jak na ně tlačí obrovskou gravitací, jako kdyby se nekonečné dálky změnily ve hmotu. Zavřel oči. „Miluju tě,“ zašeptal.

„Já tebe taky, Leslie,“ broukla. „Bojíš se?“

„Jo.“

„Výborně. Bála bych se s tebou letět, kdyby ses nebál jako já. Ale nemáme z čeho mít strach. Budeme mít jeden druhého a bude to úžasný. Bude to větší legrace než strávit příštích pár let tady, dělat pořád totéž, přednášet doktorandům a pít sherry s Nobelovou partou.“

Gillette se zasmál. „Jen doufám, že až se vrátíme, někdo si bude pamatovat, kdo jsme. Dovedu si živě představit, jak strávíme dva roky letem tam a zase zpátky a pak nikdo ani nebude vědět, co to bylo za projekt.“

Rozloučení s otcem bylo těžší. Pan Reid stále nechápal, proč chtějí opustit Zemi. „Spousta mladých lidí utrpí ztrátu, stejně jako vy,“ řekl, „ale jdou dál a nějak to zvládnou. Nezahodí jen tak svoje životy.“

„My nic nezahazujeme,“ odporovala Jessica. „Tati, asi bys musel být biolog, abys to pochopil. Šance objevit někde ve vesmíru život je víc vzrušující než cokoli, co bychom mohli dělat, kdybychom tu zůstali. A nebudeme pryč dlouho. Je to práce v terénu, největší výzva. Té jsme vždycky oba dávali přednost před kariérou u tabule někde na univerzitě.“

Reid pokrčil rameny a políbil dceru. „Když víte co děláte.“ Víc říkat nemusel. Potřásl rukou Gillettovi.

Jessica se podívala na mohutnou vesmírnou loď. „Myslím, že ano,“ odpověděla. Nebylo už co udělat nebo říct. Pár hodin nato opustili Zemi a okénky i na obrazovkách sledovali, jak se planeta zmenšuje.

Život na palubě lodi vyvolával napřed zvláštní pocit, ale rychle zapadli do rutiny. Zjistili, že zatímco představa mezihvězdných cest byla vzrušující, skutečnost je nudnější, než si dokázali představit. Obě koťátka se přizpůsobila bez potíží a Gillettovi byli vděčni za jejich společnost. Když byla loď půl milionu kilometrů od Země, počítač ji převedl do nulového vesmíru a poprvé byli skutečně odříznuti.

Bylo to děsivé. V nulovém vesmíru nebylo možné komunikovat se Zemí. Z lodi se stal svět sám pro sebe a v nebezpečných chvílích, kdy Gillette příliš povolil uzdu své představivosti, němá prázdnota kolem nich připomínala nový druh šílenství nebo smrti. Uklidňovala ho přítomnost Jessiky, přesto si oddechl, když se loď přesunula do normálního vesmíru poblíž první neprozkoumané planetární soustavy.

Prvním objektem byla malá, tmavá hvězda třídy M, nejběžnější druh v Galaxii s pouze dvěma planetami a spoustou asteroidální tříště obíhající kolem. „Jak pojmenujeme tuhle hvězdu, drahý?“ zeptala se Jessica. Oba ji pozorovali okénkem s jistou rodičovskou něhou.

Gillette pokrčil rameny. „Říkal jsem si, že bude jednodušší, když se budeme držet mytologického systému, co používají doma.“

„To je asi dobrý nápad. Máme tu jednu hvězdu, kolem které poskakují dvě planetky.“

„Neměl Apolón… Ne, to jsem řekl špatně. Myslel jsem…“

Jessica se odvrátila od okénka. „Připomíná mi Odina a jeho dva krkavce.“

„On měl dva krkavce?“

„Jasně,“ potvrdila. „Myšlenku a Vzpomínku. Hugina a Mugina.“

„Dobře. Pojmenujeme hvězdu Odin a planety tak, jak jsi říkala. Ještě že tě mám. V tomhle jsi mnohem lepší než já.“

Jessica se zasmála. Těšila se na průzkum planet. Poprvé si odpočinou od monotónní cesty. Ani Leslie ani Jessica nečekali, že na bezútěšných planetkách naleznou život, ale s radostí je důkladně prozkoumali. Oněmělí posvátnou úctou kráčeli prázdnými, opuštěnými krajinami Hugina a Mugina, prováděli testy, až se konečně vrátili zpět na loď na oběžné dráze. Svá zjištění vyslali na Zemi, ustavili první přenosovou bránu a – zatím bez pocitu zklamání – opustili soustavu Odina. Oba měli pocit, že jsou v kontaktu s domovem – přestože potrvá dlouho, než jejich zpráva dorazí na Zemi a oni sami se jí vzdalovali příliš rychle na to, aby kdy nějakou obdrželi. Ale oba věděli, že kdyby chtěli, stále mají možnost otočit se a vrátit.

Touha po poznání je hnala dál. Samota zatím ještě nebyla nesnesitelná. Ještě se nedostavil ten hrůzný strach.

Brány měly sloužit lidem, kteří budou Gillettovy následovat na cestě do neosídlených částí Galaxie. Mohly být po řadě použity k cestě tam, nicméně cestovatelé se jimi nemohli vrátit. Byly jako pštrosí vejce naplněná vodou a zanechaná domorodci v africké poušti. Měly usnadnit cestu a zvýšit bezpečí jiných, umožnit jiným cestu ještě dál.

Pokaždé, když Gillettovi odlétali z jedné planetární soustavy k další nulovým vesmírem, postavili další propast prostoru mezi sebe a rodný svět. „Někdy mám velice zvláštní pocit,“ přiznal Leslie poté, co letěli už přes dva roky. „Mám pocit, že veškerý kontakt, co máme se Zemí, je iluze, něco, co jsme si vymysleli proto, abychom nezešíleli. Mám pocit, že velkou část svých životů odevzdáváme něčemu, z čeho nikdy nikdo nebude mít užitek.“

Jessica zachmuřeně naslouchala. Měla stejné pocity, ale nechtěla, aby to manžel věděl. „Někdy si říkám, že život v univerzitních posluchárnách je ta nejlepší věc na světě. Někdy se proklínám, že jsem to předtím neviděla. Ale trvá to jen chvilku. Pokaždé, když sestupujeme na novou planetu, cítím novou naději. Jen ty týdny v nulovém vesmíru mě ničí. Tam cítím odcizení velmi silně.“

Zarmouceně na ni pohlédl. „Co na tom vlastně záleží, jestli objevíme život?“ zeptal se.

Na chvíli se na něho zadívala v tichém šoku. „To nemyslíš vážně,“ vydechla konečně.

Gilletta zachránila vědecká zvídavost, stejně jako nejednou v minulosti. „Ne,“ řekl tiše. „Nemyslím. Záleží na tom.“ Vzal z Ethylina kočkolitu tři koťátka. „Jen kdybych našel něco jako jsou tyhle, jak na mě čekají na nějaké té nekonečně vzdálené planetě, pak by to všechno stálo za to.“

Měsíce ubíhaly a Gillettovi navštívili další hvězdy a další planety, stále se stejným výsledkem. Po třech letech se stále řítili dál a dál od Země. Uběhl čtvrtý rok a pátý. Jejich naděje se začala rozplývat.

„Trochu mě to znervózňuje,“ řekl, když seděli na břehu obrovského šedého oceánu na planetě, kterou pojmenovali Carraway. Pláž čistě bílého písku lemovaly vysoké duny. Vlny neúnavně narážely na břeh a v pěně jim umíraly u nohou. „Myslím to, že nikdy nikoho za sebou nevidíme ani nic neslyšíme. Vím, že je to nemožné, ale míval jsem takový bláznivý sen, že nás někdo přes brány následuje a pak nás v nulovém vesmíru předhoní. A ten někdo na nás čeká u hvězdy, ke které jsme se ještě nedostali.“

Jessica navršila mokrý písek do ploché hroudy. „Tahle planeta je úplně jako Země, Leslie,“ řekla, „když si nebudeš všímat toho zelenožlutýho nebe. A když nebudeš myslet na to, že na dunách není žádná tráva a na pláži nejsou škeble. Proč by nás někdo následoval?“

Lehl si na čistý bílý písek a poslouchal příjemný zvuk příboje. „Nevím. Možná, že na některé z planet, co jsme před lety prozkoumali, byla nějaká absurdní forma života. Možná, že jsme se zmýlili a něco přehlédli nebo špatně odečetli měření nebo něco. Nebo se možná na Zemi všechny národy vyhladily ve válce, já jsem jediný žijící muž a jediná žijící žena mi připravila oslavu.“

„Blázníš, zlato.“ Hodila mu trochu vlhkého písku na nohavice skafandru.

„Možná, že se vrátil Kristus a měl dojem, že bez nás tam něco chybí. Pokaždé, když jsme se vrátili do normálního vesmíru u nějaké hvězdy, jsem tak trochu chvilenku doufal, že uvidím, jak na nás čeká další loď.“ Zase se posadil. „Nikdy se to ale nestalo.“

„Kéž bych tady měla klacek,“ zalitovala. Nahrnula další vlhký písek na svoji hromádku, pár vteřin se na ni dívala a pak se obrátila na manžela. „Že by se něco doma dělo?“ zeptala se.

„Kdo ví, co se za těch pět let stalo? Představ si, co jsme všechno prošvihli, zlatíčko. Představ si ty knihy a filmy, Jessie. Ty vědecké objevy, o kterých jsme neslyšeli. Možná, že na středním východě je mír, objevil se revoluční nový zdroj energie a v Bílém domě je černoška. Možná, že Cubs vyhráli titul, Jessie. Kdo ví?“

„Nepřeháněj to, drahoušku.“ Vstali a setřásli písek, který se jim zachytil na skafandrech. Pak vyrazili k přistávacímu modulu.

O hodinu později už pozoroval kočky na palubě lodi na oběžné dráze. Střední východ jim byl úplně ukradený. Možná, že to braly správně. „Jedno ti povím,“ obrátil se k ženě. „Povím ti, kdo ví, co se tam dělo. Lidé doma to vědí. Vědí všechno o všem. Jediné co nevědí je, co se právě děje s námi. A nějak mám pocit, že tu nevědomost snášejí líp než já tu svoji.“ Kočička, ze které jednou bude Bennyho matka, se stočila do úhledného klubíčka a usnula.

„Cítíš se odříznutý.“

„Samozřejmě. Pamatuješ, cos mi říkávala? Než jsme se vzali, když jsem ti řekl, že chci jen pokračovat ve své práci a tys mi řekla, že jeden člověk není žádný člověk? Pamatuješ? Vždycky jsi říkala takové věci, jen proto, abych se tě musel zeptat, o čem to sakra mluvíš. A pak ses usmála a odvyprávělas mi nějaký příběh, cos měla už předem připravený. Asi ti to dělalo dobře. Ty jsi řekla: ‚Jeden člověk není žádný člověk‘ a já: ‚co tím chceš říct?‘ a tys začala o tom, že když budu žít jenom sám, nemusel bych stejně dobře žít vůbec. Nepamatuji si, jak přesně jsi to řekla. Říkáš všechno tak bláznivě, že v tom není vůbec žádná logika, ale dává to smysl. Říkalas, že si myslím, že bych mohl sedět ve své slonovinové věži, pozorovat něco pod mikroskopem, zapisovat si poznámky a občas posílat oznámení o tom, co dělám a jak mi je; a že by mě pak nemělo překvapit, že to nikoho nezajímá. Řeklas, že musím žít mezi lidmi, že jakkoli to bude těžké, nemůžu tomu uniknout. A že nemůžu vylézt na strom a rozhodnout se, že založím svůj vlastní živočišný druh. Ale mýlila ses, Jessiko. Před lidmi můžeš utéct. Podívej se na nás.“

Jeho hlas zněl hořce a smutně. „Podívej se na mě,“ zamručel. Podíval se na svůj odraz a ten ho vyděsil. Vypadal staře. A hůř, vypadal lehce dementně. Rychle se odvrátil a oči se mu začaly zalévat slzami.

„Nejsme docela odříznuti,“ zašeptala. „Ne, dokud jsme spolu.“

„Ano,“ přikývl, ale stále se cítil odstrčeně, jako by se jeho lidskost s každým měsícem vytrácela. Nedělal nic, co by považoval za výrazně lidského. Odečítal z měřáků a ciferníků a mačkal tlačítka. To by zvládly i stroje, dala by se k tomu vycvičit zvířata. Cítil se odvržený, jako shnilé místo na bramboře, vyříznutý a zahozený.

Díky Jessice se jeho deprese nezměnila v šílenství. Odloučení na něho doléhalo podstatně více než na ni. Jessiku práce udržovala při životě, ale pro jejího manžela jen podtrhovala jejich zbytečnost.

*

„Mám podivné myšlenky, Jessiko,“ přiznal jí jednoho dne devátého roku jejich průzkumu. „Občas se mi objeví v hlavě. Napřed jsem si jich vůbec nevšímal. Pak, po nějaké době, jsem si všiml, že jim věnuji pozornost, ačkoli když jsem se zarazil a analyzoval je, bylo mi pořád jasné, že jsou hloupé.“

„Jaké myšlenky?“ zeptala se. Připravovali přistávací modul k sestupu na velkou ruměnou planetu.

Zkontroloval oba skafandry a nacpal je do modulu. „Někdy mám pocit, že nikde neexistují žádní lidé a že všichni byli pouhým výplodem mé představivosti. Jako bychom vůbec nepřišli ze Země, jako by domov a všechno, na co si vzpomínám, byly jen bludy a falešné vzpomínky. Jako bychom vždycky byli na palubě téhle lodi, od věků na věky a naprosto sami v celém vesmíru.“ Jak mluvil, sevřel těžké dveře průlezu přistávacího modulu tak, až mu zbělely klouby na rukou. Cítil, jak se mu zrychluje tep, jak mu vysychají ústa a věděl, že ho čeká další atak paniky.

„To je v pořádku, Leslie,“ konejšila ho. „Vzpomeň si, jak jsme se měli doma. To nemohl být přece blud.“

Gillettovi se rozšířily oči. Na chvíli se nemohl nadechnout.

„Jo,“ zašeptal, „mohl to být přelud. I ty bys mohla být halucinací.“ Začal plakat, když si uvědomil, kam přesně ho jeho rozbolavělá mysl vede.

Jessica ho objímala, zatímco záchvat se ještě zhoršil, a pak odezněl. Za pár chvil se mu vrátil obvyklý rozumový náhled na svět. „Tahle mise je podstatně drsnější, než jsem čekal,“ zašeptal.

Políbila ho na tvář. „Musíme být připraveni na různé problémy po všech těch letech,“ podotkla. „Neplánovali jsme, že to potrvá tak dlouho.“

Nacházeli se v soustavě složené z další hvězdy třídy M a dvanácti planet. „Spousta práce, Jessiko,“ řekl a trochu ho ta vyhlídka rozveselila. „To by nás mělo na pár týdnů zaměstnat. Je to lepší než letět nulovým vesmírem.“

„Ano, drahý. Už jsi začal uvažovat o jménech?“ Z toho se začala stávat nejúmornější část mise: vymýšlet dostatek nových jmen pro všechny hvězdy a jejich satelity. Po osmi tisících soustav už vyčerpali všechna mytologická, historická a zeměpisná jména, která je napadla. Teď se střídali a pojmenovávali planety po hráčích baseballu, spisovatelích a filmových hercích.

Chystali se propátrat pouštní planetu, kterou pojmenovali Rick po postavě z filmu Casablanca. Ačkoli bylo nepravděpodobné, že by byla vhodná pro život, stále ještě cítili potřebu prozkoumat ji osobně, jen pro jistotu – náhodou kdo ví, co kdyby ryby, jak říkala Gillettova maminka.

Nad tím se pozastavil s tichým úsměvem na rtech. Na to rčení už léta nepomyslel. Nastal kritický bod cesty. Dosud nikdy, dokud byla Jessica s ním, se nedostal tak blízko ke ztrátě svých psychických schopností. Lpěl na ní a na svých vzpomínkách jako na štítu proti chladným a ničivým silám nesmírné prázdnoty kosmu.

Léta zas běžela dál. Minulost se rozmlžila v nerozlišitelnou kaňku a budoucnost neexistovala. Život v přítomnosti byl Gillettovým zároveň spasením i prokletím. Trávili čas v rutinách a neměnných povinnostech o nic nudnějších, ale také o nic zajímavějších než na Zemi.

Když se jejich společná cesta blížila dvacátému roku trvání, postihla Gilletta velká pohroma: na neobydlené planetě, stovky světelných let od Země, na skalnatém kopci nad holým pískovcovým údolím, Jessica zemřela. Sklonila se, aby sebrala vzorek půdy. Opotřebovaný šev kombinézy pukl. Ozvalo se syčivé varování, jak plyny pronikaly otvorem do skafandru. Padla mrtvá na kamenitou půdu. Její manžel viděl, jak umírá, neschopen jakkoli zasáhnout – tak rychle ji jed zabil. Seděl vedle ní, zatímco den té planety se změnil v noc, a dál dlouhé, chladné hodiny až do svítání.

Pohřbil ji na oné planetě, kterou pak pojmenoval Jessica a navždy ji tam zanechal. Na oběžné dráze ustavil přenosovou bránu, dokončil průzkum zbytku soustavy a pokračoval k další hvězdě. Stravoval ho zármutek a mnoho dní pak neopustil lůžko.

Jednoho dne se kocourek Benny vyškrábal vedle Gilletta. Už téměř týden nedostal krmení. „Benny,“ zašeptal osamělý muž, „chci, aby sis něco uvědomil. Nemůžeme domů. Kdybych okamžitě otočil loď a vyrazil domů nulovým vesmírem, trvalo by to dvacet let. Mně by bylo přes sedmdesát, kdybych se ještě dožil návratu. Nikdy jsem si nemyslel, že bych mohl žít tak dlouho.“ Od té chvíle Gillette mechanicky plnil své povinnosti zcela bez nadšení, které sdílel s Jessikou. Neměl jinou možnost než pokračovat a tak pokračoval, ale samota se ho držela jako stín smrti.

Prozkoumal dosavadní výsledky a rozhodl se zformulovat předběžnou hypotézu. „Jsou to neobvyklé výsledky, Benny. Musí existovat nějaké jednoduché vysvětlení. Jessica vždycky tvrdila, že žádné vysvětlení existovat nemusí, ale teď jsem si jist, že musí. Za tím vším se musí skrývat nějaký důvod. Teď mi řekni, proč jsme nenašli příznaky prvního stupně života na žádném z těch dvaceti a něco tisíců světů, co jsme navštívili?“

Benny k tomu neměl co poznamenat. Sledoval svýma velkýma žlutýma očima, jak Gillette přechází po místnosti. „Už jsem to probíral, a jediné teorie, které mě napadají, je krajně obtížné přijmout. Jessica by si myslela, že jsem se určitě zbláznil. Moji přátelé na Zemi by je stěží dokázali byť jen vyslechnout, Benny, o seriózním zvážení nemluvě. Ale při podobném výzkumu nastane chvíle, kdy musíš zavrhnout všechny předpokládané výsledky a hluboce a dlouze se podívat na to, co se skutečně stalo. Tohle jsem nechtěl, víš. Rozhodně to není to, co jsme s Jessikou očekávali. Ale je to fakt.“

Gillette se posadil ke stolu. Chvíli myslel na Jessiku, a to ho dovedlo na pokraj pláče. Ale přemýšlel o tom, jak zbytek svého života zasvětit jí a jejímu snu nalézt odpověď na jedné z příštích planetárních soustav.

Oddal se úkolu získat pro ni odpověď. Jediným požehnáním za celá ta léta zklamání bylo, že statistickým údajům šlo tak snadno porozumět. K setřídění informací nepotřeboval ani počítač: měl jen jednu dlouhou řadu nul. „Věda stojí na teoriích,“ pomyslel si. „Některé teorie mohou být v praxi neověřitelné, ale jsou přijaty kvůli drtivé převaze empirických dat. Například, možná, neexistuje nic takového jako gravitace. Možná, že věci padají vždy dolů kvůli nějaké nepříčetné statistické anomálii. Teď může kdykoli všechno začít padat náhodně dolů nebo nahoru, podobně jako desetníky padají na pannu nebo orla. A pak se bude muset opravit gravitační zákon.“

To byla první a nejjistější část jeho úvahy. Následoval pocit, že existuje jedna převládající možnost, která by adekvátně vysvětlila úmornou řadu planet bez života. „Na to teď ještě opravdu nechci myslet,“ zamumlal na adresu Jessičina ducha. „Možná příští týden. Myslím, že napřed navštívíme ještě pár soustav.“

A tak se stalo. Kolem hvězdy třídy M obíhalo sedm planet, pak třída G s jedenácti a pak K se čtrnácti. Všechny byly pokryty impaktními krátery, jamami a vyhlazenými proudy lávy. Gillette držel Bennyho na klíně, všechny tři soustavy už prozkoumal. „Další třicet dvě planety,“ podotkl. „Jaký je teď celkový počet?“ Benny nevěděl.

Gillette neměl nikoho, s kým by o věci diskutoval. Nemohl se radit s vědci na Zemi. I Jessica už byla ztracená. Jediné, co mu zbývalo, byl trpělivý šedý kocour, od kterého nemohl očekávat příliš mnoho věcných komentářů. „Všiml sis,“ zeptal se člověk, „že čím jsme dále od Země, tím homogennější vesmír vypadá?“ Případné nepochopení slova homogennější nedal Benny nijak najevo. „Jediná nepřirozená věc, kterou jsme za ta léta viděli, byla samotná Země. Život na Zemi je jediným skutečně anomálním faktorem, který jsme za dvacet let výzkumu zaznamenali. Co to podle tebe znamená?“

Podle Bennyho to neznamenalo nic, ale pro Gilletta začínal závěr nabývat na významu. Pokrčil rameny. „Nikdo z mých přátel nebyl ochoten vůbec uvažovat o možnosti, že Země je ve vesmíru jediná, že v celé nekonečné dálce kosmu neexistuje žádný jiný život. Samozřejmě, příliš mnoho z těch nekonečných dálek jsme neprozkoumali, ale nula oproti třiadvaceti tisícům znamená, že se děje něco zvláštního.“

Když Gillettovi před dvěma desetiletími opustili Zemi, převažující vědecký názor hlásal, že někde jinde musí existovat život, ačkoli pro to nebyl vůbec žádný důkaz, přímý ani nepřímý. Určitě někde musel existovat život. Šlo jen o to ho najít. Gillette se podíval na starý vzorec, který stále visel tam, co po celou cestu. „Pokud je jeden z těch činitelů nula,“ pomyslel si, „pak celý výsledek je nula. Který by to tak mohl být?“ Neměl ani náznak odpovědi, ale tato konkrétní otázka pro něj pozbývala významu.

*

Výslednice: třicátý rok a cesta pokračuje. Konec Gillettova života visel kdesi v černé prázdnotě. Země byla vybledlou vzpomínkou; teď už méně skutečnou než sny včerejší noci. Benny byl starý kocour a brzo zemře stejně jako Jessica a Gillette zůstane zcela sám. Nerad na to myslel, ale ta představa se mu znovu a znovu dobývala do vědomí. Stejně často se vynořovala i jiná myšlenka. Byla iracionální, to věděl, něčemu takovému by se před třiceti lety pohrdlivě zasmál. Vědecký výcvik ho vedl ke zkoumání myšlenek v pevném, chladném světle rozumu, ale jeho nová koncepce by takovou mechanickou prohlídku nepřestála.

Začínal věřit, že Země je možná ve vesmíru osamocená, jediná planeta z miliard požehnaná životem. „Musím znovu připustit, že jsem neprozkoumal významnou část všech planet v Galaxii,“ řekl, jako by své pocity obhajoval před Jessikou. „Ale byl bych hlupák, kdybych ignoroval třicetiletou zkušenost. Co to znamená, řeknu-li, že Země je jediná planeta obdařená životem? Není to vědecká nebo matematická myšlenka. Samotná statistika trvá na jiných planetách s jistou formou života. Ale co může zvrátit takový biologický imperativ?“ Čekal na Bennyho návrh. Žádný nepřicházel. „Jedině akt víry,“ zamumlal. Odmlčel se a očekával, že možná zaslechne zvuk pochybovačného smíchu Jessičina ducha, ale odpovědělo mu jen hučivé, tikavé ticho lodi.

„Jediný akt stvoření na Zemi,“ řekl. „Dokážeš si představit, co by na to řekl kdokoli z univerzity? Už bych se tam nikdy nemohl ukázat. Zrušili by mi všechna jmenování. Zrušili by mi i předplatné Vědy. Místní vědecký kanál by mě vyškrtl ze seznamu abonentů.

Ale co jiného si mám myslet? Kdyby kdokoli z nich strávil posledních třicet let tak jako my, došel by ke stejnému závěru. Nedopátral jsem se této odpovědi snadno, Jessiko, to víš sama. Víš, jaký jsem býval. Nikdy jsem nevěřil v nic, co jsem sám neviděl. Nevěřil jsem ani v existenci George Washingtona, o prvotních principech nemluvě. Ale přijdou chvíle, kdy vědec musí přijmout to nejméně příjemné vysvětlení, je-li jediné, které odpovídá faktům.“

Gillettovi bylo jedno, zda má pravdu nebo ne, zda prozkoumal dostatečný počet planet, aby podložil svůj závěr. Musel jeden po druhém opustit všechny své předsudky a konečně učinit krok víry. Věděl, co mu připadá pravdivé – nikoli díky laboratorním pokusům, ale z podnětu, který ještě nikdy nepocítil.

Pár dní byl s touto myšlenkou spokojen. Život byl stvořen na Zemi – ať už z jakéhokoli důvodu – a nikde jinde. Každá bezživotná planeta, kterou od té chvíle objevil, se stala dalším potvrzujícím důkazem pro jeho hypotézu. Ale pak mu jedné noci došlo, jak strašlivé prokletí na sebe uvalil. Pokud byla Země jediným domovem života, proč se od ní řítí dál a dál, pryč od místa, kde i on byl stvořen, pryč z místa, jež mu patří?

Co to udělal sobě – a Jessice?

„Má nestrannost mě zradila, zlatíčko,“ řekl jí bezútěšně. „Kdybych dokázal zůstat chladný a objektivní, měl bych alespoň klid duše. Nikdy bych se nedozvěděl, jak jsem nás oba zatratil. Ale nemohl jsem. Nestrannost byla lež od samého počátku. Jen co jsme šli něco změřit, pletla se nám do cesty naše lidskost. Nemohli jsme být nestrannými pozorovateli vesmíru, protože jsme živí a protože jsme lidé a myslíme a cítíme. Tak jsme byli odsouzeni objevit jednoho dne pravdu a tím objevem trpět.“ Přál si kéž by Jessica byla ještě naživu, aby ho utěšila tak jako tolikrát. I dříve se cítil odloučený, ale nikdy to nebylo tak zlé. Teď pochopil skutečný význam odcizení – odtržení od svého světa a síly, která jej stvořila. Neměl tady být, ať už byl kdekoli. Patřil na Zemi do lůna života. Zíral okénkem ven a nekonečná černota jako by do něho vstoupila a prostoupila jeho mysl i ducha. Cítil hrozný chlad v duši.

Na chvíli jej emoce zcela vyřadily. Když Jessica zemřela, svůj zármutek hluboko zasunul. Nikdy si už vlastně nedopřál luxus truchlení. Teď ho spolu s tíží nových přesvědčení opět zasáhla její ztráta; více než kdykoli dříve. Nechal stroje, ať zcela převezmou odpovědnost za misi, stejně jako péči o jeho pohodlí. Pozoroval, jak hvězdy svítí ve tmě, zatímco loď pluje skutečným vesmírem. Pohladil Bennyho hustý, šedý kožich a vzpomínal na vše, co tak hloupě opustil.

Nakonec ho zachránil Benny. Ruka se zastavila ve vzduchu mezi dvěma pohlazeními, Gillette zažil záblesk prozření, který orientální filozofové nazývají satori, křišťálově průzračný moment. Intuitivně věděl, že se dopustil chyby, která ho zavedla k sebelítosti. Pokud byl život stvořen na Zemi, pak vše živé bylo součástí tohoto stvoření, ať se to nacházelo kdekoli. Benny, šedosrstý kocour, byl jeho součástí, ačkoli byl uzavřen v téhle plechovce v mezihvězdném prostoru. Sám Gillette byl jeho součástí, ať cestoval kamkoli. To stvoření bylo stejně přítomné ve vesmírné lodi jako na Zemi samé – bylo od Gilletta hloupé myslet si, že se od něho mohl kdy oddělit – což bylo přesně to, co mu Jessica vždy říkávala.

„Benny!“ Gillettovi po vrásčité tváři skanula slza. Kocour mu věnoval laskavý pohled. Gillette cítil, jak se ho zmocňuje příjemné teplo, neboť byl konečně osvobozen od samoty. „Byl to všechno jen strach ze smrti,“ zašeptal. „Jenom jsem se bál zemřít. Nikdy bych tomu neuvěřil! Myslel jsem, že to se mě netýká. Je skvělý pocit zbavit se toho.“

A když opět pohlédl na hvězdy, Galaxie už mu nepřipadala prázdná a černá, ale vzrušující a pulzující tvořivou energií. Věděl, že to, co pocítil, už nemůže setřást, i kdyby příští planeta, kterou navštíví, byla bohatou zahradou života – nic by to na věci nezměnilo, protože jeho víra už nebyla založená na číslech a faktech, ale na silnějším vnitřním smyslu.

*

Vůbec nezáleželo na tom, kam směřuje, jaké hvězdy navštíví: ať šel kam šel, cesta ho vedla domů.

přeložil Tomáš Pártl

Orson Scott Card

MISTROVSKÉ KUSY

Obálka Jan Patrik Krásný

Překlad Linda Bartošková, Zdeněk Havlíček, Jan Hlavička, Josef Hořejší, Viktor Janiš, Jan Kantůrek, Petr Kotrle, Pavel Kosatík, Dana Krejčová, Jana a Jan Jam Oščádalovi, Tomáš Pártl, Jan Pavlík, Jindřich Smékal, Robert Tschorn, Jaroslav Veis, Zdeněk Volný, Milan Žáček

Odpovědný redaktor Tomáš Jirkovský

Jazykový redaktor Helena Šebestová, Jolana Čermáková

Redakce údajů o autorech: Martin Šust

Sazba provedena v LATEXu

Vytiskl PBtisk Příbram s.r.o.

Vydalo Nakladatelství Laser-books s.r.o.

Úslavská 2, Plzeň 326 00

tel+fax: 377 246 407

v edici Laser jako 266. publikaci

Edice SF svazek 144.

Plzeň 2003. vydání 1.

Prodejní cena včetně DPH 269 Kč

opravy předlohy

strana 39: prohlásil Viken „Ne → prohlásil Viken. „Ne

strana 54: Psi-paprsek mezi → Psí-paprsek mezi

strana 63: Starship Troppers → Starship Troopers

strana 83: tématicky čerpají → tematicky čerpají

strana 180: “Samovi, Víš” → “Samovi. Víš”

strana 220: vložena dějová pauza před “O pět let později…”

strana 220: práce, A staré práce. A staré

strana 233: komise, 10:30 → komise. 10:30

strana 265: přibližuji blahobytně → přibližuji k blahobytně

strana 267: asi třiceti metrů → asi třicet metrů

strana 295: Contro Chemical → Contro Chemicals

strana 319: až k němu → až k němu.

strana 323: Sešplhal s obdělávače → Sešplhal z obdělávače

strana 340: “/Wales 2002-]” → “/Wales 2002]”

strana 428: tady řídící středisko → tady řídicí středisko

strana 456: kotrmelcích zřitil. → kotrmelcích zřítil.

Strana 474: Tiny se předklonil → Prcek se předklonil

strana 494: “The Faded Sun - Stárnoucí slunce: Kesrith” → “The Faded Sun: Kesrith” (? asi necháme tak)

strana 523: do řídícího křesla → do řídicího křesla

strana 538: jsem do → jsem se do

strana 555: “Stálo na něm: Dvě…” → “Stálo na něm: „Dvě…”

strana 556: Cestují z raketovlaku → Cestující z raketovlaku

strana 576: “…jen by ho rozzuřila.” → “…jen by ho rozzuřila.“”